CELEX: 61996CJ0045
Forbrugerbeskyttelse i forbindelse med aftaler indgået uden for fast forretningssted
Kaution

Dommens præmisser
1 Ved kendelse af 11. januar 1996, indgaaet til Domstolen den 15. februar 1996, har Bundesgerichtshof i medfoer af EF-traktatens artikel 177 forelagt et spoergsmaal om fortolkningen af Raadets direktiv 85/577/EOEF af 20. december 1985 om forbrugerbeskyttelse i forbindelse med aftaler indgaaet uden for fast forretningssted (EFT L 372, s. 31).
2 Dette spoergsmaal er blevet stillet i forbindelse med en retssag mellem Bayerische Hypotheken- und Wechselbank AG (herefter »banken«) og Edgar Dietzinger vedroerende fuldbyrdelsen af en kautionsaftale, der er indgaaet mellem parterne.
3 Artikel 1, stk. 1, i direktiv 85/577 bestemmer foelgende:
»Dette direktiv gaelder for aftaler indgaaet mellem en erhvervsdrivende, der leverer varer eller tjenesteydelser, og en forbruger:
- under en udflugt arrangeret af den erhvervsdrivende uden for dennes faste forretningssted, eller
- i forbindelse med den erhvervsdrivendes besoeg:  i) hos forbrugeren eller en anden forbruger,  ii) paa forbrugerens arbejdsplads,
saafremt besoeget ikke sker efter udtrykkelig anmodning fra forbrugeren.«
4 Artikel 2 bestemmer:
»I dette direktiv forstaas ved:
- 'forbruger' en fysisk person, der ved en retshandel, som er omfattet af dette direktiv, optraeder med et formaal, der maa anses at ligge uden for hans erhvervsmaessige virkefelt
- 'erhvervsdrivende' en fysisk eller juridisk person, der ved indgaaelsen af den paagaeldende retshandel optraeder i sin egenskab af handlende eller erhvervsdrivende, samt enhver anden person, der optraeder i en erhvervsdrivendes navn eller for dennes regning.«
5 Artikel 4 i direktiv 85/577 bestemmer, at den erhvervsdrivende skriftligt skal oplyse forbrugeren om dennes ret til inden for en fastsat frist at opsige aftalen. Artikel 5 praeciserer, at denne frist er paa mindst syv dage at regne fra det tidspunkt, hvor forbrugeren har modtaget oplysningerne om sin ret til at opsige aftalen.
6 Sagsoegtes far driver et byggefirma, som banken bl.a. har indroemmet en kassekredit. Ved skriftlig erklaering af 11. september 1992 paatog Edgar Dietzinger sig at indestaa som selvskyldnerkautionist for sine foraeldres forpligtelser over for banken for et beloeb paa hoejst 100 000 DEM.
7 Indgaaelsen af kautionsaftalen fandt sted hjemme hos Edgar Dietzinger's foraeldre, hvor en ansat fra banken kom til stede efter telefonisk aftale med Edgar Dietzinger's mor. Edgar Dietzinger blev ikke oplyst om sin ret til at opsige aftalen.
8 I maj 1993 opsagde banken med omgaaende virkning samtlige kreditter, som den havde ydet Edgar Dietzinger's foraeldre, for hvilke det samlede beloeb androg over 1,6 mio. DEM. Banken afkraevede endvidere Edgar Dietzinger delbetaling af et beloeb paa 50 000 DEM i henhold til kautionserklaeringen. Han er traadt tilbage fra sit loefte, idet han har gjort gaeldende, at han ikke var blevet oplyst om, at han havde ret til at opsige aftalen, hvilket er en overtraedelse af reglerne i Gesetz ueber den Widerruf von Haustuergeschaeften und aehnlichen Geschaeften af 16. januar 1986 (den tyske doersalgslov, BGBl. I, s. 122), som gennemfoerer direktiv 85/577 i tysk ret.
9 Da Landgericht anerkendte bankens krav, appellerede Edgar Dietzinger afgoerelsen til Oberlandesgericht, som omstoedte foersteinstansens afgoerelse.
10 Under en revisionsankesag fastslog Bundesgerichtshof, at en fortolkning af direktiv 85/577 var noedvendig for, at der kunne traeffes en afgoerelse i den verserende sag, og retten har derfor stillet Domstolen foelgende praejudicielle spoergsmaal:
»Er en kautionsaftale efter tysk ret, der er indgaaet mellem et kreditinstitut og en fysisk person, der i denne forbindelse ikke handler under udoevelse af selvstaendigt erhverv, og hvorved kreditinstituttets tilgodehavende mod tredjemand sikres, en '(aftale) indgaaet mellem en erhvervsdrivende, der leverer varer eller tjenesteydelser, og en forbruger' (artikel 1, stk. 1, i Raadets direktiv 85/577/EOEF af 20.12.1985 om forbrugerbeskyttelse i forbindelse med aftaler indgaaet uden for fast forretningssted, EFT L 372, s. 31)?«
11 Med dette spoergsmaal oensker Bundesgerichtshof naermere bestemt oplyst, om en kautionsaftale, der er indgaaet af en fysisk person, der ikke handler under udoevelse af erhvervsmaessig virksomhed, henhoerer under anvendelsesomraadet for direktiv 85/577.
12 Edgar Dietzinger og Kommissionen er af den opfattelse, at direktiv 85/577 finder anvendelse paa kautionsaftalen paa grund af dets formaal, som er at beskytte de forbrugere, som indgaar en aftale ved et doersalg, og som ikke har kunnet forberede sig paa forhandling af aftalen. Kautionisten paatager sig paa samme maade som en koeber at opfylde sine forpligtelser, og da han ikke modtager nogen modydelse for sin forpligtelse, burde han saa meget mere vaere beskyttet.
13 I denne forbindelse har Kommissionen anfoert, at artikel 1 i direktiv 85/577 finder anvendelse paa alle aftaler indgaaet mellem en fysisk person og en erhvervsdrivende, som under udoevelsen af sit erhverv generelt leverer varer eller tjenesteydelser til forbrugere, selv om den konkrete aftale ikke indebaerer nogen modydelse. Udtrykket »aftaler indgaaet mellem en erhvervsdrivende, der leverer varer eller tjenesteydelser, og en forbruger«, er alene blevet anvendt i direktivteksten for at undgaa, at dets anvendelsesomraade begraenses til kun at omfatte saelgere af varer.
14 Den tyske, den belgiske, den franske og den finske regering mener derimod, at kautionsaftalen ikke falder ind under anvendelsesomraadet for direktiv 85/577 i hovedsagen, fordi den ikke er en »(aftale) indgaaet mellem en erhvervsdrivende, der leverer varer eller tjenesteydelser, og en forbruger« i artikel 1's forstand.
15 Ifoelge disse regeringer indebaerer dette udtryk, at en vare eller tjenesteydelse skal leveres af en erhvervsdrivende til en forbruger, som goer rettighederne i direktiv 85/577 gaeldende, saaledes at det ikke vil vaere tilstraekkeligt, at den erhvervsdrivende generelt saelger varer eller leverer tjenesteydelser. En saadan fortolkning foelger saerlig klart af den engelske version (»to contracts under which a trader supplies goods or services to a consumer«). I en sag som den foreliggende giver en kautionists loefte imidlertid ikke noget grundlag for en modydelse, idet kautionisten hverken vil modtage varer eller tjenesteydelser fra den erhvervsdrivende, over for hvem han har afgivet sit loefte.
16  De naevnte regeringer har endvidere gjort gaeldende, at spoergsmaalet om sikkerhed ikke er reguleret ved direktiv 85/577, som i modsat fald skulle have indeholdt saerlige regler, der navnlig praeciserede vilkaarene for en aftale, hvis opfyldelse er sikret af kautionisten, saafremt sidstnaevnte goer brug af sin ret til at opsige aftalen. Som foelge heraf henhoerer beskyttelsen af kautionisten alene under national lovgivning. Den franske regering har herunder fremhaevet, at selv om direktiv 85/577 ikke regulerer virkningen af en eventuel ugyldighed af kautionsaftalen paa selve hovedforpligtelsen, burde kautionen under hensyn til dens subsidiaere karakter vaere udelukket fra direktivets anvendelsesomraade.
17 Direktiv 85/577 finder ifoelge dets artikel 1 anvendelse paa »aftaler indgaaet mellem en erhvervsdrivende, der leverer varer eller tjenesteydelser, og en forbruger« uden for den erhvervsdrivendes faste forretningssted, medmindre forbrugeren udtrykkelig har anmodet om hans besoeg med henblik paa forhandling af aftalen.
18 Ved afgoerelsen af, om en kautionsaftale, der sikrer hovedskyldnerens opfyldelse af en kreditaftale, kan vaere omfattet af direktiv 85/577, maa det erindres, at ud over de undtagelser, der er opregnet i artikel 3, stk. 2, begraenser direktivet ikke sit anvendelsesomraade paa grundlag af arten af de varer eller tjenesteydelser, som er aftalens genstand, naar blot disse varer eller tjenesteydelser er bestemt til privatforbrug. Ydelse af en kredit er imidlertid en tjenesteydelse, og kautionsaftalen eksisterer kun som et tillaeg til hovedkontrakten og er i praksis oftest en forudsaetning for denne.
19 Der er endvidere intet i direktivets ordlyd, der kraever, at den person, der har indgaaet en aftale, i henhold til hvilken der skal leveres varer eller udfoeres tjenesteydelser, skal vaere modtageren af disse varer eller tjenesteydelser. Direktiv 85/577 tilsigter at beskytte forbrugerne ved at give dem mulighed for at traede tilbage fra en aftale, som ikke er indgaaet paa kundens, men paa den erhvervsdrivendes initiativ, idet kunden kan finde, at det er umuligt at forstaa alle konsekvenserne af sin handling. Endvidere kan man ikke udelukke en aftale, som kommer tredjemand til gode, fra direktivets anvendelsesomraade alene med den begrundelse, at de erhvervede varer eller tjenesteydelser er bestemt til denne tredjemands brug uden for det paagaeldende aftaleforhold.
20 Naar henses til den snaevre forbindelse, der bestaar mellem kreditaftalen og kautionen, idet aftalens gennemfoerelse sikres, samt det forhold, at den person, der paatager sig at sikre tilbagebetalingen af en gaeld, kan vaere en solidarisk medskyldner eller en kautionist, kan det ikke udelukkes, at kautionen er omfattet af direktivet.
21 Det bemaerkes, at et eventuelt ophoer af en kaution, der er indgaaet uden for fast forretningssted i den forstand, hvori udtrykket er anvendt i direktiv 85/577, kun er et saertilfaelde blandt de tilfaelde, for hvilke der kan stilles spoergsmaal om konsekvensen for hovedforpligtelsen af tillaegsaftalens eventuelle ugyldighed. Under disse omstaendigheder kan man ikke udlede, at direktivet ikke finder anvendelse paa kaution, blot fordi det ikke indeholder en bestemmelse, der praeciserer vilkaarene for hovedaftalen, saafremt kautionisten goer brug af sin ret til at opsige aftalen som bestemt i artikel 5.
22 Imidlertid foelger det af ordlyden af direktivets artikel 1 og af kautionens subsidiaere karakter, at det alene er en kaution, der er subsidiaer i forhold til en aftale, i henhold til hvilken en forbruger ved et doersalg forpligter sig over for en erhvervsdrivende med henblik paa fra ham at opnaa varer eller tjenesteydelser, der kan vaere omfattet af direktivet. Da direktivet endvidere kun tilsigter at beskytte forbrugere, kan en kautionist kun vaere omfattet af dette, hvis han i overensstemmelse med direktivets artikel 2, foerste led, forpligter sig til et formaal, der maa anses for at ligge uden for hans erhvervsmaessige virkefelt.
23  Det stillede spoergsmaal skal derfor besvares med, at artikel 2, foerste led, i direktiv 85/577 skal fortolkes saaledes, at en kautionsaftale, der er indgaaet af en fysisk person, der ikke handler under udoevelse af erhvervsmaessig virksomhed, ikke er omfattet af direktivets anvendelsesomraade, saafremt aftalen garanterer tilbagebetalingen af en gaeld, der er paataget af en anden person, der for sit vedkommende handler under udoevelse af sin erhvervsmaessige virksomhed.
Afgørelse om sagsomkostninger
Sagens omkostninger
24 De udgifter, der er afholdt af den tyske, den belgiske, den franske og den finske regering samt af Kommissionen for De Europaeiske Faellesskaber, som har afgivet indlaeg for Domstolen, kan ikke erstattes. Da sagens behandling i forhold til hovedsagens parter udgoer et led i den sag, der verserer for den nationale ret, tilkommer det denne at traeffe afgoerelse om sagens omkostninger.
Afgørelse
Paa grundlag af disse praemisser
kender
DOMSTOLEN
(Femte Afdeling)
vedroerende det spoergsmaal, der er forelagt af Bundesgerichtshof ved kendelse af 11. januar 1996, for ret:
Artikel 2, foerste led, i direktiv 85/577 af 20. december 1985 om forbrugerbeskyttelse i forbindelse med aftaler indgaaet uden for fast forretningssted skal fortolkes saaledes, at en kautionsaftale, der er indgaaet af en fysisk person, der ikke handler under udoevelse af erhvervsmaessig virksomhed, ikke er omfattet af direktivets anvendelsesomraade, saafremt aftalen garanterer tilbagebetalingen af en gaeld, der er paataget af en anden person, der for sit vedkommende handler under udoevelse af sin erhvervsmaessige virksomhed.