CELEX: 61998TJ0166
Bendras vyno rinkos organizavimas
Reglamentas (EEB) Nr. 2499/82
Bendrijos pagalba
Ieškinys dėl panaikinimo
Ieškinys dėl neveikimo
Ieškinys dėl žalos atlyginimo

SA Dangeville prieš Prancūziją,
skundas Nr. 26677/97,
Recueil des arrêts et décisions,
2002-III, § 47 ir 61).
123   Tačiau šiuo atveju taip nėra, nes Komisija neturi jokios kompetencijos priimti individualų sprendimą dėl nagrinėjamos pagalbos,
kaip tai matyti iš pirmesnių teiginių (žr. 70 ir 71 punktus).
124   Dėl visų šių priežasčių šis ieškinys dėl žalos atlyginimo nėra laikomas piktnaudžiavimu procedūra.
3.     Dėl teisinio pagrindo, susijusio su ieškinio dėl atsakomybės senatimi
–       Išankstinės pastabos
125   Pagal Teisingumo Teismo statuto 46 straipsnį, bylos prieš Bendriją su deliktine atsakomybe susijusiais klausimais nebekeliamos
praėjus penkeriems metams po tokio įvykio, dėl kurio norima bylą iškelti. Ieškinio senaties terminas nutraukiamas, jei byla
pradedama nagrinėti Bendrijos teisme arba jei prieš iškeliant tokią bylą nukentėjusioji šalis paduoda prašymą atitinkamai
Bendrijų institucijai; šiuo atveju terminas sustabdomas, tik jei su prašymu yra pateikiamas ieškinys per terminą, nustatytą straipsniuose,
į kuriuos Teisingumo Teismo statuto 46 straipsnis teikia nuorodą, t. y. per EB sutarties 173 straipsnyje numatytą dviejų mėnesių
terminą arba EB sutarties 175 straipsnyje numatytą keturių mėnesių terminą (1995 m. rugsėjo 18 d. Pirmosios instancijos teismo
sprendimo
Nölle prieš Tarybą ir Komisiją
, T‑167/94, Rink. p. II‑2589, 30 punktas ir 2001 m. sausio 31 d. Sprendimo
Jansma prieš Tarybą ir Komisiją
, T‑76/94, Rink. p. II‑243, 81 punktą).
126   Šiuo atveju, net prieš nustatydamas ieškinio senaties termino skaičiavimo pradžią, Pirmosios instancijos teismas mano, kad
bet kuriuo atveju ir priešingai ieškovių tvirtinimams reikia pažymėti, jog šis terminas nebuvo sustabdytas nei 1996 m. sausio
22 d. jų laišku AIMA
,
nei 1996 m. lapkričio 13 d. jų laišku Komisijai. Iš tiesų, pirma, akivaizdu, kad nė vienas iš šių laiškų nėra Komisijai pateiktas
prašymas dėl žalos atlyginimo. Konkrečiai kalbant, 1996 m. lapkričio 13 d. laišku buvo pateiktas skundas dėl AIMA tvirtinamo
manomai neteisėto Reglamento Nr. 2499/82 aiškinimo. Juo nebuvo ginčijamas šio reglamento teisėtumas ar apskritai pačios Komisijos
veiksmai (žr. 38 punktą).
127   Antra, siekdamos, kad Teisingumo Teismo statuto 46 straipsnyje numatytas senaties terminas būtų sustabdytas, ieškovės bet
kuriuo atveju negali remtis minėtais laiškais, nes nė po vieno iš šių laiškų parašymo ieškinys nebuvo pareikštas per šiame straipsnyje
numatytą terminą Pirmosios instancijos teisme (žr. pirmiau 125 punktą).
128   Po šių pirminių pastebėjimų reikia nustatyti šio ieškinio dėl žalos atlyginimo senaties termino skaičiavimo pradžią.
–       Realios žalos buvimas
129   Teisingumo Teismo statuto 46 straipsnyje numatytas ieškinio senaties terminas nepradedamas skaičiuoti, jei nėra tenkinamos
visos pareigai atlyginti žalą taikomos sąlygos. Šios sąlygos yra susijusios su Bendrijos institucijų neteisėtais veiksmais,
su tvirtinamos žalos realumu ir priežastinio ryšio tarp šių veiksmų ir nurodytos žalos buvimu (1982 m. sausio 27 d. Teisingumo
Teismo sprendimo
Birra Wührer ir kt. prieš Tarybą ir Komisiją
, 256/80, 257/80, 265/80, 267/80 ir 5/81, Rink. p. 85, 10 punktas; 1997 m. balandžio 16 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Hartmann prieš Tarybą ir Komisiją
, T‑20/94, Rink. p. II‑595, 107 punktas ir minėto sprendimo
Jansma prieš Tarybą ir Komisiją
76 punktas). Pirmiau minėta sąlyga, susijusi su realios žalos buvimu, yra tenkinama, kai žala yra neišvengiama ir pakankamai
numatoma, net jeigu jos dydis dar negali būti tiksliai apskaičiuotas (1987 m. sausio 14 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Zuckerfabrik Bedburg prieš Tarybą ir Komisiją
, 281/84, Rink. p. 49, 14 punktas).
130   Šiuo atžvilgiu reikia priminti, kad kai Bendrijos atsakomybė kyla iš norminio akto, kaip yra šioje byloje, ieškinio senaties
terminas nepradedamas skaičiuoti iki šio akto žalingų pasekmių atsiradimo ir todėl iki momento, kai suinteresuotieji asmenys
patiria realią žalą (minėto sprendimo
Birra Wührer ir kt. prieš Tarybą ir Komisiją
10 punktas).
131   Todėl šiuo atveju Pirmosios instancijos teismas pripažįsta, kad ieškinio senaties termino eigos pradžia yra momentas, kai
ieškovės realiai patyrė žalą dėl visos ar dalies Bendrijos pagalbos neišmokėjimo.
132   Ieškovės neprieštarauja, kad pagal Reglamento Nr. 2499/82 struktūrą DAI turėjo joms sumokėti minimalią vyno supirkimo kainą
vėliausiai iki 1983 m. birželio mėn. pabaigos, taikant šio reglamento 9 straipsnio 1 dalį, taip, kaip tai pabrėžė Komisija.
Iš tiesų pagal šios nuostatos formuluotę distiliuotojas turi sumokėti gamintojui šią kainą ne vėliau kaip per devyniasdešimt
dienų nuo vyno pristatymo į distiliavimo gamyklą. Taigi, kaip žinoma, šiuo atveju paskutinis vynas buvo pristatytas 1983 m.
kovo mėnesį (žr. 18 punktą).
133   Vis dėlto konkrečiomis šios bylos aplinkybėmis ieškovių 1983 m. birželio mėnesio pabaigoje patirta žala dėl visos ar dalies
minimalios supirkimo kainos nesumokėjimo per nurodytą terminą negali būti nuo šios datos laikoma realia, t. y. neišvengiama
ir numatoma.
134   Iš tiesų 1983 m. birželio 22 d. DAI paprašė AIMA sumokėti atitinkamos Bendrijos pagalbos sumą avansu ir šiam tikslui šiai
agentūrai pateikė užstatą pagal Reglamento Nr. 2499/82 11 straipsnį. Šalys neginčija, kad 1983 m. rugpjūčio 10 d. gavusi šį
avansą, DAI sumokėjo dalį jo sumos tam tikriems gamintojams, įskaitant ir kai kurias ieškoves, kaip tai matyti iš jų pateiktų
duomenų, atsakant į Pirmosios instancijos teismo klausimus, ir tai, beje, teigė DAI Romos
Tribunale civile de Rome
(žr. 16, 19, 20, 25, 26 ir 43 punktus).
135   Be to, 1984 m. rugsėjo mėnesį DAI iškėlė bylą Romos
Tribunale civile
, siekdama, kad būtų nuspręsta, jog užstatas yra skirtas minimalios supirkimo kainos sumokėjimui gamintojams užtikrinti distiliuotojo
pareigų neįvykdymo atveju. Atitinkami gamintojai, tarp jų ieškovės, įstojo į bylą palaikyti DAI reikalavimus. Romos
Tribunale civile
1989 m. sausio 27 d. sprendimu šiuos reikalavimus atmetė (žr. 25, 26, 28 ir 30 punktus). Romos apeliacinis teismas 1991 m.
lapkričio 19 d. sprendimu, kurį 1994 m. lapkričio 28 d. sprendimu patvirtino Italijos kasacinis teismas, atmetė apeliacinį
skundą, kurį dėl sprendimo pateikė keturios iš penkių ieškovių.
136   Vertinant žalos realumą, reikia atsižvelgti į šias bylas, ypač susijusias su užstato likimu. Iš tiesų, nepaisant nacionalinių
teisių gynimo priemonių neveiksmingumo, kurį konstatavo Pirmosios instancijos teismas (žr. 118 punktą), reikia pripažinti,
jog šios bylos išskirtinėmis aplinkybėmis atsargiam ir nuovokiam ūkio subjektui buvo labai sunku suvokti, kad nacionaliniame
teisme jis nepasieks, kad jam būtų išmokėta atitinkama pagalba.
137   Šiuo atveju reikia pažymėti, kad ieškovių susirašinėjimas su AIMA ir su Komisija bei Italijos teismuose iškeltos bylos rodo,
jog ieškovės pirmiausia aiškiai manė, kad AIMA atsisako joms išmokėti atitinkamą pagalbą dėl klaidingo Reglamento Nr. 2499/82
taikymo (žr. 28, 35–38, 41 ir 42 punktus).
138   Šiuo atžvilgiu reikia pažymėti, kad minėtas AIMA atsisakymas nėra pagrįstas Reglamento Nr. 2499/82 aiškiomis nuostatomis,
bet šio reglamento spraga todėl, kad taikant jo 9 straipsnyje įtvirtintą schemą jame nebuvo numatytas mechanizmas, užtikrinantis
pagalbos išmokėjimą atitinkamiems gamintojams distiliuotojo nemokumo atveju. Be to, pagal šio reglamento 11 straipsnį pagalba
distiliuotojui yra išmokama avansu, jei šis intervencinei agentūrai pateikia 110 % šios pagalbos sumos dydžio užstatą. Tokiomis
sąlygomis suinteresuotieji asmenys gali pagrįstai nežinoti, kad žala jiems atsiranda, būtent dėl Reglamento Nr. 2499/82 spragos
ir kad nesant pagalbos išmokėjimo gamintojams teisinio pagrindo, kaip nuspręsta šio sprendimo 118 punkte, jie negalės gauti
šios žalos atlyginimo nacionaliniame teisme.
139   Be to, svarbu pripažinti, kad atsižvelgiant į kvazisutartinius santykius, kurie ieškoves sieja su AIMA, ieškovės gali teisėtai
tikėtis, kad nacionalinis teismas priteis iš šios agentūros sumokėti joms Bendrijos pagalbos sumą, įskaičiuotą į minimalią
supirkimo kainą, kurios DAI joms nesumokėjo, kaip, beje, per posėdį teigė Komisija (žr. 89 punktą).
140   Iš tiesų akivaizdu, kaip tai matyti ir iš bylos medžiagos, kad visos, tarp ieškovių ir DAI sudarytos bei AIMA patvirtintos
sutartys tiesiogiai mini EŽŪOGF subsidijos sumą, kuri yra įskaičiuota į Reglamente Nr. 2499/82 nustatytą ir sutartyje nurodytą
minimalią supirkimo kainą.
141   Be to, nėra ginčijama, kad ieškovės įvykdė visus įsipareigojimus ir kad pirminis distiliavimas buvo atliktas per minėtame
reglamente nurodytus terminus.
142   Mechanizmo, šio reglamento 9 straipsnyje įtvirtintos schemos atveju užtikrinančio Bendrijos pagalbos išmokėjimą atitinkamiems
gamintojams, pavyzdžiui, bankrutavus distiliuotojui, nebuvimas yra nesuderinamas su vienu iš pirminio distiliavimo pagrindinių
tikslų. Pirminiu distiliavimu iš tiesų siekiama ne tik išvengti prekybos prastos kokybės vynais, bet taip pat, kaip matyti
iš Reglamento Nr. 2144/82 šeštos konstatuojamosios dalies, padidinti gamintojų pajamas, jiems užtikrinant tam tikromis sąlygomis
stalo vyno „minimalią garantuotą kainą“. Be to, pagal Reglamento Nr. 2499/82 vienuoliktą konstatuojamąją dalį reikia numatyti,
kad minimali užtikrinta kaina gamintojams paprastai jiems būtų sumokėta per terminus, leidžiančius gauti pajamas, panašias
į tas, kurias jie būtų gavę, jei būtų pardavę rinkos sąlygomis; tokiomis sąlygomis, kaip teigiama šioje konstatuojamojoje dalyje,
pasirodė būtina kuo labiau pagreitinti priklausančios pagalbos išmokėjimą, užtikrinant atitinkamu užstato mechanizmu tinkamą
procedūrų eigą.
143   Tokiomis aplinkybėmis atsargus ir nuovokus gamintojas pagrįstai galėjo tikėtis, kad jam bus išmokėta atitinkama pagalba. Konkrečiai
kalbant, kadangi distiliuotojas pateikė užstatą pagal Reglamento Nr. 2499/82 11 straipsnį, siekdamas užtikrinti operacijos
tinkamą vykdymą, galėjo teisėtai atrodyti, kad iš anksto sumokėjus distiliuotojui avansu pagalbos sumą yra apsisaugoma nuo
distiliuotojo nemokumo rizikos, kai gamintojai įvykdė visus įsipareigojimus ir kai vynas buvo distiliuotas pagal šio reglamento
nuostatas.
144   Tai, kad situacija dėl pirmiau minėtos Reglamento Nr. 2499/82 spragos pirminio stalo vyno distiliavimo srityje yra išskirtinė,
patvirtina, beje, ir faktas, kad pagal 1976 m. liepos 20 d. Tarybos reglamente (EEB) Nr. 1931/76, nustatančiame bendrąsias
taisykles, susijusias su vynų distiliavimo operacijomis, nurodytomis Reglamento (EEB) Nr. 816/70 (OL L 211, p. 5) 6c , 6d,
24a ir 24c straipsniuose, įtvirtintą schemą nacionalinė intervencinė agentūra tiesiogiai išmokėdavo Bendrijos pagalbą atitinkamiems
gamintojams. Nors 1979 m. vasario 5 d. Tarybos reglamentas (EEB) Nr. 343/79, nustatantis bendrąsias taisykles, susijusias
su vynų distiliavimo operacijomis (OL L 54, p. 64), pakeičiantis nuo 1979 m. balandžio 2 d. Reglamentą Nr. 1931/76, leido
valstybėms narėms numatyti, kad pagalbos sumos dalį sumoka arba intervencinė agentūra, arba distiliuotojas (antru atveju intervencinė
agentūra grąžina pagalbos sumą distiliuotojui, kai yra pateikiamas įrodymas, kad visas sutartyje nurodytas vyno kiekis buvo
distiliuotas), jame nebuvo įtvirtinta schema, panaši į šioje byloje taikomą Reglamento Nr. 2499/82 9 straipsnyje numatytą
schemą. Iš tiesų Reglamento Nr. 343/79 4 straipsnio 3 dalyje sakoma, kad kai pateikiamas pirmiau minėtas įrodymas, intervencinė
agentūra sumoka gamintojui skirtumą tarp jam priklausančios pagalbos ir 2 dalyje nurodytos sumos. Taigi, priešingai Reglamento
Nr. 2499/82 9 straipsnyje numatytai schemai, Bendrijos pagalbos suteikimas galiausiai nepriklausė nuo įrodymo, jog distiliuotojas
gamintojui pagalbą išmokėjo per nustatytą terminą, pateikimo.
145   Dėl visų šių priežasčių, atsižvelgiant į Reglamente Nr. 2499/82 įtvirtintos sistemos sudėtingumą ir ką tik minėtas išskirtines
aplinkybes, tik pasibaigus Italijos teismuose pradėtam procesui dėl užstato, ieškovės galėjo suvokti, kad joms nebus sumokėta
nagrinėjamos pagalbos suma užstatu.
146   Šiuo atveju, net jeigu AIMA įtraukė į apskaitą užstatą 1991 m. vasario mėnesį, vykdydama Romos
Tribunale civile
sprendimą, ir tais pačiais metais pervedė į EŽŪOGF sąskaitą
(
žr. pirmiau 40 punktą
)
, Italijos teismas galutinai nustatė šio užstato gavėją pagal Reglamento Nr. 2499/82 nuostatas tik po minėto 1994 m. lapkričio
28 d. Italijos kasacinio teismo sprendimo. Šiuo atžvilgiu aplinkybė, kuria remiasi Komisija, kad Romos apeliacinis teismas
nusprendė, jog apeliacinis procesas yra nutraukiamas dėl blogo pranešimo apie apeliacinį skundą DAI
,
neleidžia teigti, kad pirmiau minėtu Romos
Tribunale civile
sprendimu buvo galutinai nuspręsta dėl užstato paskirties, nes keturios ieškovės pateikė apeliacinį skundą per nustatytą terminą
ir tinkamai pranešė AIMA ir
Assedile,
ir kad šios keturios ieškovės po to tinkamai pateikė kasacinį skundą dėl Apeliacinio teismo sprendimo (žr. 31 ir 33 punktus
ir pagal analogiją generalinio advokato M. Darmon 1991 m. birželio 18 d. išvados 1992 m. balandžio 8 d. Teisingumo Teismo
sprendime
Cato prieš Komisiją
, C‑55/90, Rink. p. I‑2533, I‑2545, 25–27 punktus bei 1992 m. vasario 4 d. išvados, Rink. p. I‑2559, 19 punktą). Iš to išplaukia,
kad ieškovių patirta žala negali būti reali iki 1994 m. lapkričio 28 dienos.
147   Tokiomis sąlygomis Teisingumo Teismo statuto 46 straipsnyje numatyto penkerių metų senaties termino eiga negalėjo prasidėti
iki šios datos, todėl šis 1998 m. pareikštas ieškinys dėl žalos atlyginimo nėra laikytinas pavėluotu.
148   Iš to išplaukia, kad su ieškinio senatimi susijęs ieškinio pagrindas turi būti atmestas.
149   Be to, reikia pažymėti, kad po 1994 m. lapkričio 28 d. Italijos kasacinio teismo sprendimo ieškovių patirta žala vis dėlto
gali būti laikoma realia, nes ji atrodė neišvengiama ir numatoma, nors jos suma dar negalėjo būti tiksliai nustatyta (žr.
129 ir 130 punktus). Iš tiesų, kadangi ieškovės, būdamos žemės ūkio kooperatyvai, turi privilegijuotų kreditorių statusą,
kaip tai matyti iš ieškovių atsakymų, kurių neginčijo Komisija, į Pirmosios instancijos teismo klausimus raštu, nėra atmetama
galimybė, kad jos gali išieškoti dalį savo nepatenkintų skolinių reikalavimų DAI atžvilgiu vykstant bankroto procedūrai, kuri,
remiantis pirmiau minėtais atsakymais, prasidėjo tik 2000 metais.
150   Iš visų pirmiau pateiktų argumentų išplaukia, kad reikalavimai dėl žalos atlyginimo yra priimtini.

Dėl ieškinio dėl žalos atlyginimo pagrįstumo
Šalių argumentai
151   Grįsdamos savo prašymą dėl žalos atlyginimo, ieškovės remiasi Reglamento Nr. 2499/82 neteisėtumu, nes dėl jų nurodytos spragos
gamintojai yra nevienodai vertinami pagal jų priklausymą vienai ar kitai valstybei. Šiuo reglamentu sunkiai pažeidžiamas EB
sutarties 6 straipsnyje ir 40 straipsnio 3 dalies antrojoje pastraipoje (po pakeitimo – EB 12 straipsnis ir 34 straipsnio
2 dalies antroji pastraipa) įtvirtintas nediskriminavimo principas, nes tokiomis kaip šios bylos sąlygomis tik gamintojai,
kuriems taikomas minėto reglamento 9 straipsnis, negali pasinaudoti Bendrijos pagalba. Be to, iš šios sistemos matyti, kad
ta pati pagalba yra skiriama arba gamintojui, jei atitinkama valstybė narė pasirinko to paties reglamento 10 straipsnyje numatytą
procedūrą, arba distiliuotojui, jei ji pasirinko šio reglamento 9 straipsnyje numatytą procedūrą, o tai, beje, akivaizdžiai
prieštarauja šio reglamento siekiamiems tikslams. Antra, ieškovės tvirtina, kad šiuo atveju dėl atitinkamos pagalbos išmokėjimo
gamintojams garantijos nebuvimo Bendrija nepagrįstai praturtėjo.
152   Dėl patirtos žalos įvertinimo ieškovės nurodė ieškinyje savo nepatenkintų skolinių reikalavimų DAI atžvilgiu sumas, kurios
jau buvo pateiktos Romos
Tribunale civile
(žr. 28 punktą) ir kurių neginčijo Komisija. Per 2004 m. vasario 10 d. posėdį, atsakydamos į Pirmosios instancijos teismo
klausimą, jos pažymėjo, kad 2000 metais įvykdžius DAI padalijimą dėl bankroto procedūros, žala, kurią jos nurodo, atitinka
tik dalį, kuri yra proporcinga Bendrijos pagalbai, įskaičiuotai į jų nepatenkintų skolinių reikalavimų DAI atžvilgiu sumą
po šio padalijimo (žr. pirmiau 44 punktą). Todėl ši dalis turi būti išreikšta proporcija nuo dalies, kurią sudaro pagalbos
suma, minėta AIMA patvirtintose sutartyse, nustatytoje minimalioje supirkimo kainoje.
153   Savo ruožtu Komisija teigia, kad taikant Reglamento Nr. 2499/82 9 straipsnyje numatytą Bendrijos pagalbos išmokėjimo schemą,
distiliuotojai yra tiesioginiai šios pagalbos gavėjai, o taikant šio reglamento 10 straipsnyje numatytą schemą jos gavėjai
yra gamintojai. Toks skirtingas reglamentavimas, visiškai nesantis diskriminacija, atsirado siekiant atsižvelgti į valstybių
narių skirtingas administracines sistemas išmokant avansus ir pagalbą, kaip tai nurodyta šio reglamento vienuoliktoje konstatuojamojoje dalyje.
Pirmosios instancijos teismo vertinimas
154   EB sutarties 215 straipsnio antrojoje pastraipoje numatyta Bendrijos deliktinė atsakomybė dėl institucijų padarytos žalos
gali kilti, tik jeigu yra tenkinamos visos sąlygos, susijusios su institucijoms priskiriamų veiksmų neteisėtumu, žalos realumu
ir priežastiniu ryšiu tarp tvirtinamų neteisėtų veiksmų ir tvirtinamos žalos (minėto sprendimo
Ludwigshafener Walzmühle ir kt. prieš Tarybą ir Komisiją
18 punktas ir 1997 m. gruodžio 9 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Quiller ir Heusmann prieš Tarybą ir Komisiją
, T‑195/94 ir T‑202/94, Rink. p. II‑2247, 48 punktas).
155   Dėl pirmos iš šių sąlygų Bendrijos teismų praktikoje reikalaujama nustatyti pakankamai akivaizdų teisės normos, kurios tikslas
suteikti asmenims teises, pažeidimą (2000 m. liepos 4 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Bergaderm ir Goupil prieš Komisiją
, C‑352/98 P, Rink. p. I‑5291, 42 punktas). Kalbant apie reikalavimą, kad pažeidimas turi būti pakankamai akivaizdus, lemiamas
kriterijus yra atitinkamos Bendrijos institucijos akivaizdus ir sunkus jos diskrecijai nustatytų apribojimų pažeidimas. Kai
ši institucija turi tik labai mažą ar net beveik neegzistuojančią diskreciją, paprasto Bendrijos teisės pažeidimo gali pakakti
pakankamai akivaizdžiam pažeidimui nustatyti (2002 m. gruodžio 10 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Komisija prieš Camar ir Tico
, C‑312/00 P, Rink. p. I‑11355, 54 punktas ir 2001 m. liepos 12 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Comafrica ir Dole Fresh Fruit Europe prieš Komisiją
, T‑198/95, T‑171/96, T‑230/97, T‑174/98 ir T‑225/99, Rink. p. II‑1975, 134 punktas).
156   Šioje byloje ieškovės iš esmės teigia, kad skirtumas tarp Reglamento Nr. 2499/82 atitinkamai 9 ir 10 straipsniuose numatytos
pagalbos išmokėjimo schemos yra diskriminacinio pobūdžio dėl garantijos, susijusios su pagalbos išmokėjimu atitinkamiems gamintojams,
taikant 9 straipsnyje numatytą schemą, nebuvimo. Be to, dėl visos ar dalies atitinkamos pagalbos neišmokėjimo Bendrijos nepagrįstai
praturtėja (žr. 84 punktą).
157   Pirmiausia dėl teisinio pagrindo, susijusio su nepagrįsto praturtėjimo draudimo principo pažeidimu, pabrėžtina, kad ieškovės
įgyvendino visus įsipareigojimus ir vyno, kurį jos pristatė DAI, pirminis distiliavimas, kaip pažymėta (žr. 141 punktą), buvo
atliktas per Reglamente Nr. 2499/82 nustatytus terminus. Šio reglamento siekiami tikslai dėl pirminio distiliavimo buvo visiškai
pasiekti.
158   Vis dėlto DAI tapus nemokia ieškovės negavo plėtojant kvazisutartinius santykius su AIMA numatyto atlyginimo už savo paslaugas,
DAI išmokant su DAI sudarytose ir AIMA patvirtintose sutartyse minėtą EŽŪOGF pagalbos sumą.
159   Šiomis sąlygomis Bendrija nepagrįstai praturtėjo dėl viso atitinkamos pagalbos neišmokėjimo ieškovėms, o DAI, siekiant užtikrinti
pirminio distiliavimo operacijos teisėtumą ir gauti šios pagalbos sumos sumokėjimą avansu, pateiktą užstatą, kurį AIMA įtraukė
į apskaitą, AIMA apskaičiavo EŽŪOGF 1991 m. biudžetiniais metais.
160   Taigi nepagrįsto praturtėjimo draudimas yra bendras Bendrijos teisės principas (1990 m. liepos 10 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Graikija prieš Komisiją
, C‑259/87, Rink. p. I‑2845, glaustas paskelbimas, 26 punktas; 2001 m. spalio 10 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimas
Corus UK prieš Komisiją
, T‑171/99, Rink. p. II‑2967, 55 punktas ir 2003 m. balandžio 3 d. Sprendimo
Vieira ir Vieira Argentina prieš Komisiją
, T‑44/01, T‑119/01 ir T‑126/01, Rink. p. II‑1209, 86 punktas).
161   Konstatuotina, kad Reglamento Nr. 2499/82 9 straipsnyje įtvirtinta tiesioginio pagalbos išmokėjimo schema akivaizdžiai prieštarauja
bendram principui, kuris draudžia nepagrįstą praturtėjimą, nes ši schema neturi jokio mechanizmo, galinčio užtikrinti Bendrijos
pagalbos išmokėjimą gamintojams distiliuotojo nemokumo atveju, kai, beje, visos pagalbos suteikimo sąlygos buvo tenkinamos.
162   Iš to išplaukia, kad Reglamentas Nr. 2499/82 pakankamai akivaizdžiai pažeidžia nepagrįstą praturtėjimą draudžiantį principą,
kuriuo siekiama suteikti asmenims teises.
163   Antra, dėl teisinio pagrindo, susijusio su nediskriminavimo principo pažeidimu, Pirmosios instancijos teismas pirmiausia konstatuoja,
kad Reglamento Nr. 2499/82 8 straipsnyje numatyta galimybė pasirinkti tarp pagalbos išmokėjimo gamintojams, tarpininkaujant
distiliuotojui (9 straipsnis), ir tiesioginio intervencinės agentūros pagalbos išmokėjimo gamintojams (10 straipsnis) yra
iš esmės grindžiama siekiu užtikrinti pirminio distiliavimo visišką veiksmingumą 1982–1983 vyno gamybos metais visoje Bendrijoje,
atsižvelgiant į skirtingų valstybių narių administracinių sistemų įvairovę, kaip tai nurodyta šio reglamento vienuoliktoje
konstatuojamojoje dalyje. Beje, ieškovės iš esmės neginčijo pagalbos netiesioginio išmokėjimo gamintojams sistemos teisėtumo.
164   Šiuo atveju nagrinėtina, ar ginčijamame teisės akte numatyta pagalbos netiesioginio išmokėjimo schemos tvarka nesukelia Sutarties
40 straipsnio 3 dalyje draudžiamos diskriminacijos tarp Bendrijos gamintojų dėl to, kad taikant šią tvarką valstybėje narėje,
kuri pasirinko šią Reglamento Nr. 2499/82 9 straipsnyje numatytą netiesioginio išmokėjimo schemą, įsisteigusiems gamintojams
atsiranda Bendrijos pagalbos neišmokėjimo rizika, kuri nekyla gamintojams, įsisteigusiems valstybėje narėje, pasirinkusioje
šio reglamento 10 straipsnyje numatytą schemą.
165   Pagal nusistovėjusią Bendrijos teismų praktiką Sutarties 40 straipsnio 3 dalyje įtvirtintas diskriminacijos draudimas yra
tik konkreti bendro lygybės principo, kuris yra vienas iš Bendrijos teisės bendrų principų, išraiška. Pagal šį principą panašios
situacijos neturi būti skirtingai vertinamos, išskyrus kai skirtingas elgesys yra objektyviai pateisinamas (1990 m. vasario
21 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Wuidart ir kt.
, C‑267/88 - C‑285/88, Rink. p. I‑435, 13 punktas).
166   Vis dėlto dėl šio draudimo įgyvendinimo sąlygų teisminės kontrolės reikia pažymėti, kad Bendrijos teisės aktų leidėjas bendrosios
žemės ūkio politikos srityje naudojasi plačia diskrecija, kuri atitinka Sutarties 40 ir 43 straipsnių (po pakeitimo atitinkamai
EB 34 ir 37 straipsniai) jam priskirtas politines pareigas (minėto sprendimo
Wuidart ir kt.
14 punktas).
167   Šiuo atveju iš minėto reglamento tikslo matyti, kad neatsižvelgiant į pasirinktą pagalbos išmokėjimo schemą, pagalba tikrai
yra skirta gamintojams (žr. 142 punktą). Nors pagal Reglamento Nr. 2499/82 9 straipsnio 2 dalį intervencinė agentūra turi
išmokėti pagalbą distiliuotojui, vis dėlto šis išmokėjimas priklauso nuo distiliuotojo sumokėjimo gamintojui per to paties straipsnio
1 dalyje nurodytą terminą minimalios supirkimo kainos, į kurią įeina pagalbos suma. Šioje sistemoje distiliuotojas iš tiesų
vykdo Bendrijos pagalbos, įskaičiuotos į minimalią garantuotą supirkimo kainą, išmokėjimo tarpininko funkciją.
168   Tokiomis sąlygomis Pirmosios instancijos teismas mano, kad Bendrijos pagalbos išmokėjimo pagal Reglamento Nr. 2499/82 9 straipsnyje
numatytą schemą atitinkamiems gamintojams garantijos nebuvimas, pavyzdžiui, distiliuotojo bankroto atveju, nepriklauso tiekimo
sutarčių, šiuo atveju sudarytų distiliuotojų ir gamintojų, vykdymui būdingai normaliai komercinei rizikai, o ypač įsipareigojimo
sumokėti nustatytą kainą neįvykdymo pirkėjo nemokumo atveju rizikai.
169   Šiuo klausimu reikia pažymėti, kad Reglamento Nr. 2499/82 1, 3 ir 4 straipsniuose nurodytos distiliuotojų ir gamintojų sutartys,
atsižvelgiant į jų vietą teisės sistemoje, neturi būti vertinamos kaip paprastos komercinės sutartys, nes jose numatyta kaina
apima Bendrijos pagalbos sumą. Iš tiesų numatydamas EŽŪOGF „Garantijų“ skyriaus pagalbos suteikimą tam tikrai ūkio subjektų
kategorijai jo nustatytomis aiškiai apibrėžtomis sąlygomis, Reglamentas Nr. 2499/82 iš esmės pašalina bet kokią ekonominę
ar komercinę riziką, susijusią su pagalbos išmokėjimu, jei šios suteikimo sąlygos yra tenkinamos.
170   Šiomis aplinkybėmis aiškus nurodymas, kad Bendrijos pagalbos suma yra įskaičiuota į gamintojų ir distiliuotojų sudarytose
bei intervencinės agentūros patvirtintose sutartyse nurodytą minimalią supirkimo kainą, iš esmės patvirtina, jog nėra jokios
kainos iki pagalbos sumos neišmokėjimo rizikos. Tačiau reikia pabrėžti, kad į Bendrijos pagalbos sumą nepatenkančią minimalios
supirkimo kainos dalį veikia bet kokiai komercinei sutarčiai būdinga rizika.
171   Vis dėlto praktikoje dėl sistemos, garantuojančios pagalbos išmokėjimą gamintojams pagal reglamento 9 straipsnyje numatytą
schemą, nebuvimo, pavyzdžiui, distiliuotojo nemokumo atveju, faktinį Bendrijos pagalbos jiems išmokėjimą taip pat veikė visiškai
komercinio pobūdžio aplinkybės, galinčios iškraipyti jos suteikimo sąlygas.
172   Tačiau aplinkybė, kad pagalbos distiliavimui schema buvo tokia, jog šiam tikslui numatytos Bendrijos finansinės priemonės
galėjo dingti komerciniuose tarpininkavimo santykiuose prieš pasiekdamos savo gavėją, akivaizdžiai prieštarauja schemos tikslui
ir jos viešam pobūdžiui. Nors pagalbos išmokėjimo avansu atveju numatytas užstatas prireikus galėjo apsaugoti Bendrijos finansinius
interesus, tokiomis kaip nagrinėjamos šioje byloje sąlygomis išlieka galimybė, kad schema akivaizdžiai nebuvo pasiekta vieno
iš jos tikslų – padidinti atitinkamų gamintojų pajamas. Šiuo atžvilgiu pažymėtina, jog Komisijos argumentas, jog bendrosios
žemės ūkio politikos srityje yra normalu, kad teisinis pagalbos gavėjas eina po ekonominio gavėjo – ūkininko, – nekeičia šios
išvados, nes pasirinkimas tarp reglamento 9 ir 10 straipsniuose nurodytų procedūrų buvo numatytas visai ne tam, kad būtų leista
valstybėms narėms pasirinkti savo nuožiūra pagalbos gavėją, o tik tam, kad palengvintų sistemos įgyvendinimo tvarkos pritaikymą
prie jų administracinių sistemų (Reglamento Nr. 2499/82 vienuolikta konstatuojamoji dalis).
173   Taigi konstatuotina, kad ši Reglamento Nr. 2499/82 spraga valstybėse narėse leido atsirasti nevienodam požiūriui dėl konkrečiai
Bendrijos pagalbos išmokėjimo atitinkamiems gamintojams garantijos, nors ši pagalba jiems iš esmės priklauso pagal taikytinus
Bendrijos teisės aktus.
174   Toks nevienodas požiūris yra suderinamas su nediskriminavimo principu, tik jeigu jis yra objektyviai pateisinamas nagrinėjamų
situacijų skirtumais. Tačiau konstatuotina, kad taip nėra šiuo atveju. Konkrečiai tariant, jeigu šis nevienodas požiūris susijęs
ne su pagalbos pirminiam distiliavimui suteikimo sąlygomis, bet tik su jos suteikimu administracine tvarka, jo negalima paaiškinti
skirtumais, susijusiais su vyno gamintojų situacija arba apskritai su vyno gamintojų sektorių skirtingose valstybėse narėse
situacija.
175   Be to, priešingai Komisijos tvirtinimams, šis nevienodas požiūris nėra pateisinamas ir praktiniu požiūriu, susijusiu su būtinybe
atsižvelgti į skirtingas administracines sistemas skirtingose valstybėse narėse. Iš tiesų Reglamento Nr. 2499/82 9 straipsnyje
numatyta pagalbos atitinkamiems gamintojams išmokėjimo tarpininkaujant distiliuotojams schema puikiausiai galėjo apimti mechanizmą,
užtikrinantį pagalbos išmokėjimą gamintojams distiliuotojo nemokumo atveju, nesukeliant grėsmės šios sistemos veiksmingumui.
Todėl Komisija privalėjo laiku priimti priemones, kurias ji mano esant tinkamiausias, kad pašalintų šią minėto reglamento
spragą. Šiuo atžvilgiu Komisijos argumentas, jog tariamai nevienodą požiūrį pateisina tai, jog Reglamento Nr. 2499/82 10 straipsnyje
nustatyta pagalbos išmokėjimo schema daugiau sukėlė administracinio pobūdžio suvaržymų atitinkamiems gamintojams nei šio reglamento
9 straipsnyje numatyta schema, nėra nei konkretus, nei pagrįstas. Iš tiesų ieškovių reikalavimai nėra susiję su pačiu pagalbos
sumokėjimo gamintojams tarpininkaujant distiliuotojui principu, bet dėl šios sistemos spragų, nes ji neužtikrina pagalbos
išmokėjimo jos tikriesiems gavėjams distiliuotojo nemokumo atveju. Dėl šios garantijos nebuvimo atitinkamiems gamintojams
dėl išorinių priežasčių gali būti nesuteikta pagalba, kurią jie turi teisę gauti, ir tai nėra jokia bendra priemonė su paprastomis
įrodymo sąlygomis, nuo kurių priklauso tiesioginis intervencinės agentūros pagalbos išmokėjimas gamintojams pagal Reglamento
Nr. 2499/82 10 straipsnį. Dėl Komisijos atsakymuose į Pirmosios instancijos teismo rašytinius klausimus pateikto argumento,
jog taikant Reglamento Nr. 2499/82 10 straipsnyje numatytą schemą atitinkami gamintojai taip pat rizikuoja negauti Bendrijos
pagalbos, jeigu distiliuotojas neįvykdo įsipareigojimo distiliuoti vyną per nustatytą terminą, teigtina, kad, pirma, taip
rizikuoja visi gamintojai, neatsižvelgiant į atitinkamos valstybės narės pasirinkimą, ir, antra, ši rizika yra visiškai nesusijusi
su rizika distiliuotojo nemokumo atveju, kuris yra vienintelis aptariamas šioje byloje, nes akivaizdu, kad ieškovių pristatytas
vynas buvo distiliuotas per nustatytą terminą.
176   Šiomis sąlygomis nenumačiusi Reglamente Nr. 2499/82 kartu su šio reglamento 9 straipsnyje numatyta pagalbos išmokėjimo schema
mechanizmo, užtikrinančio pagalbos išmokėjimą atitinkamiems gamintojams distiliuotojui esant nemokiam, Komisija akivaizdžiai
ir sunkiai pažeidė jai nustatytas diskrecijos ribas. Iš to išplaukia, kad ir Reglamentas Nr. 2499/82 pakankamai akivaizdžiai
pažeidžia nediskriminavimo principą, kurio tikslas yra suteikti asmenims teises (minėto sprendimo
Dumortier ir kt. prieš Tarybą
11 punktas).
177   Be to, Komisijos teiginys, jog ieškovės neįrodė priežastinio ryšio tarp žalos, kylančios iš visiško ar dalinio pagalbos neišmokėjimo
ieškovėms, ir šios institucijos veiksmų, nes jos neįrodė priežastinio ryšio tarp DAI pagalbos neišmokėjimo, esančio, Komisijos
manymu, žalą sukeliančiu įvykiu, ir šios institucijos veiksmų, yra atmestinas. Šiuo atžvilgiu pakanka priminti, kad ieškovės
teisėtai tvirtina, jog jų žala, kurios Komisija neginčija, buvo padaryta todėl, kad ši institucija nenumatė mechanizmo, užtikrinančio
pagalbos išmokėjimą atitinkamiems gamintojams distiliuotojui esant nemokiam Reglamento Nr. 2499/82 9 straipsnyje numatytos
schemos atveju (žr. pirmiau 111 ir 112 punktus). Iš tiesų visiškas ar dalinis atitinkamos pagalbos neišmokėjimas ieškovėms,
bankrutavus DAI, kyla tiesiogiai iš šios Reglamento Nr. 2499/82 spragos. Iš to išplaukia, kad priežastinis ryšys tarp šios
žalos ir Komisijai priskiriamų veiksmų yra aiškiai nustatytas.
178   Atsižvelgiant į tai, kas pirmiau išdėstyta, reikia daryti išvadą, kad yra tenkinamos Bendrijos patraukimo atsakomybėn sąlygos,
susijusios su skundžiamų veiksmų neteisėtumu ir žalos realumu bei su priežastiniu ryšiu tarp šių veiksmų ir tvirtinamos žalos.
179   Kadangi dabartinėje proceso stadijoje negalima įvertinti ieškovių patirtos žalos dydžio, atsižvelgiant į šalių argumentus,
tarpiniu sprendimu reikia nuspręsti, kad Komisija turi atlyginti ieškovėms žalą, patirtą dėl visiško ar dalinio nesumokėjimo dalies,
kurią sudaro į jų nepatenkintų skolinių reikalavimų sumą įskaičiuota Bendrijos pagalba, kurią jos turėjo teisę gauti taikant
Reglamentą Nr. 2499/82.
180   Todėl Pirmosios instancijos teismas siūlo šalims, vadovaujantis šiuo sprendimu, susitarti dėl patirtos žalos atlyginimo dydžio
per keturis mėnesius nuo šio sprendimo paskelbimo. Jei nepavyktų susitarti, šalys per šį terminą pateikia Pirmosios instancijos
teismui skaičiais išreikštus savo reikalavimus.

Dėl bylinėjimosi išlaidų
181   Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta pirmesniame punkte, bylinėjimosi išlaidų klausimas atidėtas.
Remdamasis šiais motyvais,
PIRMOSIOS INSTANCIJOS TEISMAS (antroji kolegija)
nusprendžia:
1.
Komisija turi atlyginti ieškovių patirtą žalą po
Distilleria Agricola Industriale de Terralba
bankroto dėl mechanizmo, užtikrinančio, taikant Reglamento (EEB) Nr. 2499/82, nustatančio nuostatas, susijusias su pirminiu
distiliavimu 1982–1983 vyno gamybos metams, 9 straipsnyje įtvirtintą schemą, atitinkamiems gamintojams šiame reglamente numatytos
Bendrijos pagalbos išmokėjimą, nebuvimo.
2.
Šalys pateikia Pirmosios instancijos teismui apskaičiuotą bendru susitarimu žalos atlyginimo dydį per keturių mėnesių terminą
nuo šio sprendimo paskelbimo.
3.
Jei nepavyktų susitarti, šalys per tą patį terminą pateikia Pirmosios instancijos teismui skaičiais išreikštus savo reikalavimus.
Pirrung
Meij
Forwood
Paskelbta 2004 m. lapkričio 23 d. viešame posėdyje Liuksemburge.
Kancleris

Pirmininkas
H. Jung

J. Pirrung
Turinys
Teisinis pagrindas
Faktinės ginčo aplinkybės
Procesas ir šalių reikalavimai
Dėl teisės
A –  Dėl ieškinio dėl panaikinimo ir ieškinio dėl neveikimo priimtinumo
Šalių argumentai
Pirmosios instancijos teismo vertinimas
Dėl ieškinio dėl panaikinimo priimtinumo
Dėl ieškinio dėl neveikimo priimtinumo
B –  Dėl ieškinio dėl žalos atlyginimo ir dėl prašymo grąžinti nepagrįstai įgytą turtą
Dėl prašymo grąžinti nepagrįstai įgytą turtą priimtinumo
Dėl ieškinio dėl žalos atlyginimo priimtinumo
Šalių argumentai
Pirmosios instancijos teismo vertinimas
1.  Dėl pagrindo, susijusio su tuo, kad inkriminuojama veikla negali būti priskirta Bendrijai
2.  Dėl pagrindo, susijusio su veiksmingų vidaus teisių gynimo priemonių buvimu
3.  Dėl teisinio pagrindo, susijusio su ieškinio dėl atsakomybės senatimi
– Išankstinės pastabos
– Realios žalos buvimas
Dėl ieškinio dėl žalos atlyginimo pagrįstumo
Šalių argumentai
Pirmosios instancijos teismo vertinimas
Dėl bylinėjimosi išlaidų
*
Proceso kalba: italų.