CELEX: 62006CJ0144
Apeliacinis skundas
Bendrijos prekių ženklas
Reglamentas (EB) Nr. 40/94
7 straipsnio 1 dalies b punktas
Atsisakymas registruoti
Vaizdinis prekių ženklas
Keturkampė raudonos ir baltos spalvų tabletė su ovaliu mėlynu branduoliu
Skiriamasis požymis

Savo apeliaciniu skundu
Henkel KGaA
(toliau –
Henkel
) prašo panaikinti 2006 m. sausio 17 d. Europos Bendrijų Pirmosios instancijos teismo sprendimą
Henkel prieš VRDT
(T-398/04, nepaskelbta Rinkinyje, toliau – skundžiamas sprendimas), kuriuo šis teismas atmetė jos ieškinį dėl 2004 m. rugpjūčio 4 d. Vidaus rinkos derinimo tarnybos (prekių ženklams ir pramoniniam dizainui) (VRDT) antrosios apeliacinės tarybos sprendimo (toliau – ginčijamas sprendimas) atsisakyti įregistruoti prekių ženklą panaikinimo.
Teisinis pagrindas
1993 m. gruodžio 20 d. Tarybos reglamento (EB) Nr. 40/94 dėl Bendrijos prekių ženklo (
OL L 11, 1994, p. 1
) 7 straipsnio 1 dalies b punkte nurodoma:
„1.   Neregistruojami šie žymenys:
<…>
b)
neturintys jokio skiriamojo požymio prekių ženklai.“
Ginčo aplinkybės
1998 m. rugsėjo 28 d.
Henkel
, remdamasi Reglamentu Nr. 40/94, pateikė VRDT Bendrijos prekių ženklo paraišką.
Kaip Bendrijos prekių ženklą buvo prašoma įregistruoti šį vaizdinį žymenį (toliau – prašomas įregistruoti prekių ženklas):
Prekės, kurias buvo prašoma registruoti, priklauso peržiūrėtos ir pataisytos 1957 m. birželio 15 d. Nicos sutarties dėl tarptautinės prekių ir paslaugų klasifikacijos ženklams registruoti 1, 3 ir 21 klasėms ir, kalbant apie 3 klasės prekes, atitinka tokį aprašymą: „Indų plovimo ir skalbimo preparatai“.
Henkel
, remdamasi 1998 m. birželio 18 d. Vokietijoje pateikta paraiška įregistruoti, kurioje nurodomas prašomam įregistruoti prekių ženklui tapatus prekių ženklas, ginčijo prioriteto teisę.
Po to, kai 1999 m. spalio 1 d. buvo priimtas sprendimas, kuriuo ekspertas, remdamasis Reglamento Nr. 40/94 7 straipsnio 1 dalies b ir d punktais, atmetė paraišką įregistruoti, 1999 m. lapkričio 19 d.
Henkel
, remdamasi Reglamento Nr. 40/94 57–59 straipsniais, dėl minėto sprendimo VRDT pateikė apeliaciją.
Ginčijamu sprendimu VRDT antroji apeliacinė taryba šią apeliaciją atmetė. Iš esmės ji manė, kad prašomas įregistruoti prekių ženklas neturi skiriamojo požymio Reglamento Nr. 40/94 7 straipsnio 1 dalies b punkto prasme visų paraiškoje įregistruoti nurodytų prekių atžvilgiu.
Ieškinys Pirmosios instancijos teisme ir skundžiamas sprendimas
2004 m. spalio 8 d.
Henkel
pateikė ieškinį Pirmosios instancijos teisme, siekdama panaikinti ginčijamą sprendimą. Savo ieškinį
Henkel
grindė dviem pagrindais. Šiuos pagrindus ir todėl patį ieškinį Pirmosios instancijos teismas atmetė.
Pagal pirmąjį pagrindą, kuris susijęs su Reglamento Nr. 40/94 7 straipsnio 1 dalies b punkto pažeidimu, VRDT suklydo taikydama skiriamojo požymio vertinimo kriterijus.
Pirmiausia
Henkel
apkaltino VRDT nepatikrinus, ar skiriamasis požymis egzistavo paraiškos įregistruoti pateikimo momentu, ir nenustačius, kokia buvo prekių, tuo momentu parduodamų rinkoje, įprasta forma. Be to,
Henkel
nuomone, VRDT neteisingai tvirtino, kad skirtingos žymens spalvos atitinka skirtingas veikliąsias medžiagas, nes spalvas ir jų derinį
Henkel
gali pasirinkti laisvai.
Paskui
Henkel
nurodė, kad nebuvo atsižvelgta į
Bundespatentgericht
(Federalinis patentų teismas) nutartį, kuria jis nutarė, jog
Deutsches Patent- und Markenamt
(Vokietijos patentų ir prekių ženklų tarnyba) prašomas įregistruoti žymuo turėjo skiriamąjį požymį skalbiamajai mašinai ir indaplovei skirtų preparatų atžvilgiu.
Galiausiai
Henkel
priminė, jog VRDT leido įregistruoti daug žymenų, panašių į prašomą įregistruoti prekių ženklą.
Pirmosios instancijos teisme VRDT tvirtino, jog vartotojas nagrinėjamą žymenį suvokia ne kaip prekės komercinės kilmės nuorodą, o tik kaip šios prekės vaizdą. Kalbant apie
Bundespatentgericht
sprendimą pažymėtina, kad į jį buvo tinkamai atsižvelgta, tačiau jis nėra privalomas VRDT. Dėl ankstesnės praktikos VRDT priminė, jog Bendrijos teismas turi priimti sprendimą neatsižvelgdamas į jam pateiktą prašymą ir jam visiškai neprivalomi neteisėti ankstesni sprendimai. Be to,
Henkel
nurodyti atvejai nepanašūs į situaciją šioje byloje.
Pirmosios instancijos teismas konstatavo, kad
Henkel
apribojo savo pagrindą „indų plovimo ir skalbimo preparatais“ ir kad šios prekės yra kasdienio vartojimo, kurioms vartotojo pastabumas pirkimo momentu nėra didelis. Dėl prašomo įregistruoti prekių ženklo skiriamojo požymio Pirmosios instancijos teismas, priminęs teismų praktikoje šioje srityje nustatytus principus, nurodė, jog tokio požymio vertinimo rezultatas neturėtų skirtis tuo atveju, kai kalbama apie erdvinį prekių ženklą, kurį sudaro pačios prekės vaizdas, ir tuo atveju, kai kalbama apie vaizdinį prekių ženklą, kurį sudaro labai artimas tikroviškam pačios prekės vaizdas.
Pirmosios instancijos teismas, patikslinęs, kad vertinant prašomo įregistruoti prekių ženklo skiriamąjį požymį reikia atsižvelgti į bendrą jo daromą įspūdį, o tai nėra nesuderinama su vėlesniu jį sudarančių elementų tyrimu (1997 m. lapkričio 11 d. Sprendimo
SABEL
,
C-251/95, Rink. p. I-6191
, 23 punktas ir 2004 m. rugsėjo 16 d. Sprendimo
SAT.1 prieš VRDT
,
C-329/02 P, Rink. p. I-8317
, 35 punktas), išanalizavo prekių ženklo elementus, paskui įvertino visumą. Po visumos įvertinimo Pirmosios instancijos teismas nusprendė, kad prašomas įregistruoti prekių ženklas neleidžia atskirti nagrinėjamos prekės nuo kitų įmonių prekių.
Pirmosios instancijos teismas pridūrė, kad šio vertinimo negali paneigti nei aplinkybė, jog prekių ženklo paraiškos pateikimo momentu tik
Henkel
prekiavo prekėmis tokios formos, kurią vaizduoja prašomas įregistruoti prekių ženklas, nei ankstesnės registracijos. Dėl nacionalinės registracijos Pirmosios instancijos teismas pažymėjo, kad į ją gali būti atsižvelgiama, tačiau ji nėra privaloma VRDT, nes Bendrijos prekių ženklų sistema yra autonominė ir ją sudaro taisyklių visuma, kuria siekiama specifinių tikslų ir kurios taikymas nepriklauso nuo jokios nacionalinės sistemos; tai, ar žymuo yra registruotinas kaip Bendrijos prekių ženklas, turi būti vertinama remiantis tik atitinkamais Bendrijos teisės aktais.
Dėl VRDT sprendimų įregistruoti Pirmosios instancijos teismas priminė, kad net jeigu ankstesniame sprendime pateikiami faktiniai ir teisiniai motyvai gali būti argumentai, pagrindžiantys pagrindą, susijusį su Reglamento Nr. 40/94 nuostatos pažeidimu, Apeliacinių tarybų sprendimų teisėtumas turėtų būti vertinamas remiantis tik Bendrijos teismų pateiktu šio reglamento išaiškinimu, o ne ankstesne Apeliacinių tarybų praktika. Be to, Pirmosios instancijos teismo nuomone,
Henkel
nurodyti prekių ženklai nėra visiškai panašūs į nagrinėjamus prekių ženklus, nes nurodytos prekės nėra tokios pačios, o atitinkami žymenys turi kitokių nei pagrindinės geometrinės formos elementų.
Antrasis pagrindas susijęs su diskrecijos ribų peržengimu ir vienodo vertinimo principo pažeidimu. Iš tikrųjų
Henkel
manė, kad atsisakydama įregistruoti prašomą prekių ženklą bei įregistruodama panašius prekių ženklus VRDT peržengė savo diskrecijos ribas ir pažeidė vienodo vertinimo principą. Be to,
Henkel
pažymėjo, kad jeigu ji susitaikytų su tokia situacija, kaip kompensacijos už tai negaudama savo pačios prekių ženklo registracijos, ji patirtų diskriminaciją, kuri pažeistų EB 28 straipsnyje įtvirtintą laisvo prekių judėjimo principą. Be to,
Henkel
pridūrė, kad Reglamentu Nr. 40/94 siekiamas tikslas suderinti teisės aktus, išplaukiantis iš jos pirmos ir trečios konstatuojamųjų dalių, gali būti pasiektas tik su sąlyga, kad suderinta materialinė teisė yra vienodo aiškinimo objektas.
VRDT tvirtino: kadangi sprendimas dėl registracijos priskiriamas ribotai kompetencijai, sprendimo teisėtumo negali paneigti ankstesni – teisėti arba ne – VRDT sprendimai.
Pirmosios instancijos teismas priminė, jog sprendimai dėl žymens įregistravimo kaip Bendrijos prekių ženklo, kuriuos apeliacinės tarybos priima remdamosi Reglamentu Nr. 40/94, priskiriami ribotai kompetencijai, o ne diskrecijai (2005 m. rugsėjo 15 d. Sprendimo
BioID prieš VRDT
,
C-37/03 P, Rink. p. I-7975
, 47 punktas). Jis nusprendė, kad antruoju
Henkel
pateiktu pagrindu iš tikrųjų nurodomas ne VRDT suteiktos diskrecijos ribų peržengimas, o tai, jog VRDT leido kaip prekių ženklus registruoti panašius žymenis, o paraišką įregistruoti nagrinėjamą prekių ženklą atmetė. Pirmosios instancijos teismo nuomone, šis pagrindas supainiotas su dalimi argumentų, kuriuos
Henkel
pateikė pagrįsdama pirmąjį pagrindą, todėl yra netinkamas.
Šalių reikalavimai
Apeliaciniu skundu
Henkel
Teisingumo Teismo prašo:
—
panaikinti skundžiamą sprendimą,
—
panaikinti ginčijamą sprendimą,
—
priteisti iš VRDT bylinėjimosi išlaidas.
VRDT Teisingumo Teismo prašo:
—
atmesti apeliacinį skundą,
—
priteisti iš
Henkel
bylinėjimosi išlaidas.
Dėl apeliacinio skundo
Šalių argumentai
Savo apeliacinį skundą
Henkel
grindžia vieninteliu pagrindu, susijusiu su Reglamento Nr. 40/94 7 straipsnio 1 dalies b punkto pažeidimu, kuris pasireiškia teisiniu ir faktiniu požiūriu klaidingu reikalavimų, susijusių su prašomo įregistruoti prekių ženklo skiriamuoju požymiu, vertinimu.
Henkel
tvirtina, kad Teisingumo Teismas turėtų pateikti teisės klausimų, kuriuos kelia faktinės aplinkybės šioje byloje, teisingą teisinį vertinimą, nes Pirmosios instancijos teismas neteisingai taikė „skiriamojo požymio neturinčio prekių ženklo“ teisinę sąvoką.
Henkel
nuomone, Pirmosios instancijos teismas klaidingai nusprendė, kad prašomas įregistruoti prekių ženklas neturi pakankamo skiriamojo požymio Reglamento Nr. 40/94 7 straipsnio 1 dalies b punkto prasme. Pagal šią nuostatą gali būti reikalaujamas tik minimalus skiriamasis požymis (2001 m. rugsėjo 20 d. Sprendimo
Procter & Gamble prieš VRDT
,
C-383/99 P, Rink. p. I-6251
, 40 punktas). Todėl reikia tik patikrinti, ar prašomas įregistruoti prekių ženklas tinka prekėms, kurioms prašoma registracijos, identifikuoti kaip gaminamoms konkrečios įmonės ir taip atskirti jas nuo kitų įmonių prekių (1999 m. gegužės 4 d. Sprendimo
Windsurfing Chiemsee
,
C-108/97 ir C-109/97, Rink. p. I-2779
, 46 punktas).
Henkel
tvirtina, kad šioje byloje nagrinėjamoje rinkoje kiekvienas gamintojas naudoja skirtingas spalvas siekdamas atskirti savo prekes nuo konkurentų prekių. Dėl šios priežasties prekės vaizdas visuomet dominuoja priekinėje pakuotės dalyje ir tokią prekę, kokia ji konkrečiai pavaizduota, visuomenė suvokia kaip jos gamintojo nuorodą.
Henkel
tvirtina, kad Pirmosios instancijos teismo prielaida, jog paprasto vartotojo atidumo lygis prekės išvaizdai nėra didelis, jeigu ši prekė paprastai parduodama pakuotėje, ant kurios pateikiamos ir žodinės nuorodos apie atitinkamos prekės sudėtį bei paskirtį, yra netiksli. Netikslu ir tai, kad kalbama apie nebrangias kasdienio vartojimo prekes, kurias vartotojai perka be didelio atidumo, jų išsamiai nenagrinėdami.
Henkel
nuomone, ginčijamas vaizdinis žymuo pateikia visuomenei daug informacijos, platesnės už informaciją, kurios paprastai pakanka prekės kilmei nustatyti.
Be to, atsiliepime į dubliką
Henkel
teigia, kad Pirmosios instancijos teismas iškraipė faktus tvirtindamas, jog tai yra prekės vaizdo, apie kurį natūraliai pagalvojama, variantas. Iš tikrųjų nagrinėjamo žymens forma nėra tokia, kurią reikėtų laikyti „tikėtina forma“, nes įterpti sluoksniai aiškiai skiriasi vieni nuo kitų savo spalvomis, kurių išdėstymas pasirinktas visiškai laisvai, be to, valikliams neįprasta tamsi spalva ir ovalo forma.
VRDT mano, kad apeliacinis skundas yra nepriimtinas. Ji nurodo, kad
Henkel
nepaaiškina, kokią teisės klaidą padarė Pirmosios instancijos teismas, ir kad kaltinimai susiję su vartotojų suvokimo tyrimo rezultatu. VRDT nuomone, šį procesą reikėtų laikyti priklausančiu faktinių aplinkybių konstatavimo, o ne teisinio kvalifikavimo sričiai. Taigi faktų ir įrodymų vertinimas, nebent jie buvo iškraipyti, nėra teisės klausimas, dėl kurio galima pateikti apeliacinį skundą Teisingumo Teisme.
VRDT nurodo, kad įvairios problemos (t. y. klausimai, ar rinkoje tapo įprasta, kad tablečių forma ir spalva yra kilmės nuoroda, ar iš tiesioginio prekės pavaizdavimo visuomenė gauna informacijos apie komercinę kilmę arba ar iš patirties galima daryti išvadą, jog paprasto vartotojo atidumo lygis prekės išvaizdai nėra aukštas, jeigu atitinka prekė parduodama pakuotėje, ant kurios pateikiamos ir žodinės nuorodos apie minėtos prekės sudėtį ir paskirtį) yra fakto klausimai. Be kita ko, VRDT tvirtina, kad Pirmosios instancijos teismas neiškraipė faktų ir nepraleido individualių žymens požymių (visų pirma prekės trečios spalvos).
Pagaliau VRDT mano, jog pagal Teisingumo Teismo procedūros reglamento 42 straipsnį kai kurie
Henkel
atsiliepime į dubliką suformuluoti kaltinimai negali būti nagrinėjami, nes jie nebuvo pateikti laiku. Bet kuriuo atveju šie kaltinimai iš esmės yra netinkami.
Teisingumo Teismo vertinimas
Pirma,
Henkel
kaltina Pirmosios instancijos teismą tuo, kad teisiniu požiūriu jis klaidingai įvertino reikalavimus, susijusius su prašomo įregistruoti prekių ženklo skiriamuoju požymiu.
Pagal Reglamento Nr. 40/94 7 straipsnio 1 dalies b punktą neregistruojami jokio skiriamojo požymio neturintys prekių ženklai.
Iš nusistovėjusios teismo praktikos matyti, kad prekių ženklo skiriamasis požymis šio straipsnio prasme reiškia, jog šis prekių ženklas leidžia identifikuoti prekę, kuriai prašoma registracijos, kaip pagamintą konkrečios įmonės ir taip atskirti šią prekę nuo kitų įmonių prekių (2004 m. balandžio 29 d. Sprendimo
Procter & Gamble prieš VRDT
,
C-473/01 P ir C-474/01 P, Rink. p. I-5173
, 32 punktas ir 2004 m. spalio 21 d. Sprendimo
VRDT prieš Erpo Möbelwerk
,
C-64/02 P, Rink. p. I-10031
, 42 punktas).
Šis skiriamasis požymis turi būti vertinamas, pirma, atsižvelgiant į prekes arba paslaugas, kurioms prašoma įregistruoti prekių ženklą, ir, antra, atsižvelgiant į tai, kaip nagrinėjamas prekes ar paslaugas suvokia atitinkama visuomenė (minėto sprendimo
Procter & Gamble prieš VRDT
, 33 punktas ir 2006 m. birželio 22 d. Sprendimo
Storck prieš VRDT
,
C-25/05 P, Rink. p. I-5719
, 25 punktas).
Be to, remiantis nusistovėjusia teismo praktika, pačios prekės formą turinčių erdvinių prekių ženklų skiriamųjų požymių vertinimo kriterijai nesiskiria nuo taikomų kitoms prekių ženklų kategorijoms. Tačiau reikia atsižvelgti į tai, kad taikydamas šiuos kriterijus paprastas vartotojas nebūtinai taip pat suvoks pačios prekės formą turintį erdvinį prekių ženklą ir žodinį ar vaizdinį prekių ženklą, sudarytą iš žymens, nepriklausomo nuo juo žymimų prekių išorės. Iš tiesų paprasti vartotojai, nesant visų grafinių ar tekstinių elementų, nėra įpratę preziumuoti prekių kilmės remdamiesi jų ar pakuotės forma, todėl nustatyti tokio erdvinio prekių ženklo skiriamąjį požymį gali būti sunkiau negu žodinio ar vaizdinio prekių ženklo atveju (2004 m. spalio 7 d. Sprendimo
Mag Instrument prieš VRDT
,
C-136/02 P, Rink. p. I-9165
, 30 punktas bei minėto sprendimo
Storck prieš VRDT
26 ir 27 punktai).
Tokiomis aplinkybėmis tik prekių ženklas, kuris labai skiriasi nuo sektoriaus normų ar įpročių ir dėl to gali atlikti savo esminę kilmės nuorodos funkciją, turi skiriamųjų požymių Reglamento Nr. 40/94 7 straipsnio 1 dalies b punkto prasme (2006 m. sausio 12 d. Sprendimo
Deutsche SiSi-Werke prieš VRDT
,
C-173/04 P, Rink. p. I-551
, 31 punktas ir minėto sprendimo
Storck prieš VRDT
28 punktas).
Ši teismo praktika, išplėtota erdvinių prekių ženklų, sudarytų iš pačios prekės vaizdo, srityje, taip pat galioja ir tada, kai prašomas įregistruoti, kaip šiuo atveju, prekių ženklas yra vaizdinis prekių ženklas, kurį sudaro šios prekės dvimatis vaizdas. Iš tikrųjų tokiais atvejais šis prekių ženklas taip pat nėra žymuo, nepriklausomas nuo juo žymimų prekių išorės (minėto sprendimo
Storck prieš VRDT
29 punktas).
Reikia priminti, kad siekiant nustatyti, ar prekių ženklas turi skiriamųjų požymių, reikia atsižvelgti į bendrą jo daromą įspūdį. Tačiau tai nereiškia, kad pirmiausia reikia ištirti šį prekių ženklą sudarančius elementus vieną po kito. Iš tiesų, atliekant visapusį vertinimą, gali būti naudinga išnagrinėti kiekvieną atitinkamą prekių ženklą sudarantį elementą (šiuo klausimu žr. 2005 m. birželio 30 d. Sprendimo
Eurocermex prieš VRDT
,
C-286/04 P, Rink. p. I-5797
, 22 ir 23 punktus bei nurodytą teismo praktiką).
Iš skundžiamo sprendimo matyti, kad šiuo atveju Pirmosios instancijos teismas teisingai nustatė ir taikė teismo praktikoje nustatytus kriterijus.
Todėl teisinga tai, kad Pirmosios instancijos teismas pirmiausia išnagrinėjo tokius prašomą įregistruoti prekių ženklą sudarančio vaizdo skirtingus sudedamuosius elementus kaip tabletės forma ir spalvos, kad vėliau išanalizuotų jo bendrą įspūdį siekdamas nustatyti, ar šis prekių ženklas atlieka kilmės nuorodos funkciją.
Taigi vėliau skundžiamo sprendimo 32–35 punkte išnagrinėjęs prašomą įregistruoti prekių ženklą sudarančią keturkampę formą, jos du spalvotus sluoksnius ir mėlyną ovalų branduolį, esantį raudono tabletės paviršiaus viduryje, Pirmosios instancijos teismas manė, jog šių elementų nepakanka tam, kad prekių ženklui būtų suteiktas skiriamasis požymis.
Dėl šių elementų visumos vertinimo skundžiamo sprendimo 39 punkte Pirmosios instancijos teismas padarė išvadą, kad „nagrinėjamo žymens sudaromas bendras įspūdis apsiriboja tuo įspūdžiu, kurį sudaro indaplovei arba skalbiamajai mašinai skirto preparato pavaizdavimas; šis preparatas yra tabletė, kurioje kelios cheminės veikliosios medžiagos dekoratyviai ir patraukliai sujungtos į du – raudoną ir baltą – sluoksnius ir kurios raudonas sluoksnis yra su ovaliu mėlynu branduoliu. Kadangi vartotojui neįprasta prekės formoje ir spalvose įžvelgti prekės komercinės kilmės nuorodą <…>, kadangi du sluoksniai bei ovalaus branduolio įterpimas į kitokią spalvą yra sprendimų, apie kuriuos natūraliai pagalvojama, kai kalbama apie indaplovei ar skalbiamajai mašinai skirtą tabletės formos preparatą, dalis <…> ir kadangi, kalbant apie pagrindines spalvas, paprastai naudojamas atitinkamame sektoriuje, pasirinktos spalvos nėra iš tų, kurios pritraukia vartotojų dėmesį <…>, šio žymens sudarytas bendras įspūdis tikslinei visuomenei nenurodys, jog konkretus prekės pavaizdavimas reiškia jos komercinę kilmę. Todėl prašomas įregistruoti prekių ženklas minėtų prekių paprastam vartotojui, kuris yra pakankamai informuotas ir protingai pastabus bei nuovokus, neišanalizavus, nepalyginus ir be išskirtinio pastabumo neleidžia atskirti atitinkamos prekės nuo kitų įmonių prekių <…>“.
Taigi iš to matyti, pirma, kad Pirmosios instancijos teismas prašomo įregistruoti prekių ženklo skiriamojo požymio vertinimą grindė bendru įspūdžiu, kurį sukuria šio prekių ženklo forma bei spalvų išdėstymas, ir, antra, kad jis nustatė, jog šis prekių ženklas neleidžia atskirti prekės nuo konkurentų nagrinėjamame sektoriuje prekių.
Todėl nusprendęs, kad prašomas įregistruoti prekių ženklas neturi skiriamojo požymio Reglamento Nr. 40/94 7 straipsnio 1 dalies b punkto prasme, Pirmosios instancijos teismas nepadarė teisės klaidos šios nuostatos ir atitinkamos Teisingumo Teismo praktikos atžvilgiu.
Taigi šį kaltinimą reikia atmesti kaip nepagrįstą.
Dėl kaltinimo, susijusio su Pirmosios instancijos teismo atliktu konkrečiu kriterijų, išplaukiančių iš Reglamento Nr. 40/94 7 straipsnio 1 dalies b punkto bei minėtos teismo praktikos, taikymu, reikia nurodyti, jog jis susijęs su faktinio pobūdžio vertinimais.
Konkrečiai kalbant, didelio išskirtinumo šio sprendimo 37 punkto prasme buvimo arba nebuvimo nustatymas priklauso faktinio pobūdžio įvertinimui.
Taigi tik Pirmosios instancijos teismas yra kompetentingas, pirma, nustatyti faktines aplinkybes, išskyrus atvejus, kai jo išvados iš esmės neatitinka jam pateiktų bylos dokumentų, bei, antra, vertinti šias faktines aplinkybes. Todėl faktinių aplinkybių įvertinimas, išskyrus jam pateiktų įrodymų iškraipymo atvejus, nėra teisės klausimas, kurio priežiūrą vykdo Teisingumo Teismas (šiuo klausimu žr. 2002 m. rugsėjo 19 d. Sprendimo
DKV prieš VRDT
,
C-104/00 P, Rink. p. I-7561
, 22 punktą bei 2004 m. balandžio 29 d. Sprendimo
Henkel prieš VRDT
,
C-456/01 P ir C-457/01 P, Rink. p. I-5089
, 41 punktą).
Šiuo atžvilgiu reikia nurodyti, kad tai, jog Pirmosios instancijos teismas iškraipė faktines aplinkybes arba įrodymus,
Henkel
pirmą kartą nurodė tik pateikusi dubliką. Todėl atsižvelgiant į Procedūros reglamento 42 straipsnio 2 dalį, taikomą apeliacinėse bylose pagal šio reglamento 118 straipsnį, pagrindas, susijęs su faktinių aplinkybių iškraipymu, šioje byloje yra nepriimtinas.
Reikia pridurti, kad šioje byloje su atitinkamos visuomenės požymiais ir vartotojų atidumu, suvokimu bei elgesiu susiję konstatavimai taip pat priklauso faktinio pobūdžio vertinimo sričiai.
Tokiomis aplinkybėmis kaltinimas, kad Pirmosios instancijos teismas klaidingai vertino reikalavimus, susijusius su prašomo įregistruoti prekių ženklo skiriamuoju požymiu, turi būti laikomas nepriimtinu.
Galiausiai
Henkel
kaltina Pirmosios instancijos teismą nepateikus atsakymo į klausimą, kuria – paraiškos įregistruoti prekių ženklą pateikimo ar teismo sprendimo priėmimo – data reikia remtis vertinant skiriamąjį požymį.
Henkel
nuolat siekė atkreipti dėmesį į aplinkybę, kad ginčijamos formos skalbimo preparato tabletes ji pirmoji pasiūlė ir pirmoji pradėjo jomis prekiauti. Paraiškos įregistruoti pateikimo momentu visuomenė nesunkiai susiejo konkrečią prekę „indaplovei ir skalbiamajai mašinai skirto preparato tabletę“ su
Henkel
, kaip šios prekės gamintoja.
Reikia pažymėti, jog Pirmosios instancijos teismas į šiuos kaltinimus atsakė skundžiamo sprendimo 41 ir 42 punkte nurodydamas, jog to, kad prašomas įregistruoti prekių ženklas,
a priori
ir neatsižvelgiant į jo naudojimą Reglamento Nr. 40/94 7 straipsnio 3 dalies prasme, negali nurodyti prekės kilmės, nepaneigia didesnis ar mažesnis panašių tablečių, jau parduodamų rinkoje, skaičius ir kad tokiomis aplinkybėmis nėra reikalo atsakyti į klausimą dėl atitinkamo prekių ženklo skiriamojo požymio vertinimui tinkamo momento.
Reikia konstatuoti, jog
Henkel
negrindžia savo kaltinimo jokiais faktinėmis aplinkybėmis paremtais argumentais, kad Pirmosios instancijos teismas klaidingai išsprendė šį klausimą. Todėl šis kaltinimas turi būti atmestas.
Todėl, kadangi
Henkel
pateiktas pagrindas yra iš dalies nepagrįstas ir iš dalies nepriimtinas, apeliacinis skundas turi būti atmestas.
Dėl bylinėjimosi išlaidų
Pagal Procedūros reglamento 69 straipsnio 2 dalį, taikomą apeliacinėse bylose pagal šio reglamento 118 straipsnį, pralaimėjusiai šaliai nurodoma padengti bylinėjimosi išlaidas, jei laimėjusi šalis to prašė. Kadangi VRDT prašė priteisti bylinėjimosi išlaidas ir
Henkel
pralaimėjo bylą, pastaroji turi jas padengti.

Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (aštuntoji kolegija) nusprendžia:

1.
Atmesti apeliacinį skundą.

2.
Priteisti iš
Henkel KGaA
bylinėjimosi išlaidas.

Parašai.
(
*1
)	Proceso kalba: vokiečių.