CELEX: 62006CJ0279
Kilpailu
Kartellit tai muut yhteisjärjestelyt
Yritysten väliset sopimukset
EY 81 artikla
Asetus (ETY) N:o 1984/83
Asetuksen 10-13 artikla
Asetus N:o 2790/1999
Asetuksen 4 artiklan a kohta
Huoltamoyrittäjän ja öljy-yhtiön välinen öljytuotteiden yksinostosopimus
Poikkeus

Ennakkoratkaisupyyntö koskee EY 81 artiklan ja perustamissopimuksen [81] artiklan 3 kohdan soveltamisesta yksinostosopimusten ryhmiin 22.6.1983 annetun komission asetuksen (ETY) N:o 1984/83 (
EYVL L 173, s. 5
ja oikaisu
EYVL 1984, L 79, s. 38
), sellaisena kuin se on muutettuna 30.7.1997 annetulla komission asetuksella (EY) N:o 1582/97 (
EYVL L 214, s. 27
; jäljempänä asetus N:o 1984/83), 10–13 artiklan tulkintaa.
Tämä pyyntö on esitetty asiassa, jossa vastakkain ovat CEPSA Estaciones de Servicio SA (jäljempänä CEPSA), joka on pääasiassa kantajana, ja LV Tobar e Hijos SL (jäljempänä Tobar), joka on pääasiassa vastaajana, ja jossa on kyse siitä, että viimeksi mainittu jätti noudattamatta näiden kahden yhtiön välistä yksinostosopimusta.
Yhteisön säännöstö
Asetuksen N:o 1984/83 mukaan EY:n perustamissopimuksen 85 artiklan 1 kohtaa (josta on tullut EY 81 artiklan 1 kohta) ei sovellettu sellaisten yksinostosopimusten ja yhdenmukaistettujen menettelytapojen ryhmiin, joiden tavallisesti voitiin katsoa täyttävän kyseisen artiklan 3 kohdassa määrätyt edellytykset, sillä perusteella, että ne tehostivat yleensä tavaroiden jakelua.
Kyseisen asetuksen 5, 6, 13, 15 ja 17 perustelukappaleessa todettiin seuraavaa:
”(5)
Tässä asetuksessa määritellyt yksinostosopimukset tehostavat yleensä jakelua; tavarantoimittaja voi niiden avulla suunnitella tavaroidensa myynnin suuremmalla tarkkuudella ja pidemmäksi ajaksi sekä varmistua siitä, että jälleenmyyjän tarpeet tulevat täytetyiksi sopimuksen voimassaoloaikana säännöllisesti; tämä antaa sopimuksen osapuolille mahdollisuuden rajoittaa markkinaolojen muutoksista heille aiheutuvaa riskiä sekä alentaa jakelukustannuksia;
(6)
tällaiset sopimukset helpottavat myös tuotteen myynnin edistämistä ja luovat mahdollisuudet tehokkaalle toiminnalle markkinoilla, koska tavarantoimittaja on yksinostovelvoitteensa vastineeksi säännönmukaisesti velvollinen antamaan panoksensa jakeluverkon rakenteen parantamiseksi sekä myynninedistämistoiminnan laadun tai myyntimenestyksen nostamiseksi; samalla ne edistävät kilpailua eri valmistajien tuotteiden välillä; useiden sellaisten jälleenmyyjien nimeäminen, jotka ovat sidottuja ostamaan yksinomaan valmistajalta ja jotka ottavat hoitaakseen myynnin edistämisen, asiakaspalvelut ja varastojen ylläpidon, on valmistajalle usein tehokkain ja joskus myös ainoa tapa päästä markkinoille ja kilpailla muiden, markkinoilla jo toimivien valmistajien kanssa; – –
– –
(13)
tällaisten sopimusten erityispiirteenä on yleensä se, että yhtäältä niissä tavarantoimittaja myöntää jälleenmyyjälle erityisiä kaupallisia tai rahoituksellisia etuja osallistumalla rahoitukseen, antamalla tai hankkimalla hänelle lainan edullisin ehdoin, järjestämällä hänelle liikepaikan tai toimitilat, antamalla hänen käyttöönsä välineistöä tai kalustoa [juomien anniskeluun ja nauttimiseen käytettäviä tiloja sekä huoltamoita varten] taikka suorittamalla muita investointeja hänen hyväkseen ja että toisaalta niissä jälleenmyyjä antaa pitkäaikaisen yksinostovelvoitteen sisältävän sitoumuksen, johon useimmissa tapauksissa liittyy kilpailevien tuotteiden myymistä koskeva kielto
– –
(15)
tavarantoimittajan jälleenmyyjälle antamat kaupalliset ja rahoitukselliset edut helpottavat huomattavasti juomien anniskeluun ja nauttimiseen käytettävien tilojen sekä huoltamoiden perustamista, ajanmukaistamista, ylläpitoa ja käyttöä;
– –
(17)
– – voiteluaineiden ja niihin liittyvien öljypohjaisten tuotteiden yksinostovelvoite voidaan hyväksyä vain, jos tavarantoimittaja toimittaa jälleenmyyjälle voitelun suorittamiseen tarvittavan erityisen laitteiston tai rahoittaa sen hankinnan; – –”
Asetuksen N:o 1984/83 10–13 artiklassa oli erityissäännöksiä, jotka koskivat huoltamoyrittäjien kanssa tehtyjä sopimuksia (jäljempänä huoltamosopimukset).
Mainitun asetuksen 10 artiklassa säädettiin seuraavaa:
”Perustamissopimuksen 85 artiklan 3 kohdan nojalla julistetaan, että perustamissopimuksen 85 artiklan 1 kohta ei tämän asetuksen 11–13 artiklassa säädetyin edellytyksin koske sopimuksia, joiden osapuolina on ainoastaan kaksi yritystä ja joissa toinen osapuoli, jälleenmyyjä, antaa toiselle osapuolelle, tavarantoimittajalle, erityisten kaupallisten tai rahoitukseen liittyvien etujen vastikkeeksi sitoumuksen siitä, että jälleenmyyjä hankkii tiettyjä sopimuksessa määriteltyjä öljypohjaisia moottoriajoneuvojen polttoaineita tai tiettyjä sopimuksessa määriteltyjä öljypohjaisia moottoriajoneuvojen polttoaineita ja muita polttoaineita myytäväksi edelleen sopimuksessa mainitussa huoltamossa vain tavarantoimittajalta tai tähän yhdyssuhteessa olevalta yritykseltä tai muulta yritykseltä, jonka tehtäväksi tavarantoimittaja on antanut tavaroidensa myynnin.”
Saman asetuksen 11 artiklassa säädettiin seuraavaa:
”Edellä 10 artiklassa mainitun velvoitteen lisäksi jälleenmyyjälle ei saa määrätä muita kilpailunrajoituksia kuin:
a)
velvoitteen olla sopimuksessa mainitussa huoltamossa myymättä muiden yritysten toimittamia moottoriajoneuvojen polttoaineita ja muita polttoaineita;
b)
velvoitteen olla sopimuksessa mainitussa huoltamossa käyttämättä muiden yritysten toimittamia voiteluaineita tai niihin liittyviä öljypohjaisia tuotteita, jos tavarantoimittaja tai tähän yhdyssuhteessa oleva yritys on antanut jälleenmyyjän saataville laitteiston tai muun moottoriajoneuvon välineistön taikka rahoittanut sen hankinnan;
c)
velvoitteen olla mainostamatta sopimuksessa mainitussa huoltamossa tai sen ulkopuolella muiden yritysten toimittamia tavaroita muutoin kuin siinä suhteessa, jossa niiden myynti on huoltamossa toteutuvaan kokonaisliikevaihtoon;
d)
velvoitteen antaa tavarantoimittajan tai tämän osoittaman yrityksen huoltaa laitteet, jotka tavarantoimittaja tai tähän yhdyssuhteessa oleva yritys omistaa tai on rahoittanut.”
Asetuksen N:o 1984/83 12 artiklassa lueteltiin asetuksen 10 artiklan soveltamisen estävät sopimusvelvoitteet ja -ehdot, joihin sisältyivät sopimuksen tekeminen määräämättömäksi ajaksi tai yli kymmeneksi vuodeksi.
Saman asetuksen 13 artiklan mukaan asetuksen 2 artiklan 1 ja 3 kohtaa, 3 artiklan a ja b alakohtaa sekä 4 ja 5 artiklaa sovellettiin soveltuvin osin huoltamosopimuksiin.
Asetuksen N:o 1984/83 voimassaolo päättyi 31.12.1999. EY:n perustamissopimuksen 81 artiklan 3 kohdan soveltamisesta tiettyihin vertikaalisten sopimusten ja yhdenmukaistettujen menettelytapojen ryhmiin 22.12.1999 annettu komission asetus (EY) N:o 2790/1999 (
EYVL L 336, s. 21
) tuli voimaan 1.1.2000.
Asetuksen N:o 2790/1999 3 artiklan 1 kohdassa säädetään seuraavaa:
”Jollei tämän artiklan 2 kohdasta muuta johdu, 2 artiklassa säädettyä poikkeusta sovelletaan, jos toimittajan markkinaosuus on enintään 30 prosenttia asian kannalta merkityksellisillä markkinoilla, joilla se myy sopimuksessa tarkoitettuja tavaroita tai palveluja.”
Saman asetuksen 4 artiklassa säädetään, että EY 81 artiklassa määrättyä kieltoa koskevaa poikkeusta ”ei sovelleta vertikaalisiin sopimuksiin, joilla suoraan tai välillisesti, yksinään tai yhdistettyinä muihin osapuolten määräysvallassa oleviin tekijöihin, pyritään:
a)
rajoittamaan ostajan mahdollisuutta asettaa oma jälleenmyyntihinta [, tämän kuitenkaan] rajoittamatta toimittajan mahdollisuutta asettaa enimmäismyyntihinta tai suositella myyntihintaa, edellyttäen, että nämä eivät johda kiinteään tai vähimmäismyyntihintaan jonkin osapuolen käyttämän painostuksen tai tarjoamien kannustimien vuoksi
– –”
Kyseisen asetuksen 5 artiklan a alakohdan mukaan asetuksen 2 artiklassa säädettyä poikkeusta ei sovelleta välittömiin tai välillisiin kilpailukieltovelvoitteisiin, jotka ovat voimassa määräämättömän ajan tai yli viisi vuotta. Viiden vuoden jälkeen hiljaisella sopimuksella uusittavan kilpailukieltovelvoitteen katsotaan olevan sovittu määräämättömäksi ajaksi.
Asetuksen N:o 2790/1999 12 artiklan nojalla muun muassa asetuksella N:o 1984/83 säädettyä poikkeusta sovelletaan 31.5.2000 saakka. EY 81 artiklan 1 kohdassa määrättyä kieltoa ei 1.6.2000–31.12.2001 sovelleta sopimuksiin, jotka olivat jo voimassa 31.5.2000 ja jotka eivät täyttäneet asetuksessa N:o 2790/1999 säädettyjä edellytyksiä mutta jotka täyttivät asetuksessa N:o 1984/83 säädetyt edellytykset.
Pääasia ja ennakkoratkaisukysymykset
Pääasian asianosaiset tekivät 7.2.1996”huoltamosopimuksen, jonka nojalla huoltamoyrittäjällä on oikeus käyttää öljy-yhtiön tunnusta ja kuvaa sekä saada tältä teknistä ja kaupallista tukea ja tavarantoimituksia provisiojärjestelmään perustuen” (jäljempänä pääasiassa kyseessä oleva sopimus).
Tämän sopimuksen mukaisesti Tobar sitoutui ostamaan yksinomaan CEPSAlta moottoriajoneuvojen polttoaineita ja muita polttoaineita sekä voiteluaineita ja niihin liittyviä tuotteita (jäljempänä öljytuotteet) niiden jälleenmyymiseksi huoltamolla tavarantoimittajan vahvistamin vähittäismyyntihinnoin, myyntiehdoin sekä toimintatavoin. Tämä sopimus tehtiin kymmenen vuoden ajaksi, ja sitä voitiin jatkaa viideksi vuodeksi kerrallaan nimenomaisella kirjallisella sitoumuksella ilmoittamalla tästä vähintään kuusi kuukautta ennakkoon. Kyseisten tuotteiden yksinostovelvoitteeseen liittyi myös kilpailukieltolauseke, jolla Tobarilta kiellettiin kilpailevien tuotteiden myynti tai niiden myynninedistäminen ja tällaiseen toimintaan osallistuminen sekä huoltamolla että sen läheisyydessä.
Tobarin on maksettava öljytuotteiden hinta yhdeksän päivän kuluessa siitä, kun ne on toimitettu huoltamolle. Sen on myös asetettava ensimmäisen toimituserän saavuttua 15:tä toimituspäivää vastaavan kokonaishinnan vakuudeksi pankkitakaus, jonka CEPSA voi realisoida, jos maksua ei suoriteta ajoissa. Jos tämän takauksen realisointi on tarpeen, Tobar joutuu siis maksamaan toimituserät etukäteen. Tobar saa palkkiona markkinoilla voimassa olevan, kuhunkin huoltamoon sovellettavan provision. CEPSAlle suoritettava hinta määritetään huoltoasemalle toimitettujen polttoainelitrojen perusteella, ja se lasketaan vähentämällä CEPSAn määräämästä vähittäishinnasta, arvonlisävero mukaan luettuna, huoltamoyrittäjälle kuuluva provisio arvonlisäveroineen.
Kustannusten ja riskien jakautumista koskevien sopimuslausekkeiden osalta ennakkoratkaisupyynnöstä ilmenee, että Tobar vastaa ensinnäkin öljytuotteisiin liittyvistä riskeistä, tilavuuserosta aiheutuva riski mukaan luettuna, siitä hetkestä lähtien, jolloin se vastaanottaa ne tavarantoimittajalta huoltamon varastosäiliöihin, ja sen on säilytettävä ne olosuhteissa, jotka ovat tarpeen tuotteiden häviämisen tai vahingoittumisen estämiseksi. Kyseinen yhtiö vastaa sekä tavarantoimittajiin että kolmansiin osapuoliin nähden tuotteiden häviämisestä, vahingoittumisesta tai sekoittumisesta sekä näistä syistä mahdollisesti aiheutuvista vahingoista. Lisäksi Tobar menee takuuseen ja vastaa asiakkaista, jotka ovat sen välityksellä liittyneet käyttämään CEPSA CARD -luottokorttia tai joille se on suoraan myöntänyt luottoa. Se maksaa myös pienen osan CEPSAn kanta-asiakaskortin käyttökuluista.
Viimeksi mainittu yhtiö puolestaan vastaa öljytuotteiden kuljetuskustannuksista sekä kustannuksista, joita koituu sen tavaramerkin esillepanosta ja ylläpidosta huoltamolla. Se luovuttaa Tobarin käyttöön polttoainesäiliöt ja -pumput, joita tämä saa käyttää yksinomaan CEPSAn toimittamien tuotteiden myyntiin ja jotka sen on palautettava sopimuksen päättyessä. Tobarin on kuitenkin annettava CEPSAlle ”heti vaadittaessa maksettava pankkitakaus”, joka kattaa teknisten laitteiden arvon.
CEPSA lähetti Tobarille 2.11.2001 kirjeen, jossa se antoi tälle luvan mainitusta päivämäärästä lukien alentaa öljytuotteiden myyntihintaa kuitenkaan CEPSAn tuloja alentamatta.
Vuonna 2003 osoitettuaan useita kirjeitä CEPSAlle Tobar lopetti toimituserien hankkimisen tältä toimittajalta ja peitti sen merkin huoltamonsa laitteista.
Tobar nosti vuonna 2004 CEPSAa vastaan kanteen, jossa se vaati pääasiassa kyseessä olevan sopimuksen toteamista mitättömäksi sen vuoksi, että se on EY 81 artiklan vastainen ja että sopimuksen kohde on lainvastainen, koska öljytuotteiden myyntihinnan määrittäminen on jätetty yksinomaan CEPSAn harkintaan. Tobar vaati lisäksi vahingonkorvauksen myöntämistä.
CEPSA kiisti kanteen ja nosti vastakanteen, jossa se vaati sopimuksen täytäntöönpanoa tai purkamista, mikäli sen täytäntöönpano osoittautuu mahdottomaksi, ja vaati molemmissa tapauksissa korvausta kärsimästään vahingosta.
Juzgado de Primera Instancia n
o
3 de Madrid totesi 29.7.2005 sopimuksen mitättömäksi sillä perusteella, että se oli ristiriidassa EY 81 artiklan 1 kohdan sekä asetusten N:o 1984/83 ja N:o 2790/1999 kanssa. CEPSA valitti tästä tuomiosta ennakkoratkaisupyynnön esittäneeseen tuomioistuimeen.
Tässä tilanteessa Audiencia Provincial de Madrid päätti lykätä asian käsittelyä ja esittää yhteisöjen tuomioistuimelle seuraavat ennakkoratkaisukysymykset:
”1)
a)
Onko EY 81 artiklan 1 kohtaa tulkittava niin, että öljytuotteiden jakelijan ja huoltamoyrityksen välillä vuonna 1996 tehty huoltamosopimus, jossa jälkimmäinen sitoutuu määrätyksi ajaksi myymään yksinomaan kyseisen jakelijan moottoriajoneuvojen polttoaineita ja muita polttoaineita ja olemaan myymättä muiden jakelijoiden toimittamia vastaavia tuotteita, kuuluu tämän artiklan soveltamisalaan sillä perusteella, että tällainen velvoite merkitsee kilpailukieltositoumusta, vaikka kyseistä sopimusta voitaisiinkin taloudellisen merkityksensä perusteella pitää edustussopimuksena?
b)
Jos sopimus kuuluu edellä mainitun artiklan soveltamisalaan, voidaanko siihen soveltaa kieltoa koskevaa poikkeusta, jos se täyttää asetuksessa N:o 1984/83 säädetyt, etenkin sopimuksen kestoa koskevat edellytykset?
c)
Jos näin olisi, edellyttävätkö tämän asetuksen 10 ja 12 artiklan säännökset, joiden mukaan kilpailukieltolauseke voidaan tehdä yli viideksi vuodeksi, jos tavarantoimittaja myöntää huoltamoyrittäjälle vastikkeeksi erityisiä kaupallisia tai rahoitukseen liittyviä etuja, sitä, että kyseiset kaupalliset tai rahoitukseen liittyvät edut ovat merkittäviä, vai riittääkö, että ne eivät ole vähämerkityksisiä? Voidaanko näitä säännöksiä tulkita niin, että tällaisia kaupallisia tai rahoitukseen liittyviä etuja on katsottava myönnetyn sellaisilla huoltamosopimuksilla, joiden nojalla öljytuotteiden toimittaja vastaa kustannuksista, joita koituu sen oman tavaramerkin esillepanosta ja ylläpidosta huoltamolla, tai luovuttaa käyttöön polttoainesäiliöitä ja -pumppuja, joita huoltamoyrittäjä ei voi käyttää ilman yksinomaisen tavarantoimittajan kirjallista lupaa muiden kuin sen toimittamien tuotteiden myyntiin ja jotka huoltamoyrittäjän on palautettava tavarantoimittajalle sen jälkeen, kun luvallinen käyttö on lopetettu, ja joiden arvo on katettu huoltamoyrittäjän tavarantoimittajalle antamalla heti vaadittaessa maksettavalla pankkitakauksella?
d)
Jos kyseistä poikkeusta ei sovelleta, koskeeko EY 81 artiklan 2 kohdassa tarkoitettu automaattinen mitättömyys sopimusta kokonaisuudessaan?
2)
a)
Onko EY 81 artiklan 1 kohtaa tulkittava niin, että pääasiassa kyseessä olevan kaltaisella huoltamosopimuksella, jonka mukaan huoltamon omistavan yrityksen on myytävä yksinomaan tavarantoimittajan toimittamat moottoriajoneuvojen polttoaineet ja muut polttoaineet tavarantoimittajan määräämään vähittäishintaan, rikotaan lähtökohtaisesti kieltoa rajoittaa kilpailua vahvistamalla myyntihinnat, kun otetaan huomioon sopimuksen taloudellinen merkitys ja tarkemmin sanottuna huoltamoyrittäjän kantamat riskit ja sen osallistuminen sopimuksen kohteena olevien tuotteiden toimituskustannuksiin tai kyseisten tuotteiden myynninedistämisestä aiheutuviin kustannuksiin, kun asiaan vaikuttavat seuraavat merkitykselliset seikat:
i)
Huoltamoyrittäjä sitoutuu kymmenen vuoden ajaksi myymään yksinomaan tavarantoimittajan toimittamia voiteluaineita, autonesteitä ja moottoriajoneuvojen polttoaineita ja muita polttoaineita tämän vahvistamin vähittäismyyntihinnoin, myyntiehdoin ja -keinoin sekä toimintatavoin, ja tätä sitoumusta voidaan jatkaa viideksi vuodeksi kerrallaan nimenomaisella ja kirjallisella sopimuksella ilmoittamalla tästä vähintään kuusi kuukautta ennakkoon.
ii)
Huoltamoyrittäjä vastaa moottoriajoneuvojen polttoaineisiin ja muihin polttoaineisiin liittyvästä riskistä, tilavuuserosta aiheutuva riski mukaan luettuna, siitä hetkestä lähtien, jolloin se vastaanottaa ne toimittajalta huoltamon varastosäiliöihin. Vastaanotettuaan tuotteet huoltamoyrittäjän on säilytettävä ne olosuhteissa, jotka ovat tarpeen tuotteiden häviämisen tai vahingoittumisen estämiseksi, ja se vastaa tarvittaessa sekä tavarantoimittajaan että kolmansiin osapuoliin nähden tuotteiden häviämisestä, vahingoittumisesta tai sekoittumisesta sekä näistä syistä mahdollisesti aiheutuvista vahingoista.
iii)
Huoltamoyrittäjän on maksettava tavarantoimittajalle vastaanotettujen moottoriajoneuvojen polttoaineiden ja muiden polttoaineiden hinta yhdeksän päivän kuluessa siitä, kun ne on toimitettu huoltamolle, ja asetettava ensimmäisen toimituserän saavuttua toimitusten kokonaishinnan vakuudeksi pankkitakaus, joka vastaa 15:tä toimituspäivää. Jos toimitus jätetään maksamatta, toimittaja voi hakea saatavaansa huoltamoyrittäjän antaman takauksen perusteella, minkä lisäksi huoltamoyrittäjän on maksettava loput toimituserät ennen niiden saapumista huoltamolle. Huoltamoyrittäjän jakelijalle suorittama hinta lasketaan vähentämällä jakelijan määrittämästä vähittäishinnasta arvonlisäveroineen huoltamoyrittäjälle kuuluva ’provision’ määrä, vastaava arvonlisävero mukaan luettuna. Toimitetun polttoaineen keskimääräinen myyntiaika toimituspäivästä laskettuna on huomattavasti vastaajan kantajalle asettamaa yhdeksän päivän maksuehtoa lyhyempi. Tavarantoimittaja veloittaa tai hyvittää huoltamoyrittäjää kuukausittain toimitettujen polttoaineiden hinnanmuutoksien johdosta sen mukaan, onko hintoja korotettu vai alennettu. Kuljetuskustannuksista vastaa tavarantoimittaja.
iv)
Huoltamoyrittäjä menee takuuseen ja vastaa asiakkaista, jotka ovat sen välityksellä liittyneet käyttämään sen yrityskonsernin, johon tavarantoimittaja kuuluu, liikkeelle laskemaa ja hallinnoimaa luottokorttia; huoltamoyrittäjä tilittää korttiostoista kertyneen myynnin ostotapahtumaa seuraavan kuukauden kuluessa, maksaa pienen osan öljytuotteiden jakeluyhtiön kanta-asiakaskortin käyttökuluista ja kantaa luottoriskin asiakkaista, joille se on suoraan myöntänyt luottoa.
v)
Öljytuotteiden toimittajayritys vastaa kustannuksista, joita koituu sen tavaramerkin esillepanosta ja ylläpidosta huoltamolla, ja luovuttaa huoltamoyrittäjän käyttöön polttoainesäiliöitä ja -pumppuja, joita huoltamoyrittäjä ei saa käyttää ilman tavarantoimittajan kirjallista lupaa muiden kuin tämän toimittamien tuotteiden myyntiin; tämän laitteiston arvo vastaa täsmälleen huoltamoyrittäjän tavarantoimittajalle antaman heti vaadittaessa maksettavan pankkitakauksen määrää.
b)
Jos näin on, onko asetusta [N:o 1984/83] ja erityisesti sen 10–13 artiklaa tulkittava niin, että tämänkaltaiset sopimukset kuuluvat niiden soveltamisalaan ja ettei EY 81 artiklan 1 kohdassa määrättyä kieltoa sovelleta, jos sopimus täyttää asetuksen kyseisissä artikloissa poikkeukselle asetetut edellytykset?
c)
Onko kyseisen asetuksen 11 artiklaa siinä tapauksessa tulkittava niin, että pääasiassa kyseessä olevassa sopimuksessa määrätään useampia kuin yksi kilpailunrajoitus, koska siinä on sellaisen yksinostolausekkeen lisäksi, jonka johdosta kilpailua ei ole, myös sopimusmääräys, jonka mukaan tavarantoimittaja vahvistaa myyntihinnat? Merkitseekö [tavarantoimittajan] marraskuussa 2001 [huoltamoyrittäjälle] antama lupa alentaa myyntihintaa vähentämättä [tavarantoimittajan] tuloja sitä, että sopimusta voidaan pitää pätevänä?”
Ennakkoratkaisukysymysten tarkastelu
Alustavat huomautukset
Kansallinen tuomioistuin esittää ennakkoratkaisupyynnössään yhteisöjen tuomioistuimelle kaksi kysymystä, jotka molemmat jakautuvat useisiin osiin, joissa pohditaan eri vaihtoehtoja sen mukaan, millaiseksi pääasiassa kyseessä oleva sopimus luokitellaan. Ensimmäinen kysymys on esitetty sitä tilannetta silmälläpitäen, että kyseistä sopimusta pidetään edustussopimuksena, kun taas toisessa kysymyksessä olettamana on, että sopimus on tehty kahden itsenäisen yrityksen välillä.
Kansallisen tuomioistuimen kysymykset koskevat pääpiirteissään EY 81 artiklan 1 kohdassa määrätyn kiellon ja asetuksessa N:o 1984/83 säädetyn ryhmäpoikkeuksen mahdollista sovellettavuutta pääasiassa kyseessä oleviin tosiseikkoihin. Kyseinen tuomioistuin ei kuitenkaan pyri ensimmäisen ja toisen kysymyksensä a kohdalla saamaan yhteisöjen tuomioistuimelta tulkintaa mainitussa säännöksessä tarkoitetun yritysten välisen sopimuksen käsitteestä voidakseen arvioida, kuuluuko pääasiassa kyseessä oleva sopimus tämän säännöksen soveltamisalaan, vaan se pyytää yhteisöjen tuomioistuinta suorittamaan itse tämän arvioinnin.
Ensinnäkin on palautettava mieleen, että kansallisilla tuomioistuimilla ja yhteisöjen tuomioistuimella olevien tehtävien selkeään jakoon perustuvan EY 234 artiklan mukaan yhteisöjen tuomioistuin on toimivaltainen lausumaan ainoastaan yhteisön säädöksen tulkinnasta tai pätevyydestä niiden tosiseikkojen perusteella, jotka kansallinen tuomioistuin sille ilmoittaa, ja että kansallisen tuomioistuimen tehtävänä sitä vastoin on soveltaa yksittäistapaukseen yhteisön oikeussääntöjä. Yhteisöjen tuomioistuin ei täten ole toimivaltainen määrittämään pääasian tosiseikastoa tai soveltamaan kansallisiin toimiin tai tilanteisiin yhteisön säännöksiä, joita se tulkitsee, koska nämä kysymykset kuuluvat kansallisen tuomioistuimen yksinomaiseen toimivaltaan (ks. mm. asia
C-318/98, Fornasar ym., tuomio 22.6.2000, Kok. 2000, s. I-4785
, 32 kohta ja asia
C-421/01, Traunfellner, tuomio 16.10.2003, Kok. 2003, s. I-11941
, 21 kohta).
Ennakkoratkaisupyynnöstä ilmenee, että yhteisöjen tuomioistuimelle esitetty tulkintapyyntö perustuu pääasian asianosaisten sellaisille väitteille, joiden paikkansapitävyyttä kansallinen tuomioistuin ei ole vielä varmistanut. Asianosaiset ovat myös yhteisöjen tuomioistuimessa esittämissään kirjallisissa ja suullisissa huomautuksissa huomattavan eri mieltä kansallisen tuomioistuimen ratkaistavana olevan oikeudenkäynnin tosiseikoista.
Tältä osin on muistutettava, että yhteisöjen tuomioistuin ei voi EY 234 artiklan mukaisen menettelyn puitteissa ratkaista tosiseikkoja koskevaa kiistaa. Tällainen kiista, kuten kaikki muutkin asian tosiseikkoja koskevat arvioinnit, kuuluvat kansallisen tuomioistuimen yksinomaiseen toimivaltaan (ks. asia
36/79, Denkavit Futtermittel, tuomio 15.11.1979, Kok. 1979, s. 3439
, 12 kohta ja yhdistetyt asiat
C-211/03, C-299/03 ja C-316/03–C-318/03, HLH Warenvertrieb ja Orthica, tuomio 9.6.2005, Kok. 2005, s. I-5141
, 96 kohta).
Yhteisöjen tuomioistuimen tehtävänä on kuitenkin antaa kansalliselle tuomioistuimelle hyödyllinen vastaus, jonka perusteella kansallinen tuomioistuin voi ratkaista siinä vireillä olevan oikeusriidan (ks. mm. asia
C-98/06, Freeport, tuomio 11.10.2007, Kok. 2007, s. I-8319
, 31 kohta).
Koska pääasiassa kyseessä olevan sopimuksen luokitteleminen kilpailusääntöihin nähden on olennainen kysymys kansallisen tuomioistuimen ratkaistavana olevan oikeusriidan ratkaisemiseksi, yhteisöjen tuomioistuimen on ensimmäiseksi esitettävä tällaisen luokittelun tekemisen kannalta merkitykselliset kriteerit (ensimmäisen ja toisen kysymyksen a kohta). Toiseksi asiassa on tarpeen arvioida, voidaanko ryhmäpoikkeusta soveltaa kyseiseen sopimukseen, kun otetaan huomioon sopimuksessa olevat lausekkeet, jotka koskevat sen voimassaoloaikaa (ensimmäisen kysymyksen b ja c kohta sekä toisen kysymyksen b kohta) ja vähittäismyyntihinnan määrittämistä (toisen kysymyksen c kohta). Kolmanneksi on ratkaistava kysymys sopimuksen mahdollisesta mitättömyydestä EY 81 artiklan 2 kohdan nojalla (ensimmäisen kysymyksen d kohta).
EY 81 artiklan 1 kohdassa tarkoitetun yritysten välisen sopimuksen olemassaolo
Ensimmäisen ja toisen kysymyksen a kohdalla kansallinen tuomioistuin tiedustelee, onko EY 81 artiklan 1 kohtaa tulkittava siten, että sitä sovelletaan pääasiassa kyseessä olevan kaltaiseen öljytuotteiden yksinostosopimukseen ensinnäkin siinä tapauksessa, että kyseinen sopimus katsottaisiin tehdyksi kahden itsenäisen yrityksen välillä, siitä syystä, että tavarantoimittaja määrittää kyseisten tuotteiden vähittäismyyntihinnan, ja toiseksi siinä tapauksessa, että samaista sopimusta pidettäisiin varsinaisena edustussopimuksena, siitä syystä, että sopimus sisältää yksinostolausekkeen.
Tältä osin on muistutettava, että samankaltainen kysymys on jo esitetty yhteisöjen tuomioistuimelle asiassa
C-217/05, Confederación Española de Empresarios de Estaciones de Servicio, jossa annettiin tuomio 14.12.2006 (Kok. 2006, s. I-11987
; jäljempänä asia CEEES). Samoin kuin nyt esitetyn ennakkoratkaisukysymyksen taustalla olevassa asiassa, myös asiassa CEEES oli kyse huoltamoyrittäjien ja heidän tavarantoimittajiensa, eli CEPSAn välisestä sopimussuhteesta. Kuten ennakkoratkaisupäätöksestä ilmenee, pääasiassa kyseessä oleva sopimus on samansisältöinen kuin sopimukset, jotka olivat kyseessä yhteisöjen tuomioistuimen asiassa CEEES ratkaisemissa ennakkoratkaisukysymyksissä.
Yhteisöjen tuomioistuin totesi asiassa CEEES antamansa tuomion 38 kohdassa, että CEPSAn ja huoltamoyrittäjien välisten sopimusten kaltaiset vertikaaliset sopimukset kuuluvat perustamissopimuksen 85 artiklan soveltamisalaan vain, jos huoltamoyrittäjän katsotaan olevan itsenäinen taloudellinen toimija ja jos kysymyksessä on näin ollen kahden yrityksen välinen sopimus.
Ratkaisevana seikkana sen selvittämiseksi, onko huoltamoyrittäjä itsenäinen taloudellinen toimija, on päämiehen kanssa tehty sopimus ja erityisesti tämän sopimuksen implisiittiset tai nimenomaiset lausekkeet, jotka koskevat tavaroiden kolmansille osapuolille tapahtuvaan myyntiin liittyvien taloudellisten ja kaupallisten riskien jakautumista. Riskinjakautumista on arvioitava tapauskohtaisesti ja ottamalla huomioon taloudellinen todellisuus eikä niinkään kansalliseen oikeuteen perustuvaa sopimussuhteen oikeudellista luonnehdintaa (asia CEEES, tuomion 46 kohta).
Yhteisöjen tuomioistuin täsmensi myös arviointiperusteet, joiden avulla kansallinen tuomioistuin voi ratkaistavanaan olevan asian tosiseikkojen valossa arvioida taloudellisten ja kaupallisten riskien todellista jakautumista huoltamoyrittäjän ja polttoaineiden toimittajan välillä.
Ensinnäkin tavaroiden myyntiin liittyvien riskien osalta voidaan olettaa, että huoltamoyrittäjä vastaa näistä riskeistä, kun hänestä tulee tavaroiden omistaja ottaessaan tavarat vastaan tavarantoimittajalta, kun hän ottaa vastattavakseen suoraan tai välillisesti tavaroiden jälleenmyyntiin liittyvät kustannukset, erityisesti kuljetuskustannukset, kun hän pitää omalla kustannuksellaan varastoja, kun hän vastaa tavaroille aiheutuneista mahdollisista vahingoista, kuten niiden katoamisesta tai pilaantumisesta sekä kolmansille osapuolille myydyistä tavaroista aiheutuneesta vahingosta, tai kun hän vastaa tavaroihin liittyvistä taloudellisista riskeistä tilanteessa, jossa hänen on maksettava tavarantoimittajalle määrä, joka vastaa toimitettujen polttoaineiden määrää tosiasiallisesti myydyn määrän sijasta (ks. asia CEEES, tuomion 51–58 kohta).
Toiseksi niiden riskien osalta, jotka liittyvät markkinoille tyypillisiin erityisiin investointeihin, eli investointeihin, jotka ovat tarpeen, jotta huoltamoyrittäjä voi neuvotella tai tehdä sopimuksia kolmansien kanssa, on selvitettävä, suorittaako huoltamoyrittäjä investointeja tiloihin tai laitteisiin, kuten polttoainesäiliöihin, tai myynninedistämiskampanjoihin. Mikäli huoltamoyrittäjä suorittaa tällaisia investointeja, mainitut riskit ovat siirtyneet hänelle (asia CEEES, tuomion 51–59 kohta).
On kuitenkin korostettava, että se, että huoltamoyrittäjä vastaa vain vähäisestä osasta riskejä, ei ole omiaan saamaan aikaan sitä, että EY 81 artiklaa voitaisiin soveltaa (ks. vastaavasti asia CEEES, tuomion 61 kohta), koska tällaisesta yrittäjästä ei tule itsenäistä taloudellista toimijaa myytäessä polttoaineita kolmansille. Tässä tilanteessa yrittäjän ja tavarantoimittajan välinen suhde on samanlainen kuin kauppaedustajan ja päämiehen välinen suhde.
Asiassa CEEES annetun tuomion 62 ja 63 kohdasta ilmenee myös, että edustussopimuksen yhteydessä ainoastaan välittäjälle asetetut velvoitteet, jotka koskevat tavaroiden myyntiä kolmansille osapuolille päämiehen lukuun – mukaan luettuna vähittäismyyntihinnan määrittäminen –, jäävät EY 81 artiklan soveltamisalan ulkopuolelle. Sitä vastoin yksinmyynti- ja kilpailukieltolausekkeet, jotka koskevat itsenäisinä taloudellisina toimijoina pidettävän edustajan ja päämiehen välistä suhdetta, ovat luonteeltaan sellaisia, että niillä rikotaan kilpailusääntöjä siltä osin kuin niiden avulla suljetaan kyseiset markkinat. EY 81 artiklan 1 kohdassa määrättyä kieltoa sovelletaan täten tällaisiin lausekkeisiin.
Mikäli riskien arviointi johtaa siihen, että kyseessä katsotaan olevan EY 81 artiklassa tarkoitettu yritysten välinen sopimus siltä osin kuin kyse on tavaroiden myynnistä kolmansille, niiden vähittäismyyntihinnan määrittäminen on kyseisen artiklan 1 kohdassa nimenomaisesti kielletty kilpailunrajoitus, mikä johtaa siihen, että kyseinen sopimus tulee tässä määräyksessä asetetun kiellon piiriin, mikäli kaikki muut kyseisen artiklan soveltamisedellytykset täyttyvät, eli jos kyseisen sopimuksen tarkoituksena tai sen vaikutuksena on tuntuva kilpailun rajoittaminen yhteismarkkinoilla ja jos se on omiaan vaikuttamaan jäsenvaltioiden väliseen kauppaan (ks. vastaavasti asia
C-230/96, Cabour, tuomio 30.4.1998, Kok. 1998, s. I-2055
, 48 kohta).
Lisäksi erityisesti yksinostosopimusten osalta on muistutettava yhteisöjen tuomioistuimen oikeuskäytännöstä, jossa on todettu, että vaikka yksinostosopimusten tarkoituksena ei olekaan kilpailun rajoittaminen EY 81 artiklan 1 kohdassa tarkoitetulla tavalla, on kuitenkin tarkistettava, ettei niistä seuraa, että kilpailu estyy, rajoittuu tai vääristyy. Yksinostosopimuksen vaikutusten arvioimiseksi on välttämätöntä ottaa huomioon sopimuksen taloudellinen ja oikeudellinen konteksti, jossa sillä yhdessä muiden sopimusten kanssa voi olla kumulatiivinen vaikutus kilpailuun. Sen vuoksi on analysoitava tällaisesta sopimuksesta yhdessä muiden samankaltaisten sopimusten kanssa aiheutuvia vaikutuksia kotimaisten tai muista jäsenvaltioista tulevien kilpailijoiden mahdollisuuksiin päästä relevanteille markkinoille tai kasvattaa osuuttaan näistä markkinoista (ks. asia
C-234/89, Delimitis, tuomio 28.2.1991, Kok. 1991, s. I-935
, Kok. Ep. XI, s. I-77, 13–15 ja asia
C-214/99, Neste, tuomio 7.12.2000, Kok. 2000, s. I-11121
, 25 kohta).
Edellä esitetyillä perusteilla ensimmäisen ja toisen kysymyksen a kohtaan on vastattava siten, että öljytuotteiden yksinostosopimus voi kuulua EY 81 artiklan 1 kohdan soveltamisalaan, jos huoltamoyrittäjä vastaa yhdestä tai useammasta näiden tuotteiden myyntiin kolmansille liittyvästä taloudellisesta tai kaupallisesta riskistä sellaisessa määrin, että sitä ei voida pitää merkityksettömänä, ja jos kyseinen sopimus sisältää lausekkeita, joilla voidaan rajoittaa kilpailua, kuten vähittäismyyntihinnan määrittämistä koskevan lausekkeen. Mikäli huoltamoyrittäjä ei vastaa näistä riskeistä tai vastaa niistä ainoastaan merkityksettömässä määrin, edellä mainitun artiklan soveltamisalaan voivat kuulua ainoastaan velvoitteet, jotka huoltamoyrittäjälle on asetettu hänen päämiehelleen suorittamiensa edustajanpalvelujen puitteissa, kuten esimerkiksi yksinoikeus- ja kilpailukieltolauseke. Kansallisen tuomioistuimen tehtävänä on lisäksi varmistua siitä, estääkö, rajoittaako tai vääristääkö pääasiassa kyseessä oleva sopimus kilpailua EY 81 artiklassa tarkoitetulla tavalla.
Asetuksessa N:o 1984/83 säädetty sopimuksen enimmäiskesto
Ensimmäisen kysymyksensä b ja c kohdalla sekä toisen kysymyksensä b kohdalla kansallinen tuomioistuin tiedustelee pääpiirteissään, voidaanko pääasiassa kyseessä olevan kaltaiseen yksinostosopimukseen – siinä tilanteessa, että se kuuluu EY 81 artiklan soveltamisalaan – soveltaa asetuksessa N:o 1984/83 säädetyn kaltaista ryhmäpoikkeusta, mikäli asetuksessa säädetyt edellytykset ja erityisesti sopimuksen enimmäiskestoa ja kaupallisten ja rahoitukseen liittyvien etuuksien myöntämistä koskevat edellytykset täyttyvät.
Kansallinen tuomioistuin pohtii erityisesti kysymystä yhtäältä siitä, onko asetuksen N:o 1984/83 10 artiklaa tulkittava enimmäiskestoa koskevan edellytyksen noudattamiseksi siten, että jotta poikkeusta soitaisiin soveltaa huoltamosopimuksiin, kyseisessä artiklassa edellytetään, että etuuksien, joita tavarantoimittaja myöntää huoltamoyrittäjälle, on oltava merkittäviä, vai riittääkö se, etteivät ne ole vähämerkityksisiä, ja toisaalta siitä, ovatko pääasiassa kyseessä olevalla sopimuksella myönnetyt etuudet riittäviä tältä osin.
Aluksi on muistutettava, että asetuksessa N:o 1984/83 säädettiin perustamissopimuksen 85 artiklan 3 kohdan soveltamisesta eräisiin sellaisten yksinostosopimusten ryhmiin, jotka oli tehty kahden yrityksen välillä ja joiden tarkoituksena oli myydä tuotteita, jotka saattoivat kuulua mainitun artiklan 1 kohdan soveltamisalan piiriin.
Kuten tämän tuomion 41 kohdassa on täsmennetty, jos kyseessä on todellinen edustussuhde, EY 81 artiklan soveltamisalaan voivat kuulua vain yksinoikeus- ja kilpailukieltolausekkeet, jotka liittyvät edustajan ja päämiehen väliseen suhteeseen itsenäisinä taloudellisina toimijoina. Sitä vastoin velvoitteita, jotka liittyvät tavaroiden myyntiin kolmansille osapuolille päämiehen lukuun, ei voida ottaa huomioon tutkittaessa edellä mainitun asetuksen sovellettavuutta, vaikka ainakin joillakin näistä velvoitteista voitaisiinkin loukata kilpailusääntöjä, jos niistä olisi sovittu kahden riippumattoman yrityksen välillä. Jos kyseessä on kahden riippumattoman yrityksen välinen jakelusopimus, ryhmäpoikkeuksen sovellettavuuden ratkaisemiseksi on tutkittava sopimus kokonaisuudessaan.
Asetuksen N:o 1984/83 12 artiklan 1 kohdan c alakohdassa säädettiin, että poikkeuksena viiden vuoden enimmäiskestosta, jota sovellettiin yleisesti lyhyisiin tai keskipitkiin yksinostosopimuksiin, sellaisina kuin niitä esiintyy kaikilla talouden aloilla, huoltamosopimuksiin sovellettava enimmäiskesto oli kymmenen vuotta. Näihin viimeksi mainittuihin sopimuksiin sovellettavien erityisedellytysten osalta kyseisen asetuksen 10 artiklassa säädettiin, että jälleenmyyjä sitoutui suorittamaan hankintoja vain tavarantoimittajalta ja että tällainen yksinostosopimus tehtiin ”erityisten kaupallisten tai rahoitukseen liittyvien etujen vastikkeeksi”.
On todettava, että kyseisen 10 artiklan espanjankielisessä versiossa ei täsmennetty näiden kaupallisten tai rahoitukseen liittyvien etujen luonnetta, toisin kuin kaikissa muissa kieliversioissa, joissa käytettiin termejä ”erityinen” tai ”poikkeuksellinen” näiden etujen kuvaamisessa. Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan yhteisön säädöksen eri kieliversioita on tulkittava sen lainsäädännön yleisen systematiikan ja tavoitteen mukaan, jonka osa kyseinen säädös on (ks. asia
C-1/02, Borgmann, tuomio 1.4.2004, Kok. 2004, s. I-3219
, 25 kohta; asia
C-227/01, komissio v. Espanja, tuomio16.9.2004, Kok. 2004, s. I-8253
, 45 kohta ja asia
C-332/04, komissio v. Espanja, tuomio 16.3.2006, Kok. 2006, s. I-40
, 52 kohta).
Kyseessä olevan yhteisön lainsäädännön yleisen systematiikan ja tavoitteen osalta asetuksen N:o 1984/83 13 perustelukappaleesta ilmenee, että huoltamosopimusten erityispiirteenä on yleensä se, että yhtäältä niissä tavarantoimittaja myöntää jälleenmyyjälle erityisiä kaupallisia tai rahoituksellisia etuja osallistumalla rahoitukseen, antamalla tai hankkimalla hänelle lainan edullisin ehdoin, järjestämällä hänelle liikepaikan tai toimitilat huoltamotoimintaa varten, antamalla hänen käyttöönsä välineistöä tai kalustoa taikka suorittamalla muita investointeja hänen hyväkseen.
Saman asetuksen 15 perustelukappaleessa täsmennettiin lisäksi, että tavarantoimittajan jälleenmyyjälle antamat kaupalliset ja rahoitukselliset edut helpottavat huomattavasti huoltamoiden perustamista, ajanmukaistamista, ylläpitoa ja käyttöä. Asetuksen 17 perustelukappaleessa mainittiin esimerkkinä, että voiteluaineiden ja niihin liittyvien öljypohjaisten tuotteiden yksinostovelvoite voidaan hyväksyä vain, jos tavarantoimittaja toimittaa jälleenmyyjälle voitelun suorittamiseen tarvittavan erityisen laitteiston tai rahoittaa sen hankinnan.
EY 81 artiklan 1 kohdassa määrättyä kieltoa koskevan poikkeuksen tavoite ilmenee myös kyseisen artiklan 3 kohdan kolmannesta luetelmakohdasta, jonka mukaan artiklan 1 kohdan määräykset eivät koske sopimuksia, ”jotka osaltaan tehostavat tuotantoa tai tuotteiden jakelua taikka edistävät teknistä tai taloudellista kehitystä jättäen kuluttajille kohtuullisen osuuden näin saatavasta hyödystä”. Asetuksen N:o 1984/83 viidennessä ja kuudennessa perustelukappaleessa täsmennettiin lisäksi erityisesti yksinostosopimusten osalta, että tällaiset sopimukset alentavat jakelukustannuksia, rajoittavat markkinaolojen muutoksista aiheutuvaa riskiä, helpottavat tuotteen myynnin edistämistä, parantavat jakeluverkon rakennetta ja myynninedistämistoiminnan laatua sekä ovat tehokkain ja joskus myös ainoa tapa päästä markkinoille.
Tästä syystä asetuksen N:o 1984/83 10 artiklassa tarkoitettua ”erityisten kaupallisten tai rahoitukseen liittyvien etujen” käsitettä on tulkittava siten, että vaikka näillä eduilla kyllä tarkoitetaan sopimussuhteeseen erityisesti liittyviä etuja, niiden on lisäksi oltava merkittäviä, jotta niillä voidaan oikeuttaa kymmenen vuoden kestoinen yksinostosopimus. Näiden etujen on oltava luonteeltaan sellaisia, että ne johtavat jakelun paranemiseen ja helpottavat huoltamon perustamista tai ajanmukaistamista sekä alentavat jakelukustannuksia.
Sen kysymyksen osalta, ovatko Tobarin pääasiassa myöntämien kaupallisten tai rahoitukseen liittyvien etujen kaltaiset etuudet sen luonteisia, että niillä voidaan oikeuttaa yksinostosopimuksen kymmenen vuoden kesto, on muistutettava tämän tuomion 30 kohdassa mainitusta oikeuskäytännöstä, jonka mukaan kaikki tosiseikkoja koskevat arvioinnit kuuluvat kansallisen tuomioistuimen toimivaltaan. Täten kansallisen tuomioistuimen on arvioitava CEPSAn suorittamien investointien merkityksellisyys ja otettava tässä yhteydessä huomioon tämän tuomion 51–54 kohdassa esitetyt huomiot.
On kuitenkin täsmennettävä, että ennakkoratkaisupäätöksestä ilmenee, että asetuksen N:o 1984/83 ajallinen soveltamisala ei kata pääasiassa kyseessä olevan sopimuksen koko voimassaoloaikaa, koska tämä sopimus tehtiin kymmeneksi vuodeksi 7.2.1996 ja Tobar lopetti sopimusvelvoitteidensa täyttämisen vasta vuoden 2003 aikana. Mainitun asetuksen voimassaolo päättyi 31.12.1999, mutta siinä säädettyä poikkeusta sovellettiin edelleen 31.5.2000 saakka asetuksen N:o 2790/1999 nojalla, jossa säädettiin lisäksi 31.12.2001 asti ulottuvasta siirtymäkaudesta, jonka aikana EY 81 artiklan 1 kohdassa määrättyä kieltoa ei sovellettu 31.5.2000 voimassa olleisiin sopimuksiin, jotka eivät täyttäneet tässä viimeksi mainitussa asetuksessa säädettyjä poikkeusedellytyksiä mutta jotka täyttivät kuitenkin asetuksessa N:o 1984/83 säädetyt vastaavat edellytykset. Täten, jotta kansalliselle tuomioistuimelle annettaisiin hyödyllinen vastaus, on tutkittava myös asetuksen N:o 2790/1999 nojalla sovellettavat poikkeusedellytykset.
Asetuksessa N:o 2790/1999, jota sovelletaan vertikaalisten sopimusten ja yhdenmukaistettujen menettelytapojen ryhmiin, ei ole erityisiä huoltamosopimuksia koskevia säännöksiä. Kyseisen asetuksen 3 artiklan 1 kohdan mukaan tässä asetuksessa säädettyä poikkeusta sovelletaan, jos toimittajan markkinaosuus on enintään 30 prosenttia asian kannalta merkityksellisillä markkinoilla, joilla se myy sopimuksessa tarkoitettuja tavaroita tai palveluja. Toisin kuin asetuksessa N:o 1984/83, asetuksen N:o 2790/1999 5 artiklan a alakohdassa säädetään, että asetuksen 2 artiklassa säädettyä poikkeusta ei sovelleta mihinkään välittömiin tai välillisiin kilpailukieltovelvoitteisiin, ”jotka ovat voimassa määräämättömän ajan tai yli viisi vuotta”, ja että ”viiden vuoden jälkeen hiljaisella sopimuksella uusittavan kilpailukieltovelvoitteen katsotaan olevan sovittu määräämättömäksi ajaksi”.
Mikäli kansallinen tuomioistuin katsoo, että yksinostosopimuksen kesto täyttää asetuksen N:o 1984/83 12 artiklan 1 kohdan c alakohdassa säädetyn enimmäiskestoa koskevan edellytyksen, sen on vielä selvitettävä, onko kyseinen sopimus myös asetuksessa N:o 2790/1999 säädetyn viiden vuoden enimmäiskeston mukainen.
Tältä osin on selvitettävä, täyttikö yksinostosopimus asetuksessa N:o 2790/1999 säädetyt poikkeusedellytykset 1.6.2000 lähtien, josta alkaen tätä asetusta alettiin soveltaa. Mikäli tähän vastataan kieltävästi, kyseiseen sopimukseen sovelletaan 31.12.2001 ulottuvaa siirtymäkautta ainoastaan, mikäli se täyttää asetuksessa N:o 1984/83 säädetyt poikkeusedellytykset.
Asetuksen N:o 2790/1999 säännöksistä seuraa, että siinä säädettyä poikkeusta sovelletaan 1.6.2000 lähtien sopimuksin, joiden kesto ei ylitä viittä vuotta. Mainitun asetuksen 12 artiklan 2 kohdassa säädetään kuitenkin 31.12.2001 saakka ulottuvasta siirtymäkaudesta 31.5.2000 voimassaolevien sellaisten sopimusten osalta, jotka eivät täytä kyseisessä asetuksessa säädettyjä poikkeusedellytyksiä mutta jotka täyttävät asetuksessa N:o 1984/83 säädetyt poikkeusedellytykset. Kansallisen tuomioistuimen on esillä olevassa asiassa sen perusteella, täyttikö pääasiassa kyseessä oleva sopimus asetuksessa N:o 1984/83 säädetyt poikkeusedellytykset vai ei, tarkistettava, mistä ajankohdasta lähtien yksinostolauseketta on tutkittava asetuksen N:o 2790/1999 valossa.
Lisäksi kansallisen tuomioistuimen on arvioitava, voidaanko asiassa asetuksen N:o 2790/1999 5 artiklan a alakohdan valossa katsoa, että pääasiassa kyseessä olevalla sopimuslausekkeella, jossa määrätään mahdollisuudesta sopimuksen jatkamiseksi viideksi vuodeksi kerrallaan nimenomaisella kirjallisella sitoumuksella ilmoittamalla tästä vähintään kuusi kuukautta ennakkoon, määrätään, että kyseinen sopimus on tehty määräämättömäksi ajaksi, mistä johtuisi, ettei sopimukseen voida soveltaa ryhmäpoikkeusta.
Edellä esitetyillä perusteilla ensimmäisen kysymyksen b ja c kohtaan ja toisen kysymyksen b kohtaan on vastattava siten, että pääasiassa kyseessä olevan kaltaiseen yksinostosopimukseen voidaan soveltaa asetuksessa N:o 1984/83 säädettyä ryhmäpoikkeusta, jos sopimus täyttää asetuksen 12 artiklan 1 kohdan c alakohdassa säädettyä kymmenen vuoden enimmäiskestoa koskevan edellytyksen ja jos tavarantoimittaja myöntää huoltamoyrittäjälle yksinoikeuden vastikkeena merkittäviä taloudellisia etuja, jotka edesauttavat jakelun parantamista, helpottavat huoltamon perustamista tai ajanmukaistamista ja alentavat jakelukustannuksia. Kansallisen tuomioistuimen tehtävänä on arvioida, täyttyvätkö nämä edellytykset pääasiassa.
Vähittäismyyntihinnan määrittäminen
Toisen kysymyksensä c kohdalla kansallinen tuomioistuin tiedustelee pääpiirteissään, onko asetuksen N:o 1984/83 10–13 artiklaa tulkittava siten, että niillä estetään ryhmäpoikkeuksen soveltaminen yksinostosopimukseen siitä syystä, että siinä annetaan tavarantoimittajalle valta määrittää vähittäismyyntihinta. Mikäli vastaus tähän kysymykseen on myöntävä, kansallinen tuomioistuin tiedustelee, johtaako vähittäismyyntihinnan alentamisen salliminen siten, etteivät tavarantoimittajan tulot alene, siihen, että poikkeus tulee jälleen sovellettavaksi.
Aluksi on muistutettava, että kuten tämän tuomion 42 kohdassa on todettu, kahden yrityksen välisen sopimussuhteen yhteydessä ryhmäpoikkeusta ei voida soveltaa, jos yritysten välillä tehdyssä sopimuksessa on yksinostolausekkeen lisäksi lauseke, jonka mukaan tavarantoimittaja määrittää vähittäismyyntihinnan.
Asetuksen N:o 1984/83 11 artiklassa nimittäin lueteltiin tyhjentävästi velvoitteet, joita jälleenmyyjälle voitiin – yksinostolausekkeen lisäksi – asettaa ja joihin ei kuulunut vähittäismyyntihinnan vahvistaminen. Saman asetuksen kahdeksannen perustelukappaleen mukaan ”muista kilpailunrajoituksia sisältävistä määräyksistä, varsinkaan niistä, joilla rajoitetaan jälleenmyyjän vapautta määrätä hinnoistaan – –, ei voida tehdä poikkeusta tällä asetuksella”. Näin ollen se, että CEPSA määrittää öljytuotteiden vähittäismyyntihinnan, muodostaa kilpailunrajoituksen, joka ei kuulu mainitun asetuksen 10 artiklassa säädetyn poikkeuksen piiriin (ks. asia CEEES, tuomion 64 kohta).
Ennakkoratkaisupäätöksestä kuitenkin ilmenee, että CEPSA lähetti 2.11.2001 Tobarille kirjeen, jolla viimeksi mainitun sallittiin alentavan myyntihintojaan, kunhan tällä ei ollut vaikutusta tavarantoimittajan tuloihin. CEPSA väittää kirjallisissa ja suullisissa huomautuksissaan, että tämä oli ollut sallittua jo pääasiassa kyseessä olevan sopimuksen tekemisestä lähtien ja että Tobar oli myös toiminut näin jo ennen mainitun kirjeen lähettämistä. Tobar kiistää ehdottomasti tämän väitteen ja korostaa, että kyseistä sopimusta ei voida pätevästi muuttaa yksipuolisella toimella.
Kun otetaan huomioon toimivallan jakautuminen kansallisten tuomioistuinten ja yhteisöjen tuomioistuimen välillä, ennakkoratkaisupyynnön esittäneen tuomioistuimen tehtävänä on arvioida vähittäismyyntihinnan määrittämisen yksityiskohtaiset edellytykset pääasiassa samoin kuin se, voidaanko hintojen määrittämistä koskevaa lauseketta kansallisen oikeuden mukaan muuttaa yksipuolisesti.
Jos oletetaan, että kansallinen tuomioistuin katsoo, että tällainen yksipuolinen muuttaminen on kansallisen oikeuden mukaan mahdollinen, asiassa on täten tutkittava poikkeusedellytykset, jotka olivat voimassa CEPSAn antaessa suostumuksensa.
Marraskuussa 2000 sopimukset, joihin ei sovellettu asetuksen N:o 2790/1999 12 artiklan 2 kohdassa säädettyä siirtymäkautta siitä syystä, että ne eivät täyttäneet asetuksessa N:o 1984/83 säädettyjä poikkeusedellytyksiä, kuuluivat asetuksen N:o 2790/1999 soveltamisalaan. Tämän asetuksen 4 artiklan a alakohdan mukaan asetuksen 2 artiklassa säädettyä poikkeusta ei sovellettu vertikaalisiin sopimuksiin, joilla pyrittiin ”rajoittamaan ostajan mahdollisuutta asettaa oma jälleenmyyntihinta[, tämän kuitenkaan] rajoittamatta toimittajan mahdollisuutta asettaa enimmäismyyntihinta tai suositella myyntihintaa, edellyttäen, että nämä eivät johda kiinteään tai vähimmäismyyntihintaan jonkin osapuolen käyttämän painostuksen tai tarjoamien kannustimien vuoksi”.
Tästä johtuen on tarkistettava, merkitseekö enimmäismyyntihinnan määrittäminen tosiasiassa kiinteän myyntihinnan tai vähimmäismyyntihinnan määrittämistä, ja tässä arvioinnissa on otettava huomioon sopimusvelvoitteet kokonaisuudessaan ja pääasian osapuolten toiminta.
Koska yhteisöjen tuomioistuin ei voi arvioida sen toimintavapauden laajuutta, joka Tobarilla on öljytuotteiden vähittäismyyntihinnan määrittämisessä sille CEPSAn 2.11.2001 päivätyllä kirjeellä annetun suostumuksen jälkeen, kansallisen tuomioistuimen tehtävänä on tutkia, merkitseekö tämä suostumus vähittäismyyjällä olevaa todellista mahdollisuutta alentaa tätä myyntihintaa, ja otettava tässä yhteydessä huomioon pääasiassa kyseessä olevien sopimuslausekkeiden muodostaman kokonaisuuden todellinen vaikutus niiden taloudellisessa ja oikeudellisessa toimintakehyksessä. Erityisesti on selvitettävä, määritetäänkö tällainen vähittäismyyntihinta todellisuudessa välillisin tai peitellyin keinoin, kuten huoltamoyrittäjän marginaalin määrittämisellä, uhkauksilla, pelotteluilla, varoituksilla, seuraamuksilla tai kannustustoimenpiteillä.
Mikäli kansallinen tuomioistuin katsoo, että Tobarin oli todellisuudessa noudatettava CEPSAn asettamaa kiinteää myyntihintaa tai vähimmäismyyntihintaa, kyseessä olevaan sopimukseen ei voida soveltaa asetuksella N:o 2790/1999 säädettyä ryhmäpoikkeusta. Jos sopimus ei täytä kaikkia poikkeusasetuksessa säädettyjä edellytyksiä, se kuuluu kuitenkin EY 81 artiklan 1 kohdassa säädetyn kiellon piiriin vain, jos sen tarkoituksena tai sen vaikutuksena on tuntuva kilpailun rajoittaminen yhteismarkkinoilla ja jos se on omiaan vaikuttamaan jäsenvaltioiden väliseen kauppaan (ks. vastaavasti em. asia Cabour, tuomion 48 kohta). Tässä viimeksi mainitussa tapauksessa – ja jos tilanteeseen ei voida soveltaa yksittäistä poikkeusta EY 81 artiklan 3 kohdan nojalla – hintaa koskeva sopimus on mitätön automaattisesti mainitun artiklan 2 kohdan nojalla.
Sitä vastoin, jos pääasiassa kyseessä olevan sopimuksen yksipuolinen muuttaminen johti siihen, että öljytuotteiden vähittäismyyntihintoja koskeva lauseke saatettiin kilpailusääntöjen mukaiseksi, kyseiseen sopimukseen voitiin tällöin soveltaa ryhmäpoikkeusta edellyttäen, että kaikki asetuksessa N:o 2790/1999 säädetyt edellytykset täyttyivät. Kuten julkisasiamies perustellusti huomauttaa ratkaisuehdotuksensa 94 kohdassa, tällainen muutos ei voi johtaa kyseisen sopimuksen taannehtivaan pätevyyteen asetuksessa N:o 1984/83 säädettyyn ryhmäpoikkeukseen nähden.
Vakiintuneesta oikeuskäytännöstä nimittäin ilmenee, että kun EY 81 artiklan 1 kohdan soveltamisedellytykset täyttyvät ja kun kyseinen sopimus on sellainen, ettei sille voida myöntää EY 81 artiklan 3 kohdan mukaista poikkeusta, saman artiklan 2 kohdassa tarkoitettuun mitättömyyteen voi vedota kuka vaan. Koska tämä mitättömyys on luonteeltaan ehdotonta, se koskee kyseessä olevan sopimuksen tai päätöksen kaikkia vaikutuksia, niin menneitä kuin tuleviakin (yhdistetyt asiat
C-295/04–298/04, Manfredi ym., tuomio 13.7.2006, Kok. 2006, s. I-6619
, 57 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Kysymys siitä, johtaako öljytuotteiden vähittäismyyntihinnan määrittämistä koskevan lausekkeen mitättömyys pääasiassa kyseessä olevan sopimuksen automaattiseen mitättömyyteen kokonaisuudessaan, on ensimmäisen kysymyksen d kohdan kohteena, johon on vastattu tämän tuomion 78–80 kohdassa. Kuitenkin siinä tilanteessa, että kansallinen tuomioistuin katsoo kyseisen sopimuksen automaattisesti mitättömäksi kokonaisuudessaan, kysymys siitä, voiko mainittu sopimus tulla päteväksi myyntihintaa koskevan lausekkeen muuttamisen johdosta, on ratkaistava – kuten Euroopan yhteisöjen komissio perustellusti esittää – kansallisen sopimusoikeuden perusteella.
Edellä esitetyn perusteella toisen kysymyksen c kohtaan on vastattava, että asetuksen N:o 1984/83 10–13 artiklaa on tulkittava siten, että niillä estetään ryhmäpoikkeuksen soveltaminen yksinostosopimukseen, jonka mukaan tavarantoimittajalla on valta määrittää vähittäismyyntihinta. Kansallisen tuomioistuimen tehtävänä on selvittää, voidaanko tätä myyntihintaa koskevaa sopimuslauseketta kansallisen oikeuden nojalla muuttaa pääasiassa kyseessä olevan kaltaisella tavarantoimittajan yksipuolisella suostumuksella ja voiko automaattisesti mitätön sopimus tulla päteväksi tämän sopimuslausekkeen sellaisella muutoksella, jonka johdosta kyseinen lauseke saatetaan EY 81 artiklan 1 kohdan mukaiseksi.
Sopimuksen EY 81 artiklan 2 kohtaan perustuvan mahdollisen mitättömyyden vaikutukset
Ensimmäisen kysymyksensä d kohdalla kansallinen tuomioistuin tiedustelee, vaikuttaako EY 81 artiklan 2 kohdassa määrätty sopimuksen automaattinen mitättömyys pääasiassa kyseessä olevaan sopimukseen kokonaisuudessaan vai ainoastaan lausekkeisiin, jotka ovat mainitun artiklan 1 kohdan vastaisia.
Tältä osin on muistutettava, että yhteisöjen tuomioistuimen vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan EY 81 artiklan 2 kohdassa tarkoitettu sopimuksen automaattinen mitättömyys kohdistuu vain sopimuksen niihin osiin, joita mainitun artiklan 1 kohdassa määrätty kielto koskee, tai sopimukseen kokonaisuudessaan, jos nämä osat eivät ole selvästi erotettavissa itse sopimuksesta (ks. mm. asia
56/65, LTM, tuomio 30.6.1966, Kok. 1966, s. 337
ja 360, Kok. Ep. I, s. 251 ja em. asia Delimitis, tuomion 40 kohta).
Jos nämä osat ovat erotettavissa sopimuksesta, mitättömyyden vaikutukset sopimuksen muihin osiin tai muihin sopimuksesta aiheutuviin velvoitteisiin eivät kuulu yhteisön oikeuden alaan. Kansallisen tuomioistuimen tehtävänä on täten arvioida sovellettavan kansallisen oikeuden perusteella eräiden sopimuslausekkeiden EY 81 artiklan 2 kohtaan perustuvan mahdollisen mitättömyyden ulottuvuutta ja vaikutuksia suhteessa sopimussuhteeseen kokonaisuudessaan (ks. mm. asia
10/86, VAG France, tuomio 18.12.1986, Kok. 1986, s. 4071
, 14 ja 15 kohta; em. asia Cabour, tuomion 51 kohta ja yhdistetyt asiat
C-376/05 ja C-377/05, Brünsteiner ja Autohaus Hilgert, tuomio 30.11.2006, Kok. 2006, s. I-11383
, 48 kohta).
Ensimmäisen kysymyksen d kohtaan on täten vastattava, että EY 81 artiklan 2 kohdassa määrätty automaattinen mitättömyys vaikuttaa sopimukseen kokonaisuudessaan vain tilanteessa, jossa mainitun artiklan 1 kohdan vastaisia lausekkeita ei voida erottaa itse sopimuksesta. Päinvastaisessa tapauksessa mitättömyyden vaikutukset sopimuksen muihin osiin eivät kuulu yhteisön oikeuden alaan.
Oikeudenkäyntikulut
Pääasian asianosaisten osalta asian käsittely yhteisöjen tuomioistuimessa on välivaihe kansallisessa tuomioistuimessa vireillä olevan asian käsittelyssä, minkä vuoksi kansallisen tuomioistuimen asiana on päättää oikeudenkäyntikulujen korvaamisesta. Oikeudenkäyntikuluja, jotka ovat aiheutuneet muille kuin näille asianosaisille huomautusten esittämisestä yhteisöjen tuomioistuimelle, ei voida määrätä korvattaviksi.

Näillä perusteilla yhteisöjen tuomioistuin (kolmas jaosto) on ratkaissut asian seuraavasti:

1)
Moottoriajoneuvojen polttoaineiden ja muiden polttoaineiden sekä voiteluaineiden ja muiden liitännäisten tuotteiden yksinostosopimus voi kuulua EY 81 artiklan 1 kohdan soveltamisalaan, jos huoltamoyrittäjä vastaa yhdestä tai useammasta näiden tuotteiden myyntiin kolmansille liittyvästä taloudellisesta tai kaupallisesta riskistä sellaisessa määrin, että sitä ei voida pitää merkityksettömänä, ja jos kyseinen sopimus sisältää lausekkeita, joilla voidaan rajoittaa kilpailua, kuten vähittäismyyntihinnan määrittämistä koskevan lausekkeen. Mikäli huoltamoyrittäjä ei vastaa näistä riskeistä tai vastaa niistä ainoastaan merkityksettömässä määrin, edellä mainitun artiklan soveltamisalaan voivat kuulua ainoastaan velvoitteet, jotka huoltamoyrittäjälle on asetettu hänen päämiehelleen suorittamiensa edustajanpalvelujen puitteissa, kuten esimerkiksi yksinoikeus- ja kilpailukieltolauseke. Kansallisen tuomioistuimen tehtävänä on lisäksi varmistua siitä, estääkö, rajoittaako tai vääristääkö CEPSA Estaciones de Servicio SA:n ja LV Tobar e Hijos SL:n välillä 7.2.1996 tehty sopimus kilpailua EY 81 artiklassa tarkoitetulla tavalla.

2)
Edellisessä kohdassa mainitun kaltaiseen yksinostosopimukseen voidaan soveltaa perustamissopimuksen [81] artiklan 3 kohdan soveltamisesta yksinostosopimusten ryhmiin 22.6.1983 annetussa komission asetuksessa (ETY) N:o 1984/83, sellaisena kuin se on muutettuna 30.7.1997 annetulla komission asetuksella (EY) N:o 1582/97, säädettyä ryhmäpoikkeusta, jos sopimus täyttää asetuksen 12 artiklan 1 kohdan c alakohdassa säädettyä kymmenen vuoden enimmäiskestoa koskevan edellytyksen ja jos tavarantoimittaja myöntää huoltamoyrittäjälle yksinoikeuden vastikkeena merkittäviä taloudellisia etuja, jotka edesauttavat jakelun parantamista, helpottavat huoltamon perustamista tai ajanmukaistamista ja alentavat jakelukustannuksia. Kansallisen tuomioistuimen tehtävänä on arvioida, täyttyvätkö nämä edellytykset pääasiassa.

3)
Asetuksen N:o 1984/83, sellaisena kuin se on muutettuna asetuksella N:o 1582/97, 10–13 artiklaa on tulkittava siten, että niillä estetään ryhmäpoikkeuksen soveltaminen yksinostosopimukseen, jonka mukaan tavarantoimittajalla on valta määrittää vähittäismyyntihinta. Kansallisen tuomioistuimen tehtävänä on selvittää, voidaanko tätä myyntihintaa koskevaa sopimuslauseketta kansallisen oikeuden nojalla muuttaa pääasiassa kyseessä olevan kaltaisella tavarantoimittajan yksipuolisella suostumuksella ja voiko automaattisesti mitätön sopimus tulla päteväksi tämän sopimuslausekkeen sellaisella muutoksella, jonka johdosta kyseinen lauseke saatetaan EY 81 artiklan 1 kohdan mukaiseksi.

4)
EY 81 artiklan 2 kohdassa määrätty automaattinen mitättömyys vaikuttaa sopimukseen kokonaisuudessaan vain tilanteessa, jossa mainitun artiklan 1 kohdan vastaisia lausekkeita ei voida erottaa itse sopimuksesta. Päinvastaisessa tapauksessa mitättömyyden vaikutukset sopimuksen muihin osiin eivät kuulu yhteisön oikeuden alaan.

Allekirjoitukset
(
*1
)	Oikeudenkäyntikieli: espanja.