CELEX: 61995TJ0184
Seaduslikust tegevusest tulenev lepinguväline vastutus
Määrus nr 2340/90
Iraagi-vastane kaubandusembargo
Sundvõõrandamisega samaväärne õiguste rikkumine
Ebaseaduslikust tegevusest tulenev vastutus
Kahju

Vaidluse aluseks olevad asjaolud
Hageja, Dorsch Consult Ingenieurgesellschaft mbH (edaspidi „Dorsch Consult”), on Saksa õiguse alusel asutatud osaühing asukohaga
Münchenis (Saksamaa), mille põhitegevusala on insener-tehniline nõustamine erinevates maades.
Hageja sõlmis Iraagi Vabariigi Ministry of Works and Housing’uga (edaspidi „Iraagi ministeerium”) 30. jaanuaril 1975 lepingu,
mille järgi ta kohustus pakkuma Iraq Express Way nr 1 ehitustööde korraldamise ja järelevalvega seotud teenuseid. Seda lepingut,
mis sõlmiti minimaalse kestusega kuueks aastaks, on hiljem ülalmainitud tööde läbiviimise ja järelevalve huvides korduvalt
pikendatud. Lepingu artikkel X nägi muu hulgas ette, et kui lepingu sätete tõlgendamises või lepingust tulenevate kohustuste
täitmata jätmises on erimeelsusi, püüavad lepingu osapooled kokkuleppel leida vastuvõetavat lahendust (artikli X lõige 1).
Juhul kui erimeelsused jäävad püsima, tuleb vaidluse lahendamiseks pöörduda Planning Board’i poole, kelle otsus on lõplik
ja siduv. Ükski nimetatud lepingu raames vastuvõetud otsus ei takista siiski lepingu osapooltel vaidluse lahendamiseks Iraagi
pädevate kohtute poole pöördumist (artikli X lõige 2).
Kohtutoimikust nähtub, et tasumata nõudeid, mida hageja eelmainitud lepingu alusel osutatud teenuste eest veel 1990. aasta
alguses Iraagi võimude suhtes omas, on tunnustatud Iraagi ministeeriumi poolt Rafidian Bank’ile (edaspidi „Rafidiani pank”)
saadetud kahe 5. ja 6. veebruaril 1990 dateeritud kirjaga, mis sisaldasid korraldust kanda hageja arvele talle tasumisele
kuuluvad summad.
ÜRO Julgeolekunõukogu võttis 2. augustil 1990 vastu resolutsiooni nr 660 (1990), millega ta konstateeris, et Iraagi sissetungiga
Kuveiti on rikutud rahu ja rahvusvahelist julgeolekut, ning nõudis Iraagi vägede viivitamatut ja tingimusteta väljaviimist
Kuveidi territooriumilt.
ÜRO Julgeolekunõukogu võttis 6. augustil 1990 vastu resolutsiooni nr 661 (1990), millega ta deklareeris, et ta on „teadlik
vastutusest, mida ta kannab Ühinenud Rahvaste Organisatsiooni põhikirja järgi rahu ja rahvusvahelise julgeoleku säilitamise
eest”, ja konstateeris, et Iraagi Vabariik (edaspidi „Iraak”) ei ole järginud resolutsiooni nr 660 (1990), ning otsustas kehtestada
kaubandusembargo Iraagi ja Kuveidi vastu.
Nõukogu võttis 8. augustil 1990, viidates „tõsisele olukorrale, mis [on tingitud] Iraagi sissetungist Kuveiti” ja ÜRO Julgeolekunõukogu
resolutsioonile nr 661 (1990), komisjoni ettepanekul vastu määruse (EMÜ) nr 2340/90, millega tõkestatakse ühenduse kaubavahetus
Iraagi ja Kuveidiga (EÜT L 213 lk 1; edaspidi „määrus nr 2340/90”).
Määruse nr 2340/90 artikkel 1 keelas alates 7. augustist 1990 tuua ühenduse territooriumile ükskõik missugust kaupa, mis on
toodetud või pärineb Iraagist või Kuveidist, ning eksportida nendesse riikidesse ükskõik millist kaupa, mis on toodetud või
pärineb ühendusest. Sama määruse artikliga 2 on alates 7. augustist 1990 keelatud: a) igasugune kaubanduslik tegevus või tehingud,
sealhulgas igasugused toimingud, mis on seotud juba sõlmitud või osaliselt teostatud tehingutega, mille eesmärk või tagajärg
on mõne Iraagis või Kuveidis toodetud või sealt pärineva kauba ekspordi soodustamine, b) igasuguse kauba müük või tarne, olenemata
selle kauba tootmis- või päritolukohast, kõigile füüsilistele ja juriidilistele isikutele, kes asuvad Iraagis ja Kuveidis,
või kõigile teistele füüsilistele ja juriidilistele isikutele, kelle kaubandustegevus kas leiab aset või seda juhitakse Iraagi
või Kuveidi territooriumilt, ja c) igasugune tegevus, mille eesmärk või tagajärg on eelmainitud müügi või tarne soodustamine.
Nagu nähtub kohtutoimikust, võttis „Iraagi Vabariigi kõrgem revolutsiooninõukogu” „teatud valitsuste meelevaldsetele otsustele”
viidates 16. septembril 1990 vastu seaduse nr 57 Iraagi vara, huvide ja õiguste kaitse kohta Iraagi piirides ja väljaspool
(edaspidi „seadus nr 57”), andes sellele tagasiulatuva jõu alates 6. augustist 1990. Selle seaduse artikkel 7 külmutas kõigi
Iraagi-vastaseid „meelevaldseid otsused” teinud riikide valitsuste, ettevõtjate, äriühingute ja pankade käsutuses tol ajal
olnud varad ja omandi, samuti kõik nende toodetud tulud.
Kuna Iraagi võimud ei tasunud nõudeid, mida nad olid tunnustanud Iraagi ministeeriumi eelmainitud kahe kirjaga 5. ja 6. veebruaril
1990 (vt eespool punkt 3), pöördus hageja 4. augusti 1995. aasta kirjadega nõukogu ja komisjoni poole, paludes neil hüvitada
kahju, mida ta on kandnud asjaolu tõttu, et eelmainitud nõuete rahuldamine oli seaduse nr 57 rakendamise tõttu muutunud võimatuks,
kuna see seadus on vastu võetud kui vastuabinõu ühenduse määrusele nr 2340/90. Nendes kirjades rõhutas hageja, et ühenduse
seadusandja on kohustatud hüvitama kahju ettevõtjatele, keda riivab Iraagi vastu kehtestatud embargo, ja et selle kohustuse
täitmata jätmine toob kaasa ühenduse vastutuse EÜ asutamislepingu artikli 215 teise lõigu alusel. Hageja lisas, et ettevaatusabinõuna
on ta registreerinud oma nõuded Iraagi suhtes United Nations Iraq Claims Compensation Commission’is.
Nõukogu keeldus 20. septembri 1995. aasta kirjas hageja kahju hüvitamise taotlust rahuldamast.
Neil asjaoludel esitas hageja hagiavalduse, mis saabus Esimese Astme Kohtu kantseleisse 6. oktoobril 1995.
Ettekandja-kohtuniku ettekande alusel otsustas Esimese Astme Kohus (teine koda) alustada suulist menetlust ilma menetlustoimingute
läbiviimiseta. Menetlust korraldavate meetmete raames paluti pooltel siiski vastata mõnele kirjalikule küsimusele.
Poolte suulised avaldused ja nende vastused Esimese Astme Kohtu suulistele küsimustele kuulati ära avalikul kohtuistungil
19. juunil 1997.

Poolte nõuded
Hageja palub Esimese Astme Kohtul:
–        mõista ühenduselt tema kasuks välja 2 279 859,69 Saksa marka, millele alates 9. augustist 1990 lisandub intress 8% aastas,
vastutasuks samaväärse nõude loovutamise eest, mida hageja omab Iraagi suhtes;
–        mõista kohtukulud välja kostjatelt;
–        tunnistada kohtuotsus täidetavaks;
–        teise võimalusena tunnistada kohtuotsus esialgselt täidetavaks pangagarantii esitamisel.
Nõukogu palub Esimese Astme Kohtul:
–        jätta hagi vastuvõetamatuse tõttu läbi vaatamata;
–        teise võimalusena jätta hagi põhjendamatuse tõttu rahuldamata;
–        mõista kohtukulud välja hagejalt.
Komisjon palub Esimese Astme Kohtul:
–        jätta hagi põhjendamatuse tõttu rahuldamata;
–        mõista kohtukulud välja hagejalt.

Vastuvõetavus

Poolte väited ja argumendid
Kodukorra artikli 114 lõike 1 kohaselt vormistatud taotlust esitamata leiab nõukogu, et hagi on vastuvõetamatu, kuna ühendus
ei saa olla vastutav kahju eest, mis hagejale väidetavalt on tekitatud (Euroopa Kohtu 26. novembri 1975. aasta otsus kohtuasjas
99/74: Grands moulins des Antilles
v
. komisjon, EKL 1975, lk 1531).
Esiteks väidab nõukogu, et osutatud kahju ei tekkinud mitte määruse nr 2340/90, vaid seaduse nr 57 tagajärjel. Vastupidiselt
sellele, mida väidab hageja, ei olnud selle seaduse vastuvõtmine mitte „otsene reaktsioon” määruse nr 2340/90 vastuvõtmisele,
vaid hoopis reaktsioon „teatud valitsuste” tehtud „meelevaldsetele otsustele”, nagu ilmneb seaduse preambulist. Nõukogu arvates
viisid seaduse nr 57 vastuvõtmiseni tegelikult ÜRO Julgeolekunõukogu resolutsioonid nr 660 (1990) ja nr 661 (1990). Neil asjaoludel
välistab fakt, et ÜRO Julgeolekunõukogu määratud embargo Iraagi vastu oli õigustatud viimase ebaseadusliku käitumise tõttu
(sissetung Kuveiti), objektiivse seose tuvastamise määruse nr 2340/90 vastuvõtmise ja Iraagi poolt vastuabinõuna seaduse nr 57
vastuvõtmise vahel ja järelikult ka põhjusliku seose olemasolu tuvastamise ühenduse määruse ja hageja osutatud kahju vahel.
Teiseks tõstatab nõukogu küsimuse, kas hageja nõuded Iraagi võimude suhtes moodustasid „omandi”, mis külmutati seaduse nr 57
artikli 7 alusel (vt eespool punkt 8). Täpsemalt, hageja ei ole tõendanud, et Rafidiani pank keeldus täitmast Iraagi ministeeriumi
antud maksekorraldusi just seaduse nr 57 alusel. Nõukogu rõhutab, et maksekorraldused on antud Iraagi ministeeriumi 5. ja
6. veebruari 1990. aasta kirjadega, see tähendab tükk aega enne seaduse nr 57 vastuvõtmist septembris 1990.
Kolmandaks väidab nõukogu, et isegi juhul, kui Iraagi võimud keeldusid oma võlgu hagejale tasumast seaduse nr 57 alusel, on
hageja osutatud kahju tekitatud ainuüksi selle seadusega, sest ühenduse või siseriiklikud meetmed, mis keelaksid rahaülekanded
Iraagist Saksamaale, puuduvad täielikult. Hageja olukord erineb seega teiste Saksa ettevõtjate olukorrast, kes on kandnud
kahju seetõttu, et vastavalt määrusele nr 2340/90 keelati Saksamaa siseriiklike meetmetega igasugused kaubandustehingud Iraagiga.
Komisjon leiab omalt poolt, et lepinguvälist vastutust käsitlev Euroopa Kohtu praktika põhimõtteliselt ei võimalda asutamislepingu
artikli 178 ja artikli 215 teise lõigu alusel esitada ühenduse lepinguvälisel vastutusel põhinevat hagi seoses õiguspärase
aktiga. Komisjoni hinnangul peaks asutamislepingus siiski sisalduma õiguslik alus, mis võimaldab üksikisikul taotleda ühenduse
vastutuse kohaldamist seoses õiguspärase aktiga.
Hageja väidab, et tema hagi on vastuvõetav ja et nõukogu esitatud õiguslikud ja faktilised kaalutlused, eriti need, mis eitavad
põhjusliku seose olemasolu määruse nr 2340/90 ja selle vahel, et tema nõudeid Iraagi ametiasutuste vastu ei ole võimalik rahuldada,
on sisulist laadi ega puuduta hagi vastuvõetavust.

Esimese Astme Kohtu hinnang
Esimese Astme Kohus märgib, et hageja kirjeldab oma hagiavalduses selgelt väidetava kahju iseloomu ja ulatust ning põhjusi,
mis lubavad tal arvata, et on olemas põhjuslik seos nimetatud kahju ja määruse nr 2340/90 vastuvõtmise vahel. Seega sisaldab
hagiavaldus piisavalt andmeid, et olla vastuvõetav kodukorra artikli 44 lõike 1 punktis c ja kohtupraktikas seatud nõuete
kohaselt, ning kuna nõukogu argumendid osutatud kahju olemasolu ja olemuse ning põhjusliku seose kohta puudutavad hagi põhjendatuse
hindamist, tuleb neid seega käsitleda nimetatud raamistikus. Sellest tuleneb, et hagi tuleb tunnistada vastuvõetavaks (Esimese
Astme Kohtu 16. aprilli 1997. aasta otsus kohtuasjas T­554/93: Saint ja Murray
v
. nõukogu ja komisjon, EKL 1997, lk II­563, punkt 59, ja 10. juuli 1997. aasta otsus kohtuasjas T­38/96: Guérin automobiles
v
. komisjon, EKL 1997, lk II­1223, punkt 42).

Põhiküsimus
Hageja väidab, et kuna seadus nr 57 on tingitud määruse nr 2340/90 vastuvõtmisest, mis kehtestas Iraagi-vastase embargo, on
ühendus kohustatud hüvitama kahju, mis on põhjustatud Iraagi ametiasutuste keeldumisega hagejale võlgade tasumisest. Ta väidab,
et selliselt põhjustatud kahju eest tuleb ühenduse vastutust kohaldada esmajoones lähtudes põhimõttest, et ühendus vastutab
õiguspärase akti eest, kuna see riivab hageja varalisi õigusi samaväärselt sundvõõrandamisega, ja teise võimalusena lähtudes
põhimõttest, et ühendus vastutab õigusvastase akti eest, mille õigusvastasus seisneb antud juhul selles, et ühenduse seadusandja
ei näinud määruse nr 2340/90 vastuvõtmisel ette selle määrusega puudutatud ettevõtjatele põhjustatud kahju hüvitamist.

Ühenduse vastutus õiguspärase akti korral

Poolte argumendid
Ühenduse vastutuse alused õiguspärase akti korral
Hageja väidab sissejuhatuseks, et kooskõlas Euroopa inimõiguste ja põhivabaduste kaitse konventsiooni (edaspidi „EIÕK”) lisaprotokolli
nr 1 artikliga 1 ja vastavalt omandiõiguse riive hüvitamise kohustust puudutavatele rahvusvahelise õiguse üldpõhimõtetele
on Grundgesetz’i (Saksamaa põhiseadus) artikli 14 lõikes 3 sätestatud, et omandit võib üldistes huvides sundvõõrandada ainult
hüvitise eest. Hageja arvates kehtib sama põhimõte ka „sundvõõrandamisega samaväärse riive korral”, kusjuures Saksamaa kohtupraktika
kohaselt tekib hüvitise maksmise kohustus siis, kui riigi õiguspärased aktid, mis küll vormiliselt ei kujuta endast sundvõõrandamise
meetmeid, toovad kõrvaltagajärgedena kaasa varaliste õiguste riive.
Lisaks tuleneb Euroopa Inimõiguste Kohtu praktikast, et nõuded moodustavad samuti omandi, mis on kaitstud sundvõõrandamisega
samaväärsete riivete eest EIÕK protokolli nr 1 artikli 1 alusel (Euroopa Inimõiguste Kohtu 9. detsembri 1994. aasta otsus
kohtuasjas Raffineries greques Stan ja Stratis Andreadis
v
. Kreeka). Sama seisukoht valitseb ka rahvusvahelist õigust puudutavas kohtupraktikas ja liikmesriikide õiguses.
Neil kaalutlustel väidab hageja, et asjaolu, et tema juba olemasolevate ja vaidlustamata nõuete rahuldamine muutus võimatuks
seaduse nr 57 kohaldamise tõttu, mis on vastu võetud kui vastuabinõu määrusega nr 2340/90 kehtestatud Iraagi-vastasele embargole,
põhjustas talle „tekkinud ja olemasoleva” kahju, mille ühendus peab hüvitama.
Hageja väidab, et tema hüvitisnõue varaliste õiguste õiguspärase riive eest on õigustatud kaalutlusel, et tema kanda olev
osa ühenduse embargopoliitika rakendamise maksumuses ei tohi olla koormavam kui teiste ühenduse maksumaksjate osa, kes peaksid
võrdse kohtlemise põhimõtte kohaselt samuti neid kulusid kandma (Euroopa Kohtu 5. märtsi 1980. aasta otsus kohtuasjas 265/78:
Ferwerda, EKL 1980, lk 617, 628).
Kostjate argumendile, et antud juhul on tegu ühenduse meetmega, mis on seotud majanduspoliitiliste valikutega, nii et hageja
osutatud kahju ei ületa antud valdkonna majandustegevusega seotud riske ega ähvarda tema ettevõtte eksistentsi, väidab hageja
vastu, et küsimus, kas Iraagi-vastane embargo kujutab endast majanduspoliitilist või julgeolekupoliitilist meedet, mis ähvardab
tema eksistentsi, ei oma tähtsust, kuna antud juhul ei ole tegemist tulevaste majanduslike kaotustega, vaid tema juba olemasolevate
varaliste õiguste riivega. Küsimuses, kas Iraagile teenuseid pakkudes võttis hageja endale teadlikult riski, et tema nõuded
jäävad rahuldamata, tuletab hageja meelde, et leping, mille ta 1975. aastal Iraagi ametiasutustega sõlmis, on tehtud neli
aastat enne Iraagi praeguse valitsuse võimuletulekut ja viis aastat enne Iraagi-Iraani vahelise sõja algust.
Nõukogu väidab esmalt, et ühenduse vastutuse kohaldamise tingimused peavad õiguspärase akti korral olema rangemad kui õigusvastase
akti puhul.
Nõukogu täheldab, et asjassepuutuva kohtupraktika kohaselt eeldab vastutuse kohaldamine sõltumata süüst kas seda, et üksikisik
kannab üldistes huvides kulusid, mis talle tavaliselt osaks ei lange (Euroopa Kohtu 24. juuni 1986. aasta otsus kohtuasjas
267/82: Développement SA ja Clemessy
v
. komisjon, EKL 1986, lk 1907), või siis seda, et teatud toodetele spetsialiseerunud kindel ettevõtjate ring kannab ühenduse
poolt teatud majanduslike meetmete tarvituselevõtmise tõttu ebaproportsionaalselt suuri kulusid (Euroopa Kohtu 29. septembri
1987. aasta otsus kohtuasjas 81/86: De Boer Buizen
v
. nõukogu ja komisjon, EKL 1987, lk 3677).
Nõukogu hinnangul ei ole antud juhul ükski neist tingimustest täidetud. Hageja kinnitusele, mille kohaselt ei ole vastuvõetav,
et tema panustaks Iraagi-vastasesse embargopoliitikasse rohkem kui teised majandusalal tegutsejad lihtsalt selle asjaolu tõttu,
et tema nõudeid ei ole selle poliitika rakendamise ajaks veel tasutud, väidab nõukogu vastu, et majanduslikke riske kaasa
toovate tehingutega seotud ettevõtjate „ebaõnne” ei ole ühendus kohustatud heastama.
Komisjon väidab, et Saksa õiguse mõiste „erakordne ohverdus” (
Sonderopfer
), millele hageja oma hüvitisnõudes tugineb, eeldab, et üksikisik on kandnud erakorralist kahju, ja see mõiste ei ole sellisena
ühenduse õigusesse ülekantav. Pealegi on kaheldav, kas hagejat võib pidada kuuluvaks piisavalt kindlalt määratletud ettevõtjate
ringi, kes on teinud „erakordse ohverduse” nimetatud teooria tähenduses.
Komisjon rõhutab, et hageja viited Saksa kohtupraktikale puudutavad kinnisomandi või kaubandusomandi riiveid, mis on tingitud
riiklike meetmete rakendamisest ehituse või maade ümberkruntimise valdkonnas ja mis ei ole seega käesoleva juhtumiga võrreldavad.
Samuti puudutab Euroopa Inimõiguste Kohtu omandiõiguse kaitsega seotud kohtupraktika, mida hageja tsiteerib (vt eespool punkt 29),
tegelikult omandi otsest äravõtmist avaliku võimu aktidega ja mitte õiguspäraste ühenduse õigusaktide kaudseid tagajärgi,
millega antud juhul on tegemist.
Lisaks tuleneb asjassepuutuvast kohtupraktikast, et ühenduse vastutust õiguspärase akti eest saab kohaldada üksnes siis, kui
väidetavat kahju ei olnud võimalik ette näha või kui hoolikas ettevõtja ei oleks saanud seda vältida. Kuid antud juhul on
ilmselge, et Iraagi maksejõuetust või maksmisest keeldumist oli võimalik ette näha, arvestades ühelt poolt üldist tausta ja
teisalt eriomast olukorda selles riigis. Komisjoni arvates tuleb sellistel ettevõtjatel nagu hageja, kes ei ole saanud avaliku
võimu asutuste ega kindlustusfirmade garantiisid, mida pakutakse riskide katteks kaubandustegevuses riikidega, mida peetakse
„kõrge riskifaktoriga riikideks”, lihtsalt teadlikult aktsepteerida sellest tulenevat kõrgendatud riski.
Lõpuks, hageja ei ole osutanud ühelegi tingimusele, mis võiks tema tegevust tõsiselt kahjustada ja seada ohtu tema jätkusuutlikkuse
ettevõtjana (vt Euroopa Kohtu 11. märtsi 1987. aasta otsus liidetud kohtuasjades 279/84, 280/84, 285/84 ja 286/84: Rau jt
v
. komisjon, EKL 1987, lk 1069, kohtujurist C. O. Lenz’i ettepanek, lk 1084, 1114).
Põhjuslik seos
Hageja väidab, et osutatud kahju põhjustas määruse nr 2340/90 vastuvõtmine, millega kehtestati Iraagi-vastane embargo, sest
Iraagi võimud keeldusid hageja nõudeid tasumast kooskõlas seadusega nr 57, mis on vastu võetud kui vastuabinõu eelmainitud
määrusele. Vastupidiselt sellele, mida väidab nõukogu, ei ole seaduse nr 57 vastuvõtmine Iraagi poolt „kauge” tagajärg kohtupraktika
mõttes (Euroopa Kohtu 4. oktoobri 1979. aasta otsus liidetud kohtuasjades 64/76, 113/76, 167/78, 239/78, 27/79, 28/79 ja 45/79:
Dumortier Frères
v
. nõukogu, EKL 1979, lk 3091), vaid embargo rakendamise akti tüüpiline tagajärg, mida on võimalik ette näha.
Hageja väidab selle kohta, et määrust nr 2340/90 vastu võttes arvestasid nii komisjon kui ka nõukogu kulusid ja muid tagajärgi,
mis tulenevad sellest, et Iraak võib peatada ühenduse ettevõtjate rahuldamata nõuete tasumise. Oma väite kinnituseks mainib
hageja tunnistajatena komisjoni endist presidenti J. Delors’i ja nõukogu endist presidenti G. De Michelis’ist ja taotleb,
et Esimese Astme Kohus nõuaks nõukogult ja komisjonilt kõigi määruse nr 2340/90 ettevalmistavate aktide esitamist (Esimese
Astme Kohtu 19. oktoobri 1995. aasta otsus kohtuasjas T­194/94: Carvel ja Guardian Newspapers
v
. nõukogu, EKL 1995, lk II-2765).
Kostjate argumendile, mille kohaselt ei põhjustanud osutatud kahju mitte määruse nr 2340/90 vastuvõtmine, vaid ainuüksi asjaolu,
et juba enne nimetatud määruse vastuvõtmist ja isegi enne sissetungi Kuveiti 2. augustil 1990 ei olnud Iraak suuteline oma
võlgu tasuma, räägib hageja arvates vastu asjaolu, et 1990. aasta aprillis ja mais olid Iraagi ametiasutused talle ligikaudu
200 000 Saksa marka tasuks osutatud teenuste eest juba üle kandnud. Iraagi ametiasutuste viivitus erinevate arvete välisvaluutas
tasumisel on samuti seletatav ainuüksi Iraagi haldusasutuste bürokraatlike raskustega ja mitte Iraagi väidetava maksejõuetusega.
Hageja lükkab ümber nõukogu argumendi, mille kohaselt ei ole tema nõuete rahuldamine muutunud võimatuks mitte määruse nr 2340/90
tõttu, vaid tingituna kaugemast põhjusest, nimelt Iraagi sissetungist Kuveiti rahvusvahelist avalikku õigust rikkudes. Asjaolu,
et ühenduse Iraagi-vastane embargo oli õigustatud selle riigi eelneva ebaseadusliku käitumisega, ei välista ühenduse kohustust
hüvitada kolmandatele isikutele sundvõõrandamisega samaväärse riivega tekitatud kahju. Samuti ei saa käesolevas kohtuasjas
osutatud otsese seose olemasolu kahtluse alla seada asjaolu, et tekkinud kahju on tingitud õigusvastasest põhjusest, nimelt
seadusest nr 57, mis on vastu võetud kui vastuabinõu varasemale õiguspärasele aktile, nimelt määruse nr 2340/90 vastuvõtmisele
(Euroopa Kohtu 7. novembri 1985. aasta otsus kohtuasjas 145/83: Adams
v
. komisjon, EKL 1985, lk 3539).
Nõukogu argumendi, et viimase analüüsi järgi on kahju põhjustatud ÜRO Julgeolekunõukogu vastu võetud resolutsioonidega, lükkab
hageja ümber, väites, et ÜRO Julgeolekunõukogu resolutsioonidel puudub otsene mõju ühenduse liikmesriikide õiguskordadele.
Kostjate tõstatatud küsimuses, kas hageja nõuded on tõepoolest „omand” seaduse nr 57 tähenduses ja kas see seadus on ikka
veel kehtiv, väidab hageja, et tähtsust omab vaid asjaolu, et Iraagi ametiasutused keelduvad jätkuvalt oma võlgu tasumast.
Lõpuks väidab hageja vastupidiselt nõukogu arvamusele, et asjaolu, et määrus nr 2340/90 puudutas üksnes kauba eksporti ja
importi, mitte teenuste osutamist, ei oma põhjusliku seose olemasolu hindamisel tähtsust, kuna selle määruse vastuvõtmine
ise ongi põhjus, miks Iraagi ametiasutused keeldusid tema nõudeid tasumast.
Nõukogu toonitab, et isegi kui hageja nõudeid Iraagi vastu tuleb käsitada nõuetena, mille rahuldamine on muutunud võimatuks,
ja kuigi hageja järelikult kandis kahju, ei esine siiski mingit seost, või vähemalt ei esine „piisavalt otsest” seost selle
kahju ja määruse nr 2340/90 vastuvõtmise vahel.
Nõukogu hinnangul ei ole põhjuseks, miks Iraak keeldub hagejale nõudeid tasumast, mitte seaduse nr 57 rakendamine vastuabinõuna
määrusele nr 2340/90, vaid rahalised raskused, mis on Iraaki tabanud naaberriikide-vastase agressioonipoliitika tõttu. Pealegi,
kui seaduse nr 57 vastuvõtmise ajaks ei olnud Iraagi ametiasutused veel hageja pangaarvele raha üle kandnud, siis ei ole külmutatud
mingit hagejale kuuluvat „vara” ega „omandit” nimetatud seaduse sätete täpses tähenduses.
Juhul kui hageja osutatud kahju tuleks pidada seaduse nr 57 kohaldamisest tingitud kahjuks, leiab nõukogu vastupidiselt hageja
väidetele, et nimetatud seaduse vastuvõtmise põhjuseks ei ole mitte määrus nr 2340/90, vaid ÜRO Julgeolekunõukogu resolutsioonid
nr 660 (1990) ja nr 661 (1990), millega on kehtestatud Iraagi-vastane embargo, mida ühendus on juriidiliselt kohustatud rakendama.
Sellest tuleneb, et seaduse nr 57 vastuvõtmist ei saa pidada määruse nr 2340/90 vastuvõtmise „piisavalt otseseks” tagajärjeks
asjassepuutuva kohtupraktika tähenduses.
Lisaks ei ole osutatud põhjuslikku seost olemas, kui arvestada, et sündmuste ajaloolises perspektiivis ei saa seadust nr 57
vaadelda kui Iraagi „reaktsiooni” embargomeetmetele, mille ÜRO Julgeolekunõukogu kehtestas ja ühenduse määrus nr 2340/90 rakendas,
sest Iraagi-vastased meetmed on vastu võetud rahvusvahelise avaliku õiguse rikkumise tõttu, mida see riik oli eelnevalt toime
pannud.
Lõpuks väidab nõukogu, et kuna määruse nr 2340/90 eesmärk on keelustada kauba import ja eksport ning mitte keelata ühenduse
ettevõtjatel saada tasu juba olemasolevate nõuete eest, mis neil on Iraagi ametiasutuste vastu, ei ole olemas mingit piisavalt
otsest põhjuslikku seost selle määruse vastuvõtmise ja osutatud kahju vahel.
Komisjon väidab, et hageja osutatud kahju tuleneb üksnes seadusest nr 57, mitte määruse nr 2340/90 vastuvõtmisest, kuna see
määrus oli Iraagile vaid ettekäändeks oma võlgade tasumise peatamiseks tema ees seisvate raskuste tõttu ja viletsa finantsolukorra
tõttu, millesse ta oli sattunud oma sõjategevuse pärast regioonis ja oma relvastuspoliitika tagajärjel.
Peale selle nähtub seaduse nr 57 artiklitest 5 ja 7, et Iraak ei ole lõplikult keeldunud hagejale nõudeid tasumast, mis seletab,
miks hageja tegi kostjatele ettepaneku neile oma nõude loovutamiseks hüvitise vastu, nii et ühtlasi ka sel põhjusel ei ole
olemas mingit otsest seost osutatud kahju ja määruse nr 2340/90 vahel. Igal juhul, isegi kui kaudse põhjusliku seose olemasolust
piisaks, et kohaldada ühenduse lepinguvälist vastutust, jääb muutumatuks asjaolu, et selline seos ei oma asjas tähtsust, kui
see rajaneb seaduslikul käitumisel nagu antud kohtuasjas (nõukogu võttis vastu määruse nr 2340/90), mis tõi seejärel kaasa
kolmanda isiku ebaseadusliku käitumise (Iraak võttis vastu seaduse nr 57).
Komisjon lisab, et ÜRO Julgeolekunõukogu esimehele 28. veebruaril 1991 saadetud kirjas tunnistas Iraak ametlikult ÜRO Julgeolekunõukogu
resolutsiooni nr 660 (1990) ja muude resolutsioonide seaduslikkust, mis tõid kaasa seaduse nr 57 vastuvõtmise, ning et see
seadus on 3. märtsil 1991 lõplikult kehtetuks tunnistatud, nii et hageja oleks sellest kuupäevast alates saanud Iraagi ametiasutustelt
nõuda oma nõuete tasumist.
Seoses taotlusega kuulata tunnistajatena üle komisjoni ja nõukogu endised presidendid rõhutab komisjon, et see ei ole vajalik,
kuna tõendid, mida hageja peaks esitama, ei saa seisneda nimetatud isikute avaldustes.
Kahju
Hageja väidab, et ta kandis „tekkinud ja olemasolevat” kahju ühenduse lepinguvälist vastutust käsitleva kohtupraktika tähenduses
asjaolu tõttu, et tema nõudeid Iraagi vastu ei ole pärast määruse nr 2340/90 vastuvõtmist enam võimalik rahuldada. Asjaolu,
et hageja pakub kostjale oma nõuete loovutamist nõutud hüvitise vastu, ei kõrvalda kuidagi kahju olemasolu, sellega taotleb
hageja üksnes alusetu rikastumise vältimist. Juhul kui kostjad püüavad vaidlustada nii hageja nõuete olemasolu Iraagi vastu
kui ka nende rahuldamise võimatust, pakub hageja tõenditena tunnistusi, mida võivad esitada tema müügijuht Hartwig von Bredow
ja tema tollane esindaja Bagdadis Wolfang Johner. Hageja täpsustab, et kui ta ei esitanud selgitusi põhjuste kohta, miks Iraagi
ametiasutused keeldusid tema nõudeid tasumast, siis seda seetõttu, et ta ei ole mitte mingeid selgitusi saanud, seda enam,
et ühenduse embargo Iraagis teenuste osutamise suhtes (nõukogu 29. oktoobri 1990. aasta määrus (EMÜ) nr 3155/90, millega laiendatakse
ja muudetakse määrust nr 2340/90; EÜT L 304, lk 1; edaspidi „määrus nr 3155/90”) keelas hagejal volituste andmise oma juristidele
Iraagis.
Hageja hindab oma kahju suuruseks 2 279 859,69 Saksa marka, s.o nõuete summa, mida Iraagi ministeerium tunnistas oma 5. ja
6. veebruari 1990. aasta kirjades, andes korralduse nõuete tasumiseks, kuid mis ei ole siiani hagejale laekunud.
Hageja väidab, et vastavalt Euroopa Inimõiguste Kohtu praktikale tuleb tema hüvitissumma kindlaksmääramisel saavutada õiglane
tasakaal ühelt poolt ühenduse üldise huvi ja teiselt poolt üksikisiku põhiõiguste kaitse vajaduse vahel. Hageja leiab, et
see siiski ei välista, et hüvitis võiks katta kogu väärtuses nõuded, mille rahuldamine muutus riikliku meetme vastuvõtmise
tõttu võimatuks, koos intressiga, mis kuulub tasumisele nende tekkimise kuupäevast alates (eespool viidatud otsus kohtuasjas
Raffineries grecques Stan ja Stratis Andreadis
v
. Kreeka). Saksa õiguse alusel on tegelikult võimalik saada hüvitist kogu rahalise kahju ulatuses, mis on põhjustatud „sundvõõrandamisega
samaväärse riivega”. Sama kehtib Euroopa Inimõiguste Kohtu praktikas. Seega tuleb vastutasuks nõuete loovutamise eest, mida
hageja Iraagi suhtes omab, mõista ühenduselt hageja kasuks välja hüvitis summas, mis vastab tema nõuete summale koos tasumisele
kuuluva intressiga. Hageja ei välista siiski, et nõutud hüvitise määra võiks konkreetse juhtumi asjaoludest lähtudes vähendada.
Nõukogu väidab, et Iraagi tarvitusele võetud meetmete ja nimelt seaduse nr 57 tagajärg on üksnes hageja nõuete tasumisega
viivitamine, nii et õiguslikust vaatepunktist ei ole hageja kandnud „tekkinud ja olemasolevat” kahju asjassepuutuva kohtupraktika
tähenduses, mis ilmneb muu hulgas asjaoluna, et hageja on valmis loovutama oma võlanõuded ühenduse institutsioonidele vastutasuks
talle väidetavalt tekitatud kahju hüvitamise eest.
Peale selle ilmneb kirjast, mille hageja on nõukogule saatnud 4. augustil 1994, et hageja on registreerinud oma nõuded Saksamaa
pädevas haldusasutuses, et neid saaks kehtivaks tunnistada Claims Commission’is, mis on asutatud Ühinenud Rahvaste Organisatsiooni
(edaspidi „ÜRO”) poolt eesmärgiga lahendada Iraagile embargo kehtestamisega ettevõtjatele tekitatud majandusliku kahju küsimus,
mis näitab, et hagejal kahju olemasolu sõltub lõppkokkuvõttes sellest, kas ÜRO tühistab Iraagi-vastase embargo.
Komisjon väidab, et tekitatud kahju täpne summa ei ole tegelikult kindlaks määratud, sest õiguslikust vaatepunktist ei ole
hageja nõuded lakanud eksisteerimast, ja lükkab tagasi hageja ettepaneku loovutada oma nõuded ühenduselt saadava hüvitise
vastu.

Esimese Astme Kohtu hinnang
Sissejuhatuseks tuletab Esimese Astme Kohus kõigepealt meelde, et õigusvastase või õiguspärase akti eest ühenduse lepinguvälise
vastutuse kohaldamise eelduseks on igal juhul see, et on kindlaks tehtud väidetavalt tekitatud kahju tegelik esinemine ning
põhjusliku seose olemasolu kahju ja selle akti vahel (Euroopa Kohtu 29. septembri 1982. aasta otsus kohtuasjas 26/81: Oleifici
Mediterranei
v
. EMÜ, EKL 1982, lk 3057, punkt 16, ja Esimese Astme Kohtu 13. detsembri 1995. aasta otsus liidetud kohtuasjades T­481/93
ja T­484/93: Exporteurs in Levende Varkens jt
v
. komisjon, EKL 1995, lk II­2941, punkt 80, 11. juuli 1996. aasta otsus kohtuasjas T­175/94: International Procurement Services
v
. komisjon, EKL 1996, lk II­729, punkt 44, 16. oktoobri 1996. aasta otsus kohtuasjas T­336/94: Efisol
v
. komisjon, EKL 1996, lk II­1343, punkt 30, 11. juuli 1997. aasta otsus kohtuasjas T-267/94: Oleifici Italiani
v
. komisjon, EKL 1997, lk II-1239, punkt 20, ja 29. jaanuari 1998. aasta otsus kohtuasjas T­113/96: Dubois et Fils
v
. nõukogu ja komisjon, EKL 1998, lk II­125, punkt 54). Teiseks rõhutab Esimese Astme Kohus, et kui nagu antud kohtuasja puhul
on tegu ühenduse vastutuse kohaldamisega õiguspärase akti eest, siis tuleneb asjakohasest kohtupraktikast, et kui selline
põhimõte oleks ühenduse õiguses lubatav, on sellise vastutuse kohaldamise eelduseks igal juhul „ebatavalise” või „erakordse”
kahju olemasolu (Euroopa Kohtu 13. juuni 1972. aasta otsus liidetud kohtuasjades 9/71 ja 11/71: Compagnie d’approvisionnement
et grands moulins de Paris
v
. komisjon, EKL 1972, lk 391, punktid 45 ja 46, 6. detsembri 1984. aasta otsus kohtuasjas 59/83: Biovilac
v
. EMÜ, EKL 1984, lk 4057, punkt 28, eespool viidatud kohtuotsus Développement SA ja Clemessy
v
. komisjon, punkt 33, ja eespool viidatud kohtuotsus De Boer Buizen
v
. nõukogu ja komisjon, punktid 16 ja 17). Niisiis tuleb kõigepealt kontrollida, kas osutatud kahju on tekkinud selles mõttes,
et tegemist on „tegeliku ja kindla” kahjuga, kas see kahju tuleneb otseselt nõukogu määruse nr 2340/90 vastuvõtmisest ja kas
kahju on oma olemuselt selline, et tekib ühenduse vastutus õiguspärase akti eest eespool viidatud kohtupraktika tähenduses.
Osutatud kahju olemasolu
Küsimuses, kas hagejal on faktiliselt tekkinud „tegelik ja kindel” kahju asjakohase kohtupraktika tähenduses (Euroopa Kohtu
27. jaanuari 1982. aasta otsus liidetud kohtuasjades 256/80, 257/80, 265/80, 267/80 ja 5/81: Birra Wührer jt
v
. nõukogu ja komisjon, EKL 1982, lk 85, punkt 9, ja otsus kohtuasjas 51/81: De Franceschi
v
. nõukogu ja komisjon, EKL 1982, lk 117, punkt 9; Esimese Astme Kohtu 16. jaanuari 1996. aasta otsus kohtuasjas T­108/94:
Candiotte
v
. nõukogu, EKL 1996, lk II-87, punkt 54, 12. detsembri 1996. aasta otsus kohtuasjas T­99/95: Stott
v
. komisjon, EKL 1996, lk II-2227, punkt 72, ja eespool viidatud 11. juuli 1997. aasta kohtuotsus Oleifici Italiani
v
. komisjon, punkt 74), see tähendab, kas hageja nõuete rahuldamine Iraagi suhtes on muutunud lõplikult võimatuks, tuletab
Esimese Astme Kohus esmalt meelde, et väljakujunenud kohtupraktika kohaselt on hageja ülesandeks esitada ühenduste kohtule
tõendid, mille alusel saab kindlaks teha hagejale väidetavalt tekitatud kahju (Esimese Astme Kohtu 9. jaanuari 1996. aasta
otsus kohtuasjas T­575/93: Koelman
v
. komisjon, EKL 1996, lk II-1, punkt 97).
Antud kohtuasjas tuleb tõdeda, et kuigi vaidlust ei ole selles, et hageja nõuded on ikka veel tasumata, on tema esitatud tõendid
oma olemuselt siiski sellised, et nendega ei saa õiguslikult piisavalt tõendada, et Iraagi ametiasutused on määrusele nr 2340/90
tuginedes lõplikult keeldunud hagejale oma võlgu tasumast. Tõepoolest, hageja ei ole esitanud tõendeid, millest nähtuks, et
ta on tõesti ühendust võtnud või vähemalt proovinud ühendust võtta kas asjaomaste Iraagi ametiasutuste või Rafidiani pangaga,
selgitamaks põhjusi, miks Iraagi ministeeriumi 5. ja 6. veebruari 1990. aasta kirjadega Rafidiani pangale antud maksekorraldusi
hageja nõuete tasumiseks ei ole ikka veel täidetud.
Selles osas palus Esimese Astme Kohus menetlust korraldavate meetmete raames hagejal esitada kirjavahetuse, mida ta võis olla
Iraagi võimuesindajatega pidanud oma nõuete tasumise teemal. Hageja möönis oma kirjalikes vastustes Esimese Astme Kohtu küsimustele,
et ta ei ole Iraagi ametiasutustega kirju vahetanud, rõhutades, et tema huvides ei olnud „seada uue kirjavahetusega kahtluse
alla Ministry of Housing and Reconstruction’i poolt 5. ja 6. veebruaril Rafidiani pangale antud korralduste siduvat jõudu”
ja et „katse kirja teel seisukohta väljendades ministeeriumi korralduste süsteemisisest täitmist kiirendada ei oleks leidnud
mõistmist ja oleks seega töötanud vastu tulemuse saavutamisele”. Kuid ainuüksi sellest asjaolust, et hageja ei pidanud otstarbekaks
või sobivaks proovida „Iraagi ministeeriumi korralduste süsteemisisest täitmist kiirendada”, ei piisa, et toetada hageja väidet,
mille kohaselt on Iraagi ametiasutused lõplikult keeldunud tema nõudeid tasumast. Järelikult ei saa välistada, et nõuete mittetasumise
põhjuseks on lihtsalt viivitus asjaajamises, ajutine tasumisest keeldumine või Iraagi ajutine või püsiv maksejõuetus.
Seda järeldust ei saa seada kahtluse alla Iraagi ministeeriumi poolt hagejale 10. oktoobril 1990 saadetud kiri, mille hageja
esitas 19. juuni 1997. aasta kohtuistungil ja millest hageja sõnul nähtub, et Iraagi ministeerium andis „diplomaatiliselt
väljendudes” mõista, et hageja nõuded jäävad tasumata seni, kuni kehtib ühenduse Iraagi-vastane embargo. Hagejale „Saksa Föderatiivse
Vabariigi ja Saksa Demokraatliku Vabariigi ühinemise deklaratsiooni puhul” saadetud kiri ei viita hageja ja Iraagi ametiasutuste
1975. aasta lepingul põhinevatele lepingulistele suhetele ega kaugeltki mitte hageja nõuete saatusele, vaid piirdub üldist
laadi avaldustega, mis puudutavad panust, mida Saksa ettevõtjad võiksid anda „kahepoolse viljaka koostöö arendamisse” Saksamaa
ja Iraagi vahel, ja kahju, mida nendele suhetele on põhjustanud embargo ja „Iraagi vastu suunatud ähvardused”.
Pealegi, kuigi hageja viitas oma kirjalikes vastustes Esimese Astme Kohtu ülalmainitud küsimusele teatud konfidentsiaalsetele
aruannetele, mille tema Iraagi filiaali asedirektor on koostanud ning millest järelduvat, et Iraagi ametiasutused keelduvad
jätkuvalt hageja nõudeid tasumast ühenduse embargo kehtivuse tõttu, tuleb märkida, et hageja ei esitanud Esimese Astme Kohtule
nende aruannete koopiaid.
Isegi kui eeldada, nagu seda rõhutas hageja oma hagiavalduses, et Iraagi keeldumine nõudeid tasuda tuleneb seaduse nr 57 vastuvõtmisest,
mis külmutas kõigi nende ettevõtete omandi, mis on asutatud riikides, mille valitsused on vastu võtnud Iraagi-vastaseid „meelevaldseid
otsuseid”, nagu määrus nr 2340/90, on see seadus igal juhul 3. märtsil 1991 lõplikult tühistatud, nagu kostjad oma märkustes
toonitasid. Siit järeldub, et vähemalt sellest kuupäevast alates ei oleks põhimõtteliselt tohtinud olla juriidilisi tõkkeid,
mis takistanuks Iraagi ametiasutustel hageja nõudeid tasumast. Menetlust korraldavate meetmete raames palus Esimese Astme
Kohus hagejal täpsustada, kas ta on pärast seaduse nr 57 tühistamist astunud vajalikke samme, et saavutada oma nõuete rahuldamine,
ja täpsustada põhjusi, miks nõuded on vaatamata seaduse tühistamisele jäänud tasumata. Oma kirjalikes vastustes täpsustas
hageja, nii nagu ta oli esimest korda ka juba oma repliigis teinud, et seadust nr 57 ei saa pidada Iraagi tasumisest keeldumise
põhjuseks, vaid pigem selle keeldumise tõendiks selles mõttes, et Iraak kui võlgnik ei vaja õiguslikku alust oma lepingujärgsete
kohustuste täitmata jätmiseks. Kui aga oletada, et lõppkokkuvõttes ei olnud seaduse nr 57 vastuvõtmine see põhjus, miks Iraak
keeldus hageja nõudeid tasumast – mis on küll igal juhul vastuolus teesiga, mida hageja oma hagiavalduses arendas – on antud
juhul ikkagi tegemist tõendamata väitega, sest esitatud kujul ei anna see ikkagi kinnitust, et tasumisest keeldumine oli lõplik,
ega selgita põhjusi, mis õigustavad seda keeldumist seaduse nr 57 tühistamisele vaatamata.
Lisaks toonitab Esimese Astme Kohus, et nagu ilmneb kohtutoimikust, ei ole hageja oma nõuete tasumata jätmise küsimuses Iraagi
ametiasutustelt lõpliku seisukoha saamiseks isegi proovinud kasutada lepingulisi õiguskaitsevahendeid, mis on sätestatud tema
ja Iraagi ministeeriumi vahel 30. jaanuaril 1975 allkirjastatud lepingus. Nimetatud lepingu artikli X kohaselt (vt eespool
punkt 2), pidid lepingu osapooled juhul, kui lepingu sätete tõlgendamises või lepingust tulenevate kohustuste täitmata jätmises
on erimeelsusi, püüdma kokkuleppel leida vastuvõetavat lahendust ja juhul, kui lahendust ei leita, pöörduma vaidluse lahendamiseks
Planning Board’i poole, ilma et see võtaks lepingu osapooltelt õigust pöörduda sama vaidluse lahendamiseks ka Iraagi pädevate
kohtute poole (nimetatud lepingu artikli X lõiked 1 ja 2). Hageja selgitas 19. juuni 1997. aasta kohtuistungil, et määrusega
nr 3155/90 kehtestatud ühenduse embargo, mis puudutas teenuste osutamist Iraagis ja Kuveidis, takistas tal Iraagi advokaatide
või juristide abi kasutamast. Kui arvestada Iraagi siseolukorda pärast Lahesõda, siis ei saa välistada, et välismaistel ettevõtjatel
oli raskendatud Iraagi advokaatide abi kasutamine Iraagi ametiasutustega tekkinud vaidluste lahendamiseks, kuid vastupidiselt
hageja väidetule ei tulene need raskused siiski määrusest nr 3155/90, sest viimane keelas üksnes ühenduses või selle territooriumilt
teenuste osutamise Iraagis asuvatele füüsilistele isikutele või selles riigis registreeritud ettevõtjatele, kui selle eesmärk
või tagajärg on Iraagi majanduse edendamine, ja mitte Iraagis pakutavate teenuste osutamist kolmandatele isikutele selles
riigis asuvate füüsiliste või juriidiliste isikute poolt (määruse artikkel 1).
Lõpuks takistab ka hageja ettepanek, et ta loovutab kostjatele oma võlanõuded Iraagi vastu, kui talle selle eest makstakse
vastav summa, vastupidiste tõendite puudumisel asumast seisukohale, et nende nõuete rahuldamine on tõepoolest lõplikult võimatuks
muutunud.
Eelnevast järeldub, et hageja ei ole suutnud õiguslikult piisavalt tõendada, et tal on tekkinud tegelik ja kindel kahju eespool
viidatud kohtupraktika tähenduses (vt eespool punkt 60).
Siiski, isegi kui eeldada, et hageja väidetavat kahju võiks pidada „tegelikuks ja kindlaks”, saab ühenduse vastutust õiguspärase
akti eest kohaldada vaid siis, kui määruse nr 2340/90 ja nimetatud kahju vahel on otsene põhjuslik seos. Asjaomase hagi erisusi
arvestades leiab Esimese Astme Kohus, et seda küsimust tuleb uurida, ja kindlaks teha, kas käesolevas kohtuasjas esineb selline
põhjuslik seos.
Põhjuslik seos
Hageja argumentide kohaselt tuleb talle tekitatud kahju lõppkokkuvõttes jätta ühenduse kanda, kuna hageja nõuete rahuldamine
muutus võimatuks asjaolu tõttu, et Iraak võttis seaduse nr 57 vastu kui otsese ja prognoositava vastuabinõu määruse nr 2340/90
vastuvõtmisele, millega rakendati Iraagi suhtes kaubandusembargot. Järelikult tuleb kõigepealt kontrollida, kas hageja nõudeid
Iraagi vastu ei ole enam võimalik rahuldada seaduse nr 57 vastuvõtmise tõttu, ja jaatava vastuse korral, kas selle seaduse
vastuvõtmine ning sellele järgnenud Iraagi ametiasutuste keeldumine nimetatud nõuete tasumisest on määruse nr 2340/90 vastuvõtmise
otsesed tagajärjed (vt eespool viidatud kohtuotsus International Procurement Services
v
. komisjon, punkt 55).
Selles osas osutab Esimese Astme Kohus esmalt, et seaduse nr 57 preambulist nähtub, et selle vastuvõtmist õigustati „teatud
valitsuste” tehtud „meelevaldsete otsustega” Iraagi vastu. Kuid peab märkima, et seaduses nr 57 ei sisaldu ühtegi viidet ei
Euroopa Ühendusele ega määrusele nr 2340/90. Isegi kui oletada, et seadus nr 57 peab vaikimisi silmas kõigi liikmesriikide
valitsusi, ei saa eitada, et need ei olnud mitte valitsused, vaid ühendus, kes võttis vastu määruse nr 2340/90, mis takistab
kaubavahetust ühenduse ja Iraagi vahel.
Isegi kui eeldada, et nõukogu määrust nr 2340/90 peaks tõlgendama kui „meelevaldset otsust” mille tegid „teatud valitsused”
seaduse nr 57 tähenduses, leiab Esimese Astme Kohus, et hageja, kellel lasub tõendamiskoormis (Euroopa Kohtu 21. jaanuari
1976. aasta otsus kohtuasjas 40/75: Produits Bertrand, EKL 1976, lk 1, ja Esimese Astme Kohtu 24. septembri 1996. aasta otsus
kohtuasjas T-485/93: Dreyfus
v
. komisjon, EKL 1996, lk II-1101, punkt 69), ei tõenda õiguslikult piisavalt, et selle seaduse vastuvõtmine kui vastuabinõu
kujutab endast asjade tavapärase kulgemise korral nimetatud määruse vastuvõtmise tagajärge, mida on objektiivselt võimalik
ette näha. Pealegi, kui väidetavalt tekitatud kahju ja seaduse nr 57 vastuvõtmise vahel isegi esineks selline otsene põhjuslik
seos, siis kohtutoimikust ilmneb, et see seadus, mis jõustus 6. augustil 1990, on lõplikult tühistatud 3. märtsil 1991. Siit
järeldub, et vähemalt sellest kuupäevast alates ei saa seadust nr 57 pidada hageja nõuete tasumisest keeldumise põhjuseks.
Isegi kui eeldada, et seadust nr 57 võiks pidada määruse nr 2340/90 vastuvõtmise tagajärjeks, mida on võimalik ette näha,
ja/või et selle seaduse tühistamisest hoolimata keelduvad Iraagi ametiasutused hagejale nõudeid tasumast endiselt vastuabinõuna
ühenduse embargo säilimisele, leiab Esimese Astme Kohus ikkagi, et mitte mingil juhul ei saa osutatud kahju viimase analüüsi
järgi siduda määrusega nr 2340/90, vaid pigem, nagu väitis muu hulgas nõukogu, tuleb see siduda ÜRO Julgeolekunõukogu resolutsiooniga
nr 661 (1990), millega on kehtestatud Iraagi-vastane embargo.
Selles osas märgib Esimese Astme Kohus, et vastavalt Ühinenud Rahvaste Organisatsiooni põhikirja artiklile 25 on üksnes „organisatsiooni
[liikmeks olevad riigid]” kohustatud ÜRO Julgeolekunõukogu resolutsioonidele alluma ja neid täitma. Kuigi on tõsi, et ÜRO
liikmesriigid pidid oma liikmelisuse tõttu võtma tarvitusele kõik vajalikud meetmed, et rakendada resolutsiooniga nr 661 (1990)
kehtestatud Iraagi-vastast kaubandusembargot, ei saanud need riigid, mis ühtlasi olid ka ühenduse liikmesriigid, teha seda
teisiti kui vaid asutamislepingu raames, kuna kõik ühise kaubanduspoliitika meetmed, nagu seda on kaubandusembargo kehtestamine,
kuuluvad asutamislepingu artikli 113 alusel ühenduse ainupädevusse. Nendele kaalutlustele tuginedes võeti vastu määrus nr 2340/90,
mille preambulis seisab, et „ühendus ja liikmesriigid leppisid kokku kasutada ühenduse õigusakti, et tagada kõikjal ühenduses
nende ÜRO Julgeolekunõukogu võetud meetmete ühtlustatud rakendamine, mis puudutavad kaubavahetust Iraagi ja Kuveidiga”. Esimese
Astme Kohtu hinnangul viib see käsitletavate eelduste pinnalt järeldusele, et osutatud kahju ei saa siduda mitte määruse nr 2340/90
vastuvõtmisega, vaid ÜRO Julgeolekunõukogu resolutsiooniga nr 661 (1990), millega on kehtestatud Iraagi-vastane embargo. Eelnevast
tuleneb, et hageja ei ole tõendanud põhjusliku seose olemasolu osutatud kahju ja määruse nr 2340/90 vastuvõtmise vahel.
Käesoleva juhtumi konkreetseid asjaolusid arvestades leiab Esimese Astme Kohus, et tuleb ühtlasi uurida, kas juhul, kui kahju
olemasolu ja otsese põhjusliku seose esinemise nõuded oleksid täidetud, võiks kahju liigitada „erakordseks” ja „ebatavaliseks”
eespool viidatud kohtupraktika tähenduses (punkt 59), mis käsitleb ühenduse vastutust õiguspärase akti eest.
Tekitatud kahju olemus
Esimese Astme Kohus tuletab meelde, et Euroopa Kohus jättis oma eespool viidatud kohtuotsusega Compagnie d’approvisionnement
et grands moulins de Paris
v
. komisjon rahuldamata „ebatavalise ja erakordse” kahju hüvitamise nõude, mille hagejad olid rajanud ühenduse vastutusele
õiguspärase akti eest, millega on „rikutud võrdsust avalik-õiguslike kohustuste ees”, põhistades, et „sellises olukorras,
nagu esineb käesolevas kohtuasjas, on õiguspärase normatiivakti eest võimaliku vastutuse kohaldamine mõeldamatu, arvestades
asjaolu, et komisjoni võetud meetmete eesmärk oli üldistes majandushuvides kõigi Prantsuse importijate jaoks üksnes pehmendada
tagajärgi, mis tulenesid riiklikust otsusest frank devalveerida” (kohtuotsuse punktid 45 ja 46).
Samuti leidis Euroopa Kohus eespool viidatud kohtuotsuses Biovilac
v
. EMÜ, et tingimust, mille kohaselt saab ühenduse vastutust õigusvastase normatiivakti eest kohaldada üksnes juhul, kui väidetav
kahju ületab kõnealuses majandusharus tegutsemisele iseloomuliku majandusliku riski piirid, „on veelgi tungivamalt vaja kohaldada
siis, kui vastutus sõltumata isiku süüst on tunnustatav ühenduse õiguses” (kohtuotsuse punkt 28). Kohtuasjas, milles nimetatud
otsus tehti, rajas hageja õiguspärase aktiga seonduva hüvitisnõude Saksa õiguse mõistele „erakordne ohverdus” (
Sonderopfer
) ja Prantsuse õiguse mõistele „võrdsuse põhimõtte rikkumine avalik-õiguslike kohustuste osas” (
rupture de l’égalité devant les charges publiques
), st põhimõtetele, millele tugineb hageja ka käesolevas asjas.
Euroopa Kohus jättis eespool viidatud otsuses kohtuasjas Développement SA ja Clemessy
v
. komisjon samuti rahuldamata hüvitisnõude, mis rajanes vastutusel sõltumata isiku süüst, selgitades, et see põhimõte, nii
nagu hagejad seda kirjeldasid, eeldab, et „üksikisik kannab üldistes huvides kulusid, mis talle tavaliselt osaks ei lange”,
millega aga kõnealuses kohtuasjas siiski tegemist ei olnud (kohtuotsuse punkt 33).
Lõpuks, oma eespool viidatud kohtuotsuses De Boer Buizen
v
. nõukogu ja komisjon leidis Euroopa Kohus, et ühenduse ja Ameerika Ühendriikide vahelise terastorude kaubavahetust käsitleva
kokkuleppe rakendamiseks ühenduse institutsioonide poolt kehtestatud kord ei anna mingit alust ühenduses neid tooteid valmistavate
tootjate diskrimineerimiseks võrreldes edasimüüjatega ja et järelikult ei ole täidetud õigusvastase akti eest ühenduse vastutuse
kohaldamise tingimused, kuid ta lisas siiski, et sellise diskrimineerimise puudumine ühenduses asjaomaste tootjate ja edasimüüjate
vahel ei saa välistada institutsioonide „teatud vastutust”, kui osutub tõeks, et teatud liiki ettevõtjate „ring peab kandma
ebaproportsionaalselt suuri kulusid”, mis tulenevad nimetatud kaubandusleppe rakendamisest. Euroopa Kohtu sõnul on sellisel
juhul „ühenduse institutsioonide kohustus olukorra parandamiseks sekkuda” (punktid 16 ja 17).
Euroopa Kohtu ülalmainitud kohtupraktikast tuleneb, et juhul kui ühenduse õiguses tuleb tunnustada ühenduse vastutust õiguspärase
akti eest, saab sellist vastutust kohaldada vaid siis, kui osutatud kahju, mis eeldatavasti on „tekkinud ja olemasolev”, avaldab
teatud kindlat liiki ettevõtjate ringile ebaproportsionaalselt suurt mõju võrreldes teiste ettevõtjatega (ebatavaline kahju)
ja ületab asjaomases majandusharus tegutsemisele iseloomuliku majandusliku riski piirid (erakordne kahju), ilma et määrusandlik
akt, millest saab osutatud kahju alguse, oleks õigustatud üldiste majanduslike huvidega (eespool viidatud kohtuotsused De Boer
Buizen
v
. nõukogu ja komisjon, Compagnie d’approvisionnement et grand moulins de Paris
v
. komisjon ja Biovilac
v
. EMÜ).
Käsitledes osutatud kahju erakordsust selles mõttes, et see avaldab teatud liiki ettevõtjate ringile ebaproportsionaalselt
suuremat mõju võrreldes teiste ettevõtjatega, selgitab Esimese Astme Kohus esiteks, et seaduse nr 57 vastuvõtmise – millega
tuleb hageja argumentide järgi samastada kõik muud Iraagi ametiasutuste vastuabinõud, millel on samad tagajärjed – eesmärk
oli külmutada nii „omand”, mida ühenduses asutatud ettevõtjad Iraagis valdasid, kui ka „tulud” sellelt „omandilt”. Siit tuleneb,
et riivatud ei ole mitte ainult hageja nõuded, vaid ka kõigi teiste ühenduse ettevõtjate nõuded, mis ei olnud veel tasutud
selleks ajaks, kui määrusega nr 2340/90 kehtestati Iraagi-vastane embargo. Nagu hageja kohtuistungil märkis, ulatub nõuete
summa, mida ühenduse ettevõtjad Iraagi vastu omavad ja mille rahuldamine muutus võimatuks pärast ühenduse embargo kehtestamist
selle riigi vastu ning mis tuli katta riiklike garantiidega, 18 miljardi USA dollarini.
Neil asjaoludel ei saa hagejat pidada kuuluvaks selliste ettevõtjate ringi, kelle varalisi huve oleks riivatud viisil, mis
eristaks neid kõigist teistest ettevõtjatest, kelle nõuete rahuldamine muutus võimatuks ühenduse embargo kehtestamise tõttu.
Hageja ei saa seega väita, et talle on tekitatud erakordset kahju või et ta on teinud erakordse ohverduse. Lisaks tuleb sedastada,
et kuigi hageja nõudeid ei saanud tagada riiklike garantiidega, sest need tulenesid lepingu täitmisest, mis oli sõlmitud enne
seda, kui Saksamaal rakendati garantiisüsteem kaubanduslike riskide vastu, mis võisid ette tulla sellistes riikides nagu Iraak,
nagu hageja seda selgitas oma kirjalikes vastustes Esimese Astme Kohtu küsimustele ja kohtuistungil, siis see asjaolu ei saa
eristada hagejat ettevõtjatest, kellele taolised garantiid tegelikult anti. Hageja ei ole suutnud tõendada, et ta on ainus
ettevõtja või et ta kuulub ettevõtjate piiratud ringi, kes ei saanud kasutada sedalaadi kindlustusega pakutud katet.
Teiseks, käsitledes osutatud kahju ebatavalist iseloomu selles mõttes, et see ületab asjaomases majandusharus tegutsemisele
iseloomuliku majandusliku riski piirid, leiab Esimese Astme Kohus, et antud juhul ei ole neid piire ületatud. Vaidlust ei
ole selles, et seoses sõjaliste operatsioonidega Iraani vastu peeti Iraaki „kõrge riskiga riigiks” juba kaua enne sissetungi
Kuveiti 2. augustil 1990, mida ka kostjad väitsid, ilma et hageja oleks vastu vaielnud. Neil asjaoludel kujutas majanduslik
ja kaubanduslik risk, mis tulenes Iraagi uutest võimalikest sõjalistest operatsioonidest naaberriikide vastu ja Iraagi võlgade
tasumise katkestamisest riigi välispoliitikast tulenevatel põhjustel, endast riski, mida on võimalik ette näha ja mis on lahutamatult
seotud iga tegevusega teenuste osutamisel Iraagis. Asjaolu, et Iraak suutis, nagu hageja väidab, oma võlgu tasuda, ehkki märkimisväärse
viivitusega, ei saa tähendada, nagu oleks ülalmainitud riskid kadunud.
Seda järeldust kinnitab ka liitvabariigi rahandusministri 28. novembri 1995. aasta kiri, mis on saadetud komisjonile ning
millest ilmneb, et Saksamaa ekspordist Iraaki tulenevate nõuete katteks Saksamaal aastatel 1980–1990 sisse seatud garantiisüsteemi
toimimine peatati korduvalt just nimelt poliitilise olukorra halvenemise tõttu Iraagis.
Sellest tuleneb, et risk, mis kaasnes hageja teenuste osutamisega Iraagis, kuulus antud tegevusharule iseloomulike riskide
hulka.
Igal juhul tuleb lõpuks sedastada, et ühelt poolt tähendab määrus nr 2340/90 – kui eeldada, nagu väidab hageja, et sellest
saab osutatud kahju alguse – ühenduses selle kohustuse täitmist, mida ühenduse liikmesriigid kannavad ÜRO liikmetena, nimelt
jõustada ühenduse õigusakti abil ÜRO Julgeolekunõukogu resolutsioon nr 661 (1990), millega on kehtestatud Iraagi-vastane kaubandusembargo
– nagu see leidis käsitlemist (vt eespool punkt 74). Teisalt tuleb täheldada, et nagu nähtub juba resolutsioonist nr 661 (1990),
otsustati Iraagi-vastase kaubandusembargo kehtestamine „rahu ja rahvusvahelise julgeoleku säilitamise” raames ja tuginedes
„[Ühinenud Rahvaste Organisatsiooni] põhikirja artiklis 51 sätestatud võõrandamatule õigusele individuaalsele või kollektiivsele
õiguspärasele enesekaitsele Iraagi armee rünnaku puhul Kuveidi vastu”.
Nagu leidis Euroopa Kohus oma 30. juuli 1996. aasta otsuses kohtuasjas C­84/95: Bosphorus (EKL 1996, lk I­3953), et kuigi
vastab tõele, et rahu ja rahvusvahelise julgeoleku säilitamise eesmärgil kolmanda riigi vastu kaubandusembargo kehtestanud
õigusnormidega kaasnevad juba määratluse kohaselt tagajärjed, mis riivavad majandustegevuse vabadust ja põhjustavad seeläbi
kahju osapooltele, kes ei ole üldse vastutavad sanktsioonide kehtestamiseni viinud olukorra eest, on selliste õigusnormidega
taotletavad eesmärgid siiski niivõrd olulised, et need võivad õigustada negatiivseid tagajärgi, isegi kui need on teatud ettevõtjate
jaoks märkimisväärsed.
Järelikult, pidades silmas rahvusvahelise üldsuse jaoks niivõrd alustrajavat üldise huvi eesmärki, nagu seda on Iraagi sissetungi
ja okupatsiooni lõpetamine Kuveidis ning rahu ja rahvusvahelise julgeoleku säilitamine selles piirkonnas, ei saaks käesolevas
kohtuasjas hageja osutatud kahju tuua kaasa ühenduse vastutust, isegi kui seda tuleks pidada märkimisväärseks kahjuks eespool
viidatud kohtuotsuse Bosphorus tähenduses (vt ka eespool viidatud otsus kohtuasjas Compagnie d’approvisionnement et grands
moulins de Paris
v
. komisjon, punkt 46, ja kohtujurist H. Mayras’ ettepanek selles kohtuasjas, EKL 1972, lk 417, 425 ja 426).
Kõigest eelnevast järeldub, et hageja hüvitisnõue, mis rajaneb ühenduse vastutusel õiguspärase akti eest, ei ole põhjendatud
ja tuleb seega jätta rahuldamata.

Teise võimalusena esitatud nõue õigusvastase aktiga väidetavalt tekitatud kahju hüvitamiseks

Poolte argumendid
Määruse nr 2340/90 õigusvastasus
Hageja avaldab, et juhul kui Esimese Astme Kohus leiab, et hagejal ei ole õigust mitte hüvitisele, mis vastab tema nõuete
turuväärtusele, vaid tekitatud kahju eest saadavale kindlasummalisele hüvitisele ühenduse seadusandja määratud ulatuses, taotleb
ta teise võimalusena ühenduse vastutuse kohaldamist õigusvastase akti eest. Hageja väidab selle kohta, et kuna ühenduse seadusandja
ei näinud määruse nr 2340/90 vastuvõtmisel ette mehhanismi kahju hüvitamiseks ettevõtjatele, kelle nõuete rahuldamine Iraagi
suhtes oli selle riigi vastu embargo kehtestamise tõttu muutunud võimatuks, siis on antud juhul täidetud ühenduse vastutuse
kohaldamise tingimus, st on olemas õigusvastane akt, mille õigusvastasus seisnebki just selles, et on rikutud kohustust hüvitada
või näha ette hüvitis isikutele, kelle varalisi õigusi on riivega sõltumata süüst kahjustatud, mis on üks õiguse üldpõhimõtteid.
Hageja sõnul on nõukogu ja komisjon antud juhul rikkunud kohustust kasutada oma kaalutlusõigust käsitletavas valdkonnas hüvitise
määramiseks kas 100%, 50% või muus ulatuses ja teinud sellega niisuguse kaalutlusvea, nagu Esimese Astme Kohus on muu hulgas
tuvastanud eespool viidatud kohtuotsuses Carvel ja Guardian Newspapers
v
. nõukogu.
Nõukogu leiab, et kui ühenduse seadusandja jätab määruse nr 2340/90 vastuvõtmisel väidetavalt ebaseaduslikult kehtestamata
mehhanismi kahju hüvitamiseks ettevõtjatele, keda riivab Iraagi-vastane embargo, tõusetub sisuliselt seesama põhiküsimus,
mis kerkis seoses hageja nõudega saada hüvitist tema varaliste õiguste kahjustamise eest sundvõõrandamisega samaväärse õiguspärase
riivega. Mõlemal juhul tuleb välja selgitada, kas omandiõiguse rikkumine, millele viitab hageja, kujutab endast õiguse mõne
ülimusliku põhimõtte rikkumist, mis toob kaasa ühenduse vastutuse asutamislepingu artikli 215 teise lõigu alusel. Nõukogu
arvates on vastus sellele küsimusele eitav.
Nõukogu hinnangul, arvestades, et määrus nr 2340/90 on majandusliku iseloomuga normatiivakt, saab ühenduse vastutust kohaldada
vaid siis, kui on tegemist üksikisikuid kaitsva ülimusliku õigusnormi piisavalt selge rikkumisega, kuid antud juhul seda siiski
ei esine. Nõukogu tuletab meelde, et kohtupraktika kohaselt võib omandiõiguse teostamist piirata, tingimusel et need piirangud
on kooskõlas ühenduse eesmärkidega ega kujuta endast ülemäärast ja talumatut sekkumist, mis moonutab tagatud õiguste olemust
(Euroopa Kohtu 11. juuli 1989. aasta otsus kohtuasjas 265/87: Schräder HS Kraftfutter, EKL 1989, lk 2237). Isegi kui hageja
nõuete rahuldamine Iraagi ametiasutuste suhtes on lõplikult võimatuks muutunud, ei kujuta talle tekitatud kahju endast tema
omandiõiguse olemuse ebaproportsionaalset ega rasket riivet.
Lisaks arvab nõukogu, et majandusliku kahju korral saab ühenduse lepinguvälist vastutust kohaldada üksnes siis, kui esiteks
on asjaomane institutsioon, pidamata silmas ülimuslikku avalikku majanduslikku huvi, jätnud täielikult arvestamata teatud
selgelt piiritletud ettevõtjate ringi eriolukorra (Euroopa Kohtu 19. mai 1992. aasta otsus liidetud kohtuasjades C‑104/89
ja C‑37/90: Mulder jt
v.
nõukogu, EKL 1992, lk I-3061), ja teiseks ületab osutatud kahju asjaomases majandusharus tegutsemisele iseloomuliku majandusliku
riski piirid. Kuid antud juhul on hageja kaubanduslikke huve riivatud samamoodi nagu iga teise ettevõtja huve, kellel on nõudeid
Iraagi vastu või selles riigis asutatud äriühingu vastu. Pealegi on fakt, et Iraak oli tol ajal sellises finantsolukorras,
et Iraagiga tehtud kaubanduslikest tehingutest tulenevate nõuete rahuldamata jätmine kuulus selle riigiga seotud kaubandustegevuse
riskide juurde. Lõpuks, kui on tegu ühenduse majanduspoliitika valdkonnaga, tuleb üksikisikutel mõistlikes piirides kanda
kahjustavaid tagajärgi, mida normatiivakt võib nende majanduslikele huvidele põhjustada, ilma et tunnustataks nende õigust
hüvitisele (Euroopa Kohtu 25. mai 1978. aasta otsus liidetud kohtuasjades 83/76 ja 94/76, 4/77, 15/77 ning 40/77: Bayerische
HNL jt
v
. nõukogu ja komisjon, EKL 1978, lk 1209, punkt 6, ja Esimese Astme Kohtu 14. septembri 1995. aasta otsus liidetud kohtuasjades
T­480/93 ja T­483/93: Antillean Rice Mills jt
v
. komisjon, EKL 1995, lk II­2305).
Komisjon väidab, et määruse nr 2340/90 väidetavat õigusvastasust käsitlevate hageja argumentide põhjendatus sõltub sellest,
kas on olemas õigus hüvitisele, millele ta oma põhinõudes osutab, nii et sellise õiguse puudumine toob vääramatult kaasa tema
teise võimalusena esitatud kahju hüvitamise nõude rahuldamata jätmise.
Põhjuslik seos ja tekitatud kahju
Hageja, nõukogu ja komisjon esitavad osutatud kahju, samuti põhjusliku seose olemasolu kohta selle kahju ja määruse nr 2340/90
vahel samad väited ja argumendid, mis on esitatud põhinõude raames õiguspärase aktiga seotud kahju hüvitamiseks (vt eespool
punktid 42–57 ja 58–63).

Esimese Astme Kohtu hinnang
Esimese Astme Kohus märgib alustuseks, et nagu hageja rõhutas oma repliigis ja 19. juuni 1997. aasta kohtuistungil, on tema
teise võimalusena esitatud hüvitisnõue mõeldud vaid juhuks, kui Esimese Astme Kohus ei leia sellistele ettevõtjatele nagu
hageja, kelle nõuete rahuldamine muutus võimatuks Iraagi-vastase kaubandusembargo kehtestamise tõttu, kuuluvat muud õigust
kui vaid õigus kindlasummalisele hüvitisele ega tunnusta õigust saada hüvitist vastavalt nõuete turuväärtusele (vt eespool
punkt 90), mis on hageja eesmärk õiguspärase aktiga seotud kahju hüvitamisele suunatud põhinõudes.
Täpsemalt väidab hageja teise võimalusena esitatud nõude raames seda, et ühenduse vastutuse kohaldamise tingimused on määruse
nr 2340/90 õigusvastasuse tõttu antud juhul täidetud tulenevalt asjaolust, et ühenduse seadusandja jättis määruse vastuvõtmisel
kasutamata oma kaalutlusõiguse, mida ta evis selleks, et näha ette Iraagi-vastase kaubandusembargo kehtestamisega ettevõtjatele
tekkiva kahju hüvitamine.
Esimese Astme Kohus leiab, et hageja teise võimalusena esitatud hüvitisnõue, mis on sõnastatud ülalkirjeldatud viisil, eeldab,
nagu kostjad muu hulgas rõhutasid, et hagejal oleks õigus hüvitisele, nagu ta seda taotleb oma põhinõudes õiguspärase aktiga
seotud kahju hüvitamiseks.
Kuid hageja põhinõude läbivaatamise tulemusena ilmneb, et tema õigust hüvitisele ei saa tunnustada, kuna ta ei ole suutnud
tõendada, et talle on tekitatud tegelik ja kindel kahju. Neil asjaoludel, esiteks sõltumata sellest, millist tähtsust omab
hageja määratletud erinevus võimaliku õiguse vahel saada hüvitist tema nõuete turuväärtuse ulatuses ja võimaliku õiguse vahel
saada kindlasummalist hüvitist, ning teiseks, kuna mõlemad nõuded on suunatud ühe ja sama kahju hüvitamisele, tuleb ka hageja
teise võimalusena esitatud nõue jätta rahuldamata. Neil asjaoludel, kuna puudub õigus hüvitist saada, ei saa hageja ka väita,
et ühenduse seadusandja jättis kasutamata oma kaalutlusõiguse, selleks et kehtestada meetmeid kahju hüvitamiseks ettevõtjatele,
kes on hagejaga samasuguses olukorras. Käsitledes eespool viidatud kohtuotsust Carvel ja Guardian Newspapers
v
. nõukogu (punkt 78), mida hageja seoses sellega osundab, leiab Esimese Astme Kohus, et see ei ole asjassepuutuv, sest vastupidiselt
käesolevale juhtumile nägi nimetatud kohtuasjas ühenduse teisese õiguse norm tegelikult ette, et nõukogu kasutab kaalutlusõigust
tema pädevusse kuuluvas dokumentidega tutvumise taotluste rahuldamist puudutavas küsimuses.
Siit järeldub, et hageja teise võimalusena esitatud nõue õigusvastase aktiga tekitatud kahju hüvitamiseks tuleb samuti jätta
rahuldamata.
Kõigest eelnevast järeldub, et hagi tuleb tervikuna jätta rahuldamata.

Kohtukulud
Kodukorra artikli 87 lõike 2 alusel on kohtuvaidluse kaotanud pool kohustatud hüvitama kohtukulud, kui vastavpool on seda
nõudnud. Kuna kostjad on kohtukulude hüvitamist nõudnud ja hageja on kohtuvaidluse kaotanud, tuleb kohtukulud välja mõista
hagejalt.
Esitatud põhjendustest lähtudes
ESIMESE ASTME KOHUS (teine koda)
otsustab:
1.
Jätta hagi rahuldamata.
2.
Mõista kohtukulud välja hagejalt.
Bellamy
Kalogeropoulos
Tiili
Kuulutatud avalikul kohtuistungil 28. aprillil 1998 Luxembourgis.
Kohtusekretär

Koja esimees
H. Jung

A. Kalogeropoulos
*
Kohtumenetluse keel: saksa.