CELEX: 62003CJ0213
Konvencija par Vidusjūras aizsardzību no piesārņojuma (Barselonas Konvencija)
Protokols par Vidusjūras aizsardzību no sauszemes avotu radītā piesārņojuma
6. panta 3. punkts
Izplūdes atļauja
Tieša iedarbība

Ar 2003. gada 6. maija spriedumu, ko Tiesa attiecīgi saņēma 19. maijā,
Cour de cassation
(Francija) atbilstoši EKL 234. pantam ir uzdevusi divus prejudiciālus jautājumus par to, kā interpretēt 6. panta 3. punktu
Protokolā par Vidusjūras aizsardzību no sauszemes avotu radītā piesārņojuma, kas parakstīts 1980. gada 17. maijā Atēnās un
apstiprināts ar Padomes 1983. gada 28. februāra Lēmumu 83/101/EEK (OV L 67, 1. lpp., turpmāk tekstā – "Protokols"), kā arī
minētā protokola 6. panta 1. punktu saskaņā ar grozījumiem, kas veikti pilnvaroto konferencē Sirakūzās 1996. gada 7. un 8. martā
un apstiprināti ar Padomes 1999. gada 22. oktobra Lēmumu 1999/801/EK (OV L 322, 18. lpp., turpmāk tekstā – "Pārskatītais protokols").
Šie jautājumi radās prāvā starp
Syndicat professionnel coorddination des pêcheurs de l' etang de Berre et de la région
(turpmāk tekstā – "Coordination des pêcheurs") un
Électricité de France
(turpmāk tekstā – "EDF") par
Saint-Chamas
(Francija) hidroelektrostacijas veiktajām izplūdēm
Berre
purvā.

Atbilstošās tiesību normas
Ar Padomes 1977. gada 25. jūlija Lēmumu 77/585/EEK (OV L 240, 1. lpp.) Eiropas Ekonomikas Kopiena ir apstiprinājusi 1976. gada
16. februārī Barselonā parakstīto Konvenciju par Vidusjūras aizsardzību no piesārņojuma (OV L 240, 3 lpp., turpmāk tekstā
– "Konvencija").
Konvencijas 2. panta a) apakšpunkts terminu "piesārņojums" definē šādi:
"[..] ir vielas vai enerģija, ko cilvēks tieši vai netieši ievada jūras vidē un kas rada, piemēram, šādu kaitīgu ietekmi:
kaitējums dzīvajiem resursiem, draudi cilvēku veselībai, šķēršļi darbībām jūrā, tajā skaitā zvejniecībai, izmantojamā jūras
ūdens pasliktināta kvalitāte un rekreatīvās vērtības mazināšanās."
Saskaņā ar Konvencijas 4. panta 1. punkta noteikumiem:
"Līgumslēdzējas puses atsevišķi vai kopīgi veic visus atbilstīgos pasākumus saskaņā ar šīs konvencijas noteikumiem un spēkā
esošajiem protokoliem, kuru puses tās ir, lai nepieļautu, mazinātu un cīnītos pret Vidusjūras reģiona piesārņojumu un aizsargātu
un uzlabotu minētā reģiona jūras vidi."
Konvencijas 8. pants precizē:
"Līgumslēdzējas puses veic visus attiecīgos pasākumus, lai nepieļautu, mazinātu un cīnītos pret Vidusjūras rajona piesārņojumu,
ko rada izplūdes no upēm, piekrastes uzņēmumiem vai izplūdes vietām vai noplūde no visiem citiem sauszemes avotiem, kas atrodas
to teritorijās."
Tādā pat nozīmē Protokola 1. pants nosaka:
"Šā protokola Dalībvalstis [..] veic visus attiecīgos pasākumus, lai novērstu, mazinātu, apkarotu un kontrolētu Vidusjūras
rajona piesārņojumu, ko rada izplūdes no upēm, piekrastes uzņēmumiem vai izplūdes vietām, kā arī noplūde no visiem citiem
sauszemes avotiem, kas atrodas minētajās teritorijās."
Saskaņā ar Protokola 3. panta c) apakšpunkta noteikumiem:
"Darbības zona, uz kuru attiecas šis protokols (turpmāk – "Protokola darbības zona"), ir šāda:
[..]
c) sāļūdens purvi, kas savienojas ar jūru."
Protokola 4. panta 1. punkta a) apakšpunkts paredz, ka šo protokolu piemēro "piesārņojošu vielu izplūdēm, kas sasniedz Protokola
darbības zonu, no sauszemes avotiem Pušu teritorijās, jo īpaši:
–        tieši – no izplūdes vietām ieplūstot jūrā, vai tiekot iepludinātām no krasta,
–        netieši – pa upēm, kanāliem vai citām ūdenstecēm, ieskaitot pazemes ūdensteces, vai ar virszemes noteces ūdeņiem".
Saskaņā ar Protokola 6. panta 1. un 3. punkta noteikumiem:
"1. Dalībvalstis stingri ierobežo piesārņojumu no sauszemes avotiem Protokola darbības zonā ar šā protokola II pielikumā minētajām
vielām vai avotiem.
[..]
3. Attiecībā uz izplūdēm noteikti ir jāsaņem kompetento valsts iestāžu atļauja, pienācīgi ievērojot šā protokola III pielikuma
noteikumus [..]."
Saskaņā ar Protokola 7. panta 1. punkta e) apakšpunkta noteikumiem:
"Dalībvalstis sadarbībā ar kompetentajām starptautiskajām organizācijām pakāpeniski izstrādā un pieņem kopējas nostādnes un
vajadzības gadījumā standartus vai kritērijus, kuri jo īpaši attiecas uz:
[..]
e) īpašām prasībām attiecībā uz I un II pielikumā minēto vielu izplūdes daudzumu, koncentrāciju notekūdeņos un izvadīšanas
metodēm."
No Protokola II pielikuma A iedaļas 11. un 13. punkta izriet, ka 6. pantā paredzētajai sistēmai atbilst "vielas, kurām tieši
vai netieši ir nelabvēlīga ietekme uz jūras vides skābekļa saturu, jo īpaši tās vielas, kuras var izraisīt eitrofikāciju",
un "vielas, kuras, kaut arī nebūdamas toksiskas, var kļūt kaitīgas jūras videi vai traucēt kādam likumīgam jūras izmantošanas
veidam to izplūdes daudzuma dēļ".
II pielikuma B iedaļā ir precizēts:
"Saskaņā ar III pielikumu jāveic iepriekš A iedaļā minēto vielu izplūdes kontrole un stingra ierobežošana."
Protokola III pielikumā ir izklāstīti faktori, kuri jāņem vērā "ar nolūku izdot atļauju tādu atkritumu izkraušanai, kas satur
šā protokola II pielikumā vai I pielikuma B iedaļā minētās vielas [..]". Tā Dalībvalstīm ir pienākums ņemt vērā "atkritumu
īpašības un sastāvu", "atkritumu sastāvdaļu īpašības attiecībā uz to nekaitīgumu", "izplūdes vietas un jūras uztvērējvides
raksturojumu", "atkritumu apsaimniekošanas tehnoloģiju pieejamību", un, visbeidzot, "jūras ekosistēmu un jūras ūdens izmantojumu
iespējamo iedragāšanu".
Saskaņā ar Pārskatītā protokola 3. panta d) apakšpunkta noteikumiem, kas atbilst Protokola 3. panta c) apakšpunktam, tas ir
piemērojams:
"[..]
d) sāļūdeņiem, piekrastes sāļūdeņiem, kas ietver purvus un piekrastes lagūnas, un pazemes ūdensteces, kas savienojas ar Vidusjūru."
Pārskatītā protokola 6. panta 1. punkts nosaka:
"Attiecībā uz noplūdēm no atsevišķiem avotiem Protokola darbības zonā un izplūdēm ūdenī vai emisijām atmosfērā Protokola darbības
zonā, kas attiecas uz un var ietekmēt Vidusjūras reģionu – tādām, kas noteiktas šā protokola 3. panta a), c) un d) punktā,
– noteikti ir jāsaņem kompetento valsts iestāžu atļauja, pienācīgi ievērojot šā protokola II pielikuma nosacījumus, kā arī
Dalībvalstu sanāksmes lēmumus vai atbilstošus ieteikumus."
Pārskatītā protokola I pielikuma C iedaļā ir uzskaitītas "piesārņojošo vielu un avotu kategorijas", kas "jāņem vērā, izstrādājot
programmu, pasākumu un rīcības plānus". 17. punktā jo īpaši minētas "vielas, kas nav toksiskas, bet kurām ir nelabvēlīga ietekme
uz jūras vides skābekļa saturu".
Ar Pārskatīto protokolu tiek atcelts iepriekšējais II pielikums un, grozot iepriekšējo III pielikumu, to pārsauc par "II pielikumu".

Pamata prāva un prejudiciālie jautājumi
Francijā atrodas
Berre
sāļūdens purvs (15 000 ha platībā), kas tieši savienojas ar Vidusjūru.

La coordination des pêcheurs
vairākkārt ir iesniegusi sūdzības
EDF
par
Berre
purva ūdens vides postījumu, kura galvenais iemesls ir
Durance
saldūdens mākslīga iepludināšana šajā purvā ikreiz, kad tiek iedarbinātas
Saint-Chamas
hidroelektrostacijas turbīnas.

Coordination des pêcheurs
1999. gada 1. septembrī uzsāka pagaidu tiesvedību
tribunal de grande instance de Marseille
[Marseļas Augstākajā tiesā] (Francija) pret
EDF
par šo nelikumību nolūkā apturēt
Saint-Chamas
hidroelektrostacijas darbību, piemērojot kavējuma naudu.
La coordination des pêcheurs
jo īpaši uzsvēra, ka
EDF
, nesaņemot Protokola 6. panta 3. punktā paredzēto atļauju, no šīs hidroelektrostacijas ir nopludinājusi notekūdeņus.
Pirmās instances tiesas tiesnesis, kas izskata jautājumu par pagaidu noregulējumu, ar 1999. gada 25. oktobra rīkojumu noraidīja
pieteikumu par pagaidu noregulējumu. Atzīstot postījumu pastāvēšanu, ko izraisījusi hidroelektrostacijas turbīnu darbība,
tiesnesis uzskatīja:
"Runājot par Kopienas tiesību, jo īpaši par Barselonas Konvencijas un Atēnu Protokola, piemērošanu, [..] jautājums par to
tiešo iedarbību attiecībā uz saucamajiem pie atbildības izraisa domstarpības, kuru izlemšana nav tiesas kompetencē, spriežot
lietu pēc būtības.
Tāpēc jautājums par to, vai, izmantojot
Saint-Chamas
hidroelektrostacijas turbīnas,
EDF
ir pieļāvusi acīmredzamu nelikumību tādā nozīmē, kā to parasti saprot judikatūrā, izvirza pārāk nopietnus jautājumus, lai
tiesnesis, kas izskata jautājumu par pagaidu noregulējumu, izskatot lietu paātrinātā procesā, varētu pieņemt lēmumu apturēt
trīsdesmit gadus ilgušu darbību, kas var izraisīt ļoti smagas sekas jo īpaši reģiona elektrosistēmas ražošanas un drošības
līmenī [..]."

La coordination des pêcheurs
iesniedza apelācijas sūdzību par šo spriedumu
cour d'appel d'Aix-en-Provence
[Ēksanprovansas Apelācijas tiesā] (Francija), kas to noraidīja ar 2000. gada 21. septembra spriedumu.
Cour d'appel
jo īpaši uzsvēra, ka "dažādie [Protokola] panti ir savstarpēji saistīti", līdz ar to 6. panta 3. punktu nevar skatīt atsevišķi;
tādējādi, kamēr Francijas valsts nav definējusi piemērojamos tehniskos kritērijus, kādēļ nav iespējams sniegt atbildi uz minēto
lūgumu,
EDF
, pamatojoties uz šo protokolu, nevar likumīgi un lietderīgi pieprasīt atļauju veikt izplūdes.

La coordination des pêcheurs
iesniedza kasācijas sūdzību par šo spriedumu, jo īpaši uzsverot, ka
EDF
ir pārkāpusi Protokola 6. panta 3. punktu, kura piemērošanu kļūdaini noraidīja
cour d' appel
.
Šādos apstākļos
Cour de cassation
nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai divus prejudiciālus jautājumus:
"1)      Vai Protokola [..] 6. panta 3. punktam, kas Pārskatītā protokola redakcijā ir 6. panta 1. punkts, piemīt tieša iedarbība tādā
veidā, ka jebkura ieinteresētā persona var uz to atsaukties valsts tiesās, lai pamatotu prasību par tādu ūdens noplūžu pārtraukšanu,
kas nav sankcionētas saskaņā ar procedūru un tajā paredzētajiem kritērijiem?
2)      Vai šo pašu noteikumu var interpretēt tādējādi, ka tas aizliedz ikvienai personai nopludināt sāļūdens purvos, kas tieši savienojas
ar Vidusjūru, vielas, kuras nav toksiskas, bet kurām ir nelabvēlīga ietekme uz jūras vidē esošo skābekļa daudzumu, ja iepriekš
nav saņemta kompetento valsts iestāžu atļauja, ņemot vērā iepriekš minētā protokola III pielikuma (pārsaukts par II pielikumu)
nosacījumus?"

Par Pārskatītā protokola piemērojamību pamata prāvas risinājumam

EDF
un Francijas valdība uzskata, ka ir jāinterpretē tikai Protokols, jo Pārskatītais protokols vēl nav stājies spēkā.
Šajā gadījumā no pastāvīgās judikatūras izriet, ka ar EKL 234. pantu nodibinātā procedūra ir sadarbības instruments starp
Tiesu un valsts tiesām (skat., jo īpaši, 1992. gada 16. jūlija spriedumu lietā C-343/90
Lourenço Dias
,
Recueil 1992,
I‑4673. lpp., 14. punkts, un 2004. gada 18. marta spriedumu lietā C-314/01
Siemens
, Krājumā vēl nav publicēts, 33. punkts un minētā judikatūra).
Šīs sadarbības ietvaros tikai valsts tiesa, kas iztiesā prāvu, kuras rīcībā ir visa nepastarpinātā informācija par lietas
apstākļiem un kurai būs jāuzņemas atbildība par pieņemamo tiesas nolēmumu, ir tā, kura, ņemot vērā lietas īpatnības, vislabāk
var noteikt, cik lielā mērā ir nepieciešams prejudiciālais nolēmums, lai šī tiesa varētu pieņemt spriedumu, un cik piemēroti
ir Tiesai uzdotie jautājumi (skat., jo īpaši, iepriekš minētā sprieduma lietā
Lourenço Dias
15. punktu, 2002. gada 22. janvāra spriedumu lietā C-390/99
Canal Satélite Digital, Recueil 2002,
I‑607. lpp., 18. punkts, un iepriekš minētā sprieduma lietā
Siemens
34. punktu).
Šajā gadījumā nebūt nav acīmredzami tas, ka Pārskatītā protokola 6. panta 1. punkta interpretāciju nevarētu izmantot pamata
strīda risinājumam. Kā jau Komisija ir pamatoti norādījusi, pastāvot varbūtībai, ka
Cour de cassation
atcels
cour d'appel d'Aix-en-Provence
spriedumu, nevar izslēgt iespēju, ka Pārskatītais protokols būs stājies likumīgā spēkā brīdī, kad nāksies pieņemt jaunu lēmumu
par pamata strīda būtību.
Tātad, atbildot uz prejudiciālajiem jautājumiem, ir jāņem vērā arī Pārskatītais protokols.

Par Protokola 6. panta 3. punkta un Pārskatītā protokola 6. panta 1. punkta tiešo iedarbību

Lietas dalībnieku apsvērumi

EDF
uzsver – tas, ka dažādie Protokola noteikumi ir savstarpēji saistīti, padara neiespējamu 6. panta 3. punkta tiešas iedarbības
atzīšanu, pat ja tas ietver skaidras un precīzas normas.
Tā šī panta pirmajā punktā ir noteikts mērķis "stingri ierobežot" piesārņojumu, ko izraisa II pielikumā uzskaitītās vielas
un avoti (ieskaitot vielas, kurām ir nelabvēlīga ietekme uz skābekļa daudzumu). Lai to sasniegtu, 2. punkts uzliek lietas
dalībniekiem pienākumu atkarībā no situācijas, "kopīgi vai individuāli", īstenot "attiecīgās programmas un pasākumus". Visbeidzot,
3. punkts uzliek pienākumu izplūžu īstenošanas nolūkā saņemt "kompetento valsts iestāžu atļauju, pienācīgi ievērojot šā protokola
III pielikuma noteikumus"
.
Taču pienākums "ievērot" ir ļoti neskaidrs, kas, nepastāvot precizējumiem, varētu pakļaut atļaujai visa veida izplūdes tikai
tāpēc, ka tās var ietvert kādu no Protokola II pielikumā uzskaitītajām vielām. Šāda prasība tomēr būtu vērtējama kā pilnīgi
nesamērīga ar Protokola mērķi.
Tāpat
EDF
atsaucas uz Protokola 7. pantu par "kopīgiem standartiem vai kritērijiem", kas jāformulē pirms atļaujas mehānisma ieviešanas.
Tomēr šie standarti vai kritēriji attiecībā uz izplūdēm, kuras apskata šajā lietā, vēl līdz šim brīdim nav noteikti.
Vēl jo vairāk – tā kā Kopiena ir puse puse gan Konvencijā, gan Protokolā, to īstenošanai vajadzīgos standartus varētu izstrādāt
Kopienas līmenī. Tomēr šobrīd nepastāv neviena direktīva, kas attiektos uz saldūdens atkritumiem un sanesēm sāļūdens purvos.
Savukārt
Coordination des pêcheurs
, Francijas valdība un Komisija aizstāv tēzi par Protokola 6. panta 3. punkta tiešo iedarbību, ko pamato Tiesas judikatūra
(skat., jo īpaši, 1987. gada 30. septembra spriedumu lietā 12/86
Demirel, Recueil 1987,
3719. lpp., 14. punkts).
Ņemot vērā tā redakciju, ka arī priekšmetu un veidu, Protokola 6. panta 3. punkts ietver skaidru, precīzu un beznosacījuma
pienākumu pakļaut iepriekšējai kompetento valsts iestāžu izsniegtai atļaujai Protokola II pielikumā uzskaitīto vielu izpludināšanu.
Noteikts stingrs aizliegums bez šādas atļaujas veikt izpludināšanu ne tā izpildes, ne iedarbības ziņā nav pakļauts ierobežojumiem
vai nosacījumiem par vēlāku tiesību akta pieņemšanu. Vēl jo vairāk – Protokola III pielikumā, uz ko norāda Protokola 6. panta
3. punkts, kopumā ir detalizēti aplūkoti faktori, kas būtu jāņem vērā, izsniedzot atļauju.
Saskaņā ar Komisijas viedokli, kopīgi pieņemto pasākumu, programmu un vadlīniju trūkums neaptur Protokola īstenošanu un neliedz
izsniegt atļaujas, bet gan palielina dalībvalstu rīcības izvērtēšanas brīvību šādu atļauju izsniegšanas jomā. Šī procesa īstenošana
ir pakļauta tiesas kontrolei.

La coordination des pêcheurs
un Komisija piebilst, ka nedz Pārskatītā protokola 6. panta redakcija, nedz citi pielikumu grozījumi neietekmē iepriekš izklāstīto
vērtējumu.

Tiesas vērtējums
Pamatojoties uz pastāvīgo Tiesas judikatūru, norma līgumā, ko noslēgusi Kopiena ar trešo valsti, ir uzskatāma par tieši piemērojamu,
ja gan no normas redakcijas, gan priekšmeta būtības izriet skaidrs un precīzs pienākums, kura izpilde un iedarbība nav atkarīga
ne no viena vēlāka akta pieņemšanas. (skat., jo īpaši, iepriekš minētā sprieduma lietā
Demirel
14. punktu un 2003. gada 8. maija spriedumu lietā C-171/01
Wählergruppe Gemeinsam
,
Recueil 2004,
I-4301. lpp., 54. punkts).
Lai noteiktu, vai Protokola 6. panta 3. punkts atbilst šiem kritērijiem, vispirms ir jāveic tā redakcijas analīze.
Šajā gadījumā ir jākonstatē, ka minētā norma skaidri, precīzi un bez nosacījumiem uzliek dalībvalstīm pienākumu pakļaut kontrolei
atkritumus saturošas vielas, kas uzskaitītas Protokola II pielikumā, kompetentām valsts iestādēm izsniedzot atļaujas atbilstoši
Protokola III pielikuma nosacījumiem.
Kā Komisija ir pamatoti norādījusi, fakts, ka valsts iestādēm atļauju izsniegšanas procesā ir izvērtēšanas brīvība, vadoties
pēc III pielikumā minētajiem kritērijiem, nekādā veidā nemazina aizlieguma veikt šādas noplūdes bez iepriekšējas atļaujas,
kas izriet no Protokola 6. panta 3. punkta, skaidro, precīzo un beznosacījuma būtību.
Šo atziņu apstiprina pieminētā Protokola būtība.
No Protokola 1. un 4. panta izriet, ka tā mērķis ir veikt visus attiecīgos pasākumus, lai novērstu, mazinātu un apkarotu,
un kontrolētu Vidusjūras reģiona piesārņojumu, kas rodas no upēm, kuras ietek jūrā, piekrastes nodibinājumiem vai to ietekām
vai izdalās no kāda cita sauszemes avota šajā teritorijā. Šajā sakarā, atkārtoti uzsverot Konvencijas 4. un 8. pantu, Protokola
1. pants Līgumslēdzējām pusēm uzliek pienākumu veikt visus "attiecīgos pasākumus".
Ieviešot valsts kompetentu iestāžu iepriekšējas atļaujas sistēmu Protokola II pielikumā minēto vielu izplūdēm, ar 6. panta
3. punktu tādējādi tiek palīdzēts dalībvalstīm kontrolēt piesārņojumu no sauszemes avotiem Protokola darbības zonā. Apskatāmās
normas tiešas iedarbības atzīšana kalpo iepriekš minētajam Protokola mērķim un ir saskaņā ar to, kādam jābūt līdzeklim, ko
paredz, lai izvairītos no piesārņojuma, kas varētu rasties valsts iestāžu bezdarbības dēļ.
Iepriekš minētie apsvērumi attiecas arī uz Pārskatītā protokola 6. panta 1. punkta interpretāciju. Atsauce uz "dalībvalstu
sanāksmes lēmumiem vai atbilstošiem ieteikumiem", kas kompetentām valsts iestādēm ir jāņem vērā, atļaujas neesamības gadījumā
neapstrīd izplūžu veikšanas aizlieguma skaidro, precīzo un beznosacījuma būtību. Turklāt ar Lēmumu 1999/801 apstiprinātie
grozījumi nekādā veidā nemaina Protokola būtību.
Ņemot vērā iepriekš minēto, uz pirmo jautājumu ir jāatbild šādi: gan Protokola 6. panta 3. punktam, gan Pārskatītā protokola
6. panta 1. punktam pēc tā stāšanās spēkā ir tieša iedarbība tādējādi, ka ikvienai ieinteresētajai personai ir tiesības atsaukties
uz šīm normām valstu tiesās.

Par Protokola 6. panta 3. punkta un Pārskatītā protokola 6. panta 1. punkta piemērošanas jomu
Kā to jau pamatoti norādīja
Coordination des pêcheurs
, Francijas valdība un Komisija, Protokola 6. panta 3. punktā minētais III pielikums, kurā uzskaitīti vērā ņemami faktori
atkritumu apsaimniekošanas atļauju izsniegšanai, ietver atsauci uz Protokola II pielikumu, kurā nosauktas apskatāmās atkritumus
saturošās vielas. To vidū 11. punktā minētas "vielas, kurām tieši vai netieši ir nelabvēlīga ietekme uz jūras vides skābekļa
saturu, jo īpaši tās vielas, kuras var izraisīt eitrofikāciju", un 13. punktā – "vielas, kuras, kaut arī nebūdamas toksiskas,
var kļūt kaitīgas jūras videi vai var traucēt kādam likumīgam izmantošanas veidam to izplūdes daudzuma dēļ".
Nākas konstatēt, ka 11. un 13. punkts attiecīgo vielu izpludināšanai neparedz iepriekšēju atļauju atkarībā no šo vielu toksiskuma.
Attiecībā uz Pārskatītā protokola 6. panta 1. punkta piemērošanas jomu var izdarīt tādu pašu secinājumu.
Atbilstoši šim nosacījumam, ne tikai Protokola II pielikumā minēto vielu izpludināšana, bet arī kopumā visi "atsevišķu avotu
atkritumi Protokola zonā [kas atbilstoši Pārskatītā protokola 3. panta d) apakšpunktam ietver sāļūdens purvus, kas savienojas
ar Vidusjūru] un izplūdes ūdenī vai emisijas atmosfērā, kas var ietekmēt Vidusjūras rajonu", turpmāk ir jāpakļauj "kompetento
valsts iestāžu izsniegtajām atļaujām vai normatīviem aktiem", jo īpaši, ņemot vērā Pārskatītā protokola un tā II pielikuma
noteikumus.
Ņemot vērā iepriekš minēto, uz otro jautājumu ir jāatbild šādi: gan Protokola 6. panta 3. punkts, gan Pārskatītā protokola
6. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tie aizliedz bez kompetentu iestāžu atļaujas izpludināt sāļūdens purvā, kas
savienojas ar Vidusjūru, vielas, kuras nav toksiskas, bet kurām ir nelabvēlīga ietekme uz jūras vides skābekļa saturu.

Par tiesāšanās izdevumiem
Tiesāšanās izdevumi, kas radušies Francijas valdībai un Komisijai, kuras iesniedza apsvērumus Tiesai, nav atlīdzināmi. Attiecībā
uz lietas dalībniekiem pamata lietā šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās
izdevumiem.
Ar šādu pamatojumu
TIESA (otrā palāta),
atbildot uz jautājumiem, ko tai ar 2003. gada 6. maija rīkojumu iesniedza
Cour de cassation
, nospriež:
1)
6. panta 3. punktam Protokolā par Vidusjūras aizsardzību no sauszemes avotu radītā piesārņojuma, kas parakstīts 1980. gada
17. maijā Atēnās un apstiprināts ar Padomes 1983. gada 28. februāra Lēmumu 83/101/EEK, kā arī – pēc tā stāšanās spēkā – šī
paša protokola 6. panta 1. punktam saskaņā ar grozījumiem, kas veikti pilnvaroto konferencē Sirakūzās 1996. gada 7. un 8. martā
un apstiprināti ar Padomes 1999. gada 22. oktobra Lēmumu 1999/801/EK, ir tieša iedarbība tādējādi, ka visām ieinteresētajām
personām ir tiesības atsaukties uz šīm normām valstu tiesās;
2)
šie paši nosacījumi ir jāinterpretē tādējādi, ka tie aizliedz ikvienai personai bez kompetentu iestāžu atļaujas izpludināt
sāļūdens purvā, kas savienojas ar Vidusjūru, vielas, kuras nav toksiskas, bet kurām ir nelabvēlīga ietekme uz jūras vides
skābekļa saturu.
Timmermanss
Gulmans
Puisošē
Kunja Rodrigess

Šintgens
Pasludināts atklātā tiesas sēdē Luksemburgā 2004. gada 15. jūlijā.
Sekretārs

Otrās palātas priekšsēdētājs
R. Grass

K. V. A. Timmermanss
*
Tiesvedības valoda – franču.