CELEX: 62008CJ0537
Apelācija
Valsts atbalsts
Komisijas lēmums, ar kuru konstatēts, ka atbalsts nav saderīgs ar kopējo tirgu, un uzlikts pienākums to atgūt
Tiesiskās drošības un tiesiskās paļāvības aizsardzības principi

Ar savu apelācijas sūdzību
Kahla Thüringen Porzellan GmbH
lūdz Tiesu atcelt Eiropas Kopienu Pirmās instances tiesas 2008. gada 24. septembra spriedumu lietā T‑20/03
Kahla Thüringen Porzellan
/Komisija (Krājums, II‑2305. lpp.; turpmāk tekstā – “pārsūdzētais spriedums”), ar kuru tā noraidīja tā prasību atcelt Komisijas
2003. gada 13. maija Lēmumu 2003/643/EK par Vācijas piešķirto valsts atbalstu
Kahla Porzellan GmbH
un
Kahla
/
Thüringen Porzellan GmbH
(OV L 227, 12. lpp.; turpmāk tekstā – “apstrīdētais lēmums”).

Tiesvedības priekšvēsture
Apelācijas sūdzības iesniedzējs, kas izveidots 1993. gada novembrī, 1994. gada janvārī no likvidējamās sabiedrības
Kahla Porzellan GmbH
pārņēma zemes gabalus, mašīnas un iekārtas, kā arī 380 darbiniekus.
Kahla Porzellan GmbH
, kura ražoja porcelāna traukus un priekšmetus, bija reģistrēta Tīringenes federālajā zemē – vienā no reģioniem, kas atbilstoši
EKL 87. panta 3. punkta a) apakšpunktam, iespējams, var saņemt atbalstu.
Attiecībā uz šo reģionu Eiropas Kopienu Komisija bija atļāvusi divas vispārējās atbalsta shēmas, proti, ar 1993. gada 27. oktobra
lēmumu – Tīringenes federālās zemes programmu mazo un vidējo uzņēmumu ieguldījumu nodrošināšanai (
KMU‑Investitionsprogramm des Landes Thüringen
(atbalsts Nr. N 408/93 – SG(93) D/19245, OV C 335, 7. lpp.)) un ar 1994. gada 21. decembra lēmumu – programmu, kura paredz
pasākumus nodarbinātības veicināšanai vides un sociālo pakalpojumu nozarēs, kā arī jaunatnes atbalstam bijušās VDR teritorijā
(atbalsts Nr. NN 117/92 – SG(95) D/341, OV C 401, 2. lpp.).
No apstrīdētā lēmuma izriet, ka šo shēmu ietvaros Vācijas valsts iestādes laikā no 1994. līdz 1999. gadam apelācijas sūdzības
iesniedzējam bija piešķīrušas 23 finanšu atbalstus par kopējo summu DEM 39,028 miljonu apmērā. Starp šiem pasākumiem ir subsīdija
mazo un vidējo uzņēmumu (MVU) ieguldījumu nodrošināšanai DEM 2,5 miljonu apmērā, kuru Tīringenes federālā zeme izmaksāja 1994. gada
maijā (turpmāk tekstā – “15. pasākums”), kā arī subsīdijas nodarbinātības jomā kopumā DEM 1,549 miljonu apmērā, kas saistītas
ar ieguldījumiem vides aizsardzībā un ko saskaņā ar Likuma par nodarbinātības veicināšanu (
Arbeitsförderungsgesetz
, turpmāk tekstā – “
AFG
”) 249.h pantu
Bundesanstalt für Arbeit
(Federālais nodarbinātības birojs) piešķīra laikā no 1994. līdz 1996. gadam (turpmāk tekstā – “26. pasākums”).
Attiecībā uz 15. pasākumu Komisija apstrīdētā lēmuma pamatojuma 128. un 129. punktā konstatēja, ka tas tomēr neatbilst iepriekš
atļautajām atbalsta shēmām tiktāl, ciktāl attiecīgās subsīdijas piešķiršanas brīdī apelācijas sūdzības iesniedzējs bija jāuzskata
par grūtībās nonākušu uzņēmumu, lai gan šī uzņēmumu kategorija bija skaidri izslēgta no šīs shēmas piemērošanas jomas. Turklāt
pa to laiku Komisija bija pieņēmusi savu 2002. gada 19. jūnija Lēmumu 2003/225/EK par Tīringenes federālās zemes programmu
mazo un vidējo uzņēmumu ieguldījumu nodrošināšanai un tās piemērošanu (OV 2003, L 91, 1. lpp.), proti, negatīvu lēmumu par
minēto shēmu, jo tā, pretēji Komisijas atļautās atbalsta shēmas īpašajiem noteikumiem, tostarp tika piemērota grūtībās nonākušiem
uzņēmumiem.
Attiecībā uz 26. pasākumu Komisija apstrīdētā lēmuma pamatojuma 134.–139. punktā norādīja, ka uz attiecīgajām subsīdijām neattiecas
AFG
249.h pantā paredzētā shēma, kuru tā bija apstiprinājusi kā tādu, kas nav atbalsta shēma. Šajā ziņā Komisija konstatēja,
ka atļautā shēma attiecās ne tikai uz
Treuhandanstalt
uzņēmumiem, bet arī uz valsts uzņēmumiem, lai gan apelācijas sūdzības iesniedzējs attiecīgo subsīdiju piešķiršanas brīdī
bija privāts uzņēmums.
Tādējādi Komisija 15. un 26. pasākumu
inter alia
atzina par nesaderīgiem ar kopējo tirgu un lika Vācijas Federatīvajai Republikai veikt visus pasākumus, kas vajadzīgi, lai
attiecīgo atbalstu no apelācijas sūdzības iesniedzēja atgūtu.

Par prasību Pirmās instances tiesā un pārsūdzēto spriedumu
Ar savu prasību Pirmās instances tiesā apelācijas sūdzības iesniedzējs lūdza to atcelt apstrīdēto lēmumu tiktāl, ciktāl tas
skar apelācijas sūdzības iesniedzēju, savu prasījumu pamatojumam izvirzot četrus pamatus. Pirmie trīs pamati, kas attiecās
tikai uz 15. un 26. pasākumu, bija saistīti attiecīgi ar šādiem pārkāpumiem: pirmais – ar EKL 87. un 88. panta noteikumu pārkāpumu,
otrais – ar tiesiskās drošības principa pārkāpumu un trešais – ar tiesiskās paļāvības aizsardzības principa pārkāpumu. Ceturtais
pamats, kurš vairs netiks turpmāk izskatīts, jo nav izvirzīts apelācijas tiesvedībā, bija par vairākām kļūdām faktos un vērtējumā,
kuras esot pieļāvusi Komisija.
Sava pirmā pamata ietvaros apelācijas sūdzības iesniedzējs apgalvoja, ka attiecīgie pasākumi esot piešķirti atbilstoši atļautajām
atbalsta shēmām un tātad esot pastāvošs atbalsts. Līdz ar to Komisija, ar atpakaļejošu spēku nosakot papildu nosacījumus attiecībā
uz minētajām shēmām, ņemot vērā kurus tā kļūdaini uzskatīja, ka minētie pasākumi ir jauns atbalsts, esot pārkāpusi EKL 87. un
88. panta noteikumus.
Pirmkārt, attiecībā uz 15. pasākumu Pirmās instances tiesa vispirms konstatēja, ka atļautā atbalsta programma – kā Vācijas
Federatīvā Republika, atbildot uz Komisijas lūgumu sniegt papildu informāciju, to apstiprināja 1993. gada 26. augusta paziņojumā
– attiecās uz uzņēmumiem, kuri ir privatizēti pēc 1989. gada un kuri, “esot darbotiesspējīgi, bieži atrodas nestabilā finansiālā
situācijā” (pārsūdzētā sprieduma 102.–105. punkts).
Tomēr, pēc Pirmās instances tiesas domām, pirmkārt, atsauce uz šādu finansiālo situāciju ir jāuzskata par tādu, kas attiecas
uz grūtībām, kuras saistītas ar pāreju no plānotās ekonomikas uz tirgus ekonomiku, nevis uz tām, kas raksturīgas grūtībās
nonākuša uzņēmuma jēdzienam (pārsūdzētā sprieduma 106. punkts). Otrkārt, tas, ka Tīringenes federālā zeme tāpat arī bija paziņojusi
par programmu, kas ir īpaši paredzēta grūtībās nonākušu uzņēmumu glābšanai un pārstrukturēšanai, apstiprina, ka šie uzņēmumi
neietilpst attiecīgās shēmas piemērošanas jomā, kā to apstrīdētajā lēmumā uzskatīja arī Komisija (minētā sprieduma 108., 109. un
111. punkts).
To precizējusi, Pirmās instances tiesa pārsūdzētā sprieduma 133. punktā konstatēja, ka Komisija, uzskatot, ka apelācijas sūdzības
iesniedzējs bija grūtībās nonācis uzņēmums, nav pieļāvusi acīmredzamu kļūdu vērtējumā.
Līdz ar to pārsūdzētā sprieduma 134. un 135. punktā tā norādīja, ka šai iestādei bija pamats uzskatīt, ka atbalsts, kas veido
15. pasākumu, neatbilst Tīringenes federālās zemes programmā noteiktajiem piešķiršanas nosacījumiem un ka tādējādi tas ir
kvalificējams kā jauns atbalsts EKL 88. panta 3. punkta izpratnē.
Otrkārt, attiecībā uz 26. pasākumu Pirmās instances tiesa konstatēja, ka nosacījumi, kuri paredzēti atļautajā atbalsta shēmā,
kas ieviesta ar
AFG
249.h pantu, nebija ievēroti. Kā Komisija to bija norādījusi apstrīdētajā lēmumā, tādus privātos uzņēmumus kā apelācijas
sūdzības iesniedzējs saskaņā ar šo tiesību normu izvēlēties nevar (pārsūdzētā sprieduma 175. un 180. punkts). Turklāt, kā
to 1994. gada 29. jūlija paziņojumā precizēja pati Vācijas Federatīvā Republika, šie pasākumi bija jānosaka vispārējās interesēs,
nevis viena uzņēmuma īpašās interesēs (minētā sprieduma 181., 182. un 185. punkts). Tomēr tas tā nebija šajā gadījumā (tā
paša sprieduma 186. punkts).
Tādējādi Pirmās instances tiesa noraidīja visus argumentus, kas attiecās uz EKL 87. un 88. panta noteikumu pārkāpumu, tostarp
saistībā ar 26. pasākumu (pārsūdzētā sprieduma 203. punkts).
Sava otrā pamata ietvaros apelācijas sūdzības iesniedzējs apgalvoja, ka Komisija, apstrīdētajā lēmumā pamatojoties uz ierobežojošiem
nosacījumiem, kuri nav paredzēti ne attiecīgajās shēmās, ne lēmumā, ar ko tās atļautas, esot pārkāpusi tiesiskās drošības
principu.
Pirmās instances tiesa šo pamatu noraidīja, konstatējot, pirmkārt, ka Komisija, vērtējot 15. pasākuma atbilstību atļautajai
atbalsta shēmai, ir pārbaudījusi tikai lēmumā, ar kuru ir apstiprināta minētā shēma, ietvertos nosacījumus (pārsūdzētā sprieduma
138. punkts).
Turklāt pašas Vācijas iestādes savā 1993. gada 26. augusta paziņojumā no attiecīgās shēmas katrā ziņā skaidri bija izslēgušas
grūtībās nonākušus uzņēmumus (minētā sprieduma 140. punkts). Līdz ar to, ņemot vērā šo paziņojumu, bija acīmredzams, ka šādi
uzņēmumi nevar būt atbalsta saņēmēji atbilstoši šai shēmai (tā paša sprieduma 141. punkts).
Tādējādi Pirmās instances tiesa uzskatīja, ka, konstatējot, ka 15. pasākums neatbilst nosacījumiem, kas paredzēti Tīringenes
federālās zemes programmā MVU ieguldījumu nodrošināšanai, jo laikā, kad apelācijas sūdzības iesniedzējs saņēma atbalstu, tas
bija grūtībās nonācis uzņēmums, Komisija nav pārkāpusi tiesiskās drošības principu (pārsūdzētā sprieduma 144. punkts).
Otrkārt, Pirmās instances tiesa nosprieda, ka, lai pārbaudītu 26. pasākumu veidojošo subsīdiju saderību ar kopējo tirgu, Komisija
izvērtēja tikai to atbilstību nosacījumiem, kas paredzēti lēmumā, ar kuru atļauta
AFG
249.h pantā paredzētā shēma. Tomēr šajā lēmumā Komisija
inter alia
skaidri bija minējusi Vācijas iestāžu 1994. gada 29. jūlija paziņojumu, kurā bija precizēta šīs tiesību normas, ko tā bija
pareizi interpretējusi un piemērojusi saistībā ar attiecīgajām subsīdijām, piemērojamība (pārsūdzētā sprieduma 205. punkts).
Sava trešā pamata ietvaros apelācijas sūdzības iesniedzējs atsaucās uz tiesiskās paļāvības aizsardzības principa pārkāpumu,
jo Komisija neesot ņēmusi vērā faktu, ka ne attiecīgās atbalsta shēmas, ne lēmumi, ar kuriem tās tika atļautas, neļāva atklāt
ierobežojošos nosacījumus, kurus tā bija piemērojusi apstrīdētajā lēmumā. Apelācijas sūdzības iesniedzējs īpaši apgalvoja,
ka uzņēmējs, veicot savas darbības kā krietns un rūpīgs saimnieks, var prezumēt, ka atbalsts nav jauns, ja tas atbilst visiem
atļautajā programmā paredzētajiem nosacījumiem.
Šajā ziņā Pirmās instances tiesa pārsūdzētā sprieduma 146. punktā vispirms atgādināja, ka tiesības atsaukties uz tiesiskās
paļāvības aizsardzības principu ir jebkurai privātpersonai, kas atrodas situācijā, no kuras izriet, ka Kopienu administrācija,
sniedzot precīzus solījumus, tam ir radījusi pamatotas cerības.
Tāpat arī Pirmās instances tiesa minētā sprieduma 148. punktā atgādināja, ka nevar pieļaut, ka Komisija pieņem lēmumu par
atbalsta atgūšanu, kaitējot atbalsta saņēmējam, kas ir izpildījis tādus ar atbalstu saistītus nosacījumus, kādus šī iestāde
ir noteikusi lēmumos par atļauju piešķirt atbalstu.
Tomēr Pirmās instances tiesa nosprieda, ka tā tas nav bijis šajā gadījumā, jo gan 15. pasākums, gan arī 26. pasākums apelācijas
sūdzības iesniedzējam ir atļauti, pārkāpjot nosacījumus, kas noteikti lēmumos, ar kuriem apstiprināta Tīringenes federālās
zemes programma MVU ieguldījumu nodrošināšanai (pārsūdzētā sprieduma 149. punkts), un
AFG
249.h pantu (minētā sprieduma 207. punkts).
Turklāt Pirmās instances tiesa uzskatīja, ka apstāklis, ka attiecīgajās shēmās vai par tām izdarītajās publikācijās
Eiropas Kopienu Oficiālajā Vēstnesī
nav skaidra ierobežojuma attiecībā uz grūtībās nonākušiem uzņēmumiem un privātiem uzņēmumiem, nevarētu pamatot apelācijas
sūdzības iesniedzēja tiesisko paļāvību attiecībā uz 15. un 26. pasākumu veidojošo subsīdiju likumību. Šis apstāklis nekādi
nav pielīdzināms precīziem Komisijas solījumiem, ka grūtībās nonākušie uzņēmumi un privātie uzņēmumi varētu saņemt atbalstu
attiecīgi saskaņā ar Tīringenes federālās zemes programmu MVU ieguldījumu nodrošināšanai un
AFG
249.h pantu (pārsūdzētā sprieduma 150. un 208. punkts).
Visbeidzot, attiecībā tikai uz 15. pasākumu Pirmās instances tiesa arī precizēja, ka apelācijas sūdzības iesniedzējs katrā
ziņā nebija atbrīvots no pienākuma noskaidrot, vai atbalsta, ko tas ir saņēmis, piešķiršana ir likumīga (minētā sprieduma
150. punkts).
Tā kā visi apelācijas sūdzības iesniedzēja prasības pamatojumam izvirzītie pamati tika atzīti par nepamatotiem, Pirmās instances
tiesa prasību noraidīja pilnībā.

Apelācijas tiesvedības lietas dalībnieku prasījumi
Apelācijas sūdzības iesniedzēja prasījumi Tiesai ir šādi:
–        atcelt pārsūdzēto spriedumu tiktāl, ciktāl tas attiecas uz 15. un 26. pasākumu, kā arī lēmumu par tiesāšanās izdevumiem;
–        atcelt apstrīdētā lēmuma 1. panta 2. punkta d) un g) apakšpunktu, kā arī 2. pantu tiktāl, ciktāl šis pēdējais minētais attiecas
uz 15. un 26. pasākumu, vai katrā ziņā tiktāl, ciktāl tajā ir noteikts atgūt atbalstu, kas samaksāts atbilstoši šiem pasākumiem;
–        pakārtoti, atcelt pārsūdzēto spriedumu tiktāl, ciktāl Pirmās instances tiesa tajā ir konstatējusi, ka subsīdijas, ko apelācijas
sūdzības iesniedzējs saņēmis atbilstoši 26. pasākumam, pilnā apmērā ir uzskatāmas par apelācijas sūdzības iesniedzēja priekšrocībām
un ka tādēļ tās ir jāatgūst, un
–        piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
Komisija lūdz Tiesu apelācijas sūdzību noraidīt un piespriest apelācijas sūdzības iesniedzējam atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

Par apelācijas sūdzību
Apelācijas sūdzības pamatojumam apelācijas sūdzības iesniedzējs izvirza divus galvenos pamatus un vienu pakārtotu pamatu.

Par pirmo pamatu, kas attiecas uz tiesiskās drošības principa pārkāpumu
Lietas dalībnieku argumenti
Ar pirmo pamatu apelācijas sūdzības iesniedzējs apgalvo, ka Pirmās instances tiesa esot pārkāpusi tiesiskās drošības principu,
pirmkārt, pārsūdzētā sprieduma 97.–111. un 138. punktā nospriežot, ka Komisijas atļautā shēma MVU ieguldījumu nodrošināšanai
no paša sākuma paredzēja ierobežojumu attiecībā uz grūtībās nonākušiem uzņēmumiem, un, otrkārt, minētā sprieduma 167.–188. un
205. punktā nospriežot, ka
AFG
249.h pantā paredzētā shēma neattiecās uz privātiem uzņēmumiem.
Šajā ziņā apelācijas sūdzības iesniedzējs apgalvo, ka minētais princips paredz, ka ierobežojumiem, kuri attiecas uz valsts
atbalsta shēmu, ir jābūt skaidri un nepārprotami norādītiem pašā atbalsta shēmā vai
Eiropas Kopienu Oficiālajā Vēstnesī
publicētajā lēmumā, ar kuru šī shēma atļauta, vai Komisijas vēstulē, ar kuru minētā atļauja ir apstiprināta, lai potenciālie
atbalsta saņēmēji varētu noskaidrot, vai atļautā programma uz tiem attiecas.
Tomēr, interpretējot attiecīgo programmu piemērošanas jomu, Pirmās instances tiesa kļūdaini esot ņēmusi vērā ierobežojumus,
kurus apelācijas sūdzības iesniedzējs nevarēja identificēt un kurus tādējādi uz to nevarot attiecināt. Šie ierobežojumi skaidri
neizrietot ne no atļautajām atbalsta shēmām, ne publicētajiem vai apelācijas sūdzības iesniedzējam pieejamajiem dokumentiem,
bet gan no pilnībā iekšēja rakstura sarakstes starp Komisiju un Vācijas iestādēm iespējamas interpretācijas.
Šīs kļūdas rezultātā Pirmās instances tiesa esot pārkāpusi tiesiskās drošības principu un, tāpat kā Komisija apstrīdētajā
lēmumā, esot kļūdaini konstatējusi, ka uz subsīdijām, kas veido 15. un 26. pasākumu, neattiecās atļautās atbalsta programmas.
Komisija uzsver, ka gan Tīringenes federālās zemes programmas MVU ieguldījumu nodrošināšanai, gan
AFG
249.h pantā noteiktās shēmas atļauju Komisija esot adresējusi tieši un vienīgi Vācijas Federatīvajai Republikai, izmantojot
tādu procedūru, ar kuru tiek izveidotas juridiskas attiecības vienīgi starp Komisiju un minēto dalībvalsti, kurā atbalsta
saņēmējs, šajā gadījumā apelācijas sūdzības iesniedzējs, nav piedalījies. Turklāt šīs atļaujas esot attiekušās nevis konkrēti
uz subsīdijām, kas veido 15. un 26. pasākumu, bet vienkārši uz “vispārējo [atbalsta] shēmu”, kuras potenciālos adresātus Komisija
atšķirībā no attiecīgās dalībvalsts nevarēja iepriekš zināt. Tikai dalībvalsts kompetentās iestādes varot lemt par individuālu
un konkrētu subsīdijas, uz kuru attiecas atļauta atbalsta shēma, piešķiršanu.
Tomēr, tā kā apelācijas sūdzības iesniedzējs nav neviena saistoša Komisijas lēmuma adresāts, tas attiecībā uz Komisiju nevarot
atsaukties uz tiesiskās drošības principu. Savukārt šī principa pārkāpumā varot vainot Vācijas iestādes, kurām bija pienākums
un atbildība pietiekami skaidri informēt potenciālos atbalsta saņēmējus par konkrētiem nosacījumiem, ar kādiem atbilstoši
atļautajām programmām tiem var tikt piešķirts valsts atbalsts.
Līdz ar to par Vācijas iestāžu pieļauto kļūdu – piešķirt valsts atbalstu pretēji atļautajām shēmām un Komisijas sniegtajiem
paskaidrojumiem par tām – nevarot vainot Komisijai.
Tiesas vērtējums
Lai izvērtētu šī pamata pamatotību, ir jāpārbauda, vai Pirmās instances tiesa ir pārkāpusi tiesiskās drošības principu, pārsūdzētajā
spriedumā atzīstot, ka Komisijas atļautās shēmas neļauj piešķirt subsīdijas, pirmkārt, saistībā ar 15. pasākumu – grūtībās
nonākušiem uzņēmumiem un, otrkārt, saistībā ar 26. pasākumu – privātiem uzņēmumiem.
Attiecībā uz 15. pasākumu ir jāatgādina, ka Pirmās instances tiesa nonāca pie šāda secinājuma pēc atļautās atbalsta shēmas
piemērojamības pārbaudes pārsūdzētā sprieduma 97.–111. punktā.
Šīs analīzes ietvaros tā vispirms norādīja, ka pēc Vācijas iestāžu 1993. gada 26. augusta paziņojuma, kurš minēts šī sprieduma
10. punktā un ar kuru tās precizēja paziņotās atbalsta programmas piemērošanas jomu, Komisijai bija tiesības uzskatīt, ka
grūtībās nonākuši uzņēmumi no minētās programmas piemērošanas jomas ir izslēgti (pārsūdzētā sprieduma 108., 109. un 111. punkts).
Pēc tam Pirmās instances tiesa minētā sprieduma 110. punktā apstiprināja, ka šis paziņojums veidoja daļu no atļautās atbalsta
programmas tiktāl, ciktāl tajā sniegto papildu informāciju un precizējumus Komisija uzskatīja par atbilstošiem attiecībā uz
tās lēmumu necelt iebildumus par paziņotās shēmas īstenošanu, kā par to 1993. gada 26. novembra vēstulē Komisija informēja
Vācijas Federatīvo Republiku. To īpaši apstiprina apstāklis, ka šajā vēstulē Komisija skaidri atsaucās uz minēto 1993. gada
26. augusta paziņojumu (minētā sprieduma 104. punkts).
Pamatojoties uz šiem secinājumiem, Pirmās instances tiesa pārsūdzētā sprieduma 138. punktā neatzina tiesiskās drošības principa
pārkāpumu, nolemjot, ka Komisija ar apstrīdēto lēmumu nav ar atpakaļejošu spēku ieviesusi papildu nosacījumus tiem, kas minēti
lēmumā, ar kuru tā atļāvusi attiecīgo programmu.
Pretēji tam, ko apgalvo apelācijas sūdzības iesniedzējs, Pirmās instances tiesa, nonākot pie šāda secinājuma, nav pārkāpusi
tiesiskās drošības principu.
Jānorāda, kā Tiesa to jau ir nospriedusi, ka tāda lēmuma piemērojamība, ar kuru Komisija neceļ iebildumus par dalībvalsts
paziņotu atbalsta shēmu, ir jānosaka, ne tikai atsaucoties uz paša minētā lēmuma tekstu, kuram
Eiropas Kopienu Oficiālajā Vēstnesī
ir publicēts tikai kopsavilkums, bet arī ņemot vērā attiecīgās dalībvalsts paziņoto atbalsta shēmu (šajā ziņā skat. 2010. gada
20. maija spriedumu lietā C‑138/09
Todaro Nunziatina & C
., Krājums, I‑4561. lpp., 31. punkts, kā arī 2010. gada 14. oktobra spriedumu lietā C‑67/09 P
Nuova Agricast
un
Cofra
/Komisija, Krājums, I‑0000. lpp., 64. punkts).
Lūgums sniegt papildu informāciju, ar kuru Komisija pieprasa papildu informāciju par dalībvalsts paziņotās atbalsta shēmas
piemērošanas jomu, kā arī valsts iestāžu atbilde uz šo lūgumu ir jāuzskata par paziņotās atbalsta shēmas neatņemamu daļu.
Tā tas vēl jo vairāk ir tad, ja, kā tas ir šajā gadījumā, pamatojoties tieši uz šo informāciju, Komisija ir nolēmusi necelt
iebildumus par attiecīgo atbalsta shēmu.
No tā izriet, ka Pirmās instances tiesa ir pareizi uzskatījusi, ka Vācijas iestāžu 1993. gada 26. augusta paziņojums ir daļa
no atļautās atbalsta programmas un ka tātad 15. pasākumu veidojošā subsīdija nebija piešķirta likumīgi, jo laikā, kad šī subsīdija
tika piešķirta, apelācijas sūdzības iesniedzējs bija grūtībās nonācis uzņēmums.
Šajā ziņā tomēr ir jāprecizē, ka, īstenojot Komisijas atļauto vispārējo atbalsta programmu, Vācijas Federatīvā Republika,
kuras rīcībā acīmredzami bija minētais paziņojums, nevarēja noliegt informāciju, ko tā bija iesniegusi šai iestādei, bet,
tieši pretēji, tai bija jāņem vērā šī informācija, lai individuālais valsts atbalsts tiktu piešķirts saskaņā ar to.
Ņemot vērā iepriekš minēto, ir jāsecina, ka apelācijas sūdzības iesniedzējs attiecībā uz 15. pasākumu nevar juridiski korekti
atsaukties uz tiesiskās drošības principa pārkāpumu.
Attiecībā uz 26. pasākumu Pirmās instances tiesa pēc pārsūdzētā sprieduma 167.–188. punktā veiktās
AFG
249.h panta, kurā tika noteikta Komisijas atļautā shēma, piemērojamības pārbaudes konstatēja, ka privātie uzņēmumi nevar
saņemt tādas subsīdijas kā tās, kas veido šo pasākumu.
Šīs pārbaudes laikā tā vispirms norādīja, ka pēc šī sprieduma 20. punktā minētā Vācijas iestāžu 1994. gada 29. jūlija paziņojuma,
kurā tās precizēja ar
AFG
249.h pantu ieviestās shēmas piemērošanas jomu, Komisija nolēma necelt iebildumus par šādi paredzēto pasākumu īstenošanu
(pārsūdzētā sprieduma 172. un 173. punkts).
Pēc tam Pirmās instances tiesa atzina, ka šajā paziņojumā ietvertie precizējumi, no kuriem izrietēja, ka privātie uzņēmumi
nevar saņemt atbalstu saskaņā ar minēto pantu, bija atbilstoši, lai noteiktu atļautās shēmas precīzu piemērojamību, un Komisija
tos bija ņēmusi vērā, lai konstatētu, ka paredzētie pasākumi nav atbalsts EKL 87. panta izpratnē (pārsūdzētā sprieduma 175.,
176. un 180. punkts).
Pamatojoties uz šo vērtējumu, Pirmās instances tiesa pārsūdzētā sprieduma 205. un 206. punktā secināja, ka Komisija nav pārkāpusi
tiesiskās drošības principu tiktāl, ciktāl tas attiecas arī uz 26. pasākumu, jo tā ir izvērtējusi tikai šo pasākumu veidojošo
subsīdiju atbilstību nosacījumiem, kas noteikti lēmumā, ar kuru attiecīgā shēma ir atļauta.
Pretēji tam, ko apgalvo apelācijas sūdzības iesniedzējs, Pirmās instances tiesa, nonākot pie šāda secinājuma, nav pārkāpusi
tiesiskās drošības principu.
Ņemot vērā šī sprieduma 44. un 45. punktā minētos apsvērumus, ir jākonstatē, ka Vācijas iestāžu 1994. gada 29. jūlija paziņojums
ir daļa no atļautās atbalsta programmas, kurai ir piesaistīts 26. pasākums, un ka, pamatojoties tieši uz tajā norādīto informāciju,
Komisija nolēma necelt iebildumus par paziņoto atbalsta shēmu.
No tā izriet, ka Pirmās instances tiesai bija pamats uzskatīt, ka šī shēma neļauj piešķirt subsīdijas tādiem privātiem uzņēmumiem
kā apelācijas sūdzības iesniedzējs un ka atbalsts, kuru tas bija saņēmis, tātad neatbilda šīs shēmas ietvaros noteiktajiem
nosacījumiem.
Līdz ar to apgalvojums par tiesiskās drošības principa pārkāpumu ir jānoraida arī tiktāl, ciktāl tas attiecas uz 26. pasākumu.
Ņemot vērā visus iepriekš minētos apsvērumus, pirmais pamats ir jānoraida kopumā kā nepamatots.

Par otro pamatu, kas attiecas uz tiesiskās paļāvības aizsardzības principa pārkāpumu
Lietas dalībnieku argumenti
Sava otrā pamata ietvaros apelācijas sūdzības iesniedzējs apgalvo, ka Pirmās instances tiesa ir pārkāpusi tiesiskās paļāvības
aizsardzības principu, pārsūdzētā sprieduma 150. un 208. punktā nospriežot, ka tas, ka lēmumos, ar kuriem ir apstiprināta
Tīringenes federālās zemes programma MVU ieguldījumu nodrošināšanai un programma, kas noteikta
AFG
249.h pantā, nav skaidru ierobežojumu, Savienības tiesu judikatūras izpratnē nav pielīdzināms Komisijas sniegtiem “precīziem
solījumiem”, kas pamatotu apelācijas sūdzības iesniedzēja tiesisko paļāvību attiecībā uz 15. un 26. pasākuma likumību.
Pirmkārt, Pirmās instances tiesa kļūdaini neesot ņēmusi vērā, ka apelācijas sūdzības iesniedzējs nevarēja noskaidrot iespējamos
ierobežojumus dokumentos par atļautajām programmām, kādas tās bija publicētas. Līdz ar to apelācijas sūdzības iesniedzējam
esot bijis pamats uzskatīt, ka minētos pasākumus veidojošās subsīdijas ir piešķirtas pareizi, ievērojot Komisijas noteiktos
nosacījumus attiecībā uz atļautajām programmām, tāpēc tam neesot bijis jāgaida, ka tiks pieņemts lēmums, ar kuru tiks noteikta
šo subsīdiju atgūšana.
Otrkārt, apelācijas sūdzības iesniedzējs kritizē Pirmās instances tiesas norādi, ka tas “nebija atbrīvots no pienākuma iegūt
informāciju par to, vai atbalsta, ko tas ir saņēmis, piešķiršana ir likumīga” (pārsūdzētā sprieduma 150. punkts). Atbalsta
saņēmējam šāds pienākums iegūt informāciju – pretēji šim gadījumam – esot tikai tad, ja ieinteresētajai personai ir zināmas
šaubas par tādas atļaujas piemērojamību, kuras priekšmets ir šāda veida atbalsts.
Komisija apgalvo, ka, ņemot vērā, ka apelācijas sūdzības iesniedzējs nav ne apstrīdētā lēmuma adresāts, ne tieši minēts atļautajās
programmās – kas, tieši pretēji, varot būt piemērojamas nenoteiktam uzņēmumu skaitam – tam neesot tiesiska pamata atsaukties
uz tiesiskās paļāvības aizsardzības principu.
Turklāt, pēc Komisijas domām, apelācijas sūdzības iesniedzējam katrā ziņā esot bijis jābūt gatavam, ka 15. un 26. pasākumu
veidojošās subsīdijas tiks atsauktas, ņemot vērā, ka Vācijas iestādes šīs subsīdijas bija piešķīrušas, acīmredzami neievērojot
paziņoto programmu ietvaros paredzētos nosacījumus.
Tiesas vērtējums
Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru, uz kuru Pirmās instances tiesa, starp citu, pamatoti ir atsaukusies pārsūdzētā sprieduma
146. punktā, tiesības atsaukties uz tiesiskās paļāvības aizsardzības principu ir ikvienai personai, kurai kāda Savienības
iestāde, sniedzot tai precīzus solījumus, ir radījusi pamatotas cerības (skat. it īpaši 2005. gada 24. novembra spriedumu
lietā C‑506/03 Vācija/Komisija, 58. punkts, un 2007. gada 18. jūlija spriedumu lietā C‑213/06 P
AER
/
Karatzoglou
, Krājums, I‑6733. lpp., 33. punkts). Par šādiem solījumiem uzskata jebkādā veidā paziņotu precīzu, beznosacījumu un saskaņotu
informāciju (šajā ziņā skat. 2008. gada 16. decembra spriedumu lietā C‑47/07 P
Masdar (UK)
/Komisija, Krājums, I‑9761. lpp., 34. un 81. punkts).
Tomēr ir jākonstatē, ka Pirmās instances tiesa pārsūdzētajā spriedumā šo judikatūru ir piemērojusi pareizi.
Kā to norādījusi Pirmās instances tiesa, tas, ka attiecīgajās atbalsta shēmās nav skaidru ierobežojumu, pēc definīcijas nav
pielīdzināms precīzai, beznosacījumu un saskaņotai informācijai, ko Komisija apelācijas sūdzības iesniedzējam sniegusi par
to, ka šīs shēmas atļauj piešķirt atbalstu attiecīgi grūtībās nonākušiem uzņēmumiem, runājot par 15. pasākumu, vai privātiem
uzņēmumiem, runājot par 26. pasākumu, un līdz ar to nevar pamatot tā tiesisko paļāvību, ka tam piešķirtās subsīdijas ir likumīgas.
Tieši pretēji, tā kā iespēja piešķirt atbalstu šādiem uzņēmumiem ir vismaz nenoteikta, tas, ka nav skaidru ierobežojumu, nevar
būt pamats precīziem solījumiem, kas apelācijas sūdzības iesniedzējam varētu radīt jebkādu tiesisko paļāvību.
No iepriekš minētā izriet, ka ar pārsūdzēto spriedumu nav pārkāpts tiesiskās paļāvības aizsardzības princips, un līdz ar to
arī otrais pamats ir jānoraida kā nepamatots.

Par trešo pamatu, kas attiecas uz EKL 87. panta 1. punkta noteikumu pārkāpumu
Lietas dalībnieku argumenti
Ar trešo pamatu, kurš izvirzīts pakārtoti, apelācijas sūdzības iesniedzējs apgalvo, ka Pirmās instances tiesa ir pārkāpusi
EKL 87. panta 1. punkta noteikumus, jo tā pārsūdzētā sprieduma 193.–201. punktā ir konstatējusi, ka 26. pasākumu veidojošās
subsīdijas pilnā apmērā ir jāuzskata par valsts atbalstu.
Tomēr, izdarot šo secinājumu, tā, pirmkārt, esot pārkāpusi principu par kompetences sadalījumu starp Pirmās instances tiesu
[tagad – Vispārējo tiesu] un Komisiju, ņemot vērā, ka ar apstrīdēto lēmumu dalībvalstij ir atļauts aprēķināt apelācijas sūdzības
iesniedzēja faktiski saņemto labumu. Otrkārt, tā neesot ievērojusi judikatūru, saskaņā ar kuru atbalsta saņēmēja iegūtais
labums ir jāaprēķina, nevis pamatojoties uz attiecīgās dalībvalsts segtajām izmaksām, bet atkarībā no šī atbalsta saņēmēja
faktiskajiem ietaupījumiem saistībā ar nelikumīgā atbalsta saņemšanu.
Tā kā Komisijai ir pretējs viedoklis, tā apstrīd jebkādu minētā principa pārkāpumu, apgalvojot, pirmkārt, ka Pirmās instances
tiesa neesot pārbaudījusi apelācijas sūdzības iesniedzējam piešķirto labumu summu, bet esot skaidri atsaukusies uz atbalsta
summu, kas ir minēta apstrīdētajā lēmumā. Otrkārt, tā uzskata, ka, aprēķinot labumu, ko no 26. pasākuma guvis apelācijas sūdzības
iesniedzējs, Pirmās instances tiesa ir pareizi piemērojusi judikatūrā noteiktos kritērijus, jo pārsūdzētā sprieduma 196.–198. punktā
tā ir pamatojusies uz ietaupījumiem, kurus tas faktiski guvis, pateicoties tā saņemtajām darba algu subsīdijām.
Tiesas vērtējums
Pirmkārt, ir jānorāda, ka, pretēji tam, ko apgalvo apelācijas sūdzības iesniedzējs, Pirmās instances tiesa pārsūdzētā sprieduma
193.–201. punktā nav apstiprinājusi, ka 26. pasākumu veidojošās subsīdijas pilnā apmērā ir jāuzskata par valsts atbalstu.
Tieši pretēji, kā to pareizi norāda Komisija, no minēto punktu interpretācijas izriet, ka, nepārbaudot apelācijas sūdzības
iesniedzējam piešķirto labumu summu, Pirmās instances tiesa skaidri ir atsaukusies uz minēto summu, ko Komisija ir norādījusi
apstrīdētajā lēmumā un kas turklāt skaidri ir norādīta pārsūdzētā sprieduma 18. un 192. punktā.
Šādos apstākļos nav pamata apgalvot, ka Pirmās instances tiesa ir pārkāpusi principu par kompetences sadalījumu starp Pirmās
instances tiesu un Komisiju, pārsniedzot to, ko šī iestāde bija nolēmusi apstrīdētajā lēmumā.
Otrkārt, attiecībā uz iespējamo Kopienu judikatūras, saskaņā ar ko labums tiek aprēķināts atkarībā no atbalsta saņēmēja faktiskajiem
ietaupījumiem saistībā ar nelikumīgā atbalsta saņemšanu, pārkāpumu ir jākonstatē, ka pārsūdzētais spriedums faktiski ir pamatots
ar pareizu pieņēmumu, ka ieņēmumi, ko veido attiecīgās subsīdijas, atspoguļo labumu, kādu guvis apelācijas sūdzības iesniedzējs.
Šajā ziņā ir jānorāda, ka pārsūdzētā sprieduma 196. punktā Pirmās instances tiesa ir norādījusi, ka apelācijas sūdzības iesniedzējs
“tika atbrīvots no daļas apgrūtinājumu (algu izmaksām)”, kuri saistīti ar darbiem, ko tas veica savās interesēs. Tāpat arī
minētā sprieduma 198. punktā, kā to apgalvo Komisija, tiesa ir konstatējusi, ka apelācijas sūdzības iesniedzējs “reāli nav
uzņēmies daļu no izmaksām, kas atbilst subsīdijas summai, ko tas ir saņēmis”.
Ņemot vērā visus iepriekš minētos apsvērumus, arī trešais pamats ir jānoraida kā nepamatots.
Tā kā nav apmierināms neviens no apelācijas sūdzības pamatiem, tā ir jānoraida.

Par tiesāšanās izdevumiem
Saskaņā ar Reglamenta 122. panta pirmo daļu, ja apelācija nav pamatota, Tiesa lemj par tiesāšanās izdevumiem. Atbilstoši šī
reglamenta 69. panta 2. punktam, kas piemērojams apelācijas tiesvedībā, pamatojoties uz tā paša reglamenta 118. pantu, lietas
dalībniekam, kuram spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks,
kuram spriedums ir labvēlīgs. Tā kā Komisija ir prasījusi piespriest apelācijas sūdzības iesniedzējam atlīdzināt tiesāšanās
izdevumus un tā kā tam spriedums ir nelabvēlīgs, jāpiespriež tam atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
Ar šādu pamatojumu Tiesa (pirmā palāta) nospriež:
1)
apelācijas sūdzību noraidīt;
2)
Kahla Thüringen Porzellan GmbH
atlīdzina tiesāšanās izdevumus.
[Paraksti]
*
Tiesvedības valoda – vācu.