CELEX: 62002CJ0104
Traktatbrud
forordning (EØF) nr. 2913/92 og forordning nr. 2454/93
ekstern fællesskabsforsendelse
toldmyndigheder
procedurer til inddrivelse af importafgifter
frister
manglende overholdelse
Fællesskabernes egne indtægter
tilrådighedsstillelse
frist
manglende overholdelse
morarenter
den berørte medlemsstat
misligholdelse

1       I stævningen har Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber nedlagt påstand om, at Domstolen fastslår følgende:
–       Forbundsrepublikken Tyskland har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 49 i Kommissionens forordning (EØF) nr. 1214/92
af 21. april 1992 om gennemførelsesbestemmelser til og forenkling af proceduren for fællesskabsforsendelse (EFT L 132, s. 1)
og artikel 379 i Kommissionens forordning (EØF) nr. 2454/93 af 2. juli 1993 om visse gennemførelsesbestemmelser til Rådets
forordning (EØF) nr. 2913/92 om indførelse af en EF-toldkodeks (EFT L 253, s. 1, herefter »gennemførelsesforordningen«), sammenholdt
med artikel 2, stk. 1, i Rådets forordning (EØF, Euratom) nr. 1552/89 af 29. maj 1989 om gennemførelse af afgørelse 88/376/EØF,
Euratom om ordningen for Fællesskabernes egne indtægter (EFT L 155, s. 1), idet Tyskland overførte egne indtægter til Fællesskabet
for sent.
–       Forbundsrepublikken Tyskland skal for så vidt angår perioden indtil den 31. maj 2000 i henhold til artikel 11 i forordning
nr. 1552/89 og for så vidt angår perioden efter den 31. maj 2000 i henhold til artikel 11 i Rådets forordning (EF, Euratom)
nr. 1150/2000 af 22. maj 2000 om gennemførelse af afgørelse 94/728/EF, Euratom om ordningen for Fællesskabernes egne indtægter
(EFT L 130, s. 1), betale de renter, der er opstået som følge af forsinket kreditering, til Fællesskabets budget.

Retsforskrifter

Fællesskabets toldretlige bestemmelser
2       En hel række forskellige bestemmelser var med et i det væsentlige ensartet indhold successivt gældende i løbet af perioden
fra den 1. januar 1993 til den 31. december 1996, som nærværende sag angår.
3       Med hensyn til fællesskabsforsendelsen gjaldt i øvrigt i 1993 Rådets forordning (EØF) nr. 2726/90 af 17. september 1990 om
fællesskabsforsendelse (EFT L 262, s. 1) og forordning nr. 1214/92, som ændret ved Kommissionens forordning (EØF) nr. 3712/92
af 21. december 1992 (EFT L 378, s. 15, herefter »forordning nr. 1214/92«).
4       Med hensyn til toldskyldsordningen gjaldt i øvrigt i året 1993 Rådets forordning (EØF) nr. 2144/87 af 13. juli 1987 om toldskyld
(EFT L 201, s. 15), som ændret ved Rådets forordning (EØF) nr. 4108/88 af 21. december 1988 (EFT L 361, s. 2, herefter »forordning
nr. 2144/87«), og Kommissionens forordning (EØF) nr. 597/89 af 8. marts 1989 med visse gennemførelsesbestemmelser til Rådets
forordning (EØF) nr. 2144/87 om toldskyld (EFT L 65, s. 11).
5       Med hensyn til bogføring og opkrævning af toldskyld gjaldt i året 1993 Rådets forordning (EØF) nr. 1854/89 af 14. juni 1989
om bogføring af importafgifter og eksportafgifter, der udgør en toldskyld, og om vilkårene for betaling heraf (EFT L 186,
s. 1).
6       Rådets forordning (EØF) nr. 2913/92 af 12. oktober 1992 om indførelse af en EF-toldkodeks (EFT L 302, s. 1, herefter »kodeksen«)
kodificerede de gældende bestemmelser i Fællesskabets toldret. Kodeksen blev gennemført ved regler i gennemførelsesforordningen.
Disse regler har været gældende siden den 1. januar 1994.
7       Henset til den materielle lighed i de forskellige toldretlige ordninger, der successivt har fundet anvendelse i løbet af den
periode, som der tages sigte på ved traktatbrudssagen, henviser parterne i deres argumentation for Domstolen alene til de
bestemmelser, der har været gældende fra den 1. januar 1994, nemlig kodeksen og gennemførelsesforordningen. Af denne grund
foretages der i den efterfølgende oversigt blot en opregning af de på hinanden følgende bestemmelser i løbet af de omtvistede
perioder. Derimod er ordlyden af kodeksen og gennemførelsesforordningen fremlagt efter oversigten.
Kalenderåret 1993
Kalenderårene 1994 og 1995
Artikel 1 og artikel 3, stk. 2, litra a), i forordning nr. 2726/90
Kodeksens artikel 91, stk. 1, litra a), og artikel 91, stk. 2, litra a)
Artikel 11, stk. 1, litra a) og b), i forordning nr. 2726/90
Kodeksens artikel 96, stk. 1, litra a)
Artikel 2, stk. 1, litra c), i forordning nr. 2144/87
Kodeksens artikel 203
Artikel 2, stk. 1, litra d), i forordning nr. 2144/87
Kodeksens artikel 204
Artikel 2, stk. 1, i forordning nr. 1854/89
Kodeksens artikel 217, stk. 1
Artikel 3, stk. 3, i forordning nr. 1854/89
Kodeksens artikel 218, stk. 3
Artikel 4 i forordning nr. 1854/89
Kodeksens artikel 219
Artikel 6, stk. 1 og 7, i forordning nr. 1854/89
Kodeksens artikel 221, stk. 1 og 3
Artikel 22, stk. 1 og 4, i forordning nr. 2726/90
Gennemførelsesforordningens artikel 356, stk. 1 og 5
Artikel 34, stk. 3, i forordning nr. 2726/90
Gennemførelsesforordningens artikel 378
Artikel 49 i forordning nr. 1214/92
Gennemførelsesforordningens artikel 379
Artikel 50 i forordning nr. 1214/92
Gennemførelsesforordningens artikel 380
Kodeksen
8       I kodeksens artikel 91, stk. 1, litra a), og artikel 91, stk. 2, litra a), fastsættes følgende:
»1. Ved proceduren for ekstern forsendelse gives der mulighed for forsendelse fra et sted til et andet inden for Fællesskabets
toldområde:
a)      af ikke-fællesskabsvarer, uden at de pålægges importafgifter eller andre afgifter eller undergives handelspolitiske foranstaltninger
[…]
2. Den i stk. 1 omhandlede forsendelse gennemføres
[…] under proceduren for ekstern fællesskabsforsendelse
[…]«
9       Kodeksens artikel 96, stk. 1, litra a) og b), bestemmer:
»1. Den hovedforpligtede er brugeren af proceduren for ekstern fællesskabsforsendelse. Han skal:
a)      frembyde varerne til toldbehandling på bestemmelsesstedet i intakt stand inden for den fastsatte frist og under iagttagelse
af de af toldmyndighederne trufne foranstaltninger til varernes identificering
b)      overholde bestemmelserne om fællesskabsforsendelse.«
10     Det hedder i kodeksens artikel 203:
»1. Toldskyld ved indførsel opstår, når:
–       en importafgiftspligtig vare unddrages toldtilsyn.
2. Toldskylden opstår på det tidspunkt, hvor varen unddrages toldtilsynet.
3. Debitorer er:
–       den person, der har unddraget varen toldtilsyn
–       de personer, der har medvirket til unddragelsen, og som vidste eller med rimelighed burde have vidst, at det drejede sig om
en vare unddraget toldtilsyn
–       de personer, der har erhvervet eller opbevaret den pågældende vare, og som på det tidspunkt, hvor de erhvervede eller modtog
varen, vidste eller med rimelighed burde have vidst, at det drejede sig om en vare, der var unddraget toldtilsyn
–       samt, i givet fald, den person, som det påhviler at opfylde de forpligtelser, der opstår ved varens midlertidige opbevaring
eller ved anvendelsen af den toldprocedure, som varen er undergivet.«
11     Kodeksens artikel 204 fastsætter:
»1. Toldskyld ved indførsel opstår:
a)      når en af de forpligtelser, der opstår ved en importafgiftspligtig vares midlertidige opbevaring eller ved anvendelse af den
toldprocedure, som varen er undergivet, misligholdes, eller
b)      når en af betingelserne for en vares henførsel under den pågældende toldprocedure eller for indrømmelse af nedsat eller nul-importafgift
på grund af dens anvendelse til særlige formål ikke er opfyldt
i andre end de i artikel 203 omhandlede tilfælde, medmindre det godtgøres, at en sådan misligholdelse ikke har haft reelle
følger for det korrekte forløb af den midlertidige opbevaring eller den pågældende toldprocedure.
2. Toldskylden opstår enten på det tidspunkt, hvor den forpligtelse, hvis misligholdelse bevirker, at der opstår toldskyld,
ikke længere er opfyldt, eller på det tidspunkt, hvor varen blev henført under den pågældende toldprocedure, hvis det efterfølgende
viser sig, at en af betingelserne for henførslen af varen under den pågældende procedure eller indrømmelsen af nedsat eller
nul-importafgift på grund af dens anvendelse til særlige formål ikke var opfyldt.
3. Debitor er den person, som det i den givne situation påhviler enten at opfylde de forpligtelser, der opstår ved en importafgiftspligtig
vares midlertidige opbevaring eller ved anvendelsen af den toldprocedure, som varen er undergivet, eller som skal overholde
de fastsatte betingelser for varens henførsel under proceduren.«
12     Det bestemmes i kodeksens artikel 215:
»1. Toldskylden opstår det sted, hvor de omstændigheder der er årsag til toldskylden, indtræffer.
2. Kan det i stk. 1 omhandlede sted ikke bestemmes, anses toldskylden for at være opstået på det sted, hvor toldmyndighederne
konstaterer, at varerne befinder sig i en situation, der giver anledning til en toldskyld.
3. Når forpligtelserne i henhold til en toldprocedure ikke er opfyldt for en vare, anses toldskylden for at være opstået
–       på det sted, hvor varen er henført under proceduren, eller
–       på det sted, hvor varen kommer ind i Fællesskabet under den pågældende procedure.
4. Gør de oplysninger, som toldmyndighederne råder over, det muligt at fastslå, at toldskylden allerede var opstået, da varen
befandt sig på et andet sted, anses toldskylden for opstået på det første sted, hvor det er muligt at fastslå dens eksistens.«
13     Kodeksens artikel 217, stk. 1, bestemmer følgende:
»Ethvert importafgifts- eller eksportafgiftsbeløb, der udgør en toldskyld – i det følgende benævnt afgiftsbeløb – skal beregnes
af toldmyndighederne, så snart de har de fornødne oplysninger, og indskrives af disse myndigheder i regnskabsregistrene eller
på anden måde (bogføring).«
14     Det hedder i kodeksens artikel 218, stk. 3:
»Hvis der opstår en toldskyld under andre omstændigheder end dem, der er omhandlet i stk. 1, skal bogføringen af det tilsvarende
afgiftsbeløb ske senest to dage efter det tidspunkt, hvor toldmyndigheden kan
a)      beregne det pågældende afgiftsbeløb, og
b)      fastslå, hvem der er debitor.«
15     Det hedder i kodeksens artikel 219:
»1. De i artikel 218 nævnte frister kan forlænges, hvis
a)      medlemsstaternes administrative organisation gør det nødvendigt, navnlig hvis bogføringen sker centralt, eller
b)      toldmyndighederne, som følge af særlige omstændigheder, ikke er i stand til at overholde de fastsatte frister.
Fristerne kan ikke forlænges ud over 14 dage.
2. De frister, der er fastsat i stk. 1, gælder ikke i tilfælde af hændelige omstændigheder eller force majeure.«
16     Kodeksens artikel 221, stk. 1 og 3, fastsætter følgende:
»1. Så snart afgiftsbeløbet er bogført, underrettes debitor efter en passende fremgangsmåde om beløbets størrelse.
[…]
3. Underretning af debitor kan ikke ske efter udløbet af en frist på tre år, regnet fra datoen for toldskyldens opståen. Hvis
det er på grund af en handling, der vil kunne give anledning til strafferetlig forfølgning, at toldmyndighederne ikke har
kunnet fastsætte det nøjagtige efter lovgivningen skyldige afgiftsbeløb, kan den nævnte underretning, for så vidt det er fastsat
i gældende bestemmelser, imidlertid ske efter udløbet af den nævnte frist på tre år.«
17     Kodeksens artikel 236, stk. 1, er affattet således:
»1. Godtgørelse af import- eller eksportafgifter ydes, hvis det godtgøres, at det pågældende beløb på betalingstidspunktet
ikke var skyldigt efter lovgivningen, eller at beløbet er blevet bogført i strid med artikel 220, stk. 2.
Fritagelse for import- eller eksportafgifter ydes, hvis det godtgøres, at det pågældende beløb på bogføringstidspunktet ikke
var skyldigt efter lovgivningen, eller at beløbet er blevet bogført i strid med artikel 220, stk. 2.
Der indrømmes hverken godtgørelse eller fritagelse, hvis de omstændigheder, hvorpå betalingen eller bogføringen af et ikke-skyldigt
beløb bygger, skyldes urigtigheder fra debitors side.«
Gennemførelsesforordningen
18     Følgende bestemmes i gennemførelsesforordningens artikel 356, stk. 1 og 5:
»1. Varerne og T1-dokumentet skal frembydes ved bestemmelsesstedet.
[…]
5. Frembydes varerne for bestemmelsesstedet efter udløbet af den frist, der er fastsat af afgangsstedet, og skyldes den manglende
overholdelse af fristen omstændigheder, som bestemmelsesstedet finder behørigt godtgjort, og som transportøren eller den hovedforpligtede
ikke er ansvarlige for, anses sidstnævnte for at have overholdt den fastsatte frist.«
19     Følgende fremgår af gennemførelsesforordningens artikel 378:
»1. Med forbehold af kodeksens artikel 215 gælder det, at er en forsendelse ikke blevet frembudt for bestemmelsesstedet, og
kan det ikke fastslås, hvor en overtrædelse eller en uregelmæssighed er begået, anses overtrædelsen eller uregelmæssigheden
for at være begået:
–       i den medlemsstat, som afgangsstedet henhører under, eller
–       i den medlemsstat, som grænseovergangsstedet ved indpassagen til Fællesskabet henhører under, og hvortil der er indgivet en
grænseovergangsattest
medmindre der inden for den i artikel 379, stk. 2, fastsatte frist på en for de kompetente myndigheder tilfredsstillende måde
enten føres bevis for, at forsendelsen er gennemført forskriftsmæssigt, eller det påvises, hvor overtrædelsen eller uregelmæssigheden
faktisk er begået.
2. Når den pågældende overtrædelse eller uregelmæssighed i mangel af et sådant bevis fortsat anses for at være begået i afgangsmedlemsstaten
eller i indgangsmedlemsstaten som omhandlet i stk. 1, andet led, opkræves importafgifter og andre afgifter for de pågældende
varer af denne medlemsstat i overensstemmelse med fællesskabsbestemmelserne eller de nationale bestemmelser.
3. Såfremt det inden udløbet af en frist på tre år fra datoen for registreringen af T1-angivelsen fastslås, i hvilken medlemsstat
den pågældende overtrædelse eller uregelmæssighed rent faktisk er begået, inddriver denne medlemsstat i overensstemmelse med
fællesskabsbestemmelserne eller de nationale bestemmelser de importafgifter og andre afgifter, der påhviler varerne (med undtagelse
af beløb, som i henhold til stk. 2 er opkrævet som Fællesskabets egne indtægter). I så fald godtgøres de importafgifter og
andre afgifter, der oprindeligt var opkrævet (med undtagelse af beløb, der er opkrævet som Fællesskabets egne indtægter),
så snart der er fremlagt bevis for den pågældende inddrivelse.
4. Den sikkerhed, der er stillet for forsendelsen, frigøres først ved udløbet af ovennævnte frist på tre år eller eventuelt
efter betaling af importafgifter og andre afgifter i den medlemsstat, hvor ovennævnte overtrædelse eller uregelmæssighed faktisk
er begået.
Medlemsstaterne træffer de nødvendige foranstaltninger til bekæmpelse af overtrædelser eller uregelmæssigheder og til, at
der træffes effektive sanktioner mod disse.«
20     Gennemførelsesforordningens artikel 379 fastsætter:
»1. Når en forsendelse ikke er blevet frembudt ved bestemmelsesstedet, og stedet for overtrædelsen eller uregelmæssigheden
ikke kan fastslås, underretter afgangsstedet den hovedforpligtede herom så hurtigt som muligt og inden udløbet af den 11.
måned efter datoen for registreringen af angivelsen til fællesskabsforsendelse.
2. I den i stk. 1 omhandlede underretning anføres især den frist, inden for hvilken der på en for toldmyndighederne tilfredsstillende
måde skal føres bevis for, at forsendelsen er gennemført forskriftsmæssigt, eller inden for hvilken det kan påvises, hvor
overtrædelsen eller uregelmæssigheden faktisk er begået. Nævnte frist fastsættes til tre måneder fra datoen for den i stk. 1
omhandlede underretning. Hvis det nævnte bevis ikke er ført inden udløbet af denne frist, inddriver den kompetente medlemsstat
importafgifter og andre afgifter for de pågældende varer. I tilfælde, hvor denne medlemsstat ikke er den medlemsstat, hvor
afgangsstedet er beliggende, skal sidstnævnte straks informere den førstnævnte medlemsstat.«
21     I gennemførelsesforordningens artikel 380 bestemmes:
»Der kan på en for toldmyndighederne tilfredsstillende måde bl.a. føres bevis for, at forsendelsen er gennemført forskriftsmæssigt
i henhold til artikel 378, stk. 1:
a)      ved at der fremlægges et dokument attesteret af toldmyndighederne, hvoraf det fremgår, at de pågældende varer er blevet frembudt
for bestemmelsesstedet eller i tilfælde, hvor artikel 406 anvendes, er afleveret til den godkendte modtager. Dokumentet skal
indeholde tilstrækkelige oplysninger til at muliggøre identifikation af varerne, eller
b)      ved at der fremlægges et tolddokument vedrørende overgang til frit forbrug, som er udstedt i et tredjeland, eller en genpart
eller en fotokopi heraf; genparten eller fotokopien skal være bekræftet enten af det organ, der har påtegnet originalen, eller
af det berørte tredjelands myndigheder eller en af medlemsstaternes myndigheder. Dokumentet skal indeholde tilstrækkelige
oplysninger til at muliggøre identifikation af de pågældende varer.«
22     Gennemførelsesforordningens artikel 859 foreskriver:
»Følgende misligholdelser anses efter kodeksens artikel 204, stk. 1, for ikke at have haft reelle følger for det korrekte
forløb af midlertidig opbevaring eller toldprocedurer, forudsat:
–       at de ikke er et forsøg på at unddrage varen toldtilsyn
–       at de ikke skyldes åbenbar forsømmelighed fra den pågældendes side
–       at alle de nødvendige formaliteter til at afklare varens situation er gennemført efterfølgende:
1)      overskridelse af fristen for, hvornår varen skulle være angivet til en af de toldmæssige bestemmelser eller anvendelser, der
er fastsat i forbindelse med midlertidig opbevaring eller den pågældende toldprocedure, når fristen ville være blevet forlænget,
hvis der var blevet anmodet herom i tide
2)      overskridelse af fristen for, hvornår en vare, der er henført under en forsendelsesprocedure, skulle være frembudt på bestemmelsesstedet,
når varen er blevet frembudt på et senere tidspunkt
3)      behandlinger af en vare under midlertidig opbevaring eller under toldoplagsproceduren uden forudgående tilladelse fra toldmyndighederne,
når der ville være givet tilladelse til disse behandlinger, hvis der var blevet anmodet herom
4)      anvendelse af en vare henført under proceduren for midlertidig indførsel på andre betingelser end de i bevillingen anførte,
for så vidt som der ville være givet tilladelse hertil under samme procedure, hvis der var blevet anmodet herom
5)      flytning uden tilladelse af en vare, der er under midlertidig opbevaring eller henført under en toldprocedure, såfremt den
kan frembydes for toldmyndighederne, hvis de anmoder herom
6)      udførsel fra Fællesskabets toldområde af en vare, der er under midlertidig opbevaring eller henført under en toldprocedure,
eller dens tilførsel til frizone eller frilager, uden at de nødvendige formaliteter opfyldes
7)      overdragelse uden meddelelse til toldmyndighederne af en vare, for hvilken der er indrømmet toldlempelse på grund af dens
særlige anvendelsesformål, inden varen er anvendt til det foreskrevne formål, forudsat at
a) overdragelsen fremgår af det regnskab, som overdrageren fører, og at
b) erhververen er i besiddelse af en bevilling for den pågældende vare.«

Reglerne vedrørende Fællesskabets egne indtægter
23     Følgende fastsættes i artikel 2, stk. 1, litra a) og b), i Rådets afgørelse 88/376/EØF, Euratom af 24. juni 1988 om ordningen
for Fællesskabernes egne indtægter (EFT L 185, s. 24):
»1. Egne indtægter, der opføres på Fællesskabernes budget, omfatter provenuet af:
a)      afgifter, præmier, tillægs- eller udligningsbeløb, supplerende afgifter og lignende samt andre afgifter, som af Fællesskabernes
institutioner er pålagt eller vil blive pålagt handelen med ikke-medlemsstater inden for rammerne af den fælles landbrugspolitik,
såvel som afgifter og lignende, der er fastsat inden for rammerne af den fælles markedsordning for sukker
b)      told i henhold til den fælles toldtarif og anden told, der af Fællesskabets institutioner er pålagt eller vil blive pålagt
handelen med ikke-medlemsstater, samt told af de produkter, der henhører under traktaten om oprettelse af Det Europæiske Kul-
og Stålfællesskab.«
24     Efter artikel 2 i forordning nr. 1552/89 gælder følgende:
»1. Ved anvendelsen af denne forordning foreligger der en fordring fra Fællesskabet på de i artikel 2, stk. 1, litra a) og
b), i afgørelse 88/376/EØF, Euratom omhandlede egne indtægter, så snart medlemsstatens kompetente tjenestegren har meddelt
debitor det skyldige beløb. Denne meddelelse skal afgives under iagttagelse af alle relevante fællesskabsforskrifter, så snart
debitor kendes, og når de kompetente administrative myndigheder kan beregne fordringens størrelse.
2. Stk. 1 gælder tilsvarende, når den afgivne meddelelse skal berigtiges.«
25     Samme forordnings artikel 11 har følgende ordlyd:
»Enhver forsinkelse af krediteringen af den i artikel 9, stk. 1, foreskrevne konto medfører, at den pågældende medlemsstat
skal betale en rente, hvis sats er lig med den på forfaldsdagen på medlemsstatens pengemarked gældende rentesats for kortfristet
statsfinansiering, forhøjet med to procentpoint. Denne sats forhøjes med 0,25% for hver måneds forsinkelse. Den således forhøjede
sats anvendes på hele forsinkelsesperioden.«

Den administrative procedure
26     Ved skrivelse af 12. januar 1996 tilstillede Kommissionen de tyske myndigheder rapporten vedrørende en kontrol af de traditionelle
egne indtægter, dens tjenestegrene havde foretaget i Tyskland mellem den 6. og den 17. marts 1995. I rapporten fastslår Kommissionen
hvad angår årene 1993 og 1994 visse forsinkelser i forbindelse med ordningen om fællesskabsforsendelse, som ifølge Kommissionen
var skyld i, at de pågældende egne indtægter forsinket var blevet stillet til rådighed. Ifølge Kommissionen hidrørte forsinkelserne
fra den manglende overholdelse af fristen på 14 måneder, der fastsættes i artikel 49 i forordning nr. 1214/92 og den manglende
overholdelse af artikel 379 i gennemførelsesforordningen, sammenholdt med artikel 2, stk. 1, i forordning nr. 1552/89.
27     Kommissionen fastslog, at forsinket tilrådighedsstillelse af egne indtægter medfører morarenter i henhold til artikel 11 i
forordning nr. 1552/89, og den anmodede de tyske myndigheder om bl.a. straks at indlede afgiftsopkrævningsproceduren i de
regionale finansdirektioner vedrørende samtlige T1-dokumenter udleveret i mere end 14 måneder og ikke færdigbehandlet, undersøge
den forsinkede tilrådighedsstillelse af de egne indtægter og informere Kommissionen herom, ligesom de tyske myndigheder blev
anmodet om at tilstille Kommissionen en liste over alle de regional-direktioner, i hvilke der var blevet konstateret forsinkelse
med hensyn til inddrivelse a posteriori vedrørende de ikke færdigbehandlede forsendelsesprocedurer fra den 1. januar 1993.
28     En ny kontrol foretaget af Kommissionen i november måned 1997, der vedrørte årene 1995 og 1996, afslørede andre tilfælde med
overskridelse af fristen på 14 måneder i henhold til artikel 49 i forordning nr. 1214/92 og artikel 379 i gennemførelsesforordningen.
29     Den begrundelse, de tyske toldmyndigheder anførte for at retfærdiggøre overskridelsen, nemlig at man først søgte at identificere
modtageren af varerne eller afsenderen med henblik på betaling, blev afvist af Kommissionen på grundlag af den klare ordlyd
af artikel 49 i forordning nr. 1214/92 og af artikel 379 i gennemførelsesforordningen.
30     Kommissionen opfordrede de tyske myndigheder til at indlede afgiftsopkrævningsproceduren for samtlige T1-dokumenter udstedt
de sidste 14 måneder og endnu ikke færdigbehandlet, underrette Kommissionen om forsinkelserne ved afgiftsopgørelsen, herefter
sikre indledning inden for fristen på 14 måneder af afgiftsopkrævningsproceduren for de ikke færdigbehandlede forsendelsesdokumenter
og at besvare Kommissionens kontrolrapport fra tidligere.
31     I de tyske myndigheders skrivelse af 28. april 1998 erkendte man overskridelsen af fristen på 14 måneder, men gjorde gældende,
at man ikke var forpligtet til at opkræve importafgifterne senest 14 måneder efter registreringen af T1-dokumentet. Ifølge
myndighederne indeholder gennemførelsesforordningens artikel 379 ingen bindende frist, der foreligger blot en vejledende frist.
Afgangsstedet har yderligere tilstrækkelig tid, henset til fristen på tre år i henhold til kodeksens artikel 221, stk. 3,
til at opkræve beløbene hos debitor. Følgelig bliver der ikke tale om rentetillæg for mora i medfør af artikel 11 i forordning
nr. 1552/89.
32     Ved skrivelse af 14. juli 1998 gentog Kommissionen sin anmodning til de tyske myndigheder om senest den 1. september 1998
at tilstille den de ønskede oplysninger som beskrevet i kontrolrapporten 1995, med henblik på beregning af morarenterne i
medfør af artikel 11 i forordning nr. 1552/89.
33     Ved skrivelse af 18. september 1998 gentog og bekræftede de tyske myndigheder de allerede nævnte argumenter i skrivelsen af
28. april 1998 vedrørende kontrolrapporten fra 1997. De oplysninger, der på ny var blevet krævet af Kommissionens inspektører
i nævnte rapport, blev ikke meddelt inspektørerne.
34     Den 15. november 1999 tilstillede Kommissionen de tyske myndigheder en åbningsskrivelse, hvori den på ny redegjorde for sit
standpunkt som beskrevet ovenfor, samtidig med at den anmodede myndighederne om at fremsætte deres bemærkninger herom inden
for en frist af to måneder.
35     I sit svar af 1. februar 2000, der blev fremsendt ved skrivelse af 24. februar samme år, bekræfter den tyske regering sit
standpunkt, hvorefter fristen på 14 måneder alene er vejledende, således at opkrævningen af afgifterne stadig kan finde sted
efter udløbet af denne frist, såfremt søgeproceduren har varet mere end 11 måneder. Desuden gør regeringen gældende, at undersøgelsesproceduren
i talrige tilfælde ikke kan tilendebringes med resultat inden for fristen på 11 måneder, idet informationsudvekslingen mellem
medlemsstaterne kan kræve yderligere tid. I øvrigt gælder det i medfør af kodeksens artikel 217 og 221 en samlet frist på
tre år med henblik på opkrævningen af afgifterne i fravær af de oplysninger, som er nødvendige for at beregne og bogføre afgifterne.
36     I sin begrundede udtalelse af 19. juli 2000 fremhæver Kommissionen bl.a., at Forbundsrepublikken Tysklands argumentation ikke
er forenelig med den klare ordlyd af gennemførelsesforordningens artikel 379. Desuden følger det af meningen og formålet med
denne bestemmelse, at en hurtigere procedure er påkrævet for hurtigt at kunne fastslå uregelmæssigheder.
37     I en meddelelse af 14. september 2000, fremsendt ved skrivelse af samme dag, oplyste den tyske regering Kommissionen om, at
man bibeholdt sit standpunkt. Under disse omstændigheder besluttede Kommissionen at anlægge nærværende sag.

Om traktatbruddet
38     Ved søgsmålet tager Kommissionen i første række sigte på at få fastslået, at Forbundsrepublikken Tyskland har tilsidesat henholdsvis
artikel 379, stk. 2, i gennemførelsesforordningen, ikrafttrådt den 1. januar 1994, og artikel 49, stk. 2, tredje punktum i
forordning nr. 1214/92, der gjaldt i året 1993, sammenholdt med artikel 2 i forordning nr. 1552/89, idet man ikke rettidigt
stillede de egne indtægter til rådighed i tilfælde med forsinket færdigbehandling af transaktioner med ekstern fællesskabsforsendelse,
som fastslået i tidsrummet 1993-1996.
39     For det andet nedlægger Kommissionen påstand om, at Domstolen tilpligter Forbundsrepublikken Tyskland til »EF-budgettet at
indbetale renter, der skyldes i tilfælde af forsinket bogføring« i medfør af artikel 11 i forordning nr. 1552/89 for perioden
op til 31. maj 2000, og i medfør af artikel 11 i forordning nr. 1150/2000 for perioden efter den 31. maj 2000.

Formaliteten
Parternes argumenter
40     Den tyske regering har rejst tvivl om, hvorvidt sagen taget under ét kan påkendes. Traktatbrudsproceduren tager sigte på ophør
af eksisterende traktatbrud. Om et traktatbrud består, bedømmes udelukkende i forhold til spørgsmålet, om medlemsstaten på
tidspunktet for udløbet af den i den begrundede udtalelse fastsatte frist befandt sig i en EF-stridig situation. Kommissionen
udtaler imidlertid ikke, at Forbundsrepublikken Tyskland har tilsidesat fællesskabsretten på tidspunktet for udløbet af fristen
i den begrundede udtalelse i september måned 2000. Det ligger fast, at den tyske regering længe inden dette tidspunkt kunne
benytte udtalelserne fra Kommissionens kontrollører til at pålægge toldstederne endnu strengere at overholde de frister, der
er fastsat i gennemførelsesforordningens artikel 379, uden dog at opgive sin opfattelse om, at de pågældende frister ikke,
modsat Kommissionens opfattelse, var bindende frister.
41     Heroverfor er det Kommissionens holdning, at søgsmålet bør fremmes til påkendelse. Forholdet er nemlig det, at traktatbruddet
består, eftersom de renter, der skyldes for den forsinkede betaling i sagen, ikke er blevet indbetalt til EF-budgettet, således
at der efter Kommissionens opfattelse klart er tale om et løbende traktatbrud.
42     Den tyske regering har også rejst spørgsmål om sagens fremme til påkendelse ud fra det synspunkt, at Kommissionen i påstandenes
anden del vil tilpligte sagsøgte at betale de renter, der er forfaldet som følge af den forsinkede kreditering af Kommissionens
konto, til EF-budgettet. Det fremgår af artikel 228, stk. 1, EF, at Domstolen i en traktatbrudssag alene bør begrænse sig
til at fastslå traktatbruddet, og at det overlades til de nationale organer at fastsætte de retsfølger, de skal udlede af
denne fastslåelse, men dog således, at traktatbruddet bør ophøre straks. Derfor bør Domstolen afvise at behandle påstandenes
anden del, for Kommissionen gør intet andet via dette middel end at udstede et betalingspålæg for renter, som angiveligt skyldes.
43     Kommissionen har heroverfor anført, at artikel 11 i forordning nr. 1552/89 fastsætter en præcis og ubetinget pligt til at
betale morarenter. Domstolen har allerede henvist til en sådan pligt i andre traktatbrudssager (dom af 20.3.1986, sag 303/84,
Kommissionen mod Tyskland, Sml. s. 1171, præmis 19). Tillige hindrer artikel 228 EF ikke Domstolen i at fremsætte udtalelser
til fremme af ophøret af et fastslået traktatbrud. Endelig har medlemsstaten intet skøn vedrørende spørgsmålet om tilendebringelse
af traktatbruddet, for betalingen af de relevante morarenter er den eneste mulighed for at opfylde en dom, der fastslår et
traktatbrud.
Domstolens bemærkninger
44     Hvad angår den første indsigelse om sagens afvisning gående ud på, at de tyske myndigheder ved udløbet af fristen ifølge den
begrundede udtalelse overholdt fristerne ifølge gennemførelsesforordningens artikel 379, må det bemærkes, at Forbundsrepublikken
Tyskland, selv om dette er tilfældet, nægter at indbetale de af Kommissionen krævede morarenter for den periode, som der tages
sigte på ved nærværende sag, nemlig årene 1993-1996, i hvilken overskridelser af disse frister er blevet fastslået og erkendt
af den sagsøgte medlemsstat.
45     Som det fremgår af fast retspraksis (jf. bl.a. dom af 16.5.1991, sag C-96/89, Kommissionen mod Nederlandene, Sml. I, s. 2461,
præmis 38), består en uadskillelig forbindelse mellem forpligtelsen til for det første at fastlægge EF’s egne indtægter, pligten
til at kreditere dem på Kommissionens konto inden for de fastsatte frister og endelig pligten til at betale morarenter.
46     Følgelig kan det ikke i det tilfælde, hvor Kommissionens klagepunkt om forsinket bogføring af toldafgiftsbeløbet og krediteringen
af de hertil svarende egne indtægter på Kommissionens konto måtte være begrundet, udelukkes, at samtlige retsvirkninger af
traktatbruddet ikke er blevet bragt ud af verden ved udløbet af fristen ifølge den begrundede udtalelse, navnlig betalingen
af morarenter i henhold til forordning nr. 1552/89. Følgelig består der en interesse i, at det påståede traktatbrud i påkommende
tilfælde fastslås.
47     Den første formalitetsindsigelse kan derfor ikke tages til følge.
48     Hvad angår den anden indsigelse om sagens afvisning, begrænset til anden del af Kommissionens påstande, må det påpeges, at
i denne del af sagen ønsker Kommissionen, at Domstolen dømmer Forbundsrepublikken Tyskland til »til EF-budgettet at indbetale
de skyldige renter for forsinket bogføring« i medfør af artikel 11 i forordning nr. 1552/89 for perioden op til den 31. maj
2000, og af artikel 11 i forordning nr. 1150/2000 for perioden efter den 31. maj 2000.
49     Det står fast, at søgsmål efter artikel 226 EF har til formål at fastslå, at en medlemsstat har tilsidesat sine pligter ifølge
fællesskabsretten. Fastslåelsen af et sådant retsbrud forpligter ifølge selve ordlyden af artikel 228 EF den pågældende medlemsstat
til at træffe de foranstaltninger, der er nødvendige for at opfylde Domstolens dom. Men Domstolen kan ikke pålægge den domfældte
stat at træffe bestemte foranstaltninger.
50     Følgelig kan Domstolen ikke inden for en traktatbrudssag tage stilling til klagepunkter i forbindelse med påstande, der som
i sagen her tager sigte på, at Domstolen pålægger en medlemsstat at betale morarenter.
51     Påstandene i denne sag skal, for så vidt de tager sigte på betaling af morarenter i medfør af artikel 11 i forordning nr. 1552/89,
under disse omstændigheder afvises fra påkendelse, hvorfor klagepunktet til støtte for denne del af påstandene, nemlig om
tilsidesættelse af den pågældende artikel, ikke kan fremmes til påkendelse.
52     Under disse omstændigheder vil behandlingen af denne sag være at begrænse til en pådømmelse af klagepunktet om den forsinkelse,
hvormed Forbundsrepublikken Tyskland i tidsrummet 1993-1996 stillede egne indtægter til rådighed, under tilsidesættelse af
artikel 49 i forordning nr. 1214/92 eller artikel 379 i gennemførelsesforordningen, sammenholdt, for begges vedkommende, med
artikel 2, stk. 1, i forordning nr. 1552/89.

Realiteten
Parternes argumenter
53     Ifølge Kommissionen fremgår det af ordlyden af gennemførelsesforordningens artikel 379 og artikel 49 i forordning nr. 1214/92
samt af formålet, som fællesskabslovgiver har villet opnå, at de pågældende bestemmelser forpligter toldmyndighederne til
at sørge for opkrævning a posteriori af toldskyld hurtigst muligt og senest ved udløbet af fristen på 14 måneder, når myndighederne
kender debitor og størrelsen af de skyldige afgifter, som skal meddeles debitor (artikel 2, stk. 1, i forordning nr. 1552/89).
54     Gennemførelsesforordningens artikel 379 har til formål at tilskynde toldmyndighederne til at handle så hurtigt som muligt
for at imødegå negative virkninger for EF budgettet. Risikoen for ikke at kunne fastslå toldskylden øges med tiden (debitor
kan ikke findes eller er ude af rådighed over sit bo). Således er fristen på 14 måneder, som udelukkende finder anvendelse
undtagelsesvist, en maksimalfrist, der, såfremt den ikke overholdes, medfører en forsinket tilrådighedsstillelse fra den pågældende
medlemsstats side af de egne indtægter.
55     Den manglende overholdelse af fristerne efter gennemførelsesforordningens artikel 379 skader Fællesskabets interesser samt
interesserne hos de øvrige medlemsstater, som i tilfælde af forsinket bogføring af de egne indtægter skal dække eventuelle
finansieringsbehov i EF-budgettet.
56     Forbundsrepublikken Tyskland har gjort gældende, at hverken gennemførelsesforordningens artikel 379 eller artikel 49 i forordning
nr. 1214/92 fastsætter en maksimalfrist eller en præklusiv frist for myndighederne.
57     Alene affattelsen af gennemførelsesforordningens artikel 379, stk. 1, viser allerede, at der ikke er fastsat nogen præklusiv
frist. Bestemmelsen tjener heller ikke Fællesskabets interesse i en hurtig opkrævning af toldafgifterne, som kun reguleres
ved kodeksens artikel 217 ff. Reglerne i gennemførelsesforordningens artikel 378 ff., hvis grundlag er artikel 215 EF, angår
et forudgående spørgsmål i forhold til opkrævning, nemlig fastslåelsen af de faktiske omstændigheder, der ligger til grund
for denne, som visse omstændigheder kan forsinke.
58     Den tyske regering anfører, at de tyske toldmyndigheder, såfremt undersøgelsen forsinkes, ikke er i stand til at overholde
fristen på 11 måneder, oftest på grund af omstændigheder, som de slet ikke kan lægges til last, men som andre medlemsstaters
toldmyndigheder har ansvaret for.
59     Gennemførelsesforordningens artikel 379, stk. 2, pålægger lige så lidt som samme artikels stk. 1 toldmyndighederne en maksimalfrist.
Alene affattelsen af denne bestemmelse viser, at EF-lovgiver ikke kræver, at myndighederne allerede har opkrævet afgifter
og tillæg ved udløbet eller før udløbet af en frist på tre måneder.
60     Selv om bevismidler blev forelagt ganske kort tid inden udløbet af nævnte frist på tre måneder, ville toldmyndighederne være
pligtige at undersøge bevisværdien heraf. Desuden kunne den toldpligtige fremlægge alternative bevismidler efter betydningen
i gennemførelsesforordningens artikel 380. Først ved afslutningen af deres undersøgelser vil toldmyndighederne være i stand
til eventuelt at fastslå, om der foreligger toldskyld, og fastsætte dens størrelse samt debitors identitet. Disse undersøgelser
kan imidlertid ofte være meget langvarige.
61     I øvrigt tillader intet at konkludere, at medlemsstaterne er pligtige over for Fællesskabet til at opkræve og holde de egne
indtægter rede, når de i forhold til indehaverne af en toldskyld stadig kan foretage opkrævning efter udløbet af en frist
på 14 måneder. For toldmyndighederne er alene fristen på tre år efter kodeksens artikel 221, stk. 3, en bindende frist.
62     Den tyske regering har også gjort gældende, at selv om disse to frister måtte betragtes som bindende, ville de ikke kunne
lægges sammen, eftersom de tager sigte på forskellige adressater. Gennemførelsesforordningens artikel 379, stk. 1, skal nemlig
tilskynde medlemsstaternes myndigheder til at gennemføre undersøgelses-proceduren snarest muligt og til et hurtigt samarbejde,
mens stk. 2 tilskynder den hovedforpligtede til aktivt at samarbejde ved opklaringen af forholdene, da han ellers vil skulle
betale afgifterne i den medlemsstat, hvori afgangsstedet ligger. Ganske logisk kan man alene sammenlægge maksimumsfrister,
der tager sigte på de samme adressater.
63     For øvrigt skal man til fristerne efter gennemførelsesforordningens artikel 379, stk. 1 og 2, nødvendigvis lægge den frist,
inden for hvilken toldmyndighederne skal foretage undersøgelser og opklaringer hvad angår de bevismidler, som omhandles i
samme forordnings artikel 380.
64     Endelig omhandler kodeksens artikel 217-221 bogføringen af toldskyldens størrelse og underretningen herom. Så længe de nødvendige
oplysninger for beregning og bogføring af afgifterne ikke er til rådighed, tildeler EF-lovgiver en frist på tre år for opkrævningen
af afgifterne.
65     Ifølge den belgiske regering, der er indtrådt i sagen til støtte for den sagsøgte regerings påstande, udgør udløbet af den
14. måned ikke en endelig frist, ej heller en præklusiv frist, men en frist med karakter af ordensforskrift, der markerer
begyndelsestidspunktet for, hvornår man skal fastslå toldskylden i medlemsstaten.
66     Ifølge den belgiske regering indebærer fastslåelsen af toldskylden, at medlemsstaten i medfør af kodeksens artikel 220 ff.
har tilstrækkelig tid. Ved udløbet af den 14. måned råder afgangsstedet ikke over samtlige de oplysninger, der er nødvendige
for at beregne den pågældende toldskyld.
Domstolens bemærkninger
67     Indledningsvis bemærkes, at den tyske regering ikke bestrider Kommissionens anbringender vedrørende de faktiske forhold i
relation til den toldskyld, der blev stiftet efter uregelmæssigheder begået under ordningen for ekstern fællesskabsforsendelse,
hvilken toldskyld i perioden omfattet af nærværende sag, nemlig årene 1993-1996, ikke er blevet gjort til genstand for en
opkrævningsprocedure fra de tyske myndigheders side inden for den frist på to dage, der er fastsat i kodeksens artikel 218
efter udløbet af fristen på tre måneder nævnt i gennemførelsesforordningens artikel 379, stk. 2, tredje punktum, og i de tidligere
gældende, tilsvarende bestemmelser. Men modsat Kommissionen finder den tyske regering, at den ikke, ved at indlede opkrævningsproceduren
flere måneder efter udløbet af denne frist på tre måneder, har tilsidesat sine pligter ifølge Fællesskabets toldret.
68     Det må herved bemærkes, at ifølge gennemførelsesforordningens artikel 379, stk. 1, underretter afgangsstedet, når en forsendelse
ikke er blevet frembudt ved bestemmelsesstedet, og stedet for overtrædelsen eller uregelmæssigheden ikke kan fastslås, den
hovedforpligtede herom så hurtigt som muligt og senest inden udløbet af den 11. måned efter datoen for registreringen af angivelsen
til fællesskabsforsendelse.
69     Domstolen fastslog vel ved dom af 14. november 2002 i sagen SPKR (sag C-112/01, Sml. I, s. 10655, præmis 40), at manglende
overholdelse af 11-månedersfristen ikke i sig selv hindrer opkrævning af toldskylden hos den hovedforpligtede, men den fastslog
også i samme doms præmis 34, at nævnte frist er rettet til forvaltningsmyndighederne og har til formål at sikre, at myndighederne
anvender bestemmelserne om opkrævning af toldskyld hurtigt og ensartet med henblik på, at Fællesskabets egne indtægter stilles
til rådighed uden ophold. Følgelig har, iagttagelsen af fristen på 11 måneder, uden at have virkning på spørgsmålet om inddrivelse
af toldskylden, for medlemsstaterne ikke desto mindre en bydende karakter i relation til deres EF-retlige forpligtelser vedrørende
tilrådighedsstillelsen af Fællesskabets egne indtægter.
70     Hertil kommer, at underretningen ifølge stk. 1 i gennemførelsesforordningens artikel 379, i overensstemmelse med stk. 2 bl.a.
skal oplyse om den frist, inden for hvilken der på en for afgangsstedet tilfredsstillende måde skal føres bevis for, at forsendelsen
er gennemført forskriftsmæssigt, eller inden for hvilken det kan påvises, hvor overtrædelsen eller uregelmæssigheden faktisk
er begået. Denne frist er på tre måneder at regne fra den dato, på hvilken der er givet den underretning, som der tages sigte
på i nævnte artikels stk. 1. Ved udløbet af denne frist »opkræver« den kompetente medlemsstat, hvis nævnte beviser ikke er
fremlagt, importafgifter og andre afgifter.
71     I præmis 24 og 25 i dom af 20. januar 2005 i sagen Honeywell Aerospace (sag C-300/03, endnu ikke trykt i Samling af Afgørelser)
har Domstolen fastslået, at det fremgår af selve ordlyden af gennemførelsesforordningens artikel 378, stk. 1, og artikel 379,
stk. 2, at afgangsstedets underretning til den hovedforpligtede om den frist, inden hvilken de forlangte bevisligheder kan
fremlægges, er af bindende karakter og skal ligge forud for opkrævning af toldskylden. Denne frist tager sigte på at beskytte
den hovedforpligtedes interesser ved at tildele ham tre måneder for eventuelt at føre bevis for transaktionens lovlighed eller
foretage påvisning af det sted, hvor uregelmæssigheden eller overtrædelsen faktisk har fundet sted. Følgelig kan den medlemsstat,
hvori afgangsstedet ligger, kun opkræve importafgifterne, såfremt den bl.a. har underrettet den hovedforpligtede om, at vedkommende
har en frist på tre måneder til at føre de krævede beviser, og at disse ikke er blevet bragt inden for fristen.
72     Det fremgår af de ovenstående betragtninger, at såfremt de omtvistede forsendelser, som i nærværende sag ikke er blevet frembudt
for bestemmelsesstedet, og stedet for overtrædelsen eller uregelmæssigheden ikke kan fastslås, skal afgangsstedet af hensyn
til en hurtig tilrådighedsstillelse af Fællesskabernes egne indtægter give den hovedforpligtede meddelelse herom hurtigst
muligt og senest inden udløbet af den 11. måned efter tidspunktet for registreringen af angivelsen om fællesskabsforsendelse.
Underretningen skal oplyse den pågældende om, at han har en frist på tre måneder, inden for hvilken beviset for, at forsendelsestransaktionen
har været lovlig, eller for det sted, hvor overtrædelsen faktisk er blevet begået, kan føres over for afgangsstedet på en
for toldmyndighederne tilfredsstillende måde. Efter udløbet af denne frist »opkræver« den kompetente medlemsstat toldskylden,
såfremt nævnte bevis ikke føres.
73     Det er i denne sammenhæng, at kodeksens artikel 217, stk. 1, bestemmer, at ethvert importafgifts- eller eksportafgiftsbeløb,
der udgør en toldskyld, skal »beregnes« af toldmyndighederne, så snart de »har de fornødne oplysninger« og »indskrives af
disse myndigheder i regnskabsregistrene«.
74     Ifølge kodeksens artikel 218, stk. 3, skal »bogføringen af det tilsvarende afgiftsbeløb« ske senest to dage efter det tidspunkt,
hvor toldmyndigheden »kan beregne det pågældende afgiftsbeløb og fastslå, hvem debitor er«. Kodeksens artikel 219 indeholder
hjemmel for at udvide denne frist til højst 14 dage, enten hvis medlemsstaternes administrative organisation gør det nødvendigt,
eller toldmyndighederne som følge af særlige omstændigheder ikke er i stand til at overholde de fastsatte frister. I medfør
af kodeksens artikel 221, stk. 1, skal afgiftsbeløbet, »så snart [det] er bogført, underrettes debitor«.
75     Under denne sag har Kommissionen nærmere bestemt påtalt over for de tyske myndigheder, at de ikke inden for den frist på to
dage, der ligger efter udløbet af fristen på tre måneder ifølge gennemførelsesforordningens artikel 379, stk. 2, har indledt
opkrævningsproceduren for toldskylden. Mere præcist foreholder Kommissionen dem, at de ikke har bogført de tilsvarende afgiftsbeløb
i overensstemmelse med kodeksens artikel 218, stk. 3, ligesom de ikke har givet meddelelse til debitor om beløbet i medfør
af kodeksens artikel 221, stk. 1, hvortil knyttes fastslåelsen af de egne indtægter efter betydningen i artikel 2, stk. 1,
i forordning nr. 1552/89.
76     Heroverfor har den tyske regering gjort gældende, at medlemsstaterne ikke er pligtige at opkræve toldskylden umiddelbart efter
udløbet af den frist på tre måneder, som følger efter udløbet af fristen på 11 måneder ifølge gennemførelsesforordningens
artikel 379, stk. 1.
77     Denne opfattelse kan ikke tiltrædes.
78     Som Kommissionen med rette har gjort gældende, fremgår det af ordlyden af gennemførelsesforordningens artikel 379, stk. 2,
tredje punktum, at medlemsstaterne er pligtige at indlede opkrævningsproceduren i denne bestemmelses betydning efter udløbet
af fristen på tre måneder, der er fastsat deri. Denne fortolkning er også nødvendig for at sikre, at toldmyndighederne omhyggeligt
og ensartet gennemfører bestemmelserne om opkrævning af toldskylden af hensyn til interessen i, at Fællesskabernes egne indtægter
stilles effektivt og hurtigt til rådighed.
79     Den nævnte fortolkning strider heller ikke imod kodeksens artikel 221, stk. 3, som tillader at give underretning om de skyldige
beløb i løbet af en periode på tre år at regne fra datoen for toldskyldens opståen. Bestemmelsen tager ganske særligt sigte
på at sikre retssikkerheden, idet den fastsætter en maksimal frist for underretningen til debitor af toldskyldens størrelse.
Den griber heller ikke negativt ind i de toldmyndighederne i øvrigt påhvilende pligter ifølge bestemmelserne i kodeksen og
gennemførelsesforordningen i forholdet til Fællesskabet med henblik på at sikre en omhyggelig og ensartet gennemførelse af
bestemmelserne om opkrævning af toldskylden af hensyn til, at Fællesskabernes egne indtægter stilles til rådighed hurtigt
og effektivt.
80     I medfør af kodeksens artikel 217, stk. 1, artikel 218, stk. 3, samt artikel 219 skal bogføringen af toldskyldens størrelse
således som den omhandles i denne sag, ske inden for en frist på to dage, der kan forlænges uden at overstige i alt 14 dage.
Tillige skal underretningen til debitor om afgiftsbeløbet ifølge kodeksens artikel 221, stk. 1, ske, så snart beløbet er bogført.
Denne frist begynder at løbe at regne fra den dato, på hvilken toldmyndighederne har de nødvendige oplysninger og følgelig
er i stand til at beregne afgiftsbeløbet og fastslå, hvem der er debitor. Men i modsætning til det af den tyske regering hævdede
er det netop tilfældet senest ved udløbet af fristen på tre måneder ifølge gennemførelsesforordningens artikel 379, stk. 2.
81     Hvad først angår fastslåelsen af, om der består toldskyld, må det bemærkes, at når, som i denne sag, forsendelserne under
ordningen for ekstern fællesskabsforsendelse ikke er blevet frembudt for bestemmelsesstedet inden for den af afgangsstedet
fastsatte frist, formodes toldskylden at være opstået, og den hovedforpligtede formodes at være skyldner herfor. I et sådant
tilfælde, og når stedet for overtrædelsen eller uregelmæssigheden ikke kan fastslås, skal afgangsstedet i medfør af gennemførelsesforordningens
artikel 379, stk. 1, give underretning herom til den hovedforpligtede inden udløbet af en frist på 11 måneder efter datoen
for registreringen af angivelsen om fællesskabsforsendelse.
82     I medfør af artikel 379, stk. 2, første og andet punktum, skal denne underretning angive den frist på tre måneder, som den
pågældende har til at bevise lovligheden af forsendelsestransaktionen. Som bemærket i nærværende doms præmis 71, kan de kompetente
toldmyndigheder kun opkræve skylden, såfremt de over for den hovedforpligtede har oplyst, at vedkommende har en frist på tre
måneder til at bevise lovligheden af forsendelsestransaktionen, og dette bevis ikke er blevet ført inden for fristen.
83     Men som generaladvokaten har anført i punkt 50 i forslaget til afgørelse, tillader intet at nå til det resultat, at bedømmelsen
af de fremlagte beviser for at godtgøre lovligheden af transaktionen, såsom beviserne, der ikke er udtømmende opført i gennemførelsesforordningens
artikel 380 – selv om beviserne fremlægges på den sidste dag af fristen på tre måneder som tidligere angivet – berettiger
til en fravigelse fra kodeksens bestemmelser i artikel 218 og 219 med henblik på bogføring af afgiftsbeløbene og underretning
herom til debitor i medfør af kodeksens artikel 221, stk. 1.
84     Hvad herefter angår fastslåelsen af, hvem der er debitor for toldskylden, må det anføres, at den hovedforpligtede i overensstemmelse
med gennemførelsesforordningens artikel 379, stk. 1 og 2, ved udløbet af denne frist på tre måneder anses for at være skyldner
for toldskylden, hvilket gælder uafhængigt af det forhold, at der kan søges ansvar hos andre. Følgelig er, senest ved udløbet
af nævnte frist på tre måneder, toldmyndighederne klart i stand til at fastslå, hvem der er hovedforpligtet i egenskab af
debitor for toldskylden.
85     Hvad i øvrigt angår fastlæggelsen af afgiftsbeløbet må det anføres, at således som generaladvokaten har forklaret i punkt
57-62 i forslaget til afgørelse, hindrer slet intet – selv om man ikke kan kræve af afgangsstedet, at det systematisk beregner
afgiftsbeløbet svarende til importtoldskylden for hver forsendelsestransaktion, som er indledt efter indgivelsen af forsendelsesangivelsen,
det tidspunkt, fra hvilket toldstedet i princippet er i besiddelse af de nødvendige oplysninger for at beregne de pågældende
afgifter – at en sådan beregning sker, så snart man over for den hovedforpligtede har meddelt fristen på tre måneder, inden
for hvilken vedkommende kan føre beviset for, at transaktionen er lovlig, nemlig senest efter udløbet af fristen på 11 måneder
ifølge gennemførelsesforordningens artikel 379, stk. 1.
86     Hvad endelig angår fastsættelsen af, hvilke toldmyndigheder der er kompetente til at opkræve toldskylden, indfører gennemførelsesforordningens
artikel 378, stk. 1 og 2, en kompetenceformodning til fordel for den medlemsstat, som afgangsstedet henhører under. Inden
for fristen på tre måneder efter samme forordnings artikel 379, stk. 2, kan den hovedforpligtede føre beviset for, at overtrædelsen
er begået i en anden medlemsstat. Som Kommissionen med rette har bemærket, tillader intet at konkludere, at bedømmelsen af
de med henblik herpå fremlagte dokumenter, forudsat at disse fremlægges på den sidste dag af tremånedersfristen, kan ske under
overholdelse af fristen på to dage efter udløbet af tremånedersfristen, som i særligt begrundede tilfælde kan forlænges med
yderligere 12 dage og således komme op på en maksimal frist på 14 dage.
87     Det følger af de ovenstående betragtninger taget under ét, at man må forkaste den tyske regerings argumentation, hvorefter
fristerne på elleve og tre måneder alene er vejledende frister, og at opkrævningsproceduren ikke som et bydende krav skal
indledes ved udløbet af nævnte frist med henvisning til, at de kompetente toldmyndigheder ved udløbet af nævnte frist rent
faktisk er ude af stand til umiddelbart at indlede proceduren til opkrævning af toldskylden.
88     Det må endelig antages, at underretningen om toldskyldens størrelse til den hovedforpligtede umiddelbart efter udløbet af
tremånedersfristen ikke udgør en uforholdsmæssig byrde for vedkommende. Hvis det senere viser sig, at transaktionen med fællesskabsforsendelse
er forløbet forskriftsmæssigt og inden for de fastsatte frister, eller at den er blevet afsluttet for sent uden anden uregelmæssighed,
kan den hovedforpligtede opnå tilbagebetaling af de betalte beløb, hvilken efter kodeksens vedtagelse udtrykkeligt er fastsat
i dennes artikel 236, stk. 1, når det er godtgjort, at misligholdelsen, i overensstemmelse med kodeksens artikel 204, stk. 1,
sammenholdt med gennemførelsesforordningens artikel 859, ikke har haft reelle følger for det konkrete forløb af den pågældende
toldprocedure.
89     Den forsinkede meddelelse, under tilsidesættelse af kodeksens artikel 221, stk. 1, og artikel 218, stk. 3, af de hertil svarende
afgifters størrelse, således som den fremgår af de ovenstående bemærkninger, medfører nødvendigvis en forsinkelse ved fastslåelsen
af Fællesskabernes ret til de egne indtægter efter betydningen i artikel 2 i forordning nr. 1552/89. I medfør af sidstnævnte
bestemmelse fastslås nemlig den nævnte ret »så snart« det skyldige beløb er blevet meddelt af de kompetente myndigheder til
den afgiftspligtige, hvilken meddelelse skal ske, så snart debitor kendes, og når de kompetente administrative myndigheder
kan beregne fordringens størrelse, under overholdelse af de relevante fællesskabsbestemmelser, her kodeksen og gennemførelsesforordningen.
90     Følgelig bør det første klagepunkt anses for begrundet såvel i relation til bestemmelserne i kodeksen og gennemførelsesforordningen
som i relation til de i det væsentlige identiske bestemmelser, der gjaldt inden det tidsrum, som der er tale om i nærværende
sag.
91     Henset til de ovenstående betragtninger må det konkluderes, at Forbundsrepublikken Tyskland ved forsinket at stille Fællesskabets
egne indtægter til rådighed for dette har tilsidesat sine pligter i medfør af artikel 49 i forordning nr. 1214/92 og artikel
379 i gennemførelsesforordningen, sammenholdt med artikel 2, stk. 1, i forordning nr. 1552/89.

Sagens omkostninger
92     Ifølge procesreglementets artikel 69, stk. 2, pålægges det den tabende part at betale sagens omkostninger, hvis der er nedlagt
påstand herom. Da Forbundsrepublikken Tyskland har tabt sagen, bør det i overensstemmelse med Kommissionens påstand herom
betale sagens omkostninger. I medfør af samme artikels stk. 4 bærer Kongeriget Belgien sine egne omkostninger.
På grundlag af disse præmisser
udtaler og bestemmer
Domstolen (Anden Afdeling)
1)
Forbundsrepublikken Tyskland har, ved forsinket at stille Fællesskabets egne indtægter til rådighed for dette, tilsidesat
sine pligter i medfør af artikel 49 i Kommissionens forordning (EØF) nr. 1214/92 af 21. april 1992 om gennemførelsesbestemmelser
til og forenkling af proceduren for fællesskabsforsendelse og artikel 379 i Kommissionens forordning (EØF) nr. 2454/93 af
2. juli 1993 om visse gennemførelsesbestemmelser til Rådets forordning (EØF) nr. 2913/92 om indførelse af en EF-toldkodeks,
sammenholdt med artikel 2, stk. 1, i Rådets forordning (EØF, Euratom) nr. 1552/89 af 29. maj 1989 om gennemførelse af afgørelse
88/376/EØF, Euratom om ordningen for Fællesskabernes egne indtægter.
2)
I øvrigt frifindes Forbundsrepublikken Tyskland.
3)
Forbundsrepublikken Tyskland betaler sagens omkostninger.
4)
Kongeriget Belgien bærer sine egne omkostninger.
Underskrifter
*
Processprog: tysk.