CELEX: 61993TJ0012
Konkurrence
forordning nr. 4064/89
beslutning, hvorved en fusion erklæres forenelig med fællesmarkedet
annulationssøgsmål
formaliteten
fagforeninger og personaleudvalg
retsakt, der berører dem umiddelbart og individuelt
berettiget interesse, der giver grundlag for, at anerkendte arbejdstagerrepræsentanter efter anmodning kan fremsætte bemærkninger under den administrative procedure

Faktiske omstaendigheder og retsforhandlinger
1 I henhold til artikel 4, stk. 1, i Raadets forordning (EOEF) nr. 4064/89 af 21. december 1989 om kontrol med fusioner og virksomhedsovertagelser (EFT L 395, s. 1, som berigtiget i EFT 1990 L 257, s. 14, herefter benaevnt "forordning nr. 4064/89") indgav Nestlé SA (herefter benaevnt "Nestlé") den 25. februar 1992 anmeldelse til Kommissionen om et offentligt tilbud om overtagelse af samtlige aktier i Source Perrier SA (herefter benaevnt "Perrier"). Overtagelsestilbuddet var den 20. januar 1992 blevet fremsat af Nestlé' s og Banque Indosuez' faelles datterselskab, Demilac SA (herefter benaevnt "Demilac"). Nestlé og Demilac havde, for det tilfaelde, at overtagelsestilbuddet blev gennemfoert efter hensigten, forpligtet sig til at saelge et af Perrier' s datterselskaber, Volvic, til BSN-koncernen.
2 Efter en gennemgang af anmeldelsen besluttede Kommissionen den 25. marts 1992 at indlede proceduren efter artikel 6, stk. 1, litra c), i forordning nr. 4064/89, da den fandt, at den anmeldte fusion rejste alvorlig tvivl med hensyn til, om den var forenelig med faellesmarkedet. Efter Kommissionens opfattelse var der fare for, at der som foelge af fusionen ville opstaa en dominerende stilling enten for Perrier-Nestlé i sig selv eller for Perrier-Nestlé og BSN som helhed.
3 Den 25. maj 1992 fik Nestlé og BSN af Kommissionen lejlighed til at udtale sig som "deltagende parter".
4 Under hensyn til nogle tilsagn, Nestlé havde afgivet over for Kommissionen, vedtog denne den 22. juli 1992 beslutning 92/553/EOEF om en procedure i henhold til Raadets forordning (EOEF) nr. 4064/89 (IV/M.190 ° Nestlé/Perrier, EFT L 536, s. 1, herefter benaevnt "beslutningen"), hvorved fusionen blev erklaeret forenelig med faellesmarkedet. Denne erklaering om, at fusionen var forenelig med faellesmarkedet, blev i beslutningen afgivet paa betingelse af, at alle betingelser og paabud, der var indeholdt i Nestlé' s tilsagn, blev overholdt fuldt ud (jf. beslutningens 136. betragtning og artikel 1). Disse betingelser og paabud, som tog sigte paa at goere det lettere for en levedygtig konkurrent med tilstraekkelige ressourcer til at konkurrere effektivt med Nestlé og BSN at faa adgang til det franske marked for flaskeaftappet vand, kan sammenfattes saaledes:
° Nestlé afhaender til en saadan konkurrent maerkerne og kilderne Vichy, Thonon, Pierval og Saint-Yorre samt en raekke andre, lokale kilder.
° Valget af koeberen, som skal raade over tilstraekkelige finansielle midler og et tilstraekkeligt kendskab til drikkevarer og levnedsmidler som maerkevarer, skal forelaegges Kommissionen til godkendelse.
° Nestlé afholder sig fra at stille under ét aar gamle oplysninger om selskabets salgsmaengder til raadighed for brancheforeninger eller andre enheder, som kunne videregive disse oplysninger til andre konkurrenter, saa laenge den nuvaerende snaevre oligopolistiske markedsstruktur er fremherskende paa det franske marked for flaskeaftappet vand.
° Nestlé er indforstaaet med at holde alle de aktiver og interesser, som selskabet erhverver fra Perrier, adskilt fra sine egne aktiviteter, indtil salget af de naevnte maerker og kilder er gennemfoert.
° Nestlé foretager i det naevnte tidsrum ingen strukturelle aendringer i Perrier uden Kommissionens forudgaaende godkendelse.
° Nestlé videregiver ingen kommercielle oplysninger eller andre oplysninger, herunder ophavsrettigheder, af fortrolig eller intern karakter fra Perrier til andre enheder inden for Nestlé-koncernen.
° Nestlé anerkender, at det er en betingelse for salget af Volvic til BSN, at de naevnte maerker og kilder er solgt.
° Nestlé maa i en periode paa ti aar hverken direkte eller indirekte generhverve de maerker eller kilder, som selskabet afhaender i henhold til tilsagnet, og Nestlé forpligter sig til i en periode paa fem aar fra datoen for Kommissionens beslutning at informere Kommissionen om enhver erhvervelse af enheder, der har en andel af salget paa det franske marked for flaskeaftappet vand paa over fem procent.
5 Pierval-kilden, som Nestlé skulle afhaende i henhold til beslutningen, udnyttes af et af vaerkerne under Vittel SA (herefter benaevnt "Vittel") ° Pierval-vaerket ° som beskaeftiger 119 arbejdstagere. Sagsoegerne har oplyst, at Vittel i 1992 blev et selskab i Nestlé-koncernen.
6 Ved staevning indleveret til Rettens Justitskontor den 3. februar 1993 har Comité central d' entreprise de Vittel SA (herefter benaevnt "CCE Vittel"), Comité d' établissement de Pierval (herefter benaevnt "CE Pierval") og Fédération générale agroalimentaire-CFDT (herefter benaevnt "FGA-CFDT") anlagt sag i medfoer af EF-traktatens artikel 173 med paastand om annullation af beslutningen, "for saa vidt der i denne over for Nestlé opstilles betingelser for at anerkende Nestlé-Perrier-fusionen som forenelig med faellesmarkedet, som er ulovlige eller overfloedige", specielt i det omfang betingelserne indebaerer "en udskillelse af en hel virksomhedsgren, nemlig Pierval-vaerket, fra Vittel SA".
7 Ved saerskilt processkrift, registreret paa Rettens Justitskontor den 2. marts 1993, har sagsoegerne endvidere, i medfoer af EF-traktatens artikel 185 og 186, fremsat begaering om foreloebige forholdsregler, principalt i form af udsaettelse af gennemfoerelsen af beslutningen, subsidiaert i form af suspension af beslutningen, for saa vidt som Pierval kraeves afhaendet, i perioden indtil afsigelsen af dommen i hovedsagen. Ved kendelse af 2. april 1993 paalagde Rettens praesident Kommissionen, saa snart den har oplysninger herom, at give Retten underretning om, at alle betingelserne vedroerende den i beslutningen omhandlede afhaendelse af aktiver er opfyldt, og navnlig om, at forhindringerne for overfoerelsen af retten til at udnytte kilderne Vichy og Thonon er fjernet. I samme kendelse blev gennemfoerelsen af beslutningen udsat, for saa vidt der i beslutningen stilles krav om afhaendelse af Pierval-vaerket, indtil der i sagen om foreloebige forholdsregler er truffet afgoerelse om begaeringerne om udsaettelse af gennemfoerelsen paa grundlag af de af Kommissionen meddelte oplysninger (sag T-12/93 R, CEE Vittel og CE Pierval mod Kommissionen, Sml. II, s. 449). Efter afgivelsen af de naevnte oplysninger den 14. juni 1993 fastslog Rettens praesident i en kendelse af 6. juli 1993, at begaeringerne om foreloebige forholdsregler ikke kunne tages til foelge. Afgoerelsen om sagens omkostninger blev udsat (sag T-12/93 R, Sml. II, s. 785).
8 Ved processkrift indleveret til Rettens Justitskontor den 14. juni 1993 har Comité central d' entreprise de la Société générale des grandes sources (herefter benaevnt "CCE Perrier"), Comité d' établissement de la Source Perrier, Vergèze (Frankrig, herefter benaevnt "CE Perrier"), fagforeningen CGT de la Source Perrier (herefter benaevnt "CGT Perrier") og Comité de groupe Perrier (herefter benaevnt "CG Perrier") anmodet om tilladelse til at intervenere i sagen til stoette for sagsoegernes paastande. Retten har taget begaeringerne om intervention til foelge ved kendelse af 16. december 1993.
9 Intervenienterne har fremfoert anbringender og argumenter til stoette for deres paastande den 14. marts 1994. Da sagsoegerne ikke har fremsat bemaerkninger vedroerende intervenienternes indlaeg inden for den fastsatte frist, er den skriftlige forhandling blevet afsluttet med indleveringen af sagsoegtes bemaerkninger den 27. april 1994.
10 Paa grundlag af den refererende dommers rapport har Retten (Anden Udvidede Afdeling) besluttet at indlede den mundtlige forhandling uden forudgaaende bevisoptagelse. Den mundtlige forhandling har fundet sted den 7. oktober 1994.
Parternes paastande
11 Sagsoegerne har nedlagt foelgende paastande:
° Det paalaegges Kommissionen at fremlaegge samtlige dokumenter, som Kommissionen har lagt til grund for beslutningen.
° Det anerkendes, at soegsmaalet tager sigte paa annullation af beslutningen, for saa vidt der i denne over for Nestlé opstilles betingelser for at erklaere Nestlé-Perrier-fusionen forenelig med faellesmarkedet, herunder at Vittel skal afhaende Pierval-vaerket, selv om Kommissionen skulle have truffet en beslutning udelukkende om fusionens forenelighed med faellesmarkedet uden overhovedet at opstille betingelser.
° I konsekvens heraf annulleres den anfaegtede beslutning med alle heraf foelgende retsvirkninger.
12 Sagsoegte har nedlagt foelgende paastande:
° Sagsoegte frifindes.
° Sagsoegerne tilpligtes at betale sagens omkostninger in solidum.
13 Intervenienterne har nedlagt foelgende paastande:
° Sagsoegerne gives medhold i paastanden om annullation af beslutningen.
° Kommissionen tilpligtes at betale intervenienternes omkostninger.
Formaliteten
Sammenfatning af parternes argumentation
14 Kommissionen har, samtidig med at den har udtalt sig om sagens realitet, gjort gaeldende, at sagen maa afvises. Den har indledningsvis anfoert, at det er en betingelse for, at en sag kan antages til realitetsbehandling, ikke alene, at de to krav i EF-traktatens artikel 173 er opfyldt ° nemlig at sagsoegerne er umiddelbart og individuelt beroert af den anfaegtede retsakt ° men ogsaa, at sagsoegerne godtgoer at have soegsmaalsinteresse (jf. Domstolens dom af 31.3.1977, sag 88/76, Exportation des sucres mod Kommissionen, Sml. s. 709, og af 10.7.1986, sag 282/85, DEFI mod Kommissionen, Sml. s. 2469). I det foreliggende tilfaelde finder Kommissionen ikke, at sagsoegerne har godtgjort at have soegsmaalsinteresse, naar det tages i betragtning, at hovedformaalet med forordning nr. 4064/89 er at opretholde og udvikle en effektiv konkurrence inden for faellesmarkedet. Ganske vist skal Kommissionen, som det naevnes i trettende betragtning til forordning nr. 4064/89, ved sin generelle vurdering af en fusions indvirkning paa konkurrencen tage sit udgangspunkt i virkeliggoerelsen af de grundlaeggende maal, som er angivet i traktatens artikel 2, herunder styrkelsen af Faellesskabets oekonomiske og sociale samhoerighed, som omhandlet i EF-traktatens artikel 130 A. I den naevnte betragtning til forordningen stilles der dog ikke krav om en detaljeret gennemgang af en fusions indvirkning paa beskaeftigelsessituationen i en bestemt virksomhed, men kun om, at der tages hensyn til de virkninger, fusionen maa antages at faa paa beskaeftigelsessituationen i hele Faellesskabet eller en del af Faellesskabet. Efter Kommissionens opfattelse kan de anerkendte arbejdstagerrepraesentanter saaledes kun godtgoere en beskyttelsesvaerdig interesse, hvis de er i stand til at paavise, at en fusion, som Kommissionen har godkendt, i det mindste for en umiddelbar betragtning vil kunne udgoere en kvalificeret kraenkelse af de sociale maal, der opstilles i EF-traktatens artikel 2.
15 Kommissionen har endvidere anfoert, at sagsoegerne ikke har soegsmaalskompetence, idet de ikke opfylder de to betingelser, som i traktatens artikel 173 opstilles for, at en sag kan antages til realitetsbehandling. Kommissionen har for det foerste bestridt, at sagsoegerne skulle vaere individuelt beroert af beslutningen. Den har i denne forbindelse henvist til, at tredjemaend kun opfylder denne betingelse, saafremt den paagaeldende beslutning beroerer dem paa grund af visse egenskaber, som er saerlige for dem, eller paa grund af en faktisk situation, der adskiller dem fra alle andre og derfor individualiserer dem paa lignende maade som adressaten. Heraf har Kommissionen udledt, at de beroerte tredjemaend, som ikke har reageret under den administrative procedure, ikke har ret til at anlaegge sag til proevelse af den beslutning, der er truffet ved procedurens afslutning. Til stoette herfor har Kommissionen anfoert, at Domstolen ° saavel i konkurrence- og statsstoettesager som i sager vedroerende dumping og subsidieordninger ° har anerkendt, at tredjemaend, der er tillagt processuelle rettigheder, kan anlaegge sag, netop for at give Domstolen mulighed for at efterproeve, hvorvidt disse processuelle rettigheder er iagttaget (jf. dom af 25.10.1977, sag 26/76, Metro mod Kommissionen, Sml. s. 1875, af 4.10.1983, sag 191/82, Fediol mod Kommissionen, Sml. s. 2913, og af 28.1.1986, sag 169/84, Cofaz m.fl. mod Kommissionen, Sml. s. 391). Hvis man indroemmer en sagsoeger, der ikke har oensket at goere brug af sine rettigheder under en procedure, soegsmaalskompetence, vil det vaere ensbetydende med at indfoere en alternativ procedure i forhold til den, der er hjemmel for i faellesskabsbestemmelserne, i det konkrete tilfaelde i artikel 18, stk. 4, i forordning nr. 4064/89.
16 I den foreliggende sag har Kommissionen bestridt sagsoegernes argumentation om, at de foerst paa for sent et tidspunkt fik underretning om afhaendelsen af Pierval-vaerket, og at de af denne grund ikke var i stand til at goere brug af muligheden for at afgive udtalelse i medfoer af artikel 18, stk. 4, i forordning nr. 4064/89. Kommissionen har gjort gaeldende, at denne forsinkede underretning ikke kan tilregnes den, da forordning nr. 4064/89 ikke paalaegger den nogen forpligtelse af denne karakter. Forsinkelsen maa antages at vaere opstaaet, enten paa grund af en forsoemmelse begaaet af Nestlé' s ledelse eller paa grund af, at den franske lovgivning ikke indeholder de fornoedne bestemmelser. Forsinkelsen kan saaledes ikke danne grundlag for, at sagen antages til realitetsbehandling, idet den retlige efterproevelse i saa fald ikke vil angaa Kommissionens iagttagelse af processuelle rettigheder, der er tillagt tredjemaend ved en faellesskabsretsakt.
17 I svarskriftet har Kommissionen endvidere bestridt, at FGA-CFDT skulle vaere en anerkendt repraesentant for Vittel' s arbejdstagere, jf. artikel 18, stk. 4, i forordning nr. 4064/89. Det maa specielt kraeves, at en arbejdstagerrepraesentation, som oensker at stoette ret paa artiklens bestemmelser, i henhold til de nationale retsregler har til opgave at varetage interesserne for hele virksomhedens personale og ikke blot for sine egne medlemmer. I duplikken har Kommissionen taget til efterretning, at sagsoegerne i replikken har gjort gaeldende, at fagforeninger i henhold til den franske lovgivning om arbejdsforhold har til opgave at varetage kollektive faglige interesser. Kommissionen har fremhaevet, at selv om det maa vaere Retten, der skal afgoere spoergsmaalet om fortolkningen af det faellesskabsretlige begreb "anerkendte repraesentanter for arbejdstagerne", vil anvendelsen af begrebet indebaere, at man i hver medlemsstat foretager en vurdering af, hvilken funktion fagforeningerne har i henhold til national ret.
18 Kommissionen har for det andet bestridt, at sagsoegerne er direkte beroert af den anfaegtede retsakt. Til stoette herfor har Kommissionen foerst og fremmest anfoert, at sagsoegerne for foerste gang i replikken har henvist til selvstaendige interesser, som haevdes at vaere direkte beroert af den anfaegtede beslutning. Dette anbringende, som maa antages at vaere nyt, maa saaledes afvises, jf. artikel 48, stk. 2, i Rettens procesreglement. Under alle omstaendigheder kan sagsoegerne efter Kommissionens opfattelse ikke paaberaabe sig selvstaendige interesser ° bortset fra iagttagelsen af de processuelle rettigheder, der er fastlagt i artikel 18, stk. 4, i forordning nr. 4064/89 ° som skulle adskille sig fra de kollektive arbejdstagerinteresser, sagsoegerne har til opgave at varetage.
19 Kommissionen har endvidere anfoert, at de eventuelle afskedigelser i Vittel' s hovedsaede, som efter sagsoegernes opfattelse kan vaere en foelge af afhaendelsen af Pierval, ikke kan vaere en umiddelbar konsekvens af beslutningen. I denne forbindelse har Kommissionen henvist til bestemmelsen i artikel 4, stk. 1, i Raadets direktiv 77/187/EOEF af 14. februar 1977 om tilnaermelse af medlemsstaternes lovgivning om varetagelse af arbejdstagernes rettigheder i forbindelse med overfoersel af virksomheder, bedrifter eller dele af bedrifter (EFT L 61, s. 26, herefter benaevnt "direktiv 77/187"), hvorefter en overfoersel af en bedrift ikke i sig selv giver overdrageren eller erhververen nogen begrundelse for at foretage afskedigelser.
20 Med hensyn til risikoen for at miste de fordele, de ansatte i Pierval har efter den gaeldende virksomhedsoverenskomst inden for Vittel, har Kommissionen anfoert, at det foelger af artikel L. 132-8 i den franske code du travail, at enhver kollektiv overenskomst eller aftale inden for en virksomhed i tilfaelde af en virksomhedsoverfoersel fortsat finder anvendelse i ét aar, eller indtil anden aftale er truffet. Indgaas der ingen overenskomst inden et aar efter virksomhedsoverfoerslen, bevarer arbejdstagerne de individuelle fordele, de har opnaaet i henhold til den tidligere aftale.
21 Sagsoegerne har gjort gaeldende, at Kommissionen ikke kan gives medhold i sin afvisningspaastand. De har bestridt, at sagen kan afvises med den begrundelse, at de ikke har soegsmaalsinteresse. Til stoette herfor har de foerst og fremmest gjort gaeldende, at der i traktatens artikel 173 ikke stilles krav om soegsmaalsinteresse som betingelse for, at en sag kan antages til realitetsbehandling. Dernaest har de anfoert, at deres soegsmaalsinteresse i oevrigt ikke kan drages i tvivl. Virksomhedspersonaleudvalgene (comités d' entreprise) spiller i Frankrig en betydningsfuld rolle i forbindelse med opretholdelsen af erhvervsstrukturen i arbejdstagernes interesse, og til varetagelse af denne funktion har de reelle kontrolbefoejelser og reaktionsmuligheder paa det oekonomiske, finansielle og kommercielle plan i virksomheden. Under disse omstaendigheder ville det dels vaere i strid med EF-traktaten ° som i henhold til artikel 130 A tager sigte paa at styrke den oekonomiske og sociale samhoerighed inden for Faellesskabet ° og dels vaere i strid med grundlaeggende retsplejehensyn at indfoere en "diskrimination" med hensyn til adgangen til at anlaegge sag ved Faellesskabets retsinstanser mellem paa den ene side erhvervsdrivende selskaber og paa den anden side juridiske personer, som skal varetage arbejdstagernes interesser, hvad enten der er tale om fagforeninger eller personaleudvalg.
22 Med hensyn til de i traktatens artikel 173 opstillede betingelser for, at et soegsmaal kan antages til realitetsbehandling, maa der efter sagsoegerens opfattelse i denne sag gaelde en "formodning ° paa grundlag af lovgivningen og Domstolens praksis ° for, at soegsmaalet kan admitteres". Foerst og fremmest er sagsoegerne individuelt beroert af beslutningen, som er udstedt i medfoer af forordning nr. 4064/89, da forordningen beskytter de kollektive rettigheder for arbejdstagerne i de deltagende virksomheder. For det foerste indroemmes der i forordningens artikel 18, stk. 4, en ret for anerkendte repraesentanter for disse arbejdstagere til at afgive udtalelse under den administrative procedure, hvis de anmoder derom. Det foelger af fast praksis, at tredjemaend i tilfaelde, hvor de i en forordning tillaegges rettigheder under en administrativ procedure, har adgang til at anlaegge sag til beskyttelse af deres berettigede interesser (jf. ovennaevnte domme i sagerne Metro mod Kommissionen, Fediol mod Kommissionen, og Cofaz m.fl. mod Kommissionen).
23 I denne forbindelse har sagsoegerne naermere anfoert, at det faellesskabsretlige begreb anerkendte repraesentanter for en virksomheds arbejdstagere ikke alene omfatter valgte arbejdstagerrepraesentanter, men ° som Kommissionen ogsaa har anerkendt ° ethvert organ som efter lovgivningen har til opgave at varetage interesserne for hele en virksomheds personale og ikke kun for sine egne medlemmer. Dette maa vaere tilfaeldet for FGA-CFDT, som er anerkendt som repraesentant for arbejdstagere paa nationalt plan. Som en faglig sammenslutning har den saaledes til opgave at forsvare alle arbejdstagerne inden for foedevarebranchen, som ogsaa Vittel tilhoerer. I medfoer af artikel L. 411-11 i den franske code du travail kan FGA-CFDT, i lighed med enhver fagforening, for alle retsinstanser udoeve alle rettigheder, der tilkommer en part i en borgerlig sag vedroerende forhold, som direkte eller indirekte kan vaere til skade for kollektive interesser inden for det fagomraade, sammenslutningen repraesenterer.
24 Sagsoegerne har i oevrigt bestridt, at anerkendte arbejdstagerrepraesentanter, som ikke har anmodet om at maatte afgive udtalelse til Kommissionen under den administrative procedure, ikke skulle kunne betragtes som individuelt beroert af den endelige beslutning. Hvis man som betingelse for at indbringe en sag for Faellesskabets retsinstanser stillede krav om, at adgangen til at afgive udtalelse i henhold til forordning nr. 4064/89 er benyttet, ville man fratage personer, som direkte og individuelt er beroert af en beslutning, men som ikke har benyttet denne adgang, deres ret til at anlaegge sag, hvilket ville vaere i strid med traktatens artikel 173. I praksis ville Kommissionens standpunkt indebaere, at alle som eventuelt beroeres af en beslutning, ville vaere tvunget til at anmode om adgang til at fremsaette udtalelser under den administrative procedure, alene med det formaal at forbeholde sig muligheden for, i paakommende tilfaelde, at anlaegge sag med paastand om annullation af beslutningen.
25 Under alle omstaendigheder har sagsoegerne i det foreliggende tilfaelde ikke vaeret i stand til at udoeve deres rettigheder under proceduren, som fastlagt i artikel 18, stk. 4, i forordning nr. 4064/89. De fik foerst underretning fra arbejdsgiveren om, at en raekke kilder, herunder Pierval, skulle afhaendes, efter at beslutningen var udstedt. Dette fremgaar ogsaa af praemis 24 i den kendelse, som Rettens praesident afsagde den 2. april 1993.
26 For det andet har sagsoegerne fremhaevet, at forpligtelsen til at tage hensyn til arbejdstagernes rettigheder i forbindelse med forordning nr. 4064/89 ogsaa fremgaar af 31. betragtning til forordningen, hvori det hedder, at denne forordning paa ingen maade "beroerer ... arbejdstagernes kollektive rettigheder, saaledes som de er anerkendt i de beroerte virksomheder". I det foreliggende tilfaelde beroeres personalerepraesentationerne i Vittel individuelt, saa meget desto mere som en af de betingelser, der opstilles i beslutningen for, at den paagaeldende fusion kan erklaeres forenelig med faellesmarkedet, er udskillelse af en hel virksomhedsgren fra Vittel, nemlig Pierval-vaerket. Herved paatvinges et traditionelt arbejdstagerfaellesskab en kunstig opdeling, og dette griber ind i de rettigheder, arbejdstagerfaellesskabet har opnaaet. Paa denne maade beroerer beslutningen de anerkendte repraesentanter for arbejdstagerne i Vittel paa grund af egenskaber, som er saerlige for dem, og paa grund af den faktiske situation, der individualiserer dem paa lignende maade som Vittel, som er en af de virksomheder, beslutningen vedroerer, og paa lige fod med Nestlé, som beslutningen er rettet til.
27 Sagsoegerne har endvidere anfoert, at beslutningen beroerer dem umiddelbart, da den afhaendelse af en del af virksomheden Vittel, der stilles krav om i beslutningen, er et indgreb i saavel de rettigheder, der selvstaendigt er tillagt dem i deres egenskab af anerkendte arbejdstagerrepraesentanter, som i arbejdstagernes rettigheder.
28 I replikken har sagsoegerne principalt udviklet deres argumentation om, at beslutningen umiddelbart og noedvendigvis beroerer deres selvstaendige rettigheder. Dels goeres der ved beslutningen indgreb i virksomhedens oekonomiske, industrielle, tekniske og finansielle struktur som foelge af den forpligtelse, der paalaegges Vittel til at afhaende Pierval-vaerket, helt uanset konsekvenserne for arbejdsfaellesskabet og arbejdstagernes rettigheder. Dels medfoerer beslutningen et indgreb i de sagsoegende personalerepraesentationers struktur, idet Pierval-vaerkets virksomhedspersonaleudvalg vil blive udskilt fra Vittel, og man derfor i det centrale virksomhedspersonaleudvalg ikke laengere vil have repraesentanter for Pierval-vaerket. Herved faar det centrale personaleudvalg en anden retlig karakter, idet det bliver et rent virksomhedsudvalg. Beslutningen griber saaledes ind i de rettigheder, som efter den franske lovgivning er tillagt centrale virksomhedspersonaleudvalg. Ogsaa FGA-CFDT, som er langt den stoerste fagforening inden for Vittel, beroeres direkte af beslutningen med hensyn til udoevelsen af sine opgaver som repraesentant for arbejdstagerne i selskabet, idet udskillelsen af Pierval-vaerket fra Vittel i henhold til artikel L. 122-2 i den franske code du travail vil medfoere en overfoerelse af de ansatte i Pierval-vaerket.
29 I oevrigt har sagsoegerne anfoert, at beslutningen direkte griber ind i de rettigheder, der er tillagt arbejdstagerne baade i Vittel og i Pierval-vaerket, da retsvirkningerne af den afhaendelse af en virksomhedsgren, der stilles krav om, maa baeres af disse arbejdstagere. Pierval-vaerket udgoer en betydelig del af Vittel, og vaerket er "et vaesentligt led i beskaeftigelsesgarantien". Ifoelge beslutningen skal koeberen imidlertid kun godkendes ud fra kriterier, der angaar udviklingen af konkurrencen. Hertil kommer, at arbejdspladser vil forsvinde som foelge af afskedigelser i konsekvens af fusionen, og de ansatte ved Pierval-vaerket er i oevrigt umiddelbart beroert som foelge af, at de mister kollektive fordele, der er indroemmet inden for Vittel. Til godtgoerelse af, at der tilfoejes en saadan umiddelbar skade, har sagsoegerne udtrykkeligt henvist til begaeringen om foreloebige forholdsregler og til processkrifterne i sagen om foreloebige forholdsregler.
30 Sammenfattende har sagsoegerne anfoert, at de som anerkendte arbejdstagerrepraesentanter har kompetence til at anlaegge sag ved Retten til varetagelse af de kollektive arbejdstagerrettigheder, der er sikret ved forordning nr. 4064/89. Herved har sagsoegerne naermere anfoert, at selv om arbejdstagerrepraesentanter efter fransk ret kan indbringe uretmaessige forhold i forbindelse med virksomhedsoverfoersler for domstolene, kan de ikke anfaegte gennemfoerelsen af en kommissionsbeslutning for de nationale domstole, da proevelsen af en saadan retsakts lovlighed udelukkende kan foretages af Faellesskabets retsinstanser.
31 Intervenienterne har i det hele stoettet de af sagsoegerne fremfoerte anbringender vedroerende sagens formalitet. De har mindet om, at der i henhold til traktatens artikel 173 bestaar en soegsmaalsadgang til proevelse af en beslutning, som er truffet af en institution, for enhver, der umiddelbart og individuelt beroeres af beslutningen. Inden for rammerne af forordning nr. 4064/89 giver det forhold, at man udtrykkeligt naevner personer "med saerlige rettigheder" blandt de tredjemaend, der godtgoer at have en berettiget interesse, grundlag for en egentlig formodning for, at sager anlagt af disse tredjemaend til proevelse af beslutningen kan antages til realitetsbehandling. Den omstaendighed, at der ved forordning nr. 4064/89 ikke er indfoert en klageprocedure, og at de naevnte tredjemaend ikke deltager i proceduren for Kommissionen, kan ikke have betydning i denne henseende. Efter intervenienternes opfattelse har Domstolen i de afgoerelser, Kommissionen har paaberaabt sig, betragtet godtgoerelsen af en berettiget interesse og den faktiske deltagelse i den administrative procedure som alternative og ikke kumulative betingelser for at fremme sagen til realitetsbehandling.
32 I denne forbindelse har intervenienterne henvist til, at en raekke personer ganske vist har adgang til at afgive udtalelse, hvis de anmoder herom, jf. artikel 15, stk. 1, i Kommissionens forordning (EOEF) nr. 2367/90 af 25. juli 1990 om anmeldelser, frister og udtalelser i henhold til forordning nr. 4064/89 (EFT L 219, s. 5), men at det fremgaar af artikel 15, stk. 3, i samme forordning, at Kommissionen under alle omstaendigheder kan tage initiativ til at indhente bemaerkninger fra enhver tredjepart. I den foreliggende sag har Kommissionen imidlertid ikke fundet det noedvendigt at indhente udtalelse fra de anerkendte arbejdstagerrepraesentanter.
33 Hvad naermere angaar beslutningens umiddelbare indvirkning paa sagsoegernes retsstilling, har intervenienterne anfoert, at sagsoegerne med rette har paaberaabt sig en "sammensat skadevirkning", nemlig dels i relation til deres egen status som juridiske personer, dels i forbindelse med deres lovfaestede opgaver til varetagelse af arbejdstagernes kollektive rettigheder. De har i denne forbindelse anfoert, at en beslutning, der har betydning for beskaeftigelsesniveauet eller beskaeftigelsesvilkaarene noedvendigvis griber ind i arbejdstagerrepraesentanternes selvstaendige rettigheder, og at det omvendte ogsaa er tilfaeldet. Det kan derfor ikke vaere et nyt anbringende, at sagsoegerne i replikken har paaberaabt sig saadanne selvstaendige rettigheder.
34 Med hensyn til sagens realitet har intervenienterne fremhaevet, at beslutningen beroerer sagsoegerne umiddelbart, for saa vidt der deri stilles krav om, at Pierval-vaerket afhaendes, hvilket dels vil paavirke beskaeftigelsesniveauet og beskaeftigelsesvilkaarene for personalet i Pierval, dels vil paavirke de selvstaendige rettigheder for de anerkendte repraesentanter for arbejdstagerne i de beroerte virksomheder. Disse repraesentanter skulle have vaeret underrettet "i rimelig tid" om fusionen, dels i medfoer af de nationale bestemmelser, dels i medfoer af det naevnte direktiv 77/187. Kommissionen har imidlertid ikke underrettet dem, og den har bevidst undladt at skaffe sig oplysning om forholdene paa det sociale omraade hos de anerkendte repraesentanter for arbejdstagerne i den paagaeldende virksomhed. Herved har den tilsidesat en raekke traktatbestemmelser (artikel 2, 117, 118, 118 A og 118 B), faellesskabspagten af 9. december 1989, den europaeiske socialpagt af 18. oktober 1961 samt direktiv 77/187. I oevrigt beroeres sagsoegerne rent oekonomisk af, at Pierval-vaerket afhaendes, idet dette faar betydning baade for deres driftsbudgetter og for deres budgetter til sociale foranstaltninger. Endelig vil arbejdstagerrepraesentationen i form af CCE Vittel blive reduceret som foelge af afhaendelsen.
Rettens bemaerkninger
35 I henhold til traktatens artikel 173 kan en fysisk eller juridisk person kun anlaegge sag til proevelse af en beslutning, som er rettet til en anden person, hvis beslutningen beroerer ham umiddelbart og individuelt. Da den anfaegtede beslutning er rettet til Nestlé, maa det efterproeves, om sagsoegerne er umiddelbart og individuelt beroert af beslutningen.
36 I denne henseende er den omstaendighed, at en retsakt kan have indvirkning paa sagsoegernes retsstilling, ikke i sig selv tilstraekkelig til, at det maa antages, at retsakten beroerer dem umiddelbart og individuelt. Hvad for det foerste angaar betingelsen om, at sagsoegerne skal vaere individuelt beroert, maa det efter fast retspraksis ogsaa kraeves, at den anfaegtede beslutning beroerer dem paa grund af visse egenskaber, som er saerlige for dem, eller paa grund af en faktisk situation, der adskiller dem fra alle andre og derfor individualiserer dem paa lignende maade som en adressat (jf. Domstolens dom af 15.7.1963, sag 25/62, Plaumann mod Kommissionen, Sml. 1954-1964, s. 411, saerlig s. 414, org. ref.: Rec. s. 197, saerlig s. 223, og af 10.12.1969, forenede sager 10/68 og 18/68, Eridania m.fl. mod Kommissionen, Sml. 1969, s. 117, praemis 7, org. ref.: Rec. s. 459, samt Rettens dom af 28.10.1993, sag T-83/92, Zunis Holding m.fl. mod Kommissionen, Sml. II, s. 1169, praemis 34 og 36).
37 I den foreliggende sag maa der saaledes tages stilling til, om den anfaegtede beslutning beroerer sagsoegerne paa grund af visse egenskaber, som er saerlige for dem, eller paa grund af en faktisk situation, der adskiller dem fra alle andre og derfor individualiserer dem paa lignende maade som en adressat.
38 Med henblik herpaa bemaerkes indledningsvis, at den fremtraedende betydning, der ifoelge systematikken i forordning nr. 4064/89 tillaegges indfoerelse af frie konkurrenceforhold, i visse tilfaelde, i forbindelse med vurderingen af, om en fusion er forenelig med faellesmarkedet, kan forenes med, at man tager fusionens indvirkning paa arbejdsmarkedsforholdene i betragtning, naar denne indvirkning kan medfoere et indgreb i de sociale maal, der er fastlagt i traktatens artikel 2. Kommissionen kan saaledes finde anledning til at efterproeve, om fusionen, selv indirekte, vil kunne faa konsekvenser for arbejdstagernes situation i de deltagende virksomheder, som kan paavirke beskaeftigelsesniveauet eller beskaeftigelsesvilkaarene i Faellesskabet eller en vaesentlig del af Faellesskabet.
39 I henhold til artikel 2, stk. 1, litra b), i forordning nr. 4069/89 skal Kommissionen saaledes foretage en opgoerelse over fusionens oekonomiske konsekvenser, og i denne forbindelse kan Kommissionen, som det bekraeftes i trettende betragtning til forordningen, i givet fald ogsaa tage hensyn til sociale forhold. I betragtningen hedder det, at Kommissionen "ved sin generelle vurdering [boer] tage sit udgangspunkt i virkeliggoerelsen af de grundlaeggende maal i traktatens artikel 2, herunder styrkelsen af Faellesskabets oekonomiske og sociale samhoerighed som omhandlet i traktatens artikel 130 A". I denne retlige sammenhaeng er den udtrykkelige bestemmelse i forordningens artikel 18, stk. 4, om, at repraesentanter for de deltagende virksomheders arbejdstagere har ret til efter anmodning at fremsaette udtalelser ° jf. det princip herom, der opstilles i nittende betragtning til forordningen ° udtryk for, at man har villet sikre, at disse arbejdstageres kollektive interesser tages i betragtning under den administrative procedure.
40 Paa dette grundlag finder Retten, i betragtning af systematikken i forordning nr. 4064/89, at forholdene for arbejdstagerne i de i fusionen deltagende virksomheder i visse tilfaelde kan tages i betragtning af Kommissionen, naar denne udsteder sin beslutning. Dette er grunden til, at man i forordningen har individualiseret de anerkendte repraesentanter for arbejdstagerne i de paagaeldende virksomheder ° dvs. paa tidspunktet for udstedelsen af beslutningen en specifikt angivet og klart afgraenset gruppe ° ved udtrykkeligt og specielt at give dem ret til at afgive udtalelser under den administrative procedure. Disse repraesentative organer, som skal varetage de paagaeldende arbejdstageres kollektive interesser, har saaledes en relevant interesse i relation til de sociale hensyn, som i givet fald kan tages i betragtning af Kommissionen ved dennes vurdering af, om fusionen er tilladelig i henhold til faellesskabsretten.
41 Under disse omstaendigheder har sagsoegerne med rette gjort gaeldende, at det forhold, at de anerkendte repraesentanter for arbejdstagerne i de virksomheder, der deltager i en fusion, udtrykkeligt naevnes blandt de tredjemaend, der godtgoer at have en berettiget interesse i at afgive udtalelse til Kommissionen, under hensyn til forordningens systematik er tilstraekkeligt til at adskille dem fra alle andre tredjemaend, uden at det ° som den sagsoegte institution har haevdet ° er noedvendigt med henblik paa bedoemmelsen af sagens formalitet at godtgoere, om fusionen i det mindste for en umiddelbar betragtning vil kunne gribe ind i de sociale maal, der er opstillet i traktaten. Bedoemmelsen af det sidstnaevnte spoergsmaal maa nemlig antages at falde ind under sagens realitet.
42 Heraf foelger, at de anerkendte repraesentanter for arbejdstagerne i de virksomheder, der deltager i en fusion, principielt maa antages at vaere individuelt beroert af en af Kommissionen udstedt beslutning om, hvorvidt fusionen er forenelig med faellesmarkedet.
43 I den foreliggende sag har Kommissionen ikke bestridt, at to af sagsoegerne, nemlig CCE Vittel og CE Pierval, maa betragtes som anerkendte repraesentanter for arbejdstagerne i de beroerte virksomheder som omhandlet i artikel 18, stk. 4, i forordning nr. 4064/89.
44 Da der er tale om ét og samme soegsmaal, er det ikke noedvendigt at tage stilling til, om den tredje sagsoeger, FGA-CFDT, har soegsmaalskompetence. Som Domstolen har fastslaaet i dom af 24. marts 1993 i sagen CIRFS m.fl. mod Kommissionen (sag C-313/90, Sml. I, s. 1125, praemis 31), er det saaledes tilstraekkeligt til, at sagen kan antages til realitetsbehandling, at mindst en af sagsoegerne opfylder kravene i traktatens artikel 173.
45 Under alle omstaendigheder tilkommer det medlemsstaterne at fastlaegge, hvilke organer der har kompetence til at varetage arbejdstagernes kollektive interesser, og at bestemme, hvilke rettigheder og befoejelser disse organer skal have, medmindre der er truffet harmoniseringsforanstaltninger (jf. f.eks. direktiv 94/45/EF af 22.9.1994 om indfoerelse af europaeiske samarbejdsudvalg eller en procedure i faellesskabsvirksomheder og faellesskabskoncerner med henblik paa at informere og hoere arbejdstagerne, EFT L 254, s. 64). I den foreliggende sag har Kommissionen, efter at sagsoegeren har givet naermere oplysninger paa dette punkt i replikken, i oevrigt ikke bestridt, at FGA-CFDT i henhold til fransk lovgivning ° og for saa vidt som denne faglige organisation er tilknyttet den faglige sammenslutning CFDT ° er anerkendt som repraesentant for arbejdstagere inden for foedevaresektoren og dermed i virksomhederne i denne sektor, herunder Vittel, hvor FGA-CFDT er den stoerste fagforening. Dette maa vaere tilstraekkeligt til, at det kan antages, at FGA-CFDT er en anerkendt repraesentant for arbejdstagerne i de virksomheder, der deltager i den paagaeldende fusion, jf. artikel 18, stk. 4, i forordning nr. 4064/89.
46 I oevrigt findes Kommissionens argumentation om, at sagsoegerne ikke er individuelt beroert af beslutningen, da de ikke i medfoer af artikel 18, stk. 4, i forordning nr. 4064/89 har anmodet om at maatte afgive udtalelse under den administrative procedure, at savne ethvert grundlag. Hvis man fulgte Kommissionens opfattelse paa dette punkt og opstillede et generelt krav om, at naermere angivne tredjemaend, som er tillagt processuelle rettigheder under den administrative procedure, ogsaa rent faktisk skal have deltaget i proceduren for at have soegsmaalskompetence, ville man opstille en ny betingelse ° i form af en obligatorisk forudgaaende procedure ° der ikke er hjemmel for i traktatens artikel 173. Som sagsoegerne har anfoert, vil en saadan indskraenkende fortolkning vaere i strid med de ovenfor naevnte traktatbestemmelser om, at enhver, der beroeres umiddelbart og individuelt af en beslutning, ogsaa kan anlaegge sag til proevelse af beslutningen.
47 En gennemgang af Domstolens praksis bekraefter, at en tredjemands soegsmaalskompetence, i tilfaelde hvor den paagaeldende godtgoer at have en berettiget interesse i at afgive udtalelse under den administrative procedure, ikke noedvendigvis er betinget af, at han rent faktisk har deltaget i proceduren. Andre saerlige omstaendigheder vil i givet fald kunne individualisere en saadan tredjemand paa tilsvarende maade som den anfaegtede beslutnings adressat. I modsaetning til, hvad Kommissionen har gjort gaeldende, har Domstolen saaledes, saavel paa konkurrence- og statsstoetteomraadet som med hensyn til dumping og subsidieordninger, udelukkende taget naermere angivne tredjemaends deltagelse i den administrative procedure i betragtning med henblik paa saaledes, paa en raekke saerlige betingelser, at opstille en formodning for, at de har adgang til at anlaegge sag med paastand om, at Faellesskabets retsinstanser efterproever, ikke alene, at deres rettigheder under proceduren er blevet iagttaget, men ogsaa, at den beslutning, der er truffet ved procedurens afslutning, ikke hviler paa et aabenbart fejlagtigt skoen eller er behaeftet med magtfordrejning. Domstolen har paa intet tidspunkt fastslaaet, at det skulle vaere en noedvendig betingelse for at antage, at saadanne tredjemaend er individuelt beroert af en af Kommissionen udstedt beslutning, at de har deltaget i proceduren (jf. saerlig Domstolens dom i sagen Metro mod Kommissionen, jf. ovenfor, praemis 13, i sagen Fediol mod Kommissionen, jf. ovenfor, praemis 28-31, af 11.10.1983, sag 210/81, Demo-Studio Schmidt mod Kommissionen, Sml. s. 3045, praemis 14 og 15, af 20.3.1985, sag 264/82, Timex mod Raadet og Kommissionen, Sml. s. 849, praemis 11-17, i sagen Cofaz m.fl. mod Kommissionen, jf. ovenfor, praemis 25, og af 22.10.1986, sag 75/84, Metro mod Kommissionen, Sml. s. 3021, praemis 18-23).
48 Hvad saerligt angaar de anerkendte repraesentanter for arbejdstagerne i de deltagende virksomheder, hvis antal og identitet vil kunne vaere kendt paa tidspunktet for udstedelsen af beslutningen, maa den omstaendighed, at de i forordning nr. 4064/89 omtales udtrykkeligt og specielt blandt de tredjemaend, som godtgoer at have "en berettiget interesse" i at maatte afgive udtalelser til Kommissionen, herefter antages i sig selv at vaere tilstraekkelig til at adskille dem fra enhver anden og til at betragte dem som individuelt beroert af den beslutning, der udstedes i medfoer af forordning nr. 4064/89, uanset om de har gjort brug af deres rettigheder under den administrative procedure. Heraf foelger, at sagsoegerne i den foreliggende sag af samtlige de grunde, der er anfoert, maa antages at opfylde denne betingelse i traktatens artikel 173, uanset om de maatte have deltaget i den administrative procedure.
49 Hvad for det andet angaar spoergsmaalet om, hvorvidt den anfaegtede beslutning beroerer sagsoegerne umiddelbart, finder Retten indledningsvis, at den i replikken fremfoerte argumentation, hvorefter der ved den anfaegtede beslutning goeres indgreb i sagsoegernes selvstaendige rettigheder, ikke udgoer et nyt anbringende. Det maa antages, at argumentationen stoettes paa den indirekte indvirkning paa sagsoegernes selvstaendige rettigheder, som er en foelge af de paastaaede konsekvenser af afhaendelsen af Pierval-vaerket for Vittel' s selskabsstruktur og for beskaeftigelsesniveauet i Vittel. Argumentationen er derfor knyttet til det i staevningen fremsatte anbringende om, at afhaendelsen af Pierval-vaerket vil udgoere et indgreb i kollektive rettigheder for arbejdstagerne i de i fusionen deltagende virksomheder. Kommissionens anbringende om, at argumentationen boer afvises, kan derfor ikke tages til foelge.
50 Det maa konstateres, at den paagaeldende fusion ikke kan gribe ind i selvstaendige rettigheder, som indehaves af repraesentanterne for arbejdstagerne i de deltagende virksomheder. I modsaetning til, hvad sagsoegerne har haevdet, udgoer den omstaendighed, at den afhaendelse af Pierval-vaerket, der stilles krav om i beslutningen om godkendelsen af fusionen, bl.a. medfoerer, at CE Pierval vil ophoere med at eksistere inden for Vittel, og at der dermed ikke vil bestaa et centralt virksomhedspersonaleudvalg, ikke et indgreb i det centrale personaleudvalgs selvstaendige rettigheder. Det centrale personaleudvalg kan ikke godtgoere at have en interesse i, at dets opgaver opretholdes, naar de betingelser, der efter den relevante nationale lovgivning gaelder for dets oprettelse, ikke laengere er opfyldt som foelge af, at der er sket en aendring af den paagaeldende virksomheds struktur. Paa tilsvarende maade kan fagforeningen FGA-CFDT ikke have en selvstaendig interesse i, at Pierval-vaerket bevares inden for Vittel, med den begrundelse, at en afhaendelse af en betydelig bestanddel af Vittel ° som haevdet af intervenienterne ° vil faa strukturelle og finansielle konsekvenser for fagforeningen. Arbejdstagerrepraesentationer kan saaledes kun paaberaabe sig selvstaendige rettigheder i forbindelse med de opgaver og befoejelser, de har faaet tildelt i henhold til de relevante retsregler, inden for en virksomhed med en bestemt struktur. De kan derimod ikke kraeve, at virksomheden bevarer sin struktur. I denne forbindelse fremgaar det i oevrigt i det vaesentlige af artikel 5 i Raadets direktiv 77/187, at beskyttelsen af arbejdstagerrepraesentationernes selvstaendige rettigheder i tilfaelde af virksomhedsoverfoersler samt de beskyttelsesforanstaltninger, som gaelder for arbejdstagerrepraesentanterne, skal vaere reguleret i medlemsstaternes love eller administrative bestemmelser. Heraf foelger, at kun en beslutning, som kan have indvirkning paa arbejdstagerrepraesentationernes status eller paa deres udoevelse af de befoejelser og opgaver, der er tillagt dem ved de gaeldende bestemmelser, kan beroere saadanne organisationers selvstaendige interesser. Dette kan ikke vaere tilfaeldet for en beslutning om godkendelse af en fusion.
51 Endvidere bemaerkes, at der heller ikke kan gives medhold i sagsoegernes subsidiaere argumentation om, at der ved den anfaegtede beslutning goeres direkte indgreb i de repraesenterede arbejdstageres interesser, for saa vidt som der i beslutningen stilles krav om en afhaendelse af Pierval-vaerket, hvilket dels vil medfoere, at Vittel mister en betydelig del af sine aktiver, dels vil foere til, at arbejdstagerne mister en raekke kollektive fordele, og at arbejdspladser vil blive nedlagt. I denne forbindelse bemaerkes indledningsvis, at forordning nr. 4064/89, som det hedder i 31. betragtning til forordningen "paa ingen maade [beroerer] arbejdstagernes kollektive rettigheder, saaledes som de er anerkendt i de beroerte virksomheder".
52 Hvad specielt angaar den formindskelse af Vittel' s aktiver, som sagsoegerne har haevdet vil finde sted, finder Retten, at en beslutning, hvori der stilles krav om afhaendelse af en del af den paagaeldende virksomheds aktiver, ikke kan antages umiddelbart at beroere de i virksomheden beskaeftigede arbejdstageres interesser som foelge af, at virksomhedens aktiver skulle udgoere en sikkerhed for, at arbejdstagerne ° der, som sagsoegerne har anfoert det, hoerer til virksomhedens fortrinsberettigede fordringshavere ° kan bevare deres beskaeftigelse. Selv hvis det antages, at en betydningsfuld beslutning, som en virksomhed traeffer vedroerende sine aktiver, finansielle forhold eller produktionsforhold, i nogle tilfaelde kan have konsekvenser for de ansattes stilling ° hvilket i det foreliggende tilfaelde i oevrigt ikke er godtgjort for saa vidt angaar Nestlé-koncernens afhaendelse af Pierval-vaerket ° kan saadanne konsekvenser under alle omstaendigheder kun vaere af indirekte karakter. Dette bekraeftes af en gennemgang af Domstolens praksis. Domstolen har saaledes i et tilfaelde, hvor en fagforening blot havde fremsat begaering om tilladelse til at intervenere i en sag, der vedroerte stoettebeloeb til nogle virksomheder, afvist begaeringen med den begrundelse, at fagforeningen kun havde godtgjort en indirekte og fjerntliggende interesse i, at virksomhederne modtog stoettebeloebene, som kunne have faaet en gunstig indvirkning paa deres oekonomi og dermed for beskaeftigelsen i virksomhederne (kendelse af 8.4.1981, forenede sager 197/80-200/80, 243/80, 245/80 og 247/80, Ludwigshafener Walzmuehle Erling m.fl. mod Kommissionen, Sml. s. 1041, praemis 8 og 9). Endvidere bemaerkes, specielt med hensyn til den skade, som sagsoegerne haevder vil vaere en foelge af, at Pierval-vaerket afhaendes til en pris, som haevdes at vaere ubetydelig, at salgsprisen for Pierval-vaerket ° jf. hvad Rettens praesident har udtalt i kendelsen af 6. juli 1993, CEE Vittel og CE Pierval mod Kommissionen, jf. ovenfor, praemis 26 ° selv hvis den maatte betragtes som ubetydelig, ikke foelger af Kommissionens beslutning, men er et resultat af de forhandlinger, som Nestlé har foert med Castel om overdragelse af alle de aktiver, Nestlé har forpligtet sig til at afhaende.
53 Med hensyn til de paastaaede konsekvenser for beskaeftigelsesniveauet og beskaeftigelsesvilkaarene i de beroerte virksomheder, maa det fremhaeves, at bestemmelserne til beskyttelse af arbejdstagernes rettigheder, herunder i tilfaelde af fusioner, er til hinder for ° som det vil blive paavist i de foelgende praemisser ° at gennemfoerelsen af en fusion i sig selv kan have de naevnte konsekvenser. Hvis saadanne konsekvenser skal opstaa, forudsaetter det, at de paagaeldende virksomheder selv, eller i givet fald arbejdsmarkedets parter, paa vilkaar, som er noeje fastlagt i de relevante bestemmelser, traeffer dispositioner af selvstaendig karakter i forhold til selve fusionen. Under hensyn til bl.a., at de enkelte parter paa arbejdsmarkedet har et vist forhandlingsspillerum, er det ikke en rent teoretisk mulighed, at der eventuelt ikke bliver truffet saadanne dispositioner, og dette udelukker, at arbejdstagerrepraesentanterne kan antages at vaere direkte beroert af beslutningen om at godkende fusionen (jf. Domstolens dom af 17.1.1985, sag 11/82, Piraiki Patraiki m.fl. mod Kommissionen, Sml. s. 207, og ovennaevnte dom i sagen Cofaz m.fl. mod Kommissionen).
54 Set under denne synsvinkel fremgaar det klart af de relevante bestemmelser, at det ikke er en noedvendig foelge af en fusion, at arbejdspladser bliver nedlagt, eller at der sker en forringelse af de sociale fordele, der er indroemmet arbejdstagerne i Pierval-vaerket enten ved den gaeldende kollektive overenskomst i Vittel eller ved deres individuelle arbejdskontrakter. I artikel 3 i Raadets direktiv 77/187 bestemmes det saaledes, at overdragerens rettigheder og forpligtelser i henhold til en arbejdskontrakt eller et arbejdsforhold, som bestod paa tidspunktet for overfoerslen, overgaar til erhververen. Desuden bestemmes det i samme direktivs artikel 4, stk. 1, foerste afsnit, at "overfoersel af en virksomhed ... ikke i sig selv [giver] overdrageren eller erhververen nogen begrundelse for at foretage afskedigelser".
55 I denne henseende findes der i oevrigt grund til at bemaerke, at en annullation af Kommissionens beslutning, for saa vidt som denne indebaerer en forpligtelse til at afhaende Pierval-vaerket, ikke vil vaere en garanti mod enhver nedlaeggelse af arbejdspladser i overensstemmelse med lovbestemmelserne herom. I denne forbindelse bekraefter det forhold, at det i den netop citerede bestemmelse i artikel 4 i direktiv 77/187 desuden hedder, at "bestemmelsen ikke er til hinder for, at der kan ske afskedigelser af oekonomiske, tekniske eller organisatoriske aarsager, der medfoerer beskaeftigelsesmaessige aendringer", at saadanne afskedigelser ikke under nogen omstaendigheder kan vaere en direkte foelge af en fusion, men kraever, at der traeffes selvstaendige dispositioner, for hvilke der gaelder samme regler som dem, der vil gaelde i tilfaelde, der ikke har nogen sammenhaeng med en fusion.
56 Hvad specielt angaar anbringenderne vedroerende tabet af sociale fordele for arbejdstagerne i Pierval-vaerket, findes der paa tilsvarende maade anledning til at bemaerke, at direktiv 77/187 i artikel 3, stk. 2, foerste afsnit, indeholder en bestemmelse om, at erhververen efter en overfoersel "skal opretholde samme loen- og arbejdsvilkaar, som gjaldt for overdrageren ifoelge en kollektiv overenskomst, indtil den kollektive overenskomst opsiges eller udloeber, eller en anden kollektiv overenskomst traeder i kraft eller faar virkning". I denne forbindelse bemaerkes, at artikel L. 132-8 i den franske code du travail ° hvilket er ubestridt mellem sagens parter ° indeholder en bestemmelse om, at enhver kollektiv overenskomst, som efter definitionen i samme lovs artikel L. 132-1 har til formaal at regulere samtlige arbejdsvilkaar, samt enhver kollektiv arbejdsaftale, som efter samme definition kun skal regulere nogle af arbejdsvilkaarene, kan opsiges af overenskomst- eller aftaleparterne i overensstemmelse med de i overenskomsten eller aftalen fastlagte betingelser, naar den aftalte varighed er ubegraenset. For tilfaelde, hvor overenskomsten eller aftalen opsiges, bl.a. paa grund af en fusion, en overfoersel eller en spaltning, bestemmes det i samme artikel, at overenskomsten eller aftalen fortsat skal gaelde i fuldt omfang, indtil en ny overenskomst eller aftale er traadt i kraft eller, saafremt dette ikke er tilfaeldet, i mindst et aar fra opsigelsen, saaledes at de paagaeldende arbejdstagere bevarer de individuelle fordele, de har opnaaet, hvis den opsagte overenskomst eller aftale ikke erstattes af en anden ved udloebet af dette tidsrum. I oevrigt medfoerer direktiv 77/187 en yderligere styrkelse af garantierne for, at sociale fordele bevares, idet det i direktivets artikel 4, stk. 2, bestemmes, at saafremt arbejdskontrakten ophaeves, fordi overfoerslen medfoerer en vaesentlig aendring af arbejdsvilkaarene til skade for arbejdstageren, anses arbejdsgiveren for at vaere ansvarlig for arbejdskontraktens ophaevelse.
57 Det fremgaar af samtlige disse omstaendigheder, at individuelle arbejdsaftaler, som er i kraft, fuldt ud overfoeres til det nye selskab. Den gaeldende kollektive overenskomst i Vittel finder ogsaa fortsat anvendelse som omhandlet i artikel L. 132-8 i code du travail. I denne forbindelse maa det fremhaeves, at i henhold til denne artikel indebaerer en overfoersel af en virksomhed ° som det er tilfaeldet i den foreliggende sag ° ikke i sig selv en opsigelse eller nogen som helst aendring af de gaeldende kollektive overenskomster eller aftaler. For det tilfaelde, at man efter overfoerslen dog skulle soege den kollektive aftale aendret, gaelder der i henhold til artikel L. 132-8, stk. 7, i den franske code du travail de samme regler som for enhver opsigelse, der foretages af en eller flere overenskomst- eller aftaleparter i tilfaelde, hvor der ikke foreligger en overfoersel af en virksomhed som omhandlet i direktiv 77/187 (jf. bl.a. Domstolens dom af 12.11.1992, sag C-209/91, Watson Rask og Christensen, Sml. I, s. 5755, praemis 26 ff.).
58 Heraf foelger, at afhaendelsen af Pierval-vaerket i den foreliggende sag ikke i sig selv har nogen umiddelbar indvirkning paa arbejdstagernes rettigheder i henhold til arbejdskontrakterne eller arbejdsforholdene. Da der paa ingen maade bestaar en direkte aarsagsforbindelse mellem det indgreb i rettighederne, der haevdes at vaere tale om, og Kommissionens beslutning, hvori godkendelsen af fusionen bl.a. er gjort betinget af, at Pierval-vaerket afhaendes, skal de beroerte parter raade over et passende retsmiddel til at forsvare deres berettigede interesser, ikke paa stadiet for en efterproevelse af kommissionsbeslutningens lovlighed, men paa det stadium, hvor der traeffes dispositioner, som direkte er aarsag til det haevdede indgreb i rettighederne, dvs. de dispositioner, som, helt uafhaengigt af Kommissionen, maatte blive truffet af virksomhederne og i givet fald af de paagaeldende parter paa arbejdsmarkedet. Det er saaledes paa det stadium, hvor der traeffes saadanne dispositioner ° som er undergivet de nationale domstoles proevelsesret ° at de garantier, der saavel i national ret som i faellesskabsretten er opstillet for arbejdstagernes rettigheder, traeder i funktion. Dette gaelder bl.a. Raadets direktiv 77/187 (jf. ogsaa det af Kommissionen forelagte forslag af 8.9.1994 til Raadets direktiv om tilnaermelse af medlemsstaternes lovgivning om varetagelse af arbejdstagernes rettigheder i forbindelse med overfoersel af virksomheder, bedrifter eller dele af bedrifter, med henblik paa en omarbejdning af direktiv 77/187, EFT C 274, s. 10) og Raadets direktiv 75/129/EOEF af 17. februar 1975 om tilnaermelse af medlemsstaternes lovgivninger vedroerende kollektive afskedigelser (EFT L 48, s. 29), som aendret ved Raadets direktiv 92/56/EOEF af 24. juni 1992 (EFT L 245, s. 3).
59 Af samtlige de grunde, der er anfoert, kan sagsoegerne ikke antages at vaere umiddelbart beroert af den anfaegtede beslutning, dog med forbehold for beskyttelsen af de processuelle rettigheder, som ved forordning nr. 4064/89 er tillagt dem under den administrative procedure. Der er saaledes grund til at minde om, at i tilfaelde, hvor en forordning tillaegger tredjemaend rettigheder under en procedure, raader disse tredjemaend efter fast retspraksis over en soegsmaalsadgang til beskyttelse af deres berettigede interesser (jf. saerlig dom af 25.10.1977, Metro mod Kommissionen, jf. ovenfor, praemis 13). Hvad naermere angaar soegsmaal, som indbringes af fysiske eller juridiske personer, bemaerkes specielt, at Faellesskabets retsinstanser principielt kun kan underkaste naermere angivne tredjemaends ret til efter anmodning at blive hoert under den administrative procedure en kontrol i forbindelse med efterproevelsen af lovligheden af Kommissionens endelige beslutning. Heraf foelger, at selv om det i denne sag fremgaar af det allerede anfoerte, at den endelige beslutnings indhold ikke umiddelbart beroerer sagsoegerne, skal de dog indroemmes ret til at anlaegge sag til proevelse af beslutningen med det praecise formaal at faa efterproevet, om de processuelle rettigheder, de i medfoer af artikel 18 i forordning nr. 4064/89 kunne paaberaabe sig under den administrative procedure, er blevet tilsidesat, saaledes som det er haevdet af de parter, der har faaet tilladelse til at intervenere i sagen til stoette for sagsoegernes paastande. Kun hvis Retten maatte finde, at der er sket en kvalificeret kraenkelse af disse rettigheder, som har kunnet gribe ind i sagsoegernes ret til at goere deres synspunkter gaeldende under den administrative procedure, for saa vidt som de har anmodet herom, har den befoejelse til at annullere beslutningen som foelge af tilsidesaettelse af vaesentlige formkrav. Foreligger der ikke en saadan vaesentlig tilsidesaettelse af sagsoegernes processuelle rettigheder, kan den omstaendighed, at sagsoegerne eller de parter, der har faaet tilladelse til at intervenere til stoette for deres paastande, for Faellesskabets retsinstanser goer gaeldende, at disse rettigheder er blevet tilsidesat under den administrative procedure, ikke i sig selv medfoere, at soegsmaalet kan antages til realitetsbehandling, for saa vidt som det stoettes paa anbringender vedroerende tilsidesaettelse af materielle retsregler, naar sagsoegernes retsstilling, som det allerede er fastslaaet i det foregaaende, ikke umiddelbart beroeres af beslutningens indhold. Kun hvis denne sidstnaevnte betingelse var opfyldt, ville sagsoegerne i medfoer af traktatens artikel 173 have adgang til at kraeve, at Retten tog stilling til beslutningens begrundelse og materielle lovlighed.
60 Det foreliggende soegsmaal maa herefter afvises, men kun i det omfang, det ikke tager sigte paa at opnaa beskyttelse af de processuelle rettigheder, der er tillagt sagsoegerne under den administrative procedure. Retten skal herefter foretage en realitetsproevelse af, om disse rettigheder, som haevdet af intervenienterne, er blevet kraenket ved den anfaegtede beslutning.
Spoergsmaalet, om der kan gives medhold i anbringendet om, at sagsoegernes processuelle rettigheder er blevet tilsidesat
61 Intervenienterne har gjort gaeldende, at Kommissionen ikke under den administrative procedure har draget omsorg for at varetage de rettigheder, der er tillagt de anerkendte repraesentanter for arbejdstagerne i de virksomheder, der deltager i den paagaeldende fusion, idet den ikke har underrettet dem om fusionen i rette tid.
62 Dette kan ikke tiltraedes. I artikel 18, stk. 4, i forordning nr. 4064/89 bestemmes det kun, at de naevnte repraesentanter efter anmodning herom kan afgive udtalelser til Kommissionen. Bestemmelsen paalaegger ikke Kommissionen en oplysningsforpligtelse over for repraesentanterne for arbejdstagerne i de deltagende virksomheder med hensyn til eksistensen af den paataenkte fusion, der ° som tilfaeldet er i denne sag ° er anmeldt til Kommissionen af den virksomhed, der erhverver kontrollen over en anden virksomhed. I denne forbindelse bemaerkes, at i tilfaelde af overfoersel af virksomheder, bedrifter eller dele af bedrifter paahviler forpligtelsen til at underrette repraesentanterne for arbejdstagerne i henhold til artikel 6 i direktiv 77/187, jf. ovenfor, overdrageren og erhververen, idet specielt overdrageren har pligt til i rimelig tid inden overfoerslens gennemfoerelse at give repraesentanterne for sine arbejdstagere oplysninger om grunden til overfoerslen, om overfoerslens juridiske, oekonomiske og sociale foelger for arbejdstagerne og om de paataenkte foranstaltninger for arbejdstagerne.
63 Heraf foelger, at selv hvis det laegges til grund, at de anerkendte repraesentanter for arbejdstagerne i de i fusionen deltagende virksomheder ikke er blevet underrettet i rette tid, kan denne undladelse ikke tilregnes Kommissionen. Det maa nemlig paahvile vedkommende nationale myndigheder og de nationale retsinstanser at kontrollere, at virksomhederne opfylder deres oplysningsforpligtelse over for organer, der repraesenterer arbejdstagerne. I den foreliggende sag kan den sagsoegte institution saaledes ikke kritiseres for at have gjort indgreb i sagsoegernes processuelle rettigheder.
64 Under disse omstaendigheder kan beslutningen ikke vaere behaeftet med en mangel som foelge af, at sagsoegerne som haevdet er blevet underrettet paa for sent et tidspunkt. Som foelge heraf maa sagsoegte frifindes, i det omfang soegsmaalet tager sigte paa en efterproevelse af, at sagsoegernes processuelle rettigheder er blevet iagttaget.
Afgørelse om sagsomkostninger
Sagens omkostninger
65 I henhold til procesreglementets artikel 87, stk. 2, paalaegges det den tabende part at betale sagens omkostninger, hvis der er nedlagt paastand herom. I henhold til artikel 87, stk. 3, kan Retten dog bestemme, at hver part skal baere sine egne omkostninger, hvor der foreligger ganske saerlige grunde.
66 Da denne sag er den foerste, der er anlagt af organer, der repraesenterer arbejdstagerne i virksomheder, som deltager i en fusion, til proevelse af en kommissionsbeslutning om godkendelse af fusionen i henhold til forordning nr. 4064/89, findes Kommissionen at burde baere sine egne omkostninger.
Afgørelse
Paa grundlag af disse praemisser
udtaler og bestemmer
RETTEN (Anden Udvidede Afdeling)
1) Kommissionen frifindes.
2) Hver af sagens parter baerer deres egne omkostninger, herunder omkostningerne i forbindelse med sagen om foreloebige forholdsregler.
3) Intervenienterne baerer deres egne omkostninger.