CELEX: 61990CJ0006
Direktiivi ülevõtmata jätmine
Liikmesriigi vastutus

9.
juuli ja 30. detsembri 1989. aasta määrustega, mis saabusid
Euroopa Kohtusse vastavalt 8. jaanuaril ja 15. jaanuaril 1990,
esitasid Pretura di Vicenza (kohtuasjas C-6/90) ja Pretura di Bassano
del Grappa (kohtuasjas C‑9/90) EMÜ asutamislepingu artikli 177
alusel eelotsuse küsimused EMÜ asutamislepingu artikli 189
kolmanda lõigu ja nõukogu 20. oktoobri 1980. aasta direktiivi
80/987/EMÜ töötajate kaitset tööandja maksejõuetuse korral käsitlevate
liikmesriikide õigusaktide ühtlustamise kohta (EÜT L 283,
lk 23) tõlgendamise kohta.
Need
küsimused kerkisid üles menetluste käigus, mille Andrea Francovich ning
Danila Bonifaci ja teised (edaspidi „hagejad”) algatasid Itaalia
Vabariigi vastu.
Direktiivi
80/987 eesmärk on tagada töötajatele tööandja maksejõuetuse korral
kaitse alammäär ühenduse õiguse alusel, ilma et see piiraks
liikmesriikides kehtivate soodsamate sätete kohaldamist. Sel eesmärgil
on direktiivis sätestatud eelkõige rahuldamata palganõuete rahuldamise
eritagatised.
Artikliga
11 nõuti liikmesriikidelt direktiivi järgimiseks vajalike õigus- ja
haldusnormide jõustamist tähtaja jooksul, mis möödus 23. oktoobril
1983. Itaalia Vabariik seda kohustust ei täitnud ning 2. veebruari
1989. aasta otsusega kohtuasjas 22/87: komisjon
v.
Itaalia (EKL 1989, lk 143) tuvastas Euroopa Kohus liikmesriigi kohustuste rikkumise Itaalia Vabariigi poolt.
A.
Francovich, põhikohtuasja pool kohtuasjas C-6/90, oli töötanud Vicenza
äriühingus CDN Elettronica SnC, kuid oli oma palgast saanud ainult
juhuslikke makseid. Seetõttu algatas ta menetluse Pretura di Vicenza’s,
kes mõistis kostjalt välja ligi 6 miljonit Itaalia liiri.
Täitmismenetluse käigus tuli Tribunale di Vicenza kohtutäituril koostada
protokoll vara puudumise kohta. Seejärel tugines A. Francovich
õigusele saada Itaalia riigilt direktiivis 80/987 ettenähtud tagatisi
või nende asemel hüvitist.
Kohtuasjas
C-9/90 esitasid D. Bonifaci ja veel 33 töötajat hagiavalduse Pretura di
Bassano del Grappa’le, väites, et nad on töötanud äriühingus Gaia
Confezioni Srl, mille pankrot kuulutati välja 5. aprillil 1985.
Töösuhete lõppemise ajal oli hagejatel üle 253 miljoni liiri suurune
nõue, mida äriühingu pankrotimenetluses tunnustati. Rohkem kui viis
aastat pärast pankroti väljakuulutamist ei olnud neile midagi makstud ja
pankrotihaldur ütles neile, et isegi nende nõuete osaline rahuldamine
on täiesti ebatõenäoline. Seejärel esitasid hagejad hagi Itaalia
Vabariigi vastu ja nõudsid, et arvestades riigi kohustust rakendada
23. oktoobrist 1983 direktiivi 80/987, mõistetaks talt hagejate
kasuks välja nende saamata jäänud palk vähemalt viimase kolme kuu eest
või kohustatakse teda maksma selle asemel hüvitist.
Neil
asjaoludel esitasid siseriiklikud kohtud Euroopa Kohtule järgmised
eelotsuse küsimused, mis olid kummalgi juhul ühesugused:
„1.      Kas
ühenduse kehtiva õiguse kohaselt on üksikisikul, keda on kahjustanud
direktiivi 80/987 rakendamata jätmine liikmesriigis – ning see
rakendamata jätmine on tuvastatud Euroopa Kohtu otsusega –, õigus nõuda
riigilt kõnealuse direktiivi piisavalt täpsete ja tingimusteta sätete
täitmist, tuginedes kohustused täitmata jätnud liikmesriigi vastu
vahetult ühenduse õigusele, et saada tagatisi, mida riik oleks pidanud
andma, ja igal juhul nõuda sellise kahju hüvitamist, mida on kantud
seoses sätetega, mille suhtes seda õigust ei kohaldata?
2.      Kas
nõukogu direktiivi 80/987 artiklite 3 ja 4 sätteid tuleb tõlgendada
nii, et kui riik ei ole kasutanud artikli 4 kohast võimalust piirata
vastutust, on riik kohustatud rahuldama töötajate nõuded artikli 3
kohaselt?
3.      Kui
küsimuse nr 2 vastus on eitav, palutakse Euroopa Kohtul sedastada,
milline on miinimumtagatis, mille riik peab andma direktiivi 80/987
kohaselt selleks õigustatud töötajale tagamaks, et kõnealusele töötajale
väljamaksmisele kuuluvat palgaosa võib käsitada direktiivi täitmisena.”
Põhikohtuasja
faktiliste asjaolude, menetluse käigu ja Euroopa Kohtule esitatud
kirjalike seisukohtade täielikuma ülevaate võib leida kohtuistungi
ettekandest. Neid toimiku materjale korratakse allpool üksnes Euroopa
Kohtu arutluskäigu seisukohast vajalikus ulatuses.
Siseriiklike
kohtute esimene küsimus tõstatab kaks probleemi, mida tuleks käsitleda
eraldi. Esiteks puudutab see töötajate õigusi määratlevate direktiivi
sätete vahetut õigusmõju ja teiseks selle vastutuse olemasolu ja
ulatust, mida riik kannab ühenduse õigusest tulenevate kohustuste
rikkumisega tekitatud kahju eest.

Töötajate õigusi määratlevate direktiivi sätete vahetu õigusmõju
Siseriiklike
kohtute esimese küsimuse esimese osaga püütakse teada saada, kas
töötajate õigusi määratlevaid direktiivi sätteid tuleb tõlgendada nii,
et asjaomased isikud saavad tugineda neile õigustele riigi vastu
siseriiklikes kohtutes, kui ettenähtud tähtaja jooksul ei ole
rakendusmeetmeid võetud.
Väljakujunenud
kohtupraktika kohaselt ei saa liikmesriik, kes ei võtnud tähtaegselt
direktiivis sätestatud rakendusmeetmeid, kaitsta end üksikisikute vastu
asjaoluga, et ta ise ei ole täitnud direktiivist tulenevaid kohustusi.
Kõigil juhtudel, mil direktiivi sätted tunduvad sisu poolest olevat
tingimusteta ja piisavalt täpsed, võib nendele sätetele tugineda mis
tahes siseriikliku sätte vastu, mis on direktiiviga vastuolus, kui
rakendusmeetmeid ei ole tähtaegselt võetud, samuti juhul, kui need
sätted määratlevad õigusi, millele üksikisikutel on võimalus riigi vastu
tugineda (19. jaanuari 1982. aasta otsus kohtuasjas 8/81:
Becker, EKL 1982, lk 53, punktid 24 ja 25).
Seetõttu
on vaja uurida, kas töötajate õigusi määratlevad direktiivi 80/987
sätted on tingimusteta ja piisavalt täpsed. Arvesse tuleb võtta kolme
aspekti: nendes sätetes ette nähtud tagatist saama õigustatud isikute
kindlaksmääramine, kõnealuse tagatise sisu ja tagatise andmise eest
vastutava isiku kindlaksmääramine. Siinkohal kerkib eelkõige küsimus,
kas riiki saab pidada tagatise andmise eest vastutavaks seetõttu, et ta
ei võtnud ettenähtud tähtaja jooksul vajalikke rakendusmeetmeid.
Kõigepealt
tuleb tagatist saama õigustatud isikute kindlaksmääramise kohta
märkida, et artikli 1 lõike 1 järgi kohaldatakse direktiivi töölepingust
või töösuhtest tulenevate töötaja nõuete suhtes tööandja vastu, kes on
artikli 2 lõikes 1 määratletud tähenduses maksejõuetu, kusjuures viimati
nimetatud sättes määratletakse asjaolud, mille esinemisel tuleb
tööandja lugeda maksejõuetuks. Artikli 2 lõige 2 viitab mõistete
„töötaja” ja „tööandja” puhul siseriiklikus õiguses esitatud
määratlustele. Lõpetuseks sätestatakse artikli 1 lõikes 2, et
liikmesriigid võivad erandkorras ja teatavatel tingimustel direktiivi
lisas loetletud teatud töötajate kategooriate nõuded direktiivi
reguleerimisalast välja arvata.
Need
sätted on piisavalt täpsed ja tingimusteta selleks, et siseriiklikud
kohtud saaksid otsustada, kas isikut tuleks pidada direktiivi alusel
soodustatud isikuks. Siseriiklikul kohtul on vaja üksnes veenduda, et
asjaomane isik on siseriikliku õiguse kohaselt töötaja ja et teda ei ole
direktiivi reguleerimisalast artikli 1 lõike 2 ja I lisa kohaselt
välja arvatud (sellise väljaarvamise tingimuste kohta vt eespool
viidatud 2. veebruari 1989. aasta otsus kohtuasjas 22/87:
komisjon
v.
Itaalia, punktid 18–23, ja 8. novembri 1990. aasta otsus kohtuasjas C-53/88: komisjon
v.
Kreeka,
EKL 1990, lk I-3917, I-5409, I-3931, punktid 11–26), ning
seejärel kindlaks teha, kas esineb mõni direktiivi artiklis 2 ettenähtud
maksejõuetuse olukord.
Tagatise
sisu suhtes sätestatakse direktiivi artiklis 3, et tuleb võtta
meetmeid, tagamaks töölepingutest või töösuhetest tulenevate töötasuga
seotud rahuldamata nõuete väljamaksmine liikmesriigi määratud kuupäevale
eelnenud ajavahemiku eest, kusjuures liikmesriik võib valida ühe
kolmest võimalusest: a) tööandja maksejõuetuse tekkimise kuupäev; b)
kuupäev, mil asjaomane töötaja sai teate vallandamise kohta tööandja
maksejõuetuse tõttu; c) tööandja maksejõuetuse tekkimise kuupäev või
kuupäev, mil lõpetati asjaomase töötaja tööleping või töösuhe tööandja
maksejõuetuse tõttu.
Olenevalt
oma valikust on liikmesriigil artikli 4 lõigete 1 ja 2 alusel võimalus
piirata maksmiskohustust vastavalt kas kolmekuulise või kaheksanädalase
ajavahemikuga, mis on arvutatud kõnealuses artiklis sätestatud korras.
Lõpetuseks sätestatakse artikli 4 lõikes 3, et liikmesriigid võivad
kehtestada vastutuse ülemmäära, et vältida direktiivi sotsiaalset
eesmärki ületavate summade maksmist. Selle võimaluse kasutamisel peavad
liikmesriigid teatama komisjonile ülemmäära kindlaksmääramise viisidest.
Lisaks sellele sätestatakse artiklis 10, et direktiiv ei mõjuta
liikmesriikide võimalust võtta vajalikke meetmeid kuritarvituste
vältimiseks, eelkõige keelduda vastutusest või vähendada seda teatavatel
asjaoludel.
Seega
annab direktiivi artikkel 3 liikmesriikidele vabaduse määrata kuupäev,
millest alates tuleb tagada nõuete rahuldamine. Nagu Euroopa Kohtu
praktikast siiski kaudselt tuleneb (4. detsembri 1986. aasta
otsus kohtuasjas 71/85: FNV, EKL 1986, lk 3855, ja
23. märtsi 1987. aasta otsus kohtuasjas 286/85: McDermott ja
Cotter, EKL 1987, lk 1453, punkt 15), ei välista liikmesriigi
õigus – valida direktiiviga ettenähtud tulemuse saavutamiseks mitme
võimaliku vahendi vahel – üksikisikute jaoks võimalust tugineda
siseriiklikes kohtutes õigustele, mille sisu saab ainuüksi direktiivi
sätete põhjal piisava täpsusega kindlaks määrata.
Käesoleval
juhul on kõnealuse direktiiviga ettenähtud tulemuseks tagatis, et
tööandja maksejõuetuse korral makstakse välja töötajate rahuldamata
nõuded. Asjaolu, et artikkel 3 ja artikli 4 lõiked 1 ja 2 annavad
liikmesriikidele teatava kaalutlusruumi selle tagatise kindlaksmääramise
viiside ja suuruse piiramise osas, ei mõjuta nõutava tulemuse täpset ja
tingimusteta laadi.
Nagu
komisjon ja hagejad on märkinud, on direktiiviga ettenähtud
miinimumtagatis võimalik kindlaks määrata, võttes aluseks kuupäeva,
mille valimisega kaasneb vastutus, mis  on garantiiasutuse jaoks kõige
vähem koormav. See kuupäev on tööandja maksejõuetuse tekkimise kuupäev,
sest kaks muud kuupäeva – kuupäev, mil töötaja sai teate oma
vallandamise kohta ja töölepingu või -suhte lõpetamise kuupäev –
saabuvad artiklis 3 sätestatud tingimuste kohaselt kindlasti pärast
maksejõuetuse tekkimist, määratledes seega pikema ajavahemiku, mille
suhtes tuleb tagada nõuete rahuldamine.
Artikli
4 lõike 2 kohane võimalus tagatist piirata ei muuda võimatuks
miinimumtagatise kindlaksmääramist. Kõnealuse artikli sõnastusest
tuleneb, et liikmesriikidel on võimalus piirata töötajatele antavaid
tagatisi teatavate artiklis 3 nimetatud kuupäevale eelnenud
ajavahemikega. Need ajavahemikud on kinnitatud artiklis 3 sätestatud
kolmest kuupäevast iga kuupäeva suhtes, mistõttu on alati võimalik
kindlaks määrata, kui palju liikmesriik oleks saanud vähendada
direktiiviga ettenähtud tagatist sõltuvalt kuupäevast, mille ta oleks
direktiivi ülevõtmise korral valinud.
Artikli
4 lõike 3 puhul, mille kohaselt liikmesriigid võivad seada vastutuse
ülemmäära, et vältida direktiivi sotsiaalset eesmärki ületavate summade
väljamaksmist, ja artikli 10 puhul, milles sätestatakse, et direktiiv ei
mõjuta liikmesriikide võimalust võtta kuritarvituste vältimiseks
vajalikke meetmeid, tuleks silmas pidada, et direktiivi ülevõtmise
kohustust rikkunud liikmesriik ei või eirata direktiiviga üksikisikute
jaoks loodud õigusi, tuginedes tagatise suuruse piiramise võimalusele,
mida ta oleks saanud kasutada, kui ta oleks võtnud direktiivi
rakendamiseks vajalikud meetmed (vt seoses samalaadse võimalusega, mis
käsitleb kuritarvituste vältimist maksunduses, 19. jaanuari
1982. aasta otsus kohtuasjas 8/81: Becker, EKL 1982,
lk 53, punkt 34).
Seetõttu
tuleb olla seisukohal, et kõnealused sätted on tagatise sisu osas
tingimusteta ja piisavalt täpsed.
Lõpetuseks
sätestatakse direktiivi artiklis 5 tagatise andmise eest vastutava
isiku kohta, et:
„Liikmesriigid sätestavad
üksikasjalikud eeskirjad garantiiasutuste organiseerimise, rahastamise
ja töö kohta, järgides eelkõige järgmisi põhimõtteid:
a)      garantiiasutuste
vara ei sõltu tööandja käibekapitalist ning sellele ei või pöörata
sissenõuet tööandja maksejõuetuse menetluse käigus;
b)      tööandjad
osalevad garantiiasutuste rahastamises, kui riigiasutused ei kata seda
täies ulatuses;
c)      garantiiasutuste vastutus ei sõltu sellest, kas rahastamiskohustus on täidetud või mitte.”
On
väidetud, et kuna direktiiviga nähakse ette võimalus, et riigiasutused
võivad garantiiasutusi rahastada täies ulatuses, on vastuvõetamatu, et
liikmesriik võiks kõrvaldada direktiivi mõju, väites, et ta oleks saanud
nõuda temal lasuvate rahaliste kohustuste osalist või täielikku
kandmist muudelt isikutelt.
Seda
väidet ei saa toetada. Direktiivi sõnastusest nähtub, et liikmesriigilt
nõutakse asjakohase institutsioonilise tagatissüsteemi korraldamist.
Artikli 5 alusel on liikmesriigil garantiiasutuste organiseerimise, töö
ja rahastamise osas lai kaalutlusruum. Komisjoni osutatud asjaolu, et
direktiiviga nähakse ühe võimalusena ette, et sellist süsteemi võivad
täies ulatuses rahastada riigiasutused, ei tähenda, et riiki saab pidada
rahuldamata nõuete eest vastutavaks isikuks. Maksekohustus on
garantiiasutustel ja üksnes kasutades oma tagatissüsteemi korraldamise
õigust võib riik sätestada, et garantiiasutusi rahastavad täies ulatuses
riigiasutused. Sellisel juhul võtab riik endale kohustuse, mis
põhimõtteliselt ei ole tema kohustus.
Seega,
kuigi kõnealuse direktiivi sätted on tagatist saama õigustatud isikute
piiritlemise ja selle tagatise sisu osas piisavalt täpsed ja
tingimusteta, ei ole need elemendid piisavad selleks, et üksikisikutel
oleks võimalik neile sätetele siseriiklikes kohtutes tugineda. Esiteks
ei täpsusta need sätted tagatise andmise eest vastutavat isikut ja
teiseks ei saa riiki pidada vastutavaks isikuks üksnes seetõttu, et ta
ei ole ülevõtmismeetmeid võtnud ettenähtud tähtaja jooksul.
Seetõttu
tuleb esimese küsimuse esimesele osale vastata, et töötajate õigusi
määratlevaid direktiivi 80/987 sätteid tuleb tõlgendada nii, et
asjaomased isikud ei saa tugineda neile õigustele riigi vastu
siseriiklikes kohtutes, kui ettenähtud tähtaja jooksul ei ole
rakendusmeetmeid võetud.

Riigi vastutus ühenduse õigusest tulenevate kohustuste rikkumisega tekitatud kahju eest
Esimese
küsimuse teise osaga püüab siseriiklik kohus kindlaks teha, kas
liikmesriik on kohustatud direktiivi 80/987 üle võtmata jätmisega
üksikisikutele tekitatud kahju hüvitama.
Siseriiklik
kohus tõstatab küsimuse sellise vastutuse olemasolust ja ulatusest,
mida riik kannab ühenduse õigusest tulenevate kohustuste rikkumisega
tekitatud kahju eest.
Seda
küsimust tuleb käsitleda asutamislepingu üldist süsteemi ja selle
põhimõtteid silmas pidades.
A –
Riigi vastutuse põhimõte
Kõigepealt
tuleb meenutada, et EMÜ asutamisleping on loonud omaenda õiguskorra,
mis on muutunud liikmesriikide õigussüsteemide lahutamatuks osaks ja
mida nende kohtud on kohustatud kohaldama ning mille subjektide hulka ei
kuulu mitte ainult liikmesriigid, vaid ka nende kodanikud, ning
ühenduse õigus mitte ainult ei kohusta üksikisikuid, vaid on kavandatud
andma neile ka õigusi, mis saavad osaks neile kuuluvate õiguste
kogumist; kõnealused õigused ei teki mitte üksnes siis, kui need on
sõnaselgelt antud asutamislepinguga, vaid ka kohustuste tõttu, mille
asutamisleping paneb selgelt määratletud viisil nii üksikisikutele kui
ka liikmesriikidele ning ühenduse institutsioonidele (vt
5. veebruari 1963. aasta otsus kohtuasjas 26/62: Van Gend en
Loos, EKL 1963, lk 3, ja 15. juuli 1964. aasta otsus
kohtuasjas 6/64: Costa, EKL 1964, lk 1141).
Veel
tuleb meenutada, et väljakujunenud kohtupraktika kohaselt peavad
siseriiklikud kohtud, kelle ülesanne on ühenduse õigusnormide
kohaldamine oma pädevuse piires, tagama nende normide täieliku õigusmõju
ja kaitsma õigusi, mis nendega antakse üksikisikutele (vt eelkõige
9. märtsi 1978. aasta otsus kohtuasjas 106/77: Simmenthal,
EKL 1978, lk 629, ja 19. juuni 1990. aasta otsus
kohtuasjas C-213/89: Factortame, EKL 1990, lk I-2433,
punkt 19).
Tuleb
tõdeda, et ühenduse normide täielik toime muutuks küsitavaks ja nendega
antavate õiguste kaitse nõrgeneks, kui üksikisikutel ei oleks võimalik
saada hüvitist oma õiguste kahjustamise korral liikmesriigile süüks
arvatava ühenduse õiguse rikkumisega.
Võimalus
saada liikmesriigilt hüvitist on hädavajalik eelkõige siis, kui nagu
käesolevalgi juhul sõltub ühenduse normide täielik õigusmõju riigi
tegevusest ja kui sellise tegevuse puudumisel ei saa üksikisikud
tugineda siseriiklikes kohtutes õigustele, mis on neile antud ühenduse
õigusaktidega.
Sellest
tulenevalt on asutamislepingu süsteemile omane põhimõte, et riik peab
vastutama talle süüks arvatavate ühenduse õiguse rikkumistega
üksikisikutele põhjustatud kahju eest.
Liikmesriikide
kohustus see kahju hüvitada põhineb ka asutamislepingu artiklil 5,
mille kohaselt liikmesriigid peavad võtma kõik asjakohased üld- või
erimeetmed, et tagada ühenduse õigusest tulenevate kohustuste täitmine.
Nende kohustuste hulgas on kohustus kõrvaldada ühenduse õiguse rikkumise
õigusvastased tagajärjed (vt seoses ESTÜ asutamislepingu artikli 86
analoogilise sättega 16. detsembri 1960. aasta otsus
kohtuasjas 6/60: Humblet, EKL 1960, lk 1125).
Eespool
esitatust tulenevalt on ühenduse õiguse põhimõtteks, et liikmesriigid
on kohustatud neile süüks arvatavate ühenduse õiguse rikkumistega
üksikisikutele põhjustatud kahju hüvitama.
B –
Riigi vastutuse tingimused
Kuigi
ühenduse õigus näeb ette riigi vastutuse, sõltuvad tingimused, mille
alusel kõnealune vastutus annab hüvitise saamise õiguse, kahju
põhjustanud ühenduse õiguse rikkumise laadist.
Kui,
nagu käesoleval juhul, liikmesriik ei täida asutamislepingu artikli 189
kolmandast lõigust tulenevat kohustust võtta direktiiviga ettenähtud
tulemuse saavutamiseks kõik vajalikud meetmed, on selle ühenduse
õigusnormi täieliku toime tagamiseks vaja õigust saada hüvitist, kui on
täidetud kolm tingimust.
Esimene
nendest tingimustest on, et direktiiviga ettenähtud tulemus hõlmab
õiguste andmist üksikisikutele. Teine tingimus on, et direktiivi sätete
põhjal on võimalik piiritleda nende õiguste sisu. Kolmas ja viimane
tingimus on põhjuslik seos riigi kohustuse rikkumise ja kahjustatud
isikutele tekkinud kahju vahel.
Need
tingimused on piisavad, et anda üksikisikutele hüvitise saamise õigus,
mis põhineb vahetult ühenduse õigusel.
Seda
arvestades peab riik põhjustatud kahju tagajärjed kõrvaldama
siseriikliku vastutusõiguse raames. Ühenduse õigusnormide puudumisel
tuleb iga liikmesriigi siseriikliku õiguskorra alusel määrata pädevad
kohtud ja kehtestada menetlusnormid hagide jaoks, mille eesmärk on
ühenduse õigusest üksikisikutele tulenevate õiguste täielik kaitse (vt
22. jaanuari 1976. aasta otsus kohtuasjas 60/75: Russo,
EKL 1976, lk 45; 16. veebruari 1976. aasta otsus
kohtuasjas 33/76: Rewe, EKL 1976, lk 1989, ja 7. juuli
1981. aasta otsus kohtuasjas 158/80: Rewe, EKL 1981,
lk 1805).
Lisaks
tuleb märkida, et erinevate siseriiklike õigusaktidega kehtestatud
kahju hüvitamise materiaalsed ja menetluslikud tingimused ei tohi olla
ebasoodsamad kui samalaadsete siseriiklike nõuetega seotud tingimused
ning need ei tohi olla sellised, et hüvitise saamine oleks praktiliselt
võimatu või äärmiselt raske (seoses samalaadse, ühenduse õiguse
vastaselt sissenõutud maksude tagasimaksmist käsitleva küsimusega vt muu
hulgas 9. novembri 1983. aasta otsus kohtuasjas 199/82: San
Giorgio, EKL 1983, lk 3595).
Käesolevas
asjas on ühenduse õiguse rikkumist, mis seisneb selles, et liikmesriik
jättis direktiivi 80/987 ettenähtud tähtaja jooksul üle võtmata,
kinnitatud Euroopa Kohtu otsusega. Selle direktiiviga ettenähtud tulemus
hõlmab töötajatele sellise õiguse andmist, mis tagab nende rahuldamata
palganõuete väljamaksmise. Nagu esimese küsimuse esimese osa
käsitlemisel ilmnes, saab selle õiguse sisu kindlaks teha direktiivi
sätete põhjal.
Järelikult
peavad siseriiklikud kohtud kaitsma siseriikliku vastutusõiguse raames
töötajate õigust saada hüvitist neile direktiivi üle võtmata jätmisega
põhjustatud kahju eest.
Seega
tuleb siseriiklikule kohtule vastata, et liikmesriik peab hüvitama
üksikisikutele direktiivi 80/987 üle võtmata jätmisega põhjustatud
kahju.

Teine ja kolmas küsimus
Esimesele
eelotsuse küsimusele antud vastust arvestades ei ole vaja teisele ja
kolmandale küsimusele vastata.

Kohtukulud
Euroopa
Kohtule märkusi esitanud Itaalia valitsuse, Ühendkuningriigi valitsuse,
Madalmaade valitsuse, Saksamaa valitsuse ja Euroopa Ühenduste Komisjoni
kohtukulusid ei hüvitata. Et põhikohtuasja poolte jaoks on käesolev
menetlus siseriiklikus kohtus poolelioleva asja üks staadium, otsustab
kulude jaotuse siseriiklik kohus.
Esitatud põhjendustest lähtudes
EUROOPA KOHUS,
vastuseks
küsimustele, mis talle esitasid Pretura di Vicenza (kohtuasjas C‑6/90)
ja Pretura di Bassano del Grappa (kohtuasjas C‑9/90) vastavalt
9. juuli 1989. aasta ja 30. detsembri 1989. aasta
määrusega, otsustab:
1.
Nõukogu
20. oktoobri 1980. aasta direktiivi 80/987/EMÜ töötajate kaitset
tööandja maksejõuetuse korral käsitlevate liikmesriikide õigusaktide
ühtlustamise kohta sätteid, millega määratletakse töötajate õigused,
tuleb tõlgendada nii, et asjaomased isikud ei saa tugineda neile
õigustele riigi vastu siseriiklikes kohtutes, kui ettenähtud tähtaja
jooksul ei ole rakendusmeetmeid võetud.
2.
Liikmesriik peab hüvitama üksikisikutele direktiivi 80/987/EMÜ üle võtmata jätmisega põhjustatud kahju.
Due
Slynn
Joliet
Schockweiler
Grévisse
Kapteyn
Mancini
Moitinho de Almeida
Rodríguez Iglesias
Díez de Velasco

Zuleeg
Kuulutatud avalikul kohtuistungil 19. novembril 1991 Luxembourgis.
Kohtusekretär

President
J.‑G. Giraud

O. Due
*
Kohtumenetluse keel: itaalia.