CELEX: 62008CJ0274
Valsts pienākumu neizpilde
Direktīva 2003/54/EK
15. panta 2. punkts
23. panta 2. punkts
Elektroenerģijas iekšējais tirgus
Tādas metodikas iepriekšēja apstiprināšana, ko izmanto, lai aprēķinātu vai paredzētu nosacījumus attiecībā uz pieslēgumu un pieeju valsts tīkliem, tostarp pārvades un sadales tarifiem
Valsts regulatīvā iestāde

Prasības pieteikumā Eiropas Kopienu Komisija lūdz Tiesu konstatēt, ka,
—
atbilstoši Eiropas Parlamenta un Padomes 2003. gada 26. jūnija Direktīvas 2003/54/EK par kopīgiem noteikumiem attiecībā uz elektroenerģijas iekšējo tirgu un par Direktīvas 96/92/EK atcelšanu (
OV L 176, 37. lpp.
, un labojumi — OV 2004, L 16, 74. lpp.; turpmāk tekstā — “Direktīva”) 15. panta 2. punkta b) un c) apakšpunktam nepieņemot tiesību aktus, kas vajadzīgi, lai vertikāli integrētā uzņēmumā nodrošinātu funkcionālu sadales un ražošanas interešu nodalīšanu,
—
neliekot regulatīvajai iestādei pirms tās stāšanās spēkā noteikt vai apstiprināt vismaz metodiku, ko izmanto, lai aprēķinātu vai paredzētu nosacījumus attiecībā uz pieslēgumu un pieeju valsts tīkliem, tostarp pārvades un sadales tarifiem, atbilstoši Direktīvas 23. panta 2. punkta a) apakšpunktam,
Zviedrijas Karaliste nav izpildījusi šajā direktīvā paredzētos pienākumus.
Atbilstošās tiesību normas
Kopienu tiesības
Saskaņā ar Direktīvas preambulas otro apsvērumu ir vajadzīgi konkrēti noteikumi, kas nodrošinātu līdzvērtīgus konkurences apstākļus elektroenerģijas ražošanā un samazinātu dominējošo stāvokli tirgū un cenu nosišanas praksi, nodrošinot nediskriminējošus pārvades un sadales tarifus, padarot tīklu pieejamu, pamatojoties uz tarifiem, kas publicēti pirms to stāšanās spēkā.
Saskaņā ar Direktīvas preambulas sesto apsvērumu, “lai darbotos konkurence, pieeja tīklam nedrīkst būt diskriminējoša, tai jābūt pārredzamai un cenām jābūt taisnīgi noteiktām”.
Atbilstoši Direktīvas preambulas trīspadsmitajam apsvērumam ir jāveic papildu pasākumi, lai nodrošinātu pārredzamus un nediskriminējošus tarifus attiecībā uz pieeju tīkliem, un šie tarifi ir jāpiemēro visiem sistēmu lietotājiem, tos nediskriminējot.
Direktīvas preambulas piecpadsmitais apsvērums ir formulēts šādi:
“Efektīva regulēšana, ko veic viena vai vairākas valsts [regulatīvās] iestādes, ir svarīgs faktors, lai garantētu nediskriminējošu pieeju tīklam. Dalībvalstis precizē [regulatīvo] iestāžu funkcijas, kompetenci un administratīvās pilnvaras. Ir svarīgi, lai [regulatīvajām] iestādēm visās dalībvalstīs būtu tāda pati obligātā kompetence. Šīm iestādēm jābūt kompetentām noteikt vai apstiprināt tarifus vai vismaz pārvades un sadales tarifu aprēķināšanas metodes. Lai izvairītos no neskaidrībām un dārgiem un laikietilpīgiem strīdiem, šie tarifi ir jāpublicē pirms to stāšanās spēkā.”
Direktīvas preambulas astoņpadsmitais apsvērums ir formulēts šādi:
“Valstu [regulatīvajām] iestādēm jābūt iespējai noteikt vai apstiprināt tarifus vai metodes, ko izmanto tarifu aprēķināšanā, pamatojoties uz pārvades sistēmu operatora vai sadales sistēmu operatora(-u) priekšlikumu, vai arī pamatojoties uz priekšlikumu, ko saskaņojuši šie operatori un tīkla lietotāji. Pildot šos uzdevumus, valsts [regulatīvajām] iestādēm jānodrošina, lai pārvades un sadales tarifi ir nediskriminējoši un atspoguļo izmaksas, kā arī jāņem vērā tīkla robežizmaksas, no kurām ar dalītās ražošanas un pieprasījuma pārvaldības pasākumiem ilgtermiņā izvairās.”
Saskaņā ar Direktīvas preambulas divdesmit sesto un trīsdesmit pirmo apsvērumu starp tās mērķiem ir “līdzvērtīga konkurence visās dalībvalstīs” un “izveidot pilnībā funkcionējošu iekšējo elektrības tirgu, kurā dominē taisnīga konkurence”.
Saskaņā ar Direktīvas 2. panta 21. punktā iekļauto definīciju “vertikāli integrēts uzņēmums” ir “uzņēmums vai uzņēmumu grupa, kuru savstarpējās attiecības ir noteiktas 3. panta 3. punktā Padomes 1989. gada 21. decembra Regulā (EEK) Nr. 4064/89 par uzņēmumu koncentrāciju kontroli [
OV L 395, 1. lpp.
, labojums — OV L 257, 13. lpp., ar grozījumiem, kas izdarīti ar Padomes 1997. gada 30. jūnija Regulu (EK) Nr. 1310/97,
OV L 180, 1. lpp.
] un kurš veic vismaz vienu no pārvades vai sadales funkcijām un vismaz vienu no elektroenerģijas ražošanas vai piegādes funkcijām”.
15. pants par sadales sistēmas operatoru juridisku nodalīšanu, kas ir iekļauts Direktīvas V nodaļā ar virsrakstu “Sadales sistēmas ekspluatācija”, ir formulēts šādi:
“1.   Ja sadales sistēmas operators ietilpst vertikāli integrētā uzņēmumā, viņš ir neatkarīgs no pārējām darbībām, kas neattiecas uz sadali, vismaz tiktāl, ciktāl tas skar viņa juridisko formu, struktūru un lēmumu pieņemšanu. Šie noteikumi nerada pienākumu no vertikāli integrētā uzņēmuma nošķirt īpašumtiesības uz sadales sistēmas operatora aktīviem.
2.   Papildus 1. punkta prasībām sadales sistēmas operators ir neatkarīgs no citām ar sadali nesaistītām darbībām, ciktāl tas attiecas uz organizatorisko struktūru un lēmumu pieņemšanu, ja tas ietilpst vertikāli integrētā uzņēmumā. Lai to panāktu, piemēro šādus minimālos kritērijus:
a)
personas, kas atbild par sadales sistēmas operatora vadību, nedrīkst iesaistīties integrētā elektroenerģijas uzņēmuma struktūrās, kas tieši vai netieši ir atbildīgas par elektroenerģijas ražošanu, pārvadi un piegādi ikdienā;
b)
jāveic atbilstīgi pasākumi, lai nodrošinātu to, ka tiek ņemtas vērā to personu profesionālās intereses, kas atbild par sadales sistēmas operatora vadību, lai tās varētu rīkoties neatkarīgi;
c)
sadales sistēmas operatoram faktiski ir tiesības pieņemt lēmumus neatkarīgi no integrētā elektroenerģijas uzņēmuma attiecībā uz aktīviem, kas vajadzīgi tīkla ekspluatācijai, uzturēšanai vai attīstībai. Tas neliedz veidot attiecīgus koordinācijas mehānismus, lai nodrošinātu mātessabiedrības ekonomisko un vadības uzraudzības tiesību aizsardzību attiecībā uz peļņu no aktīviem, ko meitasuzņēmumā netieši regulē saskaņā ar 23. panta 2. punktu. Tas jo īpaši ļauj mātessabiedrībai apstiprināt sadales sistēmas operatora gada finanšu plānu vai līdzvērtīgu instrumentu un noteikt vispārējus ierobežojumus attiecībā uz meitasuzņēmuma parādsaistībām. Tas neļauj mātessabiedrībai dot norādes par ikdienas darbību vai atsevišķiem lēmumiem par sadales līniju būvniecību vai modernizāciju, kas nepārsniedz apstiprinātā finanšu plāna vai līdzvērtīga instrumenta noteikumus;
d)
sadales sistēmas operators izstrādā atbilstības programmu, kurā izklāstīti pasākumi, kas veikti, lai nodrošinātu diskriminējošas rīcības nepieļaušanu, un nodrošina atbilstīgu kontroli pār tās ievērošanu. Programmā ir izklāstīti konkrēti darbinieku pienākumi, kas jāveic, lai sasniegtu šo mērķi. Persona vai iestāde, kas atbild par atbilstības programmas kontroli, iesniedz 23. panta 1. punktā minētajai [regulatīvajai] iestādei gada ziņojumu par veiktajiem pasākumiem, un šo ziņojumu publicē.
Dalībvalstis var nolemt nepiemērot 1. un 2. punktu integrētiem elektroenerģijas uzņēmumiem, kas apkalpo mazāk nekā 100000 pieslēgtu patērētāju, vai apkalpo mazas, izolētas sistēmas.”
20. pantā, kas attiecas uz trešo personu pieeju un kas iekļauts Direktīvas VII nodaļā ar virsrakstu “Sistēmas pieejas organizācija”, tā 1. punktā ir paredzēts:
“Dalībvalstis nodrošina tādas sistēmas ieviešanu, kas trešām personām dod pieeju pārvades un sadales sistēmām, pamatojoties uz publicētiem tarifiem, ko piemēro visiem tiesīgiem patērētājiem un piemēro objektīvi un bez sistēmas lietotāju diskriminācijas. Dalībvalstis nodrošina to, ka šos tarifus vai metodiku, ko izmanto tarifu aprēķināšanā, pirms to stāšanās spēkā apstiprina saskaņā ar 23. panta noteikumiem, un ka šie tarifi un metodika, ja apstiprina vienīgi metodiku, tiek publicēti pirms to stāšanās spēkā.”
23. pantā, kas attiecas uz regulatīvajām iestādēm un kas ir iekļauts tajā pašā nodaļā, tā 2.–5. punktā ir noteikts:
“2.   [Regulatīvās] iestādes ir atbildīgas vismaz par tās metodikas noteikšanu vai apstiprināšanu pirms stāšanās spēkā, ko izmanto, lai aprēķinātu vai paredzētu noteikumus un nosacījumus:
a)
attiecībā uz pieslēgumu un pieeju valsts tīkliem, tostarp pārvades un sadales tarifiem. Šie tarifi un metodika ir tādi, kas dod iespēju veikt vajadzīgos ieguldījumus tīklos tādā veidā, ka tie nodrošina tīklu dzīvotspēju;
b)
attiecībā uz izlīdzinošo pakalpojumu nodrošināšanu.
3.   Neatkarīgi no 2. punkta dalībvalstis var paredzēt, ka [regulatīvās] iestādes oficiāla lēmuma pieņemšanai iesniedz attiecīgajai dalībvalsts iestādei tarifus vai vismaz minētajā punktā norādīto metodiku, kā arī 4. punktā minētās modifikācijas. Tādā gadījumā attiecīgajai iestādei ir pilnvaras vai nu apstiprināt vai noraidīt [regulatīvās] iestādes iesniegto lēmuma projektu. Šos tarifus vai metodiku vai to modifikācijas publicē kopā ar lēmumu par oficiālu apstiprināšanu. Publicē arī visus oficiālos lēmuma projekta noraidījumus, tostarp noraidījumu pamatojumus.
4.   [Regulatīvās] iestādes ir pilnvarotas vajadzības gadījumā pieprasīt pārvades un sadales sistēmas operatoriem grozīt 1., 2. un 3. punktā minētos noteikumus un nosacījumus, tarifus, paņēmienus un metodiku, lai nodrošinātu to samērīgumu un nediskriminējošu piemērošanu.
5.   Visas personas, kam ir sūdzības par pārvades vai sadales sistēmas operatoru sakarā ar 1., 2. un 4. punktā minētajiem jautājumiem, var iesniegt sūdzību [regulatīvajai] iestādei, kas, rīkojoties kā strīdu izšķiršanas iestāde, pasludina lēmumu divos mēnešos pēc sūdzības saņemšanas. Šo laikposmu var pagarināt par diviem mēnešiem, ja [regulatīvās] iestādes ievāc papildu informāciju. Šo laikposmu var vēlreiz pagarināt ar sūdzības iesniedzēja piekrišanu. Šim lēmumam ir saistošs raksturs, ja vien to neatceļ un kamēr to neatceļ apelācijas ceļā.
Ja sūdzība attiecas uz pieslēguma tarifiem jaunām liela izmēra ražošanas iekārtām, divu mēnešu laikposmu var pagarināt [regulatīvā] iestāde.”
Direktīvas 30. panta 1. punktā ir paredzēts, ka dalībvalstīs stājas spēkā normatīvi un administratīvi akti, kas vajadzīgi, lai vēlākais līdz 2004. gada 1. jūlijam izpildītu šīs direktīvas prasības, un ka dalībvalstis par to tūlīt informē Komisiju. Saskaņā ar šī paša panta 2. punktu dalībvalstis var atlikt 15. panta 1. punkta īstenošanu līdz 2007. gada 1. jūlijam, un tas neskar 15. panta 2. punktā ietvertās prasības.
Valsts tiesības
Saskaņā ar likuma (2005:551) par akciju sabiedrību (
Aktiebolagslag
(2005:551)) 3. nodaļas 3. pantu akciju sabiedrības mērķis ir nest peļņu saviem akcionāriem, izņemot gadījumu, ja šīs sabiedrības statūtos ir paredzēti pretēji noteikumi. Akcionāru kopsapulces pilnvaras ir aprakstītas minētā likuma 7. nodaļā. Tā 8. nodaļā ir iekļauti noteikumi par valdi un par priekšsēdētāju/ģenerāldirektoru, un tajā ir paredzēti galvenie valdes uzdevumi, priekšsēdētāja/ģenerāldirektora funkcijas un vispārējie pārstāvja pilnvaru ierobežojumi. Šā paša likuma 17. nodaļas 3. pantā ar virsrakstu “Pamatlīdzekļos ieskaitītā pašu kapitāla aizsardzība un noteikums par piesardzību” ir iekļauti noteikumi, kas ierobežo meitas uzņēmuma peļņas sadali mātes uzņēmumam.
Likuma (1997:857) par elektroenerģiju (
Ellag
(1997:857)) 4. nodaļā ir reglamentēti tīkla tarifi, bet tā 12. nodaļa attiecas uz regulēšanu un kontroli. Tādējādi tajā ir paredzēts:
“4. nodaļa — Tīkla tarifi
Vispārēji noteikumi
1. pants — Tīkla tarifi tiek veidoti tā, lai kopējie ieņēmumi, ko koncesionārs gūst no tīkla izmantošanas, būtu saprātīgi salīdzinājumā, pirmkārt, ar objektīviem tīkla izmantošanas nosacījumiem un, otrkārt, ar kārtību, kādā koncesionārs izmanto tīklu.
Tīkla tarifiem ir jābūt objektīviem un nediskriminējošiem.
Veidojot tīkla tarifus elektroenerģijas pievadei, ir jāņem vērā: savienojuma punktu skaits, savienojuma punktu ģeogrāfiskais izvietojums, pievadītās elektroenerģijas daudzums, izvēlētā jauda, augstākas pakāpes tīkla izmaksas un elektroenerģijas pārvades kvalitāte.
Veidojot tīkla tarifus, lai pieslēgtos līnijai vai sistēmai, īpaši ir jāņem vērā: savienojuma punktu ģeogrāfiskais izvietojums un savienojuma punktā izvēlētā jauda.
Valdība vai, pamatojoties uz tās pilnvarojumu, tīklu regulatīvā iestāde var pieņemt sīkākus noteikumus par tīkla tarifu veidošanu.
[..]
12. nodaļa — Regulēšana
[..]
2. pants — Regulatīvā iestāde var pieprasīt informāciju un iepazīties ar dokumentiem, kas vajadzīgi regulēšanai. Pieprasījumā var paredzēt arī administratīvu naudas sodu.
Ikviens lēmums, kas pieņemts atbilstoši pirmajai daļai, ir piemērojams nekavējoties.
Valdība vai, pamatojoties uz tās pilnvarojumu, tīklu regulatīvā iestāde var pieņemt noteikumus par to datu savākšanu, kas nepieciešami, lai novērtētu tīkla tarifu taisnīgumu.
3. pants — Regulatīvā iestāde var izdot rīkojumus, kas vajadzīgi, lai nodrošinātu, ka tiek ievēroti noteikumi un nosacījumi par regulēšanu. Rīkojumā var paredzēt arī administratīvu naudas sodu.
Ikviens rīkojums, kas attiecas uz elektrodrošību vai valsts elektroenerģijas sistēmas darbības drošību, ir piemērojams nekavējoties.”
2003. gada Administratīvajos norādījumos Nr. 3, ko izdevusi Zviedrijas Elektroenerģijas aģentūra (
Statens energimyndighets författningssamling
(
STEMFS
) (2003:3)) un kuros grozījumi izdarīti ar minētās aģentūras 2005. gada Administratīvajiem norādījumiem Nr. 2 (
Statens energimyndighets författningssamling
(
STEMFS
) (2005:2), turpmāk tekstā — “administratīvie norādījumi”), ir iekļauti sīki noteikumi par informācijas paziņošanu, lai novērtētu tīkla tarifu taisnīgumu, tarifu tehniskās specifikācijas un noteikumi par informācijas paziņošanu regulatīvajai iestādei.
Saskaņā ar likuma (2004:875) par dažu elektrisko iekārtu atsevišķu pārvaldību [
Lag
(2004:875)
om särskild förvaltning av vissa elektriska anläggningar
] 1. nodaļas 2. pantu
Länsrätt
(Administratīvā tiesa) pēc tīklu regulatīvās iestādes lūguma var dot rīkojumu atsevišķi pārvaldīt kādu elektrisko iekārtu, ja uzņēmums, kas ekspluatē tīklu, kuru izmanto elektriskajai iekārtai, nepilda pamatpienākumus atbilstoši piemērojamajiem tiesību aktiem.
Pirmstiesas procedūra
Uzskatot, ka Direktīvas 15. panta 2. punkta b) un c) apakšpunktu, kā arī 23. panta 2. punkta a) un b) apakšpunktu Zviedrijas Karaliste nav pareizi transponējusi, Komisija uzsāka EKL 226. pantā paredzēto procedūru sakarā ar valsts pienākumu neizpildi.
Pēc tam, kad šī dalībvalsts bija brīdināta un aicināta iesniegt savus apsvērumus, Komisija, uzskatot, ka apsvērumi ne par vienu no minētajiem apstākļiem nebija apmierinoši, 2006. gada 15. decembrī izdeva argumentētu atzinumu, aicinot Zviedrijas Karalisti veikt pasākumus, kas vajadzīgi, lai divu mēnešu laikā no tā saņemšanas izpildītu šī atzinuma prasības.
Zviedrijas Karaliste uz minēto argumentēto atzinumu atbildi sniedza 2007. gada 14. janvārī, izklāstot dažādus valsts tiesiskā regulējuma noteikumus.
Uzskatot, ka Zviedrijas Karaliste joprojām nav veikusi pasākumus, kas vajadzīgi pilnīgai Direktīvas 15. panta 2. punkta b) un c) apakšpunkta un 23. panta 2. punkta a) apakšpunkta transponēšanai, Komisija cēla šo prasību.
Par prasību
Par pirmo pamatu, kas pamatots ar Direktīvas 15. panta 2. punkta b) un c) apakšpunkta noteikumu neievērošanu
Šajā pamatā Komisija pārmet Zviedrijas Karalistei, ka tā atbilstoši Direktīvas 15. panta 2. punkta b) un c) apakšpunktam nav pieņēmusi noteikumus, kas vajadzīgi, lai vertikāli integrētā uzņēmumā nodrošinātu funkcionālu sadales un ražošanas interešu nodalīšanu.
Savā iebildumu rakstā Zviedrijas Karaliste neapstrīd Komisijas prasījumus, kas attiecas uz Direktīvas 15. panta 2. punkta b) un c) apakšpunkta transponēšanu. Pat ja tiek uzskatīts, ka tās tiesiskā regulējuma sabiedrību tiesību jomā mērķis lielā mērā ir īstenot funkcionālu nodalīšanu, kas prasīta šajos noteikumos, tā atzīst, ka atsevišķi īpaši pasākumi, kas vajadzīgi to transponēšanai, vēl ir jāveic. Šajā sakarā tā piebilst, ka pie
Energimarknadsinspektionen
(Valsts elektroenerģijas tirgus inspekcija) bija vērsusies valdība, lai pārbaudītu grozījumus tiesību aktos un/vai noteikumos, kas vajadzīgi pareizai Direktīvas 15. panta transponēšanai, un lai iesniegtu ziņojumu vēlākais 2008. gada 1. oktobrī.
Šajā lietā ir skaidrs, ka visi pasākumi, kas vajadzīgi, lai nodrošinātu attiecīgo Direktīvas noteikumu transponēšanu Zviedrijas tiesību sistēmā, argumentētajā atzinumā paredzētā termiņa beigās vēl nebija veikti.
Tas, vai pastāv pienākumu neizpilde, ir jāizvērtē, ņemot vērā situāciju, kādā atradās dalībvalsts, beidzoties argumentētajā atzinumā noteiktajam termiņam (skat. 2002. gada 30. janvāra spriedumu lietā
C-103/00 Komisija/Grieķija,
Recueil
, I-1147. lpp.
, 23. punkts, un 2008. gada 5. jūnija spriedumu lietā C-395/07 Komisija/Vācija, 8. punkts).
Šādos apstākļos pirmais Komisijas norādītais pamats ir jāuzskata par pamatotu.
Par otro pamatu, kas pamatots ar Direktīvas 23. panta 2. punkta a) apakšpunkta noteikumu neievērošanu
Komisija šajā pamatā norāda, ka Direktīvas 23. panta 2. punkta a) apakšpunkta transponēšana Zviedrijas tiesību sistēmā nav veikta pareizi, jo regulatīvajai iestādei nebija uzdots iepriekš noteikt vai apstiprināt vismaz tīkla tarifu aprēķināšanas metodiku šī paša noteikuma nozīmē.
Zviedrijas Karaliste savukārt uzskata, ka tās sistēma atbilst Direktīvai, jo tās tiesiskajā regulējumā ir iekļauta Direktīvā prasītā metodika, kā arī iespēja regulatīvajai iestādei veikt vēlāku iegūto rezultātu korekciju.
Ņemot vērā šo apgalvojumu, ir jānoskaidro, vai šis tiesiskais regulējums atbilst Direktīvas 23. panta 2. punkta a) apakšpunkta prasībām.
Šajā Direktīvas tiesību normā ir iekļauts arī būtisks noteikums, ka tarifiem vai metodikai jāļauj veikt ieguldījumus, kas vajadzīgi tīklu dzīvotspējai. Šādus ieguldījumus no uzņēmējiem var sagaidīt tikai tad, ja šie tarifi vai metodika ir pietiekami precīzi un ir pietiekami paredzami.
Vispirms ir jānorāda, ka Zviedrijas Karaliste atzīst, ka valsts tiesībās nav noteikumu par to, ka valsts regulatīvā iestāde iepriekš apstiprina vismaz metodiku, ko izmanto, lai aprēķinātu vai paredzētu nosacījumus attiecībā uz pieslēgumu un pieeju valsts tīkliem, tostarp pārvades un sadales tarifiem.
Šī dalībvalsts tomēr uzskata, ka Zviedrijas sistēma ļauj sasniegt Direktīvas mērķi, proti, izveidot pilnībā darboties spējīgu elektroenerģijas iekšējo tirgu, kurā ir nodrošināti lojālas konkurences apstākļi, lai nodrošinātu, ka pieeja tīklam saskaņā ar Direktīvas preambulas sesto apsvērumu ir nediskriminējoša, pārredzama un cenas ir taisnīgi noteiktas.
Šādai argumentācijai nevar piekrist.
Jānorāda, ka pat tad, ja dalībvalsts piedāvātā direktīvas noteikuma transpozīcija vai interpretācija ļautu ievērot vai pat labāk ievērot dažus šīs direktīvas mērķus, šī dalībvalsts nevar neievērot skaidri noteiktos direktīvas noteikumus (pēc analoģijas skat. 2005. gada 6. oktobra spriedumu lietā
C-243/03 Komisija/Francija, Krājums, I-8411. lpp.
, 35. punkts).
Līdz ar to Komisija pamatoti norāda, ka, lai ievērotu Direktīvas prasības, Zviedrijas Karaliste nevar aprobežoties ar tādas sistēmas piemērošanu, kurā metodika, kas izmantota, lai izstrādātu elektroenerģijas pārvades un sadales tarifus, tiek pārbaudīta
a posteriori
, pat ja tiek pieņemts, ka šī pārbaude ir tikpat efektīva kā iepriekšējas pārbaudes mehānisms, jo Direktīvā ir tieši paredzēts piemērot iepriekšējas apstiprināšanas sistēmu un dalībvalstīm nav paredzēta iespēja piemērot citu sistēmu.
Zviedrijas Karaliste arī apgalvo, ka, lai izpildītu Direktīvas 23. panta 2. punkta a) apakšpunktā noteiktās prasības, pietiek paredzēt valsts regulējuma sistēmu, saskaņā ar kuru iepriekš ir jāapstiprina tikai pamatnostādnes, pamatojoties uz kurām, vēlāk tiks piemēroti tīkla tarifi. Šajā lietā valsts tiesiskajā regulējumā bija paredzēta metodika tīkla tarifu noteikšanai Direktīvas 23. panta 2. punkta a) apakšpunkta nozīmē. Šī dalībvalsts šajā sakarā atsaucas uz Likuma (1997:857) par elektroenerģiju 4. nodaļu, administratīvajiem norādījumiem, kā arī uz Zviedrijas elektroenerģijas aģentūras 2004. gada 21. jūnija lēmumu.
Saskaņā ar Direktīvas preambulas piecpadsmitā apsvēruma noteikumiem valsts regulatīvās iestādes nosaka vai apstiprina šos tarifus vai vismaz to aprēķināšanas metodes. Saskaņā ar Direktīvas preambulas astoņpadsmito apsvērumu šīs pašas valsts regulatīvās iestādes nodrošina, ka šie noteiktie vai apstiprinātie tarifi nav diskriminējoši un atspoguļo izmaksas, ko faktiski radījusi elektroenerģijas pārvade vai sadale.
Ņemot vērā šos apsvērumus, kuros ir definēti Kopienu likumdevēja paredzētie mērķi, nav pamata interpretēt Direktīvas 23. panta 2. punkta a) apakšpunktu, kurā paredzēta atkāpe no šīs tiesību normas teksta. No paša šīs tiesību normas teksta izriet, pirmkārt, ka valsts regulatīvās iestādes pirms tās stāšanās spēkā nosaka vai apstiprina vismaz metodiku, ko izmanto, lai aprēķinātu vai paredzētu nosacījumus attiecībā uz pieslēgumu un pieeju valsts tīkliem, tostarp pārvades un sadales tarifiem, un, otrkārt, ka šiem tarifiem vai metodikai ir jāļauj veikt tīklu dzīvotspējai nepieciešamos ieguldījumus.
Direktīvas 23. panta 2. punkta a) apakšpunktā tādējādi ir prasīts pietiekams iepriekš minēto tarifu paredzamības līmenis, kas ļauj nodrošināt ieguldījumu veikšanu, kuri vajadzīgi elektroenerģijas pārvades un sadales tīklu dzīvotspējai.
Pat ja pretēji tam, ko apgalvo Komisija, minētajā tiesību normā nav prasīts, lai dalībvalstis noteiktu formulu, kurā būtu iekļauti visi parametri, kas ļauj konkrēti un tieši aprēķināt tarifus, ir jāsecina, ka tiesiskajā regulējumā, uz kuru atsaucas Zviedrijas Karaliste, ir iekļauti tikai vispārēji principi un kritēriji, kam ir jāatbilst tīkla tarifiem, un līdz ar to nav iekļauta metodika, kas uzņēmējiem ļauj kaut vai tikai aptuveni paredzēt piemērojamos tarifus.
Direktīvas mērķi var sasniegt, tikai paredzot konkrētus tarifus vai tarifu aprēķināšanas metodikas elementus, kas ir tik precīzi, ka uzņēmēji var aptuveni aprēķināt izmaksas, kuras saistītas ar pieeju pārvades un sadales tīkliem.
No tā izriet, ka Zviedrijas tiesiskais regulējums neatbilst no Direktīvas izrietošajai prasībai par tarifu paredzamību, kas nepieciešama, lai varētu veikt ieguldījumus, kuri nodrošina elektroenerģijas pārvades un sadales tīklu dzīvotspēju. Katrā ziņā ar to valsts tiesībās nav ieviests iepriekšējas pārbaudes mehānisms, kas paredzēts Direktīvas 23. panta 2. punkta a) apakšpunktā. Ar Zviedrijas tiesisko regulējumu nav ieviesta sistēma, saskaņā ar kuru tarifu priekšlikumi tiktu iesniegti regulatīvajai iestādei pirms to stāšanās spēkā.
Līdz ar to Komisijas norādītais otrais pamats ir jāuzskata par pamatotu.
Ņemot vērā visus iepriekš izklāstītos apsvērumus, ir jāsecina, ka:
—
atbilstoši Direktīvas 15. panta 2. punkta b) un c) apakšpunktam nepieņemot tiesību aktus, kas vajadzīgi, lai vertikāli integrētā uzņēmumā nodrošinātu funkcionālu sadales un ražošanas interešu nodalīšanu,
—
atbilstoši Direktīvas 23. panta 2. punkta a) apakšpunktam neparedzot regulatīvajai iestādei pienākumu pirms to stāšanās spēkā noteikt vai apstiprināt vismaz metodiku, ko izmanto, lai aprēķinātu vai paredzētu nosacījumus attiecībā uz pieslēgumu un pieeju valsts tīkliem, tostarp pārvades un sadales tarifiem,
Zviedrijas Karaliste nav izpildījusi šajā direktīvā paredzētos pienākumus.
Par tiesāšanās izdevumiem
Saskaņā ar Reglamenta 69. panta 2. punktu lietas dalībniekam, kuram spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs. Tā kā Komisija ir prasījusi piespriest Zviedrijas Karalistei atlīdzināt tiesāšanās izdevumus un tā kā tai spriedums ir nelabvēlīgs, tai jāpiespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

Ar šādu pamatojumu Tiesa (ceturtā palāta) nospriež:

1)
Zviedrijas Karaliste,
—
atbilstoši Eiropas Parlamenta un Padomes 2003. gada 26. jūnija Direktīvas 2003/54/EK par kopīgiem noteikumiem attiecībā uz elektroenerģijas iekšējo tirgu un par Direktīvas 96/92/EK atcelšanu 15. panta 2. punkta b) un c) apakšpunktam nepieņemot tiesību aktus, kas vajadzīgi, lai vertikāli integrētā uzņēmumā nodrošinātu funkcionālu sadales un ražošanas interešu nodalīšanu, un
—
atbilstoši šīs direktīvas 23. panta 2. punkta a) apakšpunktam neparedzot regulatīvajai iestādei pienākumu pirms tās stāšanās spēkā noteikt vai apstiprināt vismaz metodiku, ko izmanto, lai aprēķinātu vai paredzētu nosacījumus attiecībā uz pieslēgumu un pieeju valsts tīkliem, tostarp pārvades un sadales tarifiem,
nav izpildījusi šajā direktīvā paredzētos pienākumus;

2)
Zviedrijas Karaliste atlīdzina tiesāšanās izdevumus.

[Paraksti]
(
*1
)	Tiesvedības valoda — zviedru.