CELEX: 61992CJ0091
Patērētāju tiesību aizsardzība attiecībā uz līgumiem, kas noslēgti ārpus uzņēmuma telpām
Pieejamība strīdos starp privātpersonām

Ar
1992. gada 24. janvāra rīkojumu, kas Tiesā saņemts tā paša
gada 18. martā,
Giudice conciliatore di Firenze
[Florences
miertiesnesis] atbilstoši EEK līguma 177. pantam iesniedza Tiesai
prejudiciālu jautājumu, pirmkārt, par to, kā interpretēt Padomes
1985. gada 20. decembra Direktīvu 85/577/EEK par patērētāju
tiesību aizsardzību attiecībā uz līgumiem, kas noslēgti ārpus uzņēmuma
telpām (OV L 372, 31. lpp., turpmāk tekstā – “Direktīva
par līgumiem, kas noslēgti ārpus uzņēmuma telpām”), un, otrkārt, par
iespēju atsaukties uz šo direktīvu tiesvedībā starp tirgotāju un
patērētāju.
Šis
jautājums radās tiesvedībā starp Paolu Fačīni Dori, kuras dzīvesvieta
ir Monca (Itālija), un
Recreb Srl
(turpmāk tekstā – “
Recreb
”).
No
rīkojuma, ar kuru tiek uzdots jautājums, izriet, ka 1989. gada
19. janvārī uzņēmums
Interdiffusion Srl
ar Fačīni Dori bez
viņas iepriekšēja lūguma Milānas (Itālija) Centrālajā dzelzceļa stacijā,
t.i., ārpus uzņēmuma telpām, noslēdza līgumu par angļu valodas apguvi
neklātienē.
Dažas
dienas vēlāk ar ierakstītu vēstuli, kas nosūtīta 1989. gada
23. janvārī, Fačīni Dori informēja minēto uzņēmumu par to, ka viņa
atsauc savu pasūtījumu. 1989. gada 3. jūnijā uzņēmums viņai
atbildēja, ka ir nodevis viņas pasūtījumu uzņēmumam
Recreb
. 1989. gada 24. jūnijā Fačīni Dori rakstiski apstiprināja
Recreb
,
ka viņa atsaukusi parakstīšanos uz kursu, norādot citastarp, ka viņa
izmantojusi atteikuma tiesības, kas noteiktas Direktīvā par līgumiem,
kas noslēgti ārpus uzņēmuma telpām.
Šīs
direktīvas mērķis, kā tas izriet no Direktīvas preambulas, ir uzlabot
patērētāju tiesību aizsardzību un novērst pretrunas valstu tiesību
aktos, kas paredz šādu aizsardzību, un pretrunas, kuras var ietekmēt
kopējā tirgus darbību. Preambulas ceturtajā apsvērumā paskaidrots, ka
tad, ja līgumi ir noslēgti ārpus uzņēmuma telpām, parasti tirgotājs ir
tas, kas ierosina sarunas ar patērētāju, kurš nav gatavs šīm sarunām un
tādēļ bieži vien tiek pārsteigts. Visbiežāk patērētājs nespēj salīdzināt
piedāvājuma kvalitāti un cenu ar citiem piedāvājumiem. Saskaņā ar šo
pašu apsvērumu šis pārsteiguma elements parasti sastopams ne tikai
līgumos, kas noslēgti klienta mājās, bet arī citos līgumos, kurus
tirgotājs noslēdz ārpus sava uzņēmuma telpām. Līdz ar to minētās
direktīvas mērķis, kā tas izriet no preambulas piektā apsvēruma, ir
piešķirt patērētājam tiesības vismaz septiņu dienu laikā atteikties no
noslēgtā līguma, lai dotu viņam iespēju izvērtēt līgumā ietvertās
saistības.
1989. gada 30. jūnijā
Recreb
lūdza
Giudice conciliatore di Firenze
dot rīkojumu, lai Fačīni Dori viņiem samaksā nolīgto summu kopā ar procentiem un izdevumiem.
Ar
1989. gada 20. novembra rīkojumu šī tiesa piesprieda Fačīni
Dori samaksāt prasītās summas. Viņa tai pašai tiesai iesniedza iebildumu
pret šo rīkojumu. Viņa vēlreiz uzsvēra, ka ir atteikusies no līguma
saskaņā ar direktīvas nosacījumiem.
Tomēr
nav strīda, ka tajā laikā Itālija nebija veikusi nekādus pasākumus, lai
transponētu direktīvu valsts tiesību aktos, lai gan transponēšanai
noteiktais termiņš bija beidzies 1987. gada 23. decembrī.
Tikai ar 1992. gada 15. janvāra
Decreto Legislativo
Nr. 50 (
GURI
,
pielikums 1992. gada 3. februāra Nr. 27.,
24. lpp.), kas stājās spēkā 1992. gada 3. martā, Itālija
transponēja šo direktīvu.
Iesniedzējtiesa
nebija pārliecināta, vai tā tomēr var piemērot Direktīvas noteikumus,
pat ja Direktīva šo notikumu laikā nebija transponēta Itālijas tiesību
aktos.
Tādēļ tā iesniedza Tiesai šādu prejudiciālu jautājumu:
“Vai
Kopienas Direktīva 85/577/EEK ir jāuzskata par pietiekami precīzu un
detalizētu, un, ja atbilde ir apstiprinoša, vai tā varēja ietekmēt
attiecības starp privātpersonām un Itālijas valsti, kā arī starp pašām
privātpersonām laika posmā no dienas, kad beidzas 24 mēnešu
termiņš, kas bija dots dalībvalstīm, lai izpildītu Direktīvas prasības,
līdz dienai, kad Itālijas valsts tās izpildīja?”
Direktīvā
par līgumiem, kas noslēgti ārpus uzņēmuma telpām, ir iekļauta prasība,
ka dalībvalstīm jāpieņem konkrēti noteikumi, kas paredzēti, lai regulētu
tiesiskās attiecības starp tirgotājiem un patērētājiem. Ņemot vērā
strīda būtību, kas radies starp tirgotāju un patērētāju, valsts tiesas
iesniegtajā jautājumā tiek izvirzītas divas problēmas, kas jāizskata
atsevišķi. Pirmā problēma attiecas uz to, vai Direktīvas noteikumi
attiecībā uz atteikuma tiesībām ir beznosacījuma un pietiekami precīzi
noteikumi. Otrā problēma attiecas uz to, vai uz direktīvu, kurā ir
iekļauta prasība, ka dalībvalstīm jāpieņem konkrēti noteikumi, kas
regulētu attiecības starp privātpersonām, var atsaukties tiesvedībās
starp šādām personām, ja minētā direktīva nav tikusi transponēta valsts
tiesību aktos.

Vai noteikumi, kas attiecas uz atteikuma tiesībām, ir beznosacījuma un pietiekami precīzi noteikumi
Direktīvas
1. panta 1. punkts noteic, ka Direktīva tiek piemērota tad,
ja līgums ir noslēgts starp tirgotāju, kas piedāvā preces un
pakalpojumus, un patērētāju vai nu uzņēmuma organizētas ekskursijas
laikā ārpus uzņēmuma telpām, vai arī uzņēmējam apmeklējot patērētāju
mājās vai viņa darba vietā, ja šis apmeklējums nenotiek pēc patērētāja
skaidra lūguma.
Direktīvas
2. pants noteic, ka “patērētājs” ir jebkura fiziska persona, kas
darījumos, uz ko attiecas Direktīva, rīkojas nolūkos, kas nav uzskatāmi
par saistītiem ar viņa profesionālo darbību, un “tirgotājs” ir jebkura
fiziska vai juridiska persona, kas, veicot konkrētos darījumus, rīkojas
savas komerciālās vai profesionālās darbības ietvaros.
Šie
panti ir pietiekami precīzi, lai valsts tiesa varētu noteikt, kam un kā
labā šīs saistības ir noteiktas. Šajā sakarā nav nepieciešami nekādi
īpaši izpildes pasākumi. Valsts tiesa var pārbaudīt tikai to, vai līgums
ticis noslēgts Direktīvā aprakstītajos apstākļos un vai tas ticis
noslēgts starp patērētāju un tirgotāju Direktīvas izpratnē.
Lai
aizsargātu patērētāju, kas noslēdzis līgumu minētajos apstākļos,
Direktīvas 4. pants noteic, ka uzņēmumam rakstveidā jāinformē
patērētājs par viņa atteikuma tiesībām, norādot arī tās personas vārdu
un adresi, pret kuru viņš var īstenot šīs tiesības. Direktīvā papildus
norādīts, ka gadījumā, kas paredzēts 1. panta 1. punktā,
patērētājs par šīm tiesībām ir jāinformē līguma noslēgšanas laikā.
Visbeidzot, tas paredz, ka dalībvalstīm ir jānodrošina, lai to tiesību
akti noteiktu atbilstošus pasākumus patērētāja aizsardzībai gadījumos,
kad patērētājam šī informācija nav tikusi sniegta.
Turklāt
Direktīvas 5. panta 1. punkts noteic, ka patērētājam jābūt
tiesībām atteikties no noslēgtajām saistībām, nosūtot paziņojumu laika
posmā, kas nav mazāks par septiņām dienām, skaitot no dienas, kad
uzņēmējs informējis patērētāju par viņa tiesībām saskaņā ar valsts
tiesību aktu noteikumiem. Direktīvas 5. panta 2. punkts
paredz, ka šāda paziņojuma nosūtīšana atbrīvo patērētāju no jebkādām
saistībām, kas izriet no līguma.
4. un
5. pants dalībvalstīm piešķir zināmu rīcības brīvību attiecībā uz
patērētāju aizsardzību tad, ja uzņēmums nav sniedzis informāciju, kā arī
paredzot termiņu un nosacījumus, saskaņā ar kuriem var atteikties no
darījuma. Šis apstāklis tomēr neietekmē to Direktīvas noteikumu precīzo
un beznosacījuma raksturu, kuri ir šīs lietas strīda objekts. Piešķirtā
rīcības brīvība neliedz noteikt minimālās tiesības. Direktīvas
5. pants paredz, ka par atteikumu ir jāpaziņo laika posmā, kas nav
mazāks par septiņām dienām, skaitot no dienas, kad patērētājs ir saņēmis
no uzņēmuma norādīto informāciju. Tāpēc ir iespējams noteikt minimālo
aizsardzību, kas jānodrošina jebkurā gadījumā.
Attiecībā
uz valsts tiesas pirmo izvirzīto problēmu atbilde ir tāda, ka
Direktīvas 1. panta 1. punkts, 2. pants un 5. pants
ir beznosacījuma un pietiekami precīzi, lai noteiktu personas, kuru labā
tie tikuši pieņemti, un minimālo laika posmu, kurā jāpaziņo par
atteikumu.

Atsaukšanās uz Direktīvas noteikumiem par atteikuma tiesībām tiesvedībā starp patērētāju un tirgotāju
Otrā
valsts tiesas izvirzītā problēma īpaši attiecas uz to, vai fakts, ka
Direktīva nav tikusi transponēta noteiktajā termiņā, nav šķērslis tam,
lai patērētāji varētu izmantot atteikuma tiesības pret tirgotāju, ar
kuru ir noslēgts līgums, atsaucoties uz šo direktīvu, un īstenot šīs
tiesības valsts tiesā.
Saskaņā
ar pastāvīgo Tiesas judikatūru, sākot no 1986. gada
26. februāra sprieduma lietā 152/84
Marshall
,
Recueil
,
723. lpp., 48. punkts, direktīva nevar radīt saistības
privātpersonai un tādējādi tiesvedībā pret privātpersonu uz to nevar
atsaukties.
Valsts
tiesa norāda, ka tad, ja beznosacījuma un pietiekami precīzas, bet
netransponētas direktīvas ietekmētu attiecības tikai starp valsts
struktūrām un privātpersonām, tas nozīmētu, ka tiesību akti darbotos
vienīgi starp noteiktiem tiesību subjektiem, turpretim Itālijas tiesību
sistēmā, tāpat kā jebkuras mūsdienīgas valsts tiesību sistēmā, kas
dibināta pēc tiesiskuma principiem, valsts ir tiesību subjekts tāpat kā
jebkura cita persona. Ja uz direktīvu varētu atsaukties vienīgi
tiesvedībā pret valsti, šāds noteikums būtu līdzvērtīgs sodam par
transpozīcijas tiesību aktu nepieņemšanu, it kā runa būtu par pilnīgi
privātām attiecībām.
Šajā sakarā jāpiebilst – kā tas izriet no iepriekšminētā sprieduma
Marshall
lietā (48. un 49. punkts) – Tiesas judikatūra, kas attiecas
uz iespēju atsaukties uz direktīvām tiesvedībās pret valsts struktūrām,
ir pamatota vienīgi ar direktīvu saistošo raksturu, ko atzīst
189. pants, proti, ka Direktīva ir saistoša vienīgi “tām
dalībvalstīm, kurām tā adresēta”. Tiesas judikatūras mērķis ir
izvairīties no tā, “ka kāda valsts var izmantot savā labā Kopienas
tiesību aktu neizpildi”.
Nebūtu
pieņemami, ja valsts, kurai Kopienas likumdevējs uzliek pienākumu
pieņemt konkrētus noteikumus, kas paredzēti, lai regulētu valsts vai
valsts struktūru attiecības ar privātpersonām un piešķirtu
privātpersonām zināmas tiesības, varētu atsaukties uz savu pienākumu
neizpildi, lai atņemtu privātpersonām iespēju izmantot šīs tiesības.
Tādējādi Tiesa ir atzinusi, ka tiesvedībā pret valsti (vai valsts
struktūrām) iespējams atsaukties uz atsevišķiem noteikumiem, kas
iekļauti direktīvās par būvdarbu publiskā pasūtījuma līgumu noslēgšanu
(sk. 1989. gada 22. jūnija spriedumu lietā 103/88
Fratelli Costanzo
,
Recueil
, 1839. lpp.) un direktīvās par apgrozījuma nodokļu saskaņošanu (sk. 1982. gada 19. janvāra spriedumu lietā 8/81
Becker
,
Recueil
, 53. lpp.).
Ja
šī judikatūra tiktu attiecināta arī uz attiecībām starp privātpersonām,
tiktu atzīta Kopienas vara noteikt privātpersonām saistības, kam ir
tūlītējas sekas, kaut gan Kopiena šādi var rīkoties vienīgi tad, ja tai
ir dotas pilnvaras pieņemt regulas.
No
tā izriet, ka, ja Direktīva nav tikusi transponēta noteiktajā termiņā,
patērētāji nevar ar Direktīvu pamatot atteikuma tiesības pret
tirgotājiem, ar kuriem viņi ir noslēguši līgumu, vai īstenot šādas
tiesības valsts tiesā.
Turklāt
jāatgādina, ka saskaņā ar pastāvīgo Tiesas judikatūru, sākot no
1984. gada 10. aprīļa sprieduma lietā 14/83
Von Colson
un
Kamann
(
Recueil
,
1891. lpp., 26. punkts), no Direktīvas izrietošie dalībvalstu
pienākumi sasniegt Direktīvā paredzēto rezultātu, kā arī to pienākums
saskaņā ar Līguma 5. pantu veikt visus vispārējos vai speciālos
pasākumus, kas nepieciešami, lai nodrošinātu šo pienākumu izpildi, ir
saistoši visām dalībvalstu iestādēm, to skaitā arī tiesām, lietās, kas
ir to kompetencē. No Tiesas 1990. gada 13. novembra sprieduma
lietā C‑106/89
Marleasing
(
Recueil
, I‑4135. lpp., 8. punkts) un 1993. gada 16. decembra sprieduma lietā C‑334/92
Wagner
Miret
, (
Recueil
,
I‑6911. lpp., 20. punkts) izriet, ka, piemērojot valsts
tiesību aktus, kas pieņemti pirms vai pēc Direktīvas ieviešanas, valsts
tiesai, kurai ir jāinterpretē šie tiesību akti, tas jādara, cik vien
iespējams ņemot vērā Direktīvas formulējumu un mērķi, lai sasniegtu tās
paredzēto rezultātu un tādējādi izpildītu Līguma 189. panta trešo
daļu.
Ja
Direktīvā noteikto rezultātu nevar sasniegt ar interpretācijas
palīdzību, jāatgādina, ka saskaņā ar 1991. gada 19. novembra
spriedumu apvienotajās lietās C‑6/90 un C‑9/90
Francovich
u.c. (
Recueil
,
I‑5357. lpp., 39. punkts) Kopienas tiesību akti nosaka
dalībvalstīm pienākumu atlīdzināt privātpersonām zaudējumus, kas tām
radušies tādēļ, ka Direktīva nav transponēta valsts tiesību aktos, ar
noteikumu, ka ir ievēroti trīs nosacījumi. Pirmkārt, direktīvai jābūt
mērķim piešķirt tiesības privātpersonām. Otrkārt, pamatojoties uz
Direktīvas noteikumiem, ir jābūt iespējai noteikt šo tiesību saturu.
Visbeidzot, ir jābūt cēloņsakarībai starp valsts pienākumu neizpildi un
nodarītajiem zaudējumiem.
Direktīva
par līgumiem, kas noslēgti ārpus uzņēmuma telpām, neapšaubāmi ir vērsta
uz to, lai privātpersonai tiktu piešķirtas tiesības, un tāpat arī nav
ne mazāko šaubu, ka šo tiesību minimālo saturu var noteikt, pat
atsaucoties tikai uz Direktīvas noteikumiem (sk. iepriekš
17. punktu).
Ja
ir nodarīti zaudējumi un ja šie zaudējumi ir radušies valsts pienākumu
neizpildes dēļ, valsts tiesas pienākums ir nodrošināt cietušajiem
patērētājiem tiesības saņemt atlīdzību par zaudējumiem saskaņā ar valsts
tiesību aktiem, kas paredz atbildību.
Tātad
atbilde uz valsts tiesas izvirzīto otro problēmu, ņemot vērā
iepriekšminētos apsvērumus, ir šāda – tā kā Direktīva nav transponēta
noteiktajā termiņā, patērētāji, atsaucoties uz šo direktīvu, nevar iegūt
atteikuma tiesības pret tirgotāju, ar kuru ir noslēgts līgums, vai
īstenot šīs tiesības attiecīgās valsts tiesā. Tomēr valsts tiesai,
piemērojot valsts tiesību aktu noteikumus, kas pieņemti pirms vai pēc
Direktīvas ieviešanas, tie jāinterpretē, cik vien iespējams ņemot vērā
Direktīvas formulējumu un mērķi.

Par tiesāšanās izdevumiem
Tiesāšanās
izdevumi, kas radušies Dānijas, Vācijas, Grieķijas, Francijas,
Itālijas, Nīderlandes un Apvienotās Karalistes valdībām un Eiropas
Kopienu Komisijai, kas Tiesai iesniegušas savus apsvērumus, nav
atlīdzināmi. Attiecībā uz pusēm pamata lietā šī tiesvedība ir stadija
procesā, ko izskata valsts tiesa, un tā lemj par tiesāšanās izdevumiem.
Ar šādu pamatojumu
TIESA,
atbildot uz jautājumu, ko tai iesniedza
Giudice conciliatore di Firenze
ar 1992. gada 24. janvāra rīkojumu, nospriež:
1)
1. panta
1. punkts, 2. un 5. pants Padomes 1985. gada
20. decembra Direktīvā 85/577/EEK par patērētāju tiesību
aizsardzību attiecībā uz līgumiem, kas noslēgti ārpus uzņēmuma telpām,
ir beznosacījuma un pietiekami precīzi noteikumi, lai noteiktu personas,
kuru labā tie tikuši pieņemti, un minimālo laika posmu, kurā jāpaziņo
par atteikumu;
2)
tā
kā Direktīva 85/577/EEK nav transponēta noteiktajā termiņā, patērētāji,
atsaucoties uz šo direktīvu, nevar iegūt atteikuma tiesības pret
tirgotāju, ar kuru viņi ir noslēguši līgumu, vai īstenot šādas tiesības
valsts tiesā. Tomēr valsts tiesai, piemērojot valsts tiesību aktu
noteikumus, kas pieņemti pirms vai pēc direktīvas ieviešanas, tie
jāinterpretē, cik vien iespējams ņemot vērā Direktīvas formulējumu un
mērķi.
Due
Mancini
Moitintiho de Almeida
Diez de Velasco
Edward
Kakouris
Joliet
Schockweiler
Rodríguez Iglesias
Grévisse
Zuleeg
Kapteyn

Murray

Pasludināts atklātā tiesas sēdē 1994. gada 14. jūlijā Luksemburgā.
Sekretārs

Priekšsēdētājs
R. Grass

O. Due
*
Tiesvedības valoda – itāļu.