CELEX: 62006CJ0300
EY 141 artikla
Miespuolisten ja naispuolisten työntekijöiden samapalkkaisuuden periaate
Virkamiehet
Ylityötuntien tekeminen
Osa-aikaisten naispuolisten työntekijöiden välillinen syrjintä

Ennakkoratkaisupyyntö koskee EY 141 artiklan tulkintaa.
Tämä pyyntö on esitetty asiassa, jossa asianosaisina ovat Ursula Voß ja Land Berlin (jäljempänä Berliinin osavaltio) ja jossa
on kyse osa-aikaisesti työskentelevän Voßin tekemistä ylityötunneista maksettavasta korvauksesta.

Asiaa koskevat oikeussäännöt

Yhteisön säännöstö
EY 141 artiklan 1 ja 2 kohdassa määrätään seuraavaa:
”1.      Jokainen jäsenvaltio huolehtii sen periaatteen noudattamisesta, jonka mukaan miehille ja naisille maksetaan samasta tai samanarvoisesta
työstä sama palkka.
2.      Tässä artiklassa palkalla tarkoitetaan tavallista perus- tai vähimmäispalkkaa ja muuta korvausta, jonka työntekijä suoraan
tai välillisesti saa työnantajaltaan työstä tai tehtävästä rahana tai luontoisetuna.
Samalla palkalla ilman sukupuoleen perustuvaa syrjintää tarkoitetaan, että:
a)      palkka, joka maksetaan työn tuloksen perusteella, lasketaan saman mittayksikön mukaan;
b)      palkka, joka maksetaan työhön käytetyn ajan perusteella, on sama samasta tehtävästä.”

Kansallinen säännöstö
Virkamiehistä annetun Berliinin osavaltion lain (Landesbeamtengesetz), sellaisena kuin se on 20.2.1979 muutettuna (GVBl. BE,
s. 368), 35 §:n 2 momentin sanamuoto on seuraava:
”Virkamies on velvollinen työskentelemään ilman erillistä korvausta säännöllistä viikoittaista työaikaa pidempään, jos virkaan
liittyvät pakottavat olosuhteet tätä edellyttävät ja ylityö [Mehrarbeit] rajoittuu poikkeustapauksiin. Jos virkamiehen ylityö,
josta on määrätty virkateitse tai johon on annettu virkateitse lupa, ylittää kuukaudessa viidellä tunnilla säännöllisen työajan,
se on korvattava kolmen kuukauden kuluessa siten, että virkamiehelle annetaan tehtyä ylityötä vastaava määrä vapaata. Jos
vapaan antaminen ei ole virkaan liittyvistä pakottavista syistä mahdollista, virkamiehet, jotka kuuluvat sellaisiin palkkaluokkiin,
joissa palkat nousevat porrastetusti, voivat vapaan sijasta saada korvauksen 480 ylityötuntiin asti vuodessa.”
Virkamiesten palkoista annetun liittovaltion lain (Bundesbesoldungsgesetz, jäljempänä BBesG), jossa sen 1 §:n 1 momentin 1
kohdan mukaan säännellään myös osavaltioiden virkamiesten palkkausta, 6 §:n 1 momentissa säädetään seuraavaa:
”Osa-aikaisen työskentelyn osalta palkka pienenee ja työaika vähenee samassa suhteessa.”
BBesG:n 48 §:ssä liittovaltion hallitus valtuutetaan säätämään asetuksella ylityötunteja koskevan korvauksen maksamisesta
silloin, kun ylityötä ei voida korvata vapaan antamisella.
BBesG:n 48 §:n 1 momentin nojalla ylityötunteja koskevan korvauksen maksamisesta virkamiehille 13.3.1992 annetun asetuksen
(Verordnung über die Gewährung von Mehrarbeitsvergütung für Beamte, BGBl. 1992 I, s. 528), sellaisena kuin se on 3.12.1998
tarkistettuna (BGBl. 1998 I, s. 3494; jäljempänä MVergV), 2 §:n 1 momentissa säädetään seuraavaa:
”Virkamiehet, jotka kuuluvat sellaisiin palkkaluokkiin, joissa palkat nousevat porrastetusti, voivat saada ylityötunneista
korvauksen seuraavilla aloilla:
– –
6.      opetusalalla opetushenkilöstö.”
MVergV:n 3 §:n 1 momentissa säädetään seuraavaa:
”Korvaus myönnetään ainoastaan silloin, kun ylityön on tehnyt virkamies, johon sovelletaan virkamiesten työaikamääräyksiä
ja jonka osalta
1.      ylityöstä on kirjallinen määräys tai lupa
2.      ylityön määrä kalenterikuukaudessa on enemmän kuin viisi tuntia yli säännöllisen kuukausittaisen työajan tai, jos virkamies
on työskennellyt vain osan kalenterikuukaudesta, kuukausittaisen työajan vastaavan osan, ja
3.      ylityötä ei ole virkaan liittyvistä pakottavista syistä mahdollista korvata kolmen kuukauden kuluessa vapaan antamisella.”
MVergV:n 4 §:n mukaan ylityöstä maksettava korvaus vaihtelee virkamiehen palkkaluokan mukaan.
MVergV:n 5 §:n 2 momentissa säädetään seuraavaa:
”Opetusalalla tehtävän ylityön osalta
1.      kolmen opetustunnin katsotaan vastaavan viittä tuntia [tämän asetuksen] 3 §:n 1 momentin 2 kohtaa sovellettaessa
– –.”
Ennakkoratkaisupyynnöstä ilmenee, että MVergV:n mukaan ylityötunneista maksettava korvaus on pienempi kuin työskentelystä
yksilöllisen työajan puitteissa maksettava korvaus.

Pääasia ja ennakkoratkaisukysymys
Voß on Berliinin osavaltion palveluksessa opettajana työskentelevä virkamies. Hän työskenteli 15.7.1999 ja 29.5.2000 välisenä
aikana osa-aikaisesti 23 opetustuntia viikossa. Kokoaikaisesti työskentelevän opettajan opetusvelvollisuuden määränä oli tuolloin
26,5 opetustuntia.
Voß teki 11.1.2000 ja 23.5.2000 välisenä aikana yksilöllisen työaikansa lisäksi joka kuukausi 4–6 opetustuntia ylityötä.
Voß sai mainitulta ajanjaksolta palkkaa 1 075,14 Saksan markkaa (DEM). Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen mukaan kokoaikaisesti
työskentelevän opettajan palkka samalta ajalta olisi ollut 1 616,15 DEM.
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin selittää tätä sillä, että työtunneista, jotka kertyivät pääasian kantajalle hänen yksilöllisen
työaikansa lisäksi kokoaikaisen työn säännöllisen työajan määrään saakka ja jotka ovat ylityötä, maksettiin vähemmän kuin
vastaavasta määrästä työtunteja, jotka kertyivät kokoaikaisesti työskentelevälle opettajalle ja jotka sisältyvät kokoaikaisesti
työskentelevän opettajan yksilölliseen työaikaan.
Täten ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin totesi, että vuoden 2000 tammikuusta toukokuuhun pääasian kantajalle maksettiin
samasta työmäärästä vähemmän palkkaa kuin kokoaikaisesti työskentelevälle opettajalle.
Voß vaati, että korvauksen laskemisessa niiden ylityötuntien osalta, jotka kertyivät hänelle 26,5 viikoittaisen opetustunnin
rajaan asti, sovelletaan samaa tuntipalkkaa, jonka mukaan kokoaikaisesti työskenteleville opettajille maksetaan heidän säännöllisen
työaikansa puitteissa kertyvistä työtunneista, sen sijaan, että sovellettaisiin MVergV:ssä ylityötuntien osalta säädettyä
tuntipalkkaa.
Koska Berliinin osavaltio hylkäsi tämän vaatimuksen, Voß teki tästä hylkäyspäätöksestä Verwaltungsgerichtiin valituksen, jonka
kyseinen tuomioistuin hyväksyi. Berliinin osavaltio teki mainitun valituksen hyväksyvästä tuomiosta Revision-valituksen Bundesverwaltungsgerichtiin.
Bundesverwaltungsgerichtin mukaan sen käsiteltävänä olevassa oikeusriidassa nousee esiin kysymys siitä, onko siinä, että osa-aikaisesti
työskenteleville opettajille ylityötunteina kertyneistä opetustunneista maksetaan korvaus alemman tuntipalkan mukaan, kyse
yhteisön oikeudessa kielletystä naispuolisten opettajien syrjinnästä, kun otetaan huomioon kokoaikaisesti työskentelevien
opettajien samasta tuntimäärästä säännönmukaisen työaikansa puitteissa saama palkanosa. Saman tuomioistuimen mukaan tähän
kysymykseen annettava vastaus riippuu siitä, edellytetäänkö EY 141 artiklan 2 kohdan toisessa alakohdassa, että osa-aikaisesti
työskentelevälle työntekijälle kertyneistä ylityötunneista siihen tuntimäärään saakka, joka kokoaikaisesti työskentelevän
opettajan on työskenneltävä, ei makseta pienempää korvausta kuin kokoaikaisesti työskentelevälle työntekijälle samankestoisesta
työskentelystä, joka tapahtuu kyseisen työntekijän säännönmukaisen työajan puitteissa.
Tässä tilanteessa Bundesverwaltungsgericht päätti lykätä asian käsittelyä ja esittää yhteisöjen tuomioistuimelle seuraavan
ennakkoratkaisukysymyksen:
”Onko EY 141 artikla esteenä sellaiselle kansalliselle lainsäädännölle, jonka mukaan säännöllisen työajan ylittävistä ylityötunneista
maksetaan sekä kokoaikaisesti että osa-aikaisesti työskenteleville virkamiehille korvaus, joka on pienempi kuin se palkan
osa, joka kokoaikaisesti työskentelevien virkamiesten kohdalla vastaa heidän säännöllisen työaikansa yhtä pitkää jaksoa, kun
osa-aikatyötä tekevät enimmäkseen naiset?”

Ennakkoratkaisukysymyksen tarkastelu
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tiedustelee kysymyksellään, onko EY 141 artiklaa tulkittava siten, että sen kanssa
on ristiriidassa pääasiassa kyseessä olevan kaltainen virkamiesten palkkausta koskeva kansallinen lainsäädäntö, jossa yhtäältä
määritellään sekä kokoaikaisesti työskentelevien virkamiesten että osa-aikaisesti työskentelevien virkamiesten ylityötunnit
työtunneiksi, jotka kertyvät heille heidän yksilöllisen työaikansa lisäksi, ja jonka mukaan toisaalta näistä työtunneista
maksetaan korvaus alemman tuntipalkan kuin sen tuntipalkan mukaan, jota sovelletaan työtunteihin, jotka kertyvät yksilöllisen
työajan rajoissa, jolloin osa-aikaisesti työskenteleville virkamiehille maksetaan huonompaa palkkaa kuin kokoaikaisesti työskenteleville
virkamiehille niiden työtuntien osalta, jotka kertyvät heille heidän yksilöllisen työaikansa lisäksi siihen työajan määrään
saakka, joka kokoaikaisesti työskentelevän virkamiehen on työskenneltävä, tilanteessa, jossa osa-aikatyötä tekevät virkamiehet
ovat enimmäkseen naisia.
Pääasian kantaja ja Euroopan yhteisöjen komissio väittävät, että näistä ylityötunneista maksettavasta korvauksesta aiheutuu
– koska tämä korvaus on pienempi kuin korvaus työtunneista, jotka kertyvät yksilöllisen työajan puitteissa – välillistä syrjintää,
koska kyseisestä korvauksesta seuraa, että osa-aikaisesti työskentelevät opettajat, jotka ovat enimmäkseen naisia, saavat
kokoaikaisesti työskenteleviin opettajiin nähden samasta työtuntimäärästä alempaa palkkaa, kun heille kertyy työtunteja heidän
yksilöllisen työaikansa lisäksi siihen työajan määrään saakka, joka kokoaikaisesti työskentelevien on työskenneltävä.
Saksan hallitus väittää, että pääasiassa ei ole kyse epäyhdenvertaisesta kohtelusta ylityötuntien osalta, koska kokoaikaisesti
työskenteleviin opettajiin ja osa-aikaisesti työskenteleviin opettajiin sovelletaan heille kertyvistä ylityötunneista maksettavan
palkan osalta samaa MVergV:n 4 §:n 3 momentissa säädettyä tuntipalkkaa.
Tältä osin on muistutettava, että EY 141 artiklassa määrätään periaatteesta, jonka mukaan miespuolisille ja naispuolisille
työntekijöille maksetaan samasta työstä sama palkka. Tämä periaate on osa Euroopan yhteisön perustaa (ks. asia 43/75, Defrenne,
tuomio 8.4.1976, Kok. 1976, s. 455, Kok. Ep. III, s. 63, 12 kohta).
Samapalkkaisuusperiaatteen vastaista on paitsi välittömästi sukupuoleen perustuvaa syrjintää merkitsevien säännösten soveltaminen,
myös sellaisten säännösten täytäntöön paneminen, joilla pidetään yllä miespuolisten ja naispuolisten työntekijöiden erilaista
kohtelua soveltamalla arviointiperusteita, jotka eivät perustu sukupuoleen, silloin kun tällaista erilaista kohtelua ei voida
selittää objektiivisesti perustelluilla tekijöillä, jotka eivät ole millään tavalla sukupuolen perusteella syrjiviä (asia
170/84, Bilka-Kaufhaus, tuomio 13.5.1986, Kok. 1986, s. 1607, Kok. Ep. VII, s. 607, 29 ja 30 kohta; yhdistetyt asiat C-399/92,
C-409/92, C-425/92, C-34/93, C-50/93 ja C-78/93, Helmig ym., tuomio 15.12.1994, Kok. 1994, s. I-5727, 20 kohta ja asia C‑285/02,
Elsner-Lakeberg, tuomio 27.5.2004, Kok. 2004, s. I-5861, 12 kohta).
Pääasiassa kyseessä olevan lainsäädännön osalta on selvää, että se ei merkitse välittömästi sukupuoleen perustuvaa syrjintää.
On siten tutkittava, voiko tällaisessa lainsäädännössä olla kyse EY 141 artiklan vastaisesta välillisestä syrjinnästä.
Tässä tarkoituksessa on ensinnäkin määritettävä yhtäältä, otetaanko mainitulla lainsäädännöllä käyttöön erilainen kohtelu
kokoaikaisesti työskentelevien työntekijöiden ja osa-aikaisesti työskentelevien työntekijöiden välillä, ja toisaalta, koskeeko
tämä erilainen kohtelu huomattavasti useammin naisia kuin miehiä.
Mikäli näihin kahteen kysymykseen annettava vastaus on myöntävä, nousee toiseksi esiin kysymys siitä, onko täten todetun erilaisen
kohtelun perustelemiseksi olemassa sellaisia objektiivisia seikkoja, jotka eivät ole millään tavalla sukupuolen perusteella
syrjiviä.
Tältä osin on katsottava, että kohtelu on epätasa-arvoista, jos kokoaikaisesti työskentelevien työntekijöiden kokonaispalkka
on palkkatyötä koskevan työsuhteen nojalla samasta määrästä työtunteja suurempi kuin osa-aikaisesti työskentelevien työntekijöiden
(em. yhdistetyt asiat Helmig ym., tuomion 26 kohta).
Yhteisöjen tuomioistuin on jo kaksi kertaa ottanut kantaa kysymykseen osa-aikaisesti työskentelevien työntekijöiden ja kokoaikaisesti
työskentelevien työntekijöiden erilaisesta kohtelusta ylityötunteja koskevan korvauksen osalta.
Edellä mainituissa yhdistetyissä asioissa Helmig ym. antamansa tuomion 26–30 kohdassa yhteisöjen tuomioistuin katsoi, että
osa-aikaisesti työskenteleviä työntekijöitä ja kokoaikaisesti työskenteleviä työntekijöitä ei kohdella eri tavalla, kun sovellettavissa
kansallisissa säännöksissä säädetään ylityötunneista maksettavista palkanlisistä ainoastaan siinä tapauksessa, että työehtosopimuksessa
vahvistettu säännöllinen työaika ylittyy, eikä siinä tapauksessa, että yksilöllinen työaika ylittyy. Yhteisöjen tuomioistuin
totesi tällaisessa tilanteessa, että osa-aikaisesti työskentelevät työntekijät saavat samasta työtuntien määrästä saman korvauksen
kuin kokoaikaisesti työskentelevät työntekijät, ja näin on sekä silloin, kun työehtosopimuksissa vahvistettu säännöllinen
työaika ei ylity, että silloin, kun työtunnit kertyvät säännöllisen työajan lisäksi, koska ylityötunneista maksettavat palkanlisät
hyödyttävät tässä jälkimmäisessä tapauksessa kumpaakin työntekijöiden ryhmää.
Sitä vastoin edellä mainitussa asiassa Elsner-Lakeberg antamansa tuomion 17 kohdassa yhteisöjen tuomioistuin katsoi, että
osa-aikaisesti työskenteleviä työntekijöitä ja kokoaikaisesti työskenteleviä työntekijöitä kohdellaan eri tavalla silloin,
kun sovellettavissa kansallisissa säännöksissä säädetään, että kaikille työntekijöille on kerryttävä heidän yksilöllisen työaikansa
lisäksi vähintään kolme opetustuntia kuukaudessa, jotta he voivat saada korvauksen ylityötunneista.
Tuossa asiassa Elsner-Lakeberg, joka oli opettaja, työskenteli 15 opetustuntia viikossa, kun taas kokoaikaisesti työskentelevät
opettajat työskentelivät 24,5 opetustuntia viikossa. Elsner-Lakebergille oli kertynyt 2,5 tunnin määrä lisäopetustunteja kuukaudessa.
Näin ollen hän ei voinut saada korvausta kyseisistä ylityötunneista. Tästä seurasi, että hänelle maksettiin palkkaa 15 opetustunnilta
viikossa, vaikka hän työskenteli 17,5 opetustuntia. Sitä vastoin kokoaikaisesti työskentelevälle opettajalle, joka työskenteli
17,5 opetustuntia, maksettiin palkkaa 17,5 opetustunnista, koska hän ei ylittänyt yksilöllistä viikoittaista työaikaansa.
Yhteisöjen tuomioistuin katsoi, että tämä johtaa palkkauksen osalta erilaiseen kohteluun, koska osa-aikaiset työntekijät saivat
samasta määrästä opetustunteja huonomman palkan kuin kokoaikaiset työntekijät.
Pääasiassa ennakkoratkaisupyynnön esittämisestä tehdystä päätöksestä ilmenee, että osa-aikaisesti työskentelevälle Voßille
maksetaan palkkaa, joka on huonompi kuin se palkka, jota maksetaan samasta työtuntien määrästä kokoaikaisesti työskentelevälle
opettajalle, siltä osin kuin kyse on Voßin yksilöllisen työaikansa ylittävistä tunneista siihen määrään saakka, joka kokoaikaisesti
työskentelevän virkamiehen on säännöllisesti työskenneltävä.
Siten osa-aikaiselle opettajalle, jonka yksilöllinen työaika on 23 opetustuntia viikossa ja joka työskentelee 3,5 tuntia yli
tämän työajan, maksetaan huonompaa palkkaa kuin kokoaikaiselle opettajalle, joka työskentelee 26,5 opetustuntia.
Palkan osatekijöiden tarkastelu osoittaa, että tämä tilanne johtuu siitä, että ylityötunnit, joista maksetaan alhaisempaa
palkkaa kuin ”säännöllisen” työajan työtunneista, määritellään työtunneiksi, jotka on tehty säännöllisen työajan lisäksi,
sellaisena kuin tämä on vahvistettu opettajan yksilölliseksi työajaksi ja joka vaihtelee välttämättä sen mukaan, onko kyse
osa-aikaisesta työntekijästä vai kokoaikaisesta työntekijästä. Tästä seuraa, että ylityötuntien huonompaa tuntipalkkaa ei
sovelleta kokoaikaisesti työskenteleviin opettajiin kuin vasta 26,5 viikoittaisen opetustunnin ylittävältä osalta, kun taas
osa-aikaisten työntekijöiden osalta tätä palkkaa sovelletaan silloin, kun heidän työskentelynsä kesto ylittää heidän yksilöllisen
työaikansa, joka on määritelty alle 26,5 tunniksi. Voßin tapauksessa alhaisempaa palkkaa sovelletaan niihin tunteihin, jotka
on suoritettu 23 viikkotyötunnin lisäksi.
Näin ollen on katsottava, että pääasiassa kyseessä olevan kaltainen kansallinen lainsäädäntö, jonka mukaan osa-aikaiselle
virkamiehelle hänen yksilöllisen työaikansa ylittäviltä ylityötunneilta maksettu palkka säännöllisen kokoaikaisen työajan
määrään saakka on alhaisempi kuin se palkka, joka maksetaan kokoaikaisen virkamiehen tekemistä työtunneista, johtaa näiden
kahden virkamiesryhmän välillä erilaiseen kohteluun niiden virkamiesten vahingoksi, jotka työskentelevät osa-aikaisesti.
Siinä tapauksessa, että tämä erilainen kohtelu vaikuttaisi huomattavasti useampaan naiseen kuin mieheen, ja siltä osin kuin
tämän erilaisen kohtelun perustelemiseksi ei ole sellaisia objektiivisia seikkoja, jotka eivät ole millään tavalla sukupuolen
perusteella syrjiviä, EY 141 artikla on esteenä mainitulle kansalliselle lainsäädännölle.
Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen mukaan noin 88 prosenttia Berliinin osavaltion palveluksessa vuoden 2000 keväällä
olleista osa-aikaisista opettajista oli naisia.
Kuitenkin, jotta voidaan selvittää, vaikuttaako osa-aikaisten ja kokoaikaisten työntekijöiden välillä todettu erilainen kohtelu
huomattavasti useampaan naiseen kuin mieheen, ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen asiana on ottaa huomioon kaikki sen
kansallisen lainsäädännön piiriin kuuluvat työntekijät, johon tämän tuomion 37 kohdassa todettu erilainen kohtelu perustuu.
Tältä osin kansallisen tuomioistuimen tehtävänä on määrittää, perustuuko mainittu erilainen kohtelu BBesG:hen ja/vai MVergV:hen,
koska kyseisen lainsäädännön soveltamisala määrittää pääsääntöisesti niiden henkilöiden piirin, joita voidaan käyttää vertailukohtana
(asia C-256/01, Allonby, tuomio 13.1.2004, Kok. 2004, s. I‑873, 73 kohta).
On myös syytä muistuttaa, kuten yhteisöjen tuomioistuin on katsonut asiassa C‑167/97, Seymour-Smith ja Perez, 9.2.1999 antamansa
tuomion (Kok. 1999, s. I‑623) 59 kohdassa, että paras tapa vertailla tilastoja on verrata ensinnäkin niiden miespuolisten
työntekijöiden suhteellista osuutta, joihin mainittu erilainen kohtelu vaikuttaa, ja toisaalta samaa suhteellista osuutta
naispuolisen työvoiman osalta.
Mikäli saatavilla olevat tilastotiedot osoittaisivat, että osa-aikaisten työntekijöiden prosenttiosuus naispuolisten työntekijöiden
ryhmästä on huomattavasti korkeampi kuin miespuolisten työntekijöiden ryhmästä, on syytä katsoa, että tällainen tilanne ilmentää
sukupuoleen perustuvaa syrjintää, ellei pääasiassa kyseessä olevaa lainsäädäntöä sitten voida perustella objektiivisilla seikoilla,
jotka eivät millään tavalla ole sukupuolen perusteella syrjiviä (ks. vastaavasti em. asia Seymour-Smith ja Perez, tuomion
60–63 kohta).
Nyt esillä olevassa asiassa ennakkoratkaisupyynnön esittämisestä tehdystä päätöksestä ei ilmene, että osa-aikaisten työntekijöiden
suorittamien ylityötuntien alhaisempi palkka perustuu sellaisiin objektiivisiin seikkoihin, jotka eivät millään tavalla ole
sukupuolen perusteella syrjiviä. Kansallisen tuomioistuimen tehtävänä on kuitenkin selvittää tämä kysymys.
Näin ollen esitettyyn kysymykseen on vastattava, että EY 141 artiklaa on tulkittava siten, että sen kanssa ristiriidassa on
sellainen pääasiassa kyseessä olevan kaltainen virkamiesten palkkausta koskeva kansallinen lainsäädäntö, jossa yhtäältä määritellään
sekä kokoaikaisesti työskentelevien virkamiesten että osa-aikaisesti työskentelevien virkamiesten ylityötunnit työtunneiksi,
joita he tekevät yksilöllisen työaikansa lisäksi, ja toisaalta jonka mukaan näistä työtunneista maksetaan pienempi korvaus
kuin se, jota sovelletaan yksilöllisen työajan rajoissa suoritettuihin työtunteihin, jolloin osa-aikaisesti työskenteleville
virkamiehille maksetaan alhaisempaa palkkaa kuin kokoaikaisesti työskenteleville virkamiehille heidän yksilöllisen työaikansa
ylittävien työtuntien osalta ja siihen työajan määrään saakka, joka kokoaikaisesti työskentelevän virkamiehen on työskenneltävä,
mikäli
–      mainittu lainsäädäntö vaikuttaa kaikkien sen piiriin kuuluvien työntekijöiden osalta prosentuaalisesti huomattavasti suurempaan
osaan naispuolisia työntekijöitä kuin miespuolisia työntekijöitä
eikä
–      erilaista kohtelua voida perustella sellaisilla objektiivisilla seikoilla, jotka eivät ole millään tavalla sukupuolen perusteella
syrjiviä.

Oikeudenkäyntikulut
Pääasian asianosaisten osalta asian käsittely yhteisöjen tuomioistuimessa on välivaihe kansallisessa tuomioistuimessa vireillä
olevan asian käsittelyssä, minkä vuoksi kansallisen tuomioistuimen asiana on päättää oikeudenkäyntikulujen korvaamisesta.
Oikeudenkäyntikuluja, jotka ovat aiheutuneet muille kuin näille asianosaisille huomautusten esittämisestä yhteisöjen tuomioistuimelle,
ei voida määrätä korvattaviksi.
Näillä perusteilla yhteisöjen tuomioistuin (ensimmäinen jaosto) on ratkaissut asian seuraavasti:
EY 141 artiklaa on tulkittava siten, että sen kanssa ristiriidassa on sellainen pääasiassa kyseessä olevan kaltainen virkamiesten
palkkausta koskeva kansallinen lainsäädäntö, jossa yhtäältä määritellään sekä kokoaikaisesti työskentelevien virkamiesten
että osa-aikaisesti työskentelevien virkamiesten ylityötunnit työtunneiksi, joita he tekevät yksilöllisen työaikansa lisäksi,
ja toisaalta jonka mukaan näistä työtunneista maksetaan pienempi korvaus kuin se, jota sovelletaan yksilöllisen työajan rajoissa
suoritettuihin työtunteihin, jolloin osa-aikaisesti työskenteleville virkamiehille maksetaan alhaisempaa palkkaa kuin kokoaikaisesti
työskenteleville virkamiehille heidän yksilöllisen työaikansa ylittävien työtuntien osalta ja siihen työajan määrään saakka,
joka kokoaikaisesti työskentelevän virkamiehen on työskenneltävä, mikäli
–
mainittu lainsäädäntö vaikuttaa kaikkien sen piiriin kuuluvien työntekijöiden osalta prosentuaalisesti huomattavasti suurempaan
osaan naispuolisia työntekijöitä kuin miespuolisia työntekijöitä
eikä
–
erilaista kohtelua voida perustella sellaisilla objektiivisilla seikoilla, jotka eivät ole millään tavalla sukupuolen perusteella
syrjiviä.
Allekirjoitukset
*
Oikeudenkäyntikieli: saksa.