CELEX: 62005CJ0060
Loodusliku linnustiku kaitse
Direktiiv 79/409/EMÜ
Kaitsesüsteemi erandid

Kohtuotsuse põhistus
1. Eelotsusetaotlus puudutab nõukogu 2. aprilli 1979. aasta direktiivi 79/409/EMÜ loodusliku linnustiku kaitse kohta (EÜT L 103, lk 1; edaspidi „direktiiv”) artikli 9 tõlgendamist.
2. Käesolev eelotsusetaotlus esitati organisatsiooni WWF Italia ja Regione Lombardia’s asuva kolme organisatsiooni vahelises vaidluses, mis puudutab metsvindi (Fringilla coelebs) ja põhjavindi (Fringilla montifringilla)  küttimist jahihooajal 2003/2004.
Õiguslik raamistik
Ühenduse õigus
3. Direktiivi artikli 1 kohaselt on direktiivi eesmärk kõikide looduslikult esinevate linnuliikide kaitse, hoidmine ja kontrollimine ning vastavate kasutamiseeskirjade kehtestamine.
4. Selleks tuleb liikmesriikidel direktiivi järgselt luua üldine kaitsekord, keelates eelkõige artiklis 1 sätestatud lindude tapmine, püüdmine või häirimine ja nende pesade hävitamine.
5. Siiski on direktiivi artikliga 9 lubatud teatavad erandid järgmistel põhjustel:
„1. Liikmesriigid võivad teiste rahuldavate lahenduste puudumisel teha erandeid artiklite 5, 6, 7 ja 8 sätetest järgmistel põhjustel:
a) –		rahva tervise ja ohutuse huvides,
– lennuohutuse huvides,
– vältimaks tõsist kahju viljasaagile, kariloomadele, metsadele, kalastuspiirkondadele ja vetele,
– taimestiku ja loomastiku kaitseks;
b) teadus- ja õppetöö, taasasustamise, uuesti loodusesse laskmise ja selleks vajaliku paljundamise eesmärgil;
c) lubamaks range järelevalve tingimustes ja valikuliselt teatavate lindude vähesel arvul püüdmist, pidamist või muud mõistlikku kasutamist.
2. Erandite puhul peab olema täpsustatud:
– milliste liikide suhtes erandeid kohaldatakse,
– püüdmiseks või tapmiseks lubatud vahendid, seadised või viisid,
– millise riski tingimustel ja millisel ajal ning kus selliseid erandeid võib lubada,
– asutus, kes on volitatud kinnitama, et nõutud tingimused on täidetud, ning otsustama, milliseid vahendeid, seadiseid või viise võib kasutada, millises ulatuses ja kellel see on lubatud,
– milliseid kontrollimeetmeid rakendatakse.
[…]”
Siseriiklik õigus
6. Direktiivi artikkel 9 võeti Itaalia õiguskorda üle 11. veebruari 1992. aasta seaduse nr 157 soojaverelise loodusliku loomastiku ja küttimise kohta (legge 11 febbraio 1992, n. 157, Norme per la protezione della fauna selvatica omeoterma e per il prelievo venatorio, GURI nr 46 regulaarne lisa, 25.2.1992) artikliga 19a, mida on muudetud 3. oktoobri 2002. aasta seadusega nr 221 ( GURI , nr 239, 11.10.2002, edaspidi „seadus nr 157/92”), mis sätestab:
„1. Maakonnad kehtestavad nõukogu 2. aprilli 1979. aasta direktiivis […] sätestatud erandite kohaldamise korra vastavalt direktiivi artikli 9 nõuetele, sama direktiivi artiklitest 1 ja 2 tulenevatele põhimõtetele ja eesmärkidele ning käesoleva seaduse sätetele.
2. Ilma et see piiraks artikli 27 lõike 2 kohaldamist, võib rahuldavate lahenduste puudumisel teha erandeid ainult direktiivi […] artikli 9 lõikes 1 sätestatud põhjustel ning tuleb täpsustada liigid, mille suhtes erandeid kohaldatakse; lubatud jahipidamisvahendid, -seadised ja -viisid; riski tingimused, küttimise aeg ja koht; loomade küttimise päevane ja kogu perioodi jahikvoot; küttimise kontrolli- ja järelevalvemeetmed ning selle eest vastutavad asutused. Isikute osas, kellel lubatakse küttida jahipidamiskeelu erandi raames, teevad otsuse maakonnad kooskõlastatult kohalike jahiseltsidega […] ja Alpi piirkonnad.
3. Lõikes 1 sätestatud erandid kehtestatakse kindlaksmääratud tähtajaks pärast Istituto nazionale per la fauna selvatica (rahvuslik loodusliku loomastiku instituut; edaspidi „INFS”) või piirkondlikult tunnustatud asutuste arvamuse saamist, kusjuures erandeid ei või mitte mingil juhul kohaldada liikide suhtes, mille arvukus oluliselt kahaneb.
4. Ministrite nõukogu president võib regionaalministri ettepanekul kooskõlastatult keskkonna- ning linna- ja maapiirkonna planeerimise ministriga ning pärast arutelu ministrite nõukogus ja asjaomasele maakonnale märgukirja saatmist tühistada maakonna vastuvõetud erandid, mis on vastuolus käesoleva seadusega ja direktiivi […] sätetega.
5. Kõik maakonnad saadavad igal aastal 30. juuniks ministrite nõukogu presidendile või vajadusel regionaalministrile, keskkonna- ning linna- ja maapiirkonna planeerimise ministrile, põllumajandus- ja metsandusministrile, ühenduse asjade ministrile ning INFS-le aruande käesolevas artiklis sätestatud erandite kohaldamise kohta; nimetatud aruanne saadetakse samuti parlamendi pädevatele komisjonidele. Keskkonna- ning linna- ja maapiirkonna planeerimise minister saadab igal aastal Euroopa Ühenduste Komisjonile direktiivi […] artikli 9 lõikes 3 sätestatud aruande.”
7. Regione Lombardia võttis 2. augustil 2002 seaduse nr 157/92 artikli 19a alusel vastu maakonnaseaduse nr 18 (edaspidi „maakonnaseadus nr 18/02”). Maakonnaseaduse artikli 2 lõike 2 kohaselt on lubatud metsvindi ja põhjavindi küttimine.
8. Sama seaduse artikkel 4 sätestab, et pärast konsulteerimist INFS-iga määrab Giunta regionale della Lombardia president nimetatud seadusega lubatud küttimist piiravad ja peatavad meetmed juhul, kui ilmneb, et eeltoodud artiklis 2 sätestatud populatsioonide, millele kohaldatakse jahipidamiskeelu erandit, seisund halveneb.
Põhikohtuasi ja eelotsuse küsimused
9. Oma hagiga palusid põhikohtuasja hagejad eelotsusetaotluse esitanud kohtul tühistada Giunta regionale della Lombardia 15. septembri 2003. aasta otsus nr 14250, mis puudutab metsvindi ja põhjavindi jahikvooti jahihooajal 2003/2004 pärast seda, kui kõnealuse otsuse mõju oli peatatud. Nimetatud otsus võeti vastu eespool viidatud maakonnaseaduse nr 18/02 artikli 2 lõike 2 alusel.
10. Kahe teatega, 14. mail ja 24. juunil 2003. aastal, avaldas INFS, et metsvindi ja põhjavindi riigi üldised jahikvoodid jahihooajal 2003/2004 on vastavalt 1 500 000 ja 52 000 isendit.
11. Seejärel jagasid teatavad Itaalia maakonnad omavahel ära kõnealuste linnuliikide jahikvoodid. Kokkulepete kohaselt eraldati Regione Lombardia’le jahikvoot 360 000 metsvinti ja 32 000 põhjavinti.
12. Hagejad väitsid eelotsusetaotluse esitanud kohtus, et Regione Lombardia jahipidamiskeelu erandi luba on ebaseaduslik, mida nad põhjendavad järgmiste argumentidega:
– selle loa kohaselt on lubatud kasutada asjaomaste liikide isendeid elusa peibutusvahendina, kuigi mõlemad on kaitsealused liigid;
– INFS-i kehtestatud riigi üldine jahikvoot jagati kõigest viie maakonna vahel;
– ei sätestatud direktiivi artikliga 9 nõutud kontrollimeetmeid jahikvootide järgimiseks.
13. Samuti väidavad põhikohtuasja hagejad, et seaduse nr 157/92 artikkel 19a on vastuolus direktiiviga, kuna sellega antakse maakondadele pädevus kehtestada direktiivis sätestatud erandite kohaldamise kord, kuid ei sätestata meetodit, kuidas määrata kindlaks ja järgida riigi üldist jahikvooti.
14. Põhikohtuasja kostja rõhutas omalt poolt, et seaduse nr 157/92 artikkel 19a paneb maakondadele vastutuse kehtestada direktiiviga sätestatud kaitsekorrast tehtavate jahipidamiskeelu erandite kohaldamise kord pärast seda, kui nad on kohustuslikus korras saanud INFS-i või teiste piirkondlikult tunnustatud asutuste mittesiduva arvamuse.
15. Tribunale amministrativo regionale per la Lombardia kahtleb, kas seaduse nr 157/92 artikkel 19a tagab direktiivi artikli 9 lõike 1 punkti c tõhusa kohaldamise. Ta väidab, et selle sätte kohaselt sõltub jahikvoodi kindlaks määramine INFS-i või teiste piirkondlikult tunnustatud asutuste mittesiduvast arvamusest, mille olemasolu on küll kohustuslik, kusjuures selles sättes ei kehtestata ei korda, kuidas määrata kindlaks nimetatud jahikvoot nii, et see oleks siduv üle kogu riigi, ega mehhanismi, kuidas jagada maakondade vahel üldist jahikvooti. Lõpuks leiab asjaomane kohus, et kestuse tõttu ei vasta kontrollimenetlus, mille eesmärk on tuvastada, kas maakondlikul tasemel võetud meetmed vastavad siseriiklikele ja ühenduse õigusnormidele, lühiajalise kestuse nõudele, mis on seotud vajadusega vältida salaküttimist lühikese ajavahemiku jooksul (u 40 päeva), mil kehtib jahipidamiskeelu erand.
16. Nendel asjaoludel otsustas Tribunale amministrativo regionale per la Lombardia kohtuliku arutamise peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused:
„1) Kas direktiivi […] tuleb tõlgendada selliselt, et sõltumata siseriikliku õigusega kehtestatud riigi ja maakondade vahelise riigisisese pädevuse jaotusest peavad liikmesriigid vastu võtma direktiivi ülevõtvad õigusnormid, mis hõlmavad kõiki direktiiviga kaitstud juhtumeid, eriti seda, et jahipidamiskeelu erandite tegemisel oleks tagatud, et direktiivi artikli 9 lõike 1 punktis c sätestatud vähest arvu ei ületataks?
2) Kas iseäranis seoses jahipidamiskeelu erandite jahikvootidega tuleb direktiivi […] tõlgendada nii, et direktiivi ülevõttev siseriiklik õigusnorm peab viitama kriteeriumile, mis on kindlaks määratud või mida saab kindlaks määrata või mille suhtes otsuse tegemist võib usaldada isegi pädevale tehniliste küsimustega tegelevale asutusele, nii et jahipidamiskeelu erandite tegemine toimub kriteeriumide alusel, millele tuginedes määratakse objektiivsetel alustel kindlaks jahikvoot, mida ei ole lubatud ületada ei riigi ega maakonna tasandil ja mille puhul on arvestatud võimalikke erinevaid keskkonnatingimusi?
3) Kas direktiivi […] artiklit 9 kohaldab nõuetekohaselt seaduse nr 157/92 artiklis 19a sätestatud siseriiklik õigusnorm, mille kohaselt sõltub kõnealuse kriteeriumi kehtestamine INFS-i mittesiduvast arvamusest, mille olemasolu on kohustuslik, kuid mis ei sätesta maakondadevahelist kooskõlastusmenetlust, millega oleks kindlaks määratud õiguslikult siduv kord, kuidas jaotada iga liigi osas riigi üldist jahikvooti, mis vastab vähesele arvule?
4) Kas seaduse nr 157/92 artiklis 19a sätestatud kontrollimenetlus, mille eesmärk on kontrollida Itaalia maakondade antud jahipidamiskeelu erandite vastavust ühenduse õigusnormidele, tagab direktiivi […] tõhusa kohaldamise, võttes arvesse asjaolu, et kontrollimenetlusele eelneb märgikirja saatmise staadium, mistõttu kohaldatakse nimetatud menetluse suhtes ettenähtud tähtaegu, kusjuures tähtaegu kohaldatakse ka meetme vastuvõtmisel ja avaldamisel ning seepärast võib jahipidamiskeelu erandite lühike kehtivusaeg lõppeda mainitud tähtaegade kulgemise ajal?”
Eelotsuse küsimuste vastuvõetavus
17. Regione Lombardia ja Associazione migratoristi italiani (ANUU) vaidlustavad eelotsuse küsimuste vastuvõetavuse põhjusel, et siseriiklik kohus palub Euroopa Kohtul muu hulgas otsustada Itaalia Vabariigi riigisisese pädevuse jaotuse asjakohasuse ja seaduslikkuse suhtes. Ometi puudutavad siseriikliku kohtu esitatud küsimused siseriiklike õigusnormide vastavust direktiivi artiklile 9.
18. Sellega seoses tuleb väljakujunenud kohtupraktikale tuginedes meelde tuletada, et kuigi Euroopa Kohus ei saa eelotsusemenetluses teha otsust ei liikmesriikide siseriiklikku õigust puudutavate küsimuste osas ega siseriiklike õigusnormide ühenduse õigusele vastavuse osas, saab ta siiski tõlgendada ühenduse õigust ulatuses, mis aitaks siseriiklikul kohtul lahendada pooleliolev vaidlus (vt eelkõige 23. novembri 1989. aasta otsus kohtuasjas C‑150/88: Parfümerie-Fabrik 4711, EKL 1989, lk I‑3891, punkt 12, ja 21. septembri 2000. aasta otsus kohtuasjas C‑124/99: Borawitz, EKL 2000, lk I‑7293, punkt 7).
19. Teisiti on juhtudel, kui on selge, et Euroopa Kohtul palutakse tõlgendada ühenduse õiguse sätet, mis ei ole kohaldatav (vt eelkõige 18. oktoobri 1990. aasta otsus liidetud kohtuasjades C‑297/88 ja C‑197/89: Dzodzi, EKL 1990, lk I‑3763, punkt 40). Siiski ei kehti see antud asja kohta.
20. Eelotsuse küsimuste sõnastusest ja eelotsusetaotluse põhjendusest selgub, et siseriiklik kohus palub direktiivi artikli 9 lõike 1 punkti c tõlgendust seoses direktiivis sätestatud erandite liikmesriikides kohaldamise tingimustega. Siseriiklik kohus soovib ennekõike selgitust nimetatud sätte ulatuse kohta seoses selle kohaldamisega detsentraliseeritud riikliku süsteemi puhul.
21. Samuti selgub eelotsusetaotlusest, et direktiivi artikli 9 lõike 1 punkti c tõlgendamine aitab siseriiklikul kohtul lahendada põhikohtuasja vaidlust.
22. Nimetatud asjaoludel tuleb eelotsusetaotlust pidada vastuvõetavaks.
Eelotsuse küsimused
Esimene eelotsuse küsimus
23. Selle küsimusega küsib eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt seda, kas direktiivi ülevõtvad siseriiklikud õigusnormid peavad hõlmama kõiki juhtumeid, mille suhtes kohaldatakse direktiiviga ettenähtud kaitsekorda, iseäranis direktiivi artikli 9 lõike 1 punktis c sätestatud tingimust, mille kohaselt peavad võimalikud jahipidamiskeelu erandid jääma „vähese arvu” lindude piiresse.
24. Sellega seoses tuleb ennekõike meelde tuletada, et Euroopa Kohus otsustas, et kriteeriume, mille alusel liikmesriigid saavad kõrvale kalduda direktiivis sätestatud keeldudest, tuleb korrata piisavalt selgelt ja täpselt siseriiklikes sätetes, kuna ülevõtmise täpsus on erakordselt oluline juhul, kus ühise pärandi korraldamine liikmesriikide territooriumidel on usaldatud vastavatele liikmesriikidele (vt selle kohta eelkõige 8. juuli 1987. aasta otsus kohtuasjas 247/85: komisjon vs . Belgia, EKL 1987, lk 3029, punkt 9, ja 27. aprilli 1988. aasta otsus kohtuasjas 252/85: komisjon vs . Prantsusmaa, EKL 1988, lk 2243, punkt 5).
25. Samuti on oluline mainida, et liikmesriikide ametiasutused peavad erandite tegemises seisneva pädevuse elluviimisel vastavalt direktiivi artiklile 9 arvestama mitmeid hinnatavaid asjaolusid, mis puudutavad geograafilisi, klimaatilisi, keskkonnaalaseid ja bioloogilisi tingimusi, iseäranis liikide aastase sigimise ja loodusliku suremuse suhtarvu.
26. Seoses hinnatavate asjaoludega märkis Euroopa Kohus 9. detsembri 2004. aasta otsuses kohtuasjas C‑79/03: komisjon vs . Hispaania (EKL 2004, lk I‑11619, punkt 36) ja 15. detsembri 2005. aasta otsuses kohtuasjas C‑344/03: komisjon vs.  Soome (EKL 2005, lk I‑11033, punkt 53), et vastavalt 24. novembri 1993. aasta dokumendile pealkirjaga „Komisjoni teine aruanne direktiivi 79/409/EMÜ loodusliku linnustiku kaitse kohta rakendamisest (KOM(93) 572 lõplik), tuleb väheseks arvuks pidada jahikvooti, mis on alla 1% asjaomase populatsiooni aastasest suremusest (keskmine näitaja) kaitsealuste liikide puhul, ning 1% jahiliigist. Sellega seoses rõhutas Euroopa Kohus, et arvnäitajad tuginevad teaduse ja tehnika arenguga kohandamise ORNIS-komitee, mis on asutatud vastavalt direktiivi artiklile 16 ning mis koosneb liikmesriikide esindajatest, töötulemustele.
27. Samuti selgub eespool viidatud kohtuotsuste komisjon vs . Hispaania punktist 41 ja komisjon vs . Soome punktist 54, et kuigi on tõsi, et eeltoodud protsendid ei ole õiguslikult siduvad, moodustavad need siiski ORNIS-komitee töötulemuste teadusliku väärtuse tunnustamise ja muude vastupidiste teaduslike tõendite puudumise tõttu aluse, et hinnata, kas direktiivi artikli 9 lõike 1 punkti c alusel tehtud erand on nimetatud sättega kooskõlas (vt analoogia alusel teaduslike andmete asjakohasuse kohta ornitoloogia valdkonnas 19. mai 1998. aasta otsus kohtuasjas C‑3/96: komisjon vs . Holland, EKL 1998, lk I‑3031, punktid 69 ja 70, ning 7. detsembri 2000. aasta otsus kohtuasjas C‑374/98: komisjon vs . Prantsusmaa, EKL 2000, lk I‑10799, punkt 25).
28. Järelikult, sõltumata siseriikliku õigusega kehtestatud riigisisesest pädevuse jaotusest, tuleb liikmesriikidel vastu võtta õigus- ja haldusnormid tagamaks, et sõltumata liigist toimub linnujaht ainult kooskõlas direktiivi artikli 9 lõike 1 punktis c sätestatud „vähese arvu” tingimusega ning tugineb olemasolevale täpsele teaduslikule informatsioonile.
29. Seega tuleb esimesele küsimusele vastata, et direktiivi artikli 9 lõike 1 punkt c kohustab liikmesriike sõltumata siseriikliku õigusega kehtestatud riigisisesest pädevuse jaotusest tagama nimetatud sätet ülevõtvate meetmetega, et kõikidel direktiivis sätestatud erandi kohaldamise juhtudel ning kõikide kaitsealuste liikide puhul ei ületataks lubatud küttimisel vähese arvu piirangule vastavat jahikvooti ning et see jahikvoot määratakse kindlaks olemasoleva täpse teadusliku informatsiooni alusel.
Teine eelotsuse küsimus
30. Selle küsimusega soovib siseriiklik kohus sisuliselt teada täpsusastme kohta, mis peab iseloomustama direktiivi ülevõtvaid siseriiklikke õigusnorme seoses tehniliste kriteeriumidega, mille alusel määratakse kindlaks vastavalt direktiivi artikli 9 lõike 1 punktile c lindude „vähese arvuga” kooskõlas olev jahikvoot.
31. Tuleb mainida, et direktiivi üheteistkümnes põhjendus näeb ette, et jahipidamiskeelu erandeid piirava „vähese arvu” tingimust ei määrata kindlaks absoluutsest kriteeriumist lähtuvalt, vaid seda tuleb käsitleda vastavalt asjaomase liigi populatsiooni arvukusele, aastasele sigimisele ja suremusele.
32. Sellega seoses on Euroopa Kohus täpsustanud, et direktiivi artikli 9 alusel saab erandeid teha ainult juhul, kui on tagatud asjaomaste liikide populatsiooni rahuldava taseme säilitamine. Vastasel juhul ei saa käsitleda linnujahti mitte mingil juhul seaduslikuna ja seega ka lubatava kasutusena direktiivi üheteistkümnenda põhjenduse tähenduses (vt selle kohta 16. oktoobri 2003. aasta otsus kohtuasjas C‑182/02: Ligue pour la protection des oiseaux jt, EKL 2003, lk I‑12105, punkt 17).
33. Nendel asjaoludel ning selleks, et pädevad asutused teeksid direktiivi artiklis 9 sätestatud erandeid alati kooskõlas ühenduse õigusega, peavad siseriiklikud õigus- ja haldusnormid olema koostatud nii, et nendes sätestatud erandite kohaldamine vastaks õiguskindluse põhimõttele.
34. Euroopa Kohtu 7. mai 1996. aasta otsuse kohtuasjas C‑118/94: Associazione italiana per il WWF jt (EKL 1996, lk I‑1223, punktid 23, 25 ja 26) kohaselt peavad selles valdkonnas kohaldatavad õigusnormid sätestama selgelt ja täpselt erandite kohaldamise tingimused ning kohustama erandite kohaldamise eest vastutavaid asutusi nendega arvestama. Seoses erandite tegemise korraga, mida tuleb kitsalt tõlgendada ning mis asetab erandi tegemiseks nõutud tingimuste täidetuse tõendamiskoormise iga erandi puhul erandi kohaldamise üle otsustavale asutusele, tagavad liikmesriigid, et igasugust kaitsealuseid liike puudutavat tegevust lubatakse ainult niisuguste otsuste alusel, millel on täpne ja piisav põhjendus, milles on viidatud direktiivi artikli 9 lõigetes 1 ja 2 sätestatud põhjustele, tingimustele ja nõuetele.
35. Lisaks nähtub eelotsusetaotlusest, et erinevate linnupopulatsioonide arvukused võivad oluliselt erineda, mistõttu peab iga otsus, mis on tehtud direktiiviga ettenähtud kaitsekorra erandi kohta, arvestama asjaomase liigi seisundiga.
36. Järelikult tuleb teisele küsimusele vastata, et direktiivi artikli 9 lõike 1 punktis c sätestatud „vähest arvu” puudutavad siseriiklikud õigusnormid peavad võimaldama pädevatel asutustel, kes vastutavad teatava linnuliigi jahipidamiskeelu erandi tegemise eest, tugineda arvnäitajatele, mis on piisavalt täpsed arvestades jahikvooti, mida tuleb järgida.
Kolmas eelotsuse küsimus
37. Selle küsimusega palub siseriiklik kohus tõlgendada direktiivi artikli 9 lõike 1 punkti c, et teada saada, kuidas peavad liikmesriikide pädevad asutused tagama eelmainitud sätte kohaldamisel seda, et riigis ei ületataks teatava linnuliigi üldist jahikvooti. Iseäranis soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus teada, kas nimetatud sätet tuleb tõlgendada nii, et sellest tuleneb kohustus luua kooskõlastusmehhanism jahipidamiskeelu erandeid andvate ametiasutiste vahel selleks, et kehtestada õiguslikult siduv lindude jahikvootide jaotamise kord kõikide maakondade vahel.
38. Sellega seoses tuleb meelde tuletada, et Euroopa Kohus sedastas loodusliku linnustiku kaitsega seoses, et täpsetes siseriiklikes õigusnormides tuleb korrata kriteeriume, mille alusel võivad liikmesriigid kõrvale kalduda direktiivis sätestatud keeldudest (vt eelkõige 15. märtsi 1990.  aasta otsus kohtuasjas C‑339/87: komisjon vs . Holland, EKL 1990, lk I‑851, punkt 28).
39. Lisaks tuleneb 17. jaanuari 1991. aasta otsusest kohtuasjas C‑157/89: komisjon vs . Itaalia (EKL 1991, lk I‑57, punktid 16 ja 17), et olukord, kus direktiivi ülevõtvate siseriiklike õigusnormidega ei ole tagatud, et direktiivi kohaldamise eest vastutavad ametiasutused on kohustatud arvestama kõnealuste kriteeriumidega, on vastuolus õiguskindluse põhimõttega.
40. Järelikult, kui direktiivi artikli 9 lõike 1 punkti c rakendamine on antud riigisiseste üksuste pädevusse, peavad kohaldatavad õigus- ja haldusnormid tagama, et nende üksuste antud lindude jahikvootide summa kogu riigi ulatuses ei ületaks direktiivis sätestatud „vähest arvu”.
41. Eeltoodud põhjendustest lähtuvalt tuleb kolmandale küsimusele vastata, et direktiivi artikli 9 lõike 1 punkti c ülevõtmisel tagavad liikmesriigid sõltumata nende territooriumil asuvate nimetatud sätte kohaldamise eest vastutavate maakondade arvust ja eripärast, et nende maakondade kehtestatud jahikvootide summa ei ületaks mitte ühegi kaitsealuse liigi puhul jahikvooti, mis vastab jahipidamiskeelu erandeid piiravale „vähesele arvule” ja mis on kehtestatud iga liigi jaoks kogu riigi ulatuses.
Neljas eelotsuse küsimus
42. Selle küsimusega soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus teada võimaliku tingimuse kohta, mis puudutab maksimaalseid tähtaegu, mille jooksul tehakse haldusotsusteid, mis on seotud jahipidamiskeelu erandite ning nende tingimuste täitmise kontrollimisega. Iseäranis soovib kõnealune kohus teada, kas direktiivi artikli 9 lõike 1 punkti c tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus lindude jahipidamiskeelu erandite kontrollimenetlus, millele eelneb märgukirja saatmise staadium ja mille suhtes kohaldatakse ettenähtud tähtaegu, mille kulgemisel võib lõppeda jahipidamiskeelu erandite lühike kehtivusaeg.
43. Sellega seoses tuleb meelde tuletada, et Euroopa Kohus sedastas eespool viidatud 27. aprilli 1988. aasta kohtuotsuse komisjon vs . Prantsusmaa punktis 28, et direktiivi ülevõtvad siseriiklikud õigusnormid peavad tagama, et lindude küttimine toimuks range kontrolli all ja valikuliselt. See viitab asjaolule, et tõhus kontroll tuleb läbi viia direktiiviga ettenähtud kaitsekorra erandeid heakskiitvates otsustes sätestatud ajavahemiku jooksul.
44. Sellest järeldub, et kõnealuses valdkonnas kohaldatav siseriiklik menetlus peab tagama mitte ainult selle, et direktiiviga ettenähtud kaitsekorra erandeid heakskiitvate otsuste õiguspärasust on võimalik kontrollida õigeaegselt, vaid ka nendes otsustes sätestatud tingimuste täitmise.
45. Niisugune kontrollimehhanism, mille puhul tühistatakse direktiivi artikliga 9 vastuolus olev jahipidamiskeelu erandit heakskiitev otsus või tuvastatakse jahipidamiskeelu erandit heakskiitvas otsuses sätestatud tingimuste rikkumine alles pärast jahipidamiskeelu erandi kehtivusaja lõppemist, võtab direktiivis sätestatud kaitsekorralt kasuliku mõju.
46. Nagu kohtujurist oma ettepaneku punktis 62 õigustatult väidab, tagab õigeaegne ja piisav sekkumine olukordades, kus pädevate asutuste otsused viivad või võivad viia direktiivi kaitse-eemärkidega vastuolus olevatele tulemustele, direktiivi artikli 9 lõike 1 punktis c sätestatud erandite kohaldamise korra kohaste lindude jahikvootide järgimise.
47. Seega tuleb neljandale küsimusele vastata, et liikmesriikide kohustus tagada, et linde kütitakse ainult direktiivi artikli 9 lõike 1 punkti c kohaselt „vähesel arvul” nõuab, et kohaldatavad haldusmenetlused viiakse läbi selliselt, et nii pädevate asutuste jahipidamiskeelu erandeid heakskiitvatele otsustele kui ka nende otsuste täitmisele kohaldatakse õigeaegselt tõhusat kontrolli.
Kohtukulud
48. Et põhikohtuasja poolte jaoks on käesolev menetlus eelotsusetaotluse esitanud kohtus poolelioleva asja üks staadium, otsustab kohtukulude jaotuse siseriiklik kohus. Euroopa Kohtule märkuste esitamisega seotud kulusid, v.a poolte kohtukulud, ei hüvitata.
Resolutiivosa
Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (teine koda) otsustab:
1. Nõukogu 2. aprilli 1979. aasta direktiivi 79/409/EMÜ loodusliku linnustiku kaitse kohta artikli 9 lõike 1 punkt c kohustab liikmesriike sõltumata siseriikliku õigusega kehtestatud riigisisesest pädevuse jaotusest tagama nimetatud sätet ülevõtvate meetmetega, et kõikidel direktiivis sätestatud erandi kohaldamise juhtudel ning kõikide kaitsealuste liikide puhul ei ületataks lubatud küttimisel vähese arvu piirangule vastavat jahikvooti ning et see jahikvoot määratakse kindlaks olemasoleva täpse teadusliku informatsiooni alusel.
2. Direktiivi artikli 9 lõike 1 punktis c sätestatud „vähest arvu” puudutavad direktiivi ülevõtvad siseriiklikud õigusnormid peavad võimaldama pädevatel asutustel, kes vastutavad teatava linnuliigi jahipidamiskeelu erandi tegemise eest, tugineda arvnäitajatele, mis on piisavalt täpsed arvestades jahikvooti, mida tuleb järgida.
3. Direktiivi artikli 9 lõike 1 punkti c ülevõtmisel tagavad liikmesriigid sõltumata nende territooriumil asuvate nimetatud sätte kohaldamise eest vastutavate maakondade arvust ja eripärast, et nende maakondade kehtestatud jahikvootide summa ei ületaks mitte ühegi kaitsealuse liigi puhul jahikvooti, mis vastab jahipidamiskeelu erandeid piiravale „vähesele arvule” ja mis on kehtestatud iga liigi jaoks kogu riigi ulatuses.
4. Liikmesriikide kohustus tagada, et linde kütitakse ainult direktiivi artikli 9 lõike 1 punkti c kohaselt „vähesel arvul” nõuab, et kohaldatavad haldusmenetlused viiakse läbi selliselt, et nii pädevate asutuste jahipidamiskeelu erandeid heakskiitvatele otsustele kui ka nende otsuste täitmisele kohaldatakse õigeaegselt tõhusat kontrolli.