CELEX: 62010CJ0497
Õigusalane koostöö tsiviilasjades
Määrus (EÜ) nr 2201/2003
Abieluasjad ja vanemlik vastutus
Laps, kelle vanemad ei ole abielus
Mõiste imiku "alaline elukoht"
Mõiste "isikuhooldusõigus"

Eelotsusetaotlus käsitleb küsimust, kuidas tõlgendada nõukogu 27. novembri 2003. aasta määrust (EÜ) nr 2201/2003, mis käsitleb
kohtualluvust ning kohtuotsuste tunnustamist ja täitmist kohtuasjades, mis on seotud abieluasjade ja vanemliku vastutusega,
ning millega tunnistatakse kehtetuks määrus (EÜ) nr 1347/2000 (ELT L 338, lk 1; ELT eriväljaanne 19/06, lk 243; edaspidi „määrus”).
See taotlus esitati kohtuvaidluse raames, mis tõusetus väikese tüdruku isa R. Chaffe’i ja ema B. Mercredi vahel seoses lapse
hooldusõigusega, kes hetkel elab koos oma emaga Réunioni saarel (Prantsusmaa).

Õiguslik raamistik

1980. aasta Haagi konventsioon
25. oktoobril 1980 Haagis allkirjastatud lapseröövi suhtes tsiviilõiguse kohaldamise rahvusvahelise konventsiooni (edaspidi
„1980. aasta Haagi konventsioon”) artiklis 1 on sätestatud:
„Konventsiooni eesmärgid on:
a)      tagada osalisriiki õigusvastaselt viidud või osalisriigis kinni hoitava lapse viivitamatu tagasitoomine tema hariliku viibimiskoha
riiki;
[...]”.
Selle konventsiooni artikkel 13 näeb ette:
„Eelmise artikliga ei ole vastuolus taotluse saanud riigi kohtu või haldusasutuse kohustus nõuda lapse tagastamist, kui lapse
tagastamisele vastu vaidlev füüsiline või muu isik või asutus tõendab, et
a)      lapse eest hoolitsenud füüsiline või muu isik või asutus ei ole lapse äraviimise või kinnipidamise ajal teostanud oma hooldamisõigust
või et ta on täielikult või osaliselt nõustunud lapse äraviimisega või kinnihoidmisega või; […]”.
Konventsiooni artikkel 19 sätestab:
„Lapse tagastamise kohta [1980. aasta Haagi] konventsiooni alusel tehtud otsus ei takista hoolduse otsustamist”.

Liidu õigus
Määruse artikkel 2 sätestab:
„Käesolevas määruses kasutatakse järgmisi mõisteid:
1.      mõiste „kohus” hõlmab kõiki liikmesriikide asutusi, mis on pädevad vastavalt artiklile 1 käesoleva määruse reguleerimisalasse
kuuluvates küsimustes;
[...]
7.      mõiste „vanemlik vastutus” tähendab kõiki lapse isiku või varaga seotud õigusi ja kohustusi, mis antakse füüsilisele või juriidilisele
isikule kohtuotsusega, seaduse alusel või õigusliku toimega kokkuleppe põhjal. See mõiste hõlmab eestkosteõigust ja suhtlusõigust;
[...]
9.      mõiste „eestkosteõigus” hõlmab lapse isiku eest hoolitsemisega seotud õigusi ja kohustusi, eeskätt õigust määrata lapse elukoht;
[mõiste „eestkosteõigus” asemel on käesolevas kohtuotsuses edaspidi kasutatud täpsemat vastet „hooldusõigus”]
10.      mõiste „suhtlusõigus” hõlmab eeskätt õigust viia laps piiratud ajavahemikuks kohta, mis ei ole tema alaline elukoht;
11.      mõiste „ebaseaduslik äraviimine või kinnipidamine” tähendab lapse äraviimist või kinnipidamist juhul, kui:
a)      sellega rikutakse kohtuotsusega […] saadud eestkosteõigust liikmesriigi seaduse alusel, kus laps alaliselt elas vahetult enne
äraviimist või kinnipidamist;
ning
b)      seda eestkosteõigust teostati tegelikult äraviimise või kinnipidamise ajal üksi või ühiselt või seda oleks teostatud, kui
äraviimist või kinnipidamist ei oleks toimunud. Eestkosteõigust loetakse ühiselt teostatavaks, kui vastavalt kohtuotsusele
või seaduse alusel ei saa üks vanemliku vastutuse kandja ilma teise vanemliku vastutuse kandja nõusolekuta otsustada lapse
elukohta.”
Määruse artikkel 8 on sõnastatud järgmiselt:
„1.      Liikmesriigi kohtutel on vanemliku vastutuse asjus pädevus lapse suhtes, kelle alaline elukoht on hagi esitamise ajal selles
liikmesriigis.
2.      Lõiget 1 kohaldatakse, kui artiklitest 9, 10 ja 12 ei tulene teisiti.”
Määruse artikkel 10 sätestab:
„Lapse ebaseadusliku äraviimise või kinnipidamise korral säilitavad selle liikmesriigi kohtud, kus oli lapse alaline elukoht
vahetult enne äraviimist või kinnipidamist, oma pädevuse, kuni laps on saanud alalise elukoha teises liikmesriigis ja
a)      iga isik, institutsioon või muu organ, kellel on eestkosteõigus, on nõustunud äraviimise või kinnipidamisega;
või
b)      laps on elanud kõnealuses teises liikmesriigis vähemalt ühe aasta pärast seda, kui isik, institutsioon või muu organ, kellel
on eestkosteõigus, on saanud või peaks olema saanud teada lapse asukoha ning laps on oma uues keskkonnas kohanenud ja vähemalt
üks järgmistest tingimustest on täidetud:
i)      ühe aasta jooksul pärast seda, kui eestkosteõiguse kasutaja on saanud või peaks olema saanud teada lapse asukoha, ei ole esitatud
tagasitoomise taotlust pädevatele asutustele liikmesriigis, kuhu laps on ära viidud või kus teda kinni peetakse;
[...]
iii)      läbivaatamisel olev kohtuasi liikmesriigis, kus laps vahetult enne ebaseaduslikku äraviimist või kinnipidamist elas, on lõpetatud
vastavalt artikli 11 lõikele 7;
iv)      selle liikmesriigi kohtutes, kus laps alaliselt elas vahetult enne ebaseaduslikku äraviimist või kinnipidamist, on tehtud
eestkostet käsitlev kohtuotsus, mis ei hõlma lapse tagasitoomist.”
Määruse artikli 11 lõige 8 on sõnastatud järgmiselt:
„1980. aasta Haagi konventsiooni artikli 13 kohasest tagasitoomisest keeldumise otsusest olenemata on iga hilisem lapse tagasitoomist
nõudev otsus, mille teeb vastavalt käesolevale määrusele pädev kohus, täitmisele pööratav vastavalt III peatüki 4. jaotisele
lapse tagasitoomise tagamiseks.”
Määruse artikli 13 lõikes 1 on sätestatud:
„Kui lapse alalist elukohta ei saa kindlaks teha […] on pädevad selle liikmesriigi kohtud, kus laps viibib.”
Määruse artiklis 16 on sätestatud, et
„[k]ohtusse pöördumine loetakse toimunuks:
a)      kui kohtule on esitatud menetluste algatamist käsitlev või samaväärne dokument, juhul kui hageja ei ole seejärel jätnud astumata
samme, et teavitada kostjat hagist;
[...]
[...]”.
Määruse artikkel 19 sätestab:
„[...]
2.      Kui erinevate liikmesriikide kohtutes algatatakse ühe ja sama lapse suhtes ühe ja sama alusega hagide põhjal vanemlikku vastutust
käsitlev menetlus, peatab kohus, kellele hagi on esitatud hiljem, menetluse omal algatusel seni, kuni on kindlaks tehtud selle
kohtu pädevus, kellele hagi on esitatud esimesena.
3.      Kui on kindlaks tehtud selle kohtu pädevus, kellele hagi on esitatud esimesena, loobub kohus, kellele hagi on esitatud hiljem,
pädevusest esimese kohtu kasuks.
Sel juhul võib pool, kes esitas asjakohase hagi kohtule, kellele hagi on esitatud hiljem, esitada kõnealuse hagi kohtule,
kellele hagi on esitatud esimesena.”
Määruse artikli 60 punkti e kohaselt on see määrus liikmesriikidevahelistes suhetes ülimuslik 1980. aasta Haagi konventsiooni
suhtes, niivõrd kui viimane käsitleb määrusega reguleeritud küsimusi:
Selle konventsiooni artikkel 3 vastab sisuliselt määruse artikli 2 punktile 11, konventsiooni artikli 5 punkt a vastab määruse
artikli 2 punktile 9 ja konventsiooni artikli 5 punkt b määruse artikli 2 punktile 10.
Määruse artikkel 62 sätestab:
„1.      Artikli 59 lõikes 1, artiklis 60 ja artiklis 61 osutatud kokkulepped ja konventsioonid kehtivad edasi küsimustes, mida käesolev
määrus ei reguleeri.
2.      Artiklis 60 osutatud konventsioonid, eeskätt 1980. aasta Haagi konventsioon, toimivad jätkuvalt nende liikmesriikide vahel,
kes on selle lepinguosalised, kooskõlas artikliga 60.”

Siseriiklik õigus
Eelotsusetaotlusest tuleneb, et Inglismaal ja Walesis kohaldatava õiguse kohaselt ei ole lapse bioloogilisel isal seadusjärgset
vanemlikku vastutust.
1989. aasta lasteseaduse (Children Act 1989) § 4 näeb siiski ette, et isale võib anda vanemliku vastutuse kas sellekohase
märkusega lapse sünnitunnistusel, lapse emaga sõlmitud kõnealust vastutust käsitleva kokkuleppe alusel või kohtumääruse alusel,
millega tunnustatakse isa vanemlikku vastutust („parental responsibility order”).
Lisaks sellele võivad kohtud lastega seotud eraõiguslike vaidluste raames Inglismaal ja Walesis anda kohtumääruse selle seaduse
§ 8 alusel või kui vaidluse lahendab High Court of Justice (England & Wales), siis selle kohtu enda lastekaitsega seotud pädevuse
raames. Need kohtumäärused käsitlevad elukohta („residence order”), suhtlusõigust („contact order”), teatud tegude keelamist
(„prohibited steps order”) ja konkreetsete küsimuste lahendamist („specific issue order”).
Eelotsusetaotluses viidatakse siseriiklikule kohtupraktikale, mille kohaselt Inglismaa ja Walesi kohtud, kellele on esitatud
taotlus anda hooldusõigust puudutav kohtumäärus, võivad saada hooldusõiguse, isegi kui taotluse esitaja enda hooldusõigust
ei ole tunnustatud.

Põhikohtuasi ja eelotsuse küsimused

Põhikohtuvaidluse aluseks olevad faktilised asjaolud
Euroopa Kohtule esitatud toimikust ilmneb, et põhikohtuasja hageja B. Mercredi, kes on sündinud Réunioni saarel ning on Prantsuse
kodanik, kolis 2000. aastal elama Inglismaale, kus ta töötas ühe lennufirma lennukimeeskonnas. Mitme aasta vältel elas ta
abielu sõlmimata koos R. Chaffe’iga, kes on Ühendkuningriigi kodanik.
Selles suhtes sündis 11. augustil 2009 tüdruk nimega Chloé, kes on Prantsuse kodanik. Lapse sünnile järgneval nädalal läksid
B. Mercredi ja R. Chaffe lahku; nende suhe oli juba mõnda aega olnud ebastabiilne ning nad ei elanud enam koos, sest R. Chaffe
oli ühisest eluasemest ära kolinud.
7. oktoobril 2009, kui Chloé oli kahe kuu vanune, lahkusid B. Mercredi ja ta tütar Inglismaalt ja saabusid järgmisel päeval
Réunioni saarele. Lapse isale ema ja lapse lahkumisest ette ei teatatud, kuid 10. oktoobril 2009 sai ta kirja, kus B. Mercredi
seletas selle lahkumise põhjusi.
On tuvastatud, et lapse alaline elukoht enne tema lahkumist 7. oktoobril 2009 oli Inglismaal. Samuti on tuvastatud, et Chloé
äraviimine Réunioni saarele oli seaduslik, sest B. Mercredi oli sel hetkel ainus inimene, kellel oli „hooldusõigus” määruse
artikli 2 punkti 9 tähenduses.

Menetlus, mille isa algatas Ühendkuningriigis 2009. aastal
Olles 9. oktoobril 2009 avastanud, et B. Mercredi eluase oli maha jäetud, esitas R. Chaffe samal päeval telefoni teel hagi
High Court’i valvekohtunik Holman’ile (Duty High Court Judge). Viimane andis kohtumääruse, milles nõudis teabe edastamist
lapse asukoha kohta („location order”) ja määras asja läbivaatamiseks istungi 12. oktoobrile 2009.
R. Chaffe esitas 12. oktoobril 2009 taotlused eeskätt vanemliku vastutuse, jagatud elukoha ja suhtlusõiguse määramiseks. Samal
päeval, ilma et B. Mercredi oleks olnud teadlik R. Chaffe’i algatatud menetlusest ning ilma et ta oleks kohtuistungil kohal
viibinud või seadusjärgselt esindatud olnud, andis kohtunik Holman kohtumääruse, milles kohustas B. Mercredid tooma Chloé
tagasi Inglismaale. Selles kohtumääruses on selguse mõttes täpsustatud, et kohtumäärusega ei kohustata last isa juurde toimetama
või võimaldama isal temaga mis tahes viisil suhelda, sest vastavasisulised otsused tehakse hilisemal kohtuistungil.
Tuleb märkida, et eelotsusetaotluse esitanud kohus lähtub eeldusest, mille kohaselt High Court of Justice’i (England & Wales)
poole „pöörduti” määruse artikli 16 tähenduses hiljemalt 12. oktoobril 2009. Vajaduse korral peab ta seda asjaolu kontrollima.
Igal juhul on Euroopa Kohus kohustatud tegema otsuse nendest faktilistest ja õiguslikest kaalutlustest lähtudes, mis on esitatud
eelotsusetaotluses.

Menetlused, mille ema ja isa algatasid Prantsusmaal
B. Mercredi esitas 28. oktoobril 2009 Tribunal de grande instance de Saint-Denis’ile (Prantsusmaa) taotluse, et talle antaks
vanemlik ainuvastutus ning et Chloé elukohaks määrataks tema aadress.
R. Chaffe esitas 18. detsembril 2009 samale kohtule taotluse, et viimane näeks 1980. aasta Haagi konventsiooni alusel ette
Chloé tagasitoomise Inglismaale. 15. märtsi 2010. aasta otsusega jäeti see taotlus rahuldamata põhjusel, et R. Chaffe’il puudus
Chloé Ühendkuningriigist lahkumise hetkel viimase suhtes „hooldusõigus”. Selle otsuse peale edasi ei kaevatud.
23. juunil 2010 tegi Tribunal de grande instance de Saint-Denis otsuse, milles andis Chloé suhtes vanemliku ainuvastutuse
B. Mercredile ning määras lapse alaliseks elukohaks ema aadressi. R. Chaffe’i ning Prantsuse valitsuse poolt kohtuistungil
esitatud märkustest tuleneb, et see otsus ei ole veel seadusjõustunud.

Selle menetluse jätk, mille isa algatas Ühendkuningriigis 2009. aastal
R. Chaffe’i poolt 2009. aasta oktoobris algatatud kohtuasi jõudis 15. aprillil 2010 kohtunik McFarlane’i kätte. R. Chaffe’i
väitel oli High Court of Justice (England & Wales) 9. oktoobril 2009 pädev tema tütre suhtes otsust tegema, sest Chloé alaline
elukoht oli sel kuupäeval endiselt Inglismaal. Lisaks sellele on väidetavalt kindel, et Inglismaal ja Walesis kohaldatava
õiguse kohaselt võib taotlus, et antaks kohtumäärus hooldusõiguse suhtes, anda kohtule „hooldusõiguse”. R. Chaffe lisab, et
kuna Inglise kohtutele esitati taotlus seoses vanemliku vastutusega, siis oleks Tribunal de grande instance de Saint-Denis
pidanud menetluse määruse artikli 19 alusel peatama seni, kuni tuvastatakse Inglise kohtu pädevus.
B. Mercredi on seisukohal, et Inglise kohtud ei olnud pädevad Chloé suhtes otsust tegema, kuna alates päevast, mil laps viidi
Réunioni saarele, ei olnud tema elukoht enam Ühendkuningriigis, vaid Prantsusmaal.
Kohtunik McFarlane leidis, et:
–        Inglise kohtu poole pöörduti Chloé’d käsitlevas kohtuasjas siis, kui isa helistas kohtunik Holmanile;
–        sellest hetkest alates oli Inglise kohtul Chloé suhtes hooldusõigus;
–        kuivõrd kohtumäärused tehti isa kasuks, siis oli ka isal sellest hetkest alates hooldusõigus;
–        Chloé alaline elukoht oli endiselt Inglismaal „[...] hetkel, mil nii Inglise kohus kui ka isa said lapse suhtes hooldusõiguse
ning Inglise kohus määras, et Chloé suhtes otsuse tegemine kuulub endiselt tema pädevusse või tuleb tema pädevusse tagasi”
ja et
–        seetõttu olid Inglise kohtud 9. oktoobril 2009 pädevad Chloé suhtes otsust tegema.

Menetlus, mille ema algatas Ühendkuningriigis
B. Mercredi kaebas 12. juulil 2010 High Court of Justice’i (England & Wales) kohtumäärused eelotsusetaotluse esitanud kohtule
edasi.
Oma eelotsusetaotluses märgib see kohus, et liidu õiguse alusel pädeva kohtu väljaselgitamiseks vanemliku vastutuse valdkonnas
Chloé suhtes on vaja selgitada, millistest asjaoludest tuleb lähtuda lapse alalise elukoha kindlaksmääramisel määruse artiklite 8
ja 10 kohaldamiseks.
Eelotsusetaotluse esitanud kohus leiab lisaks, et vastus küsimusele, kas High Court of Justice (England & Wales) on saanud
hooldusõiguse Chloé suhtes viimase isa esitatud taotluste alusel, sõltub sellest, kuidas tõlgendada mõisteid „institutsioon
või muu organ” määruse tähenduses; see aga kuulub Euroopa Kohtu pädevusse. Lisaks soovib kõnealune kohus selgitusi selle kohta,
kuidas hinnata Ühendkuningriigi ja Prantsuse kohtute, kes otsustavad vastavalt Chloé isa ja ema esitatud taotluste üle, konkureerivat
pädevust.
Neil asjaoludel otsustas Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division) menetluse peatada ja esitada järgmised eelotsuse
küsimused:
„1.      Millistest asjaoludest tuleb lähtuda lapse alalise elukoha kindlaksmääramisel:
–        […] määruse nr 2201/2003 artikli 8 tähenduses;
–        […] määruse nr 2201/2003 artikli 10 tähenduses?
2.      Kas kohus on „institutsioon või muu organ”, kellele saab määrata hooldusõiguse […] määruse nr 2201/2003 tähenduses?
3.      Kas artikkel 10 on jätkuvalt kohaldatav pärast seda, kui taotluse saanud liikmesriigi kohtud on jätnud [1980. aasta Haagi
konventsiooni] kohaselt esitatud lapse tagasitoomise taotluse rahuldamata põhjendusel, et artiklid 3 ja 5 ei ole kohaldatavad?
Eelkõige, kuidas lahendada vastuolu taotluse saanud riigi seisukoha, mille kohaselt ei ole [1980. aasta Haagi konventsiooni]
artiklites 3 ja 5 sätestatud tingimused täidetud, ja taotluse esitanud riigi seisukoha vahel, mille kohaselt on artiklites 3
ja 5 sätestatud tingimused täidetud?”

Kiirmenetlus
Eelotsusetaotluse esitanud kohus esitas taotluse lahendada käesolev eelotsusetaotlus Euroopa Kohtu kodukorra artikli 104b
alusel kiirmenetluses.
Ta põhjendab taotlust sellega, et seni kuni ei ole välja selgitatud, milline kohus on liidu õiguse alusel pädev lahendama
vanemliku vastutuse küsimust Chloé suhtes, ei ole võimalik lahendada lapse isa poolt sellise kohtumääruse andmiseks esitatud
taotlusi, mis võimaldaks tal suhelda oma lapsega.
Selles osas on oluline märkida, et eelotsusetaotlusest ilmneb, et käesolev kohtuasi puudutab 16 kuu vanust last, kes on oma
isast lahus olnud üle aasta. Arvestades seda, et asjaomane laps on arengu seisukohalt õrnas eas, võib praeguse olukorra jätkumine,
mida iseloomustab isa ja lapse elukoha vaheline suur vahemaa, mõjuda negatiivselt ning olulisel määral lapse tulevasi suhteid
isaga.
Neil asjaoludel otsustas Euroopa Kohtu esimene koda 28. oktoobril 2010 ettekandja-kohtuniku ettepanekul – ja olles ära kuulanud
kohtujuristi seisukoha – rahuldada eelotsusetaotluse esitanud kohtu taotlus lahendada eelotsusetaotlus kiirmenetluses.

Eelotsuse küsimused

Esimene küsimus
Oma esimese küsimusega soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt teada saada, kuidas tuleb tõlgendada määruse artiklites 8
ja 10 kasutatud mõistet „alaline elukoht”, et määrata kindlaks, millise kohtu pädevuses on otsustada hooldusõigusega seonduvate
küsimuste üle eeskätt olukorras, kus – nagu põhikohtuasjas – on kõne all imiku olukord, kelle ema viib seaduslikult teise
liikmesriiki kui see, mis on tema alalise elukoha järgne liikmesriik, ning kes on seal viimati nimetatud liikmesriigi kohtusse
pöördumise hetkel elanud vaid paar päeva.
Selles osas tuleb sissejuhatuseks tuvastada, et määruse artikli 8 lõike 1 kohaselt määratletakse sellise lapse suhtes, kes
suundub seaduslikult teise liikmesriiki, vanemlikku vastutust käsitlevates küsimustes pädev liikmesriigi kohus selle alusel,
kus oli kõnealuse lapse alaline elukoht asjaomasesse kohtusse pöördumise hetkel.
Määruse artikli 16 kohaselt loetakse kohtusse pöördumine toimunuks alles siis, kui kohtule on esitatud menetluse algatamist
käsitlev või samaväärne dokument. Kuid nagu märgiti käesoleva kohtuotsuse punktis 24, pöördus R. Chaffe 9. oktoobril 2009
High Court’i valvekohtuniku Holman’i kaudu asjaomasesse kohtusse üksnes telefoni teel. Seega loetakse High Court of Justice’isse
(England & Wales) pöördumine toimunuks alles 12. oktoobril 2009 tingimusel, et eelotsusetaotluse esitanud kohus kontrollib,
kas hageja ei ole seejärel jätnud võtmata meetmeid, mis ta pidi võtma selleks, et see akt kostjale teatavaks tehtaks või kätte
toimetataks, nagu on täpsustatud käesoleva kohtuotsuse punktis 26. Sel kuupäeval oli 8. oktoobril 2009 Réunioni saarele saabunud
Chloé viibinud selles Prantsuse departemangus juba 4 päeva.
Selles osas tuleb sissejuhatuseks tuvastada, et määruses ei ole määratletud mõistet „alaline elukoht”. Omadussõna „alaline”
kasutamisest saab vaid järeldada, et viibimine peab olema teataval määral stabiilne või korrapärane.
Väljakujunenud kohtupraktika põhjal tuleneb nii liidu õiguse ühetaolise kohaldamise nõudest kui ka võrdsuse põhimõttest, et
liidu õigusnorme, mis ei viita otseselt liikmesriikide õigusele nende tähenduse ning ulatuse kindlaksmääramiseks, tuleb tavaliselt
kogu Euroopa Liidus tõlgendada autonoomselt ja ühetaoliselt ning selleks tuleb arvestada õigusnormi konteksti ja vastava regulatsiooniga
taotletavat eesmärki (vt eelkõige 18. jaanuari 1984. aasta otsus kohtuasjas 372/82: Ekro, EKL 1984, lk 107, punkt 11; 6. märtsi
2008. aasta otsus kohtuasjas C‑98/07: Nordania Finans ja BG Factoring, EKL 2008, lk I‑1281, punkt 17, ja 2. aprilli 2009. aasta
otsus kohtuasjas C‑523/07: A, EKL 2009, lk I‑2805, punkt 34).
Kuivõrd määruse artiklid, mis kasutavad mõistet „alaline elukoht”, ei viita otseselt liikmesriikide õigusele selle mõiste
tähenduse ning ulatuse kindlaksmääramiseks, tuleb alaline elukoht kindlaks määrata, arvestades määruse sätete konteksti ja
määruse eesmärki ning eeskätt eesmärki, mida on väljendatud määruse põhjenduses 12, mille kohaselt määrusega kehtestatud kohtualluvuse
alused on kujundatud lapse huve silmas pidades, eeskätt läheduskriteeriumi põhjal.
Selleks et järgida võimalikult hästi lapse huve, on Euroopa Kohus juba otsustanud, et mõiste „alaline elukoht” määruse artikli 8
lõike 1 tähenduses vastab kohale, mis väljendab lapse teatud integratsiooni sotsiaalsesse ja perekondlikku keskkonda. Selle
koha peab kindlaks tegema siseriiklik kohus, võttes sealjuures iga konkreetse juhtumi korral arvesse kõiki konkreetseid faktilisi
asjaolusid (eespool viidatud kohtuotsus A, punkt 44).
Asjaolude hulgas, mille alusel siseriiklik kohus peab kindlaks tegema lapse alalise elukoha, tuleb eeskätt esile tuua tingimusi
ja põhjuseid, miks laps liikmesriigi territooriumil elab, ning lapse kodakondsust (eespool viidatud kohtuotsus A, punkt 44).
Nagu Euroopa Kohus on muu seas täpsustanud eespool viidatud kohtuotsuse A punktis 38, peab lapse alalise elukoha kindlaksmääramiseks
lisaks lapse füüsilisele viibimisele liikmesriigis tulenema ka muudest täiendavatest asjaoludest, et lapse viibimine liikmeriigis
ei ole vaid ajutist või juhuslikku laadi.
Selles kontekstis rõhutas Euroopa Kohus, et vanemliku vastutusega isiku tahe asuda koos lapsega elama teise liikmesriiki,
mida väljendavad teatud ilmselged toimingud, nagu elukoha soetamine või üürimine vastuvõtvas liikmesriigis, võib kujutada
endast märki sellest, et alalist elukohta on muudetud (vt eespool viidatud kohtuotsus A, punkt 40).
Selles osas tuleb rõhutada, et alalise elukoha eristamiseks lihtsast ajutisest viibimisest peab alalise elukoha puhul põhimõtteliselt
esinema teatud kestus, mis annab tunnistust piisavast stabiilsusest. Määrus ei näe sellegipoolest ette minimaalset kestust.
Nimelt, selleks et tegemist oleks alalise elukoha üleviimisega vastuvõtvasse liikmesriiki, on kõige olulisem huvitatud isiku
tahe sinna elama asuda koos sooviga seada seal stabiilselt sisse oma huvide püsiv või peamine keskus. Seega saab viibimise
kestus olla elukoha stabiilsuse hindamisel üksnes abistava tähtsusega; hinnang tuleb anda iga konkreetse juhtumi korral kõiki
konkreetseid faktilisi asjaolusid arvestades.
Põhikohtuasjas tuleb tõenäoliselt lisaks omistada erilist tähtsust lapse vanusele.
Nimelt moodustavad lapse sotsiaalse ja perekondliku keskkonna, mis on tema alalise elukoha kindlaksmääramisel otsustava tähtsusega,
eri asjaolud, mis on lapse vanusest sõltuvalt erinevad. Nii on koolis käiva lapse puhul arvesse võetavad asjaolud erinevad
nendest, mida tuleb arvesse võtta juhul, kui tegemist on õpingud lõpetanud alaealisega, või nendest, mida tuleb arvesse võtta
imiku puhul.
Üldjuhul on väga noore lapse keskkond peamiselt perekondlik keskkond, mille määratleb viiteisik või ‑isikud, kellega laps
elab, kes teda tegelikult hoiavad ja tema eest hoolitsevad.
See on veelgi tõesem siis, kui asjaomane laps on imik. Imik on vältimatult samas sotsiaalses ja perekondlikus keskkonnas,
kui lähedased inimesed, kellest ta sõltub. Seetõttu juhul, kui imikut hooldab tegelikult ema, nagu see on põhikohtuasjas,
tuleb hinnata tema integratsiooni ema sotsiaalsesse ja perekondlikku keskkonda. Selles osas võivad arvesse tulla sellised
Euroopa Kohtu praktikas kehtestatud kriteeriumid, nagu ema ja lapse teise liikmesriiki kolimise põhjused, lapse keelteoskus
või tema geograafiline või perekondlik päritolu.
Kõigest eelnevast tuleneb, et esimesele küsimusele tuleb vastata, et määruse artiklites 8 ja 10 kasutatud mõistet „alaline
elukoht” tuleb tõlgendada nii, et see vastab kohale, mis väljendab lapse teatud integratsiooni sotsiaalsesse ja perekondlikku
keskkonda. Selle kindlaksmääramiseks – ning kui tegemist on imiku olukorraga, kes on asjaomasel hetkel oma emaga koos viibinud
vaid mõned päevad liikmesriigis, kuhu ta ära viidi ning mis ei ole tema varasema alalise elukoha järgne liikmesriik – tuleb
eeskätt võtta arvesse esiteks selle liikmesriigi territooriumil viibimise ning imiku ema sellesse liikmesriiki kolimise kestust,
korrapärasust, tingimusi ja põhjuseid ning teiseks – seda eeskätt lapse vanusest johtuvalt – ema geograafilist ja perekondlikku
päritolu ning ema ja lapse perekondlikke ja sotsiaalseid suhteid selles liikmesriigis. Siseriiklik kohus on pädev määrama
kindlaks lapse alalise elukoha, võttes arvesse iga konkreetse juhtumi korral kõiki konkreetseid faktilisi asjaolusid.
Juhul, kui eespool viidatud asjaoludega arvestamine annab käesolevas kohtuasjas alust järeldada, et lapse alalist elukohta
ei ole võimalik kindlaks määrata, tuleb pädev kohus välja selgitada „lapse kohalviibimise” alusel määruse artikli 13 tähenduses.

Teine küsimus
Teise küsimusega soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus teada saada, kas mõistet „institutsioon või muu organ”, kellele võib
määruse sätete alusel anda hooldusõiguse, tuleb tõlgendada nii, et see hõlmab mõistet „kohus” määruse artikli 2 lõike 1 tähenduses.
Selles osas tuleb märkida, et eelotsusetaotluse esitanud kohus ei ole täpsustanud neid määruse sätteid, millega seonduvalt
ta sooviks saada selgitusi selle mõiste tõlgendamise kohta, ega ka põhjusi, miks see tõlgendus on talle kohtuasja lahendamiseks
vajalik. Lähemalt uurides selgub, et kõnealust mõistet on kasutatud määruse artiklite 10 ja 11 sõnastuses. Need sätted käsitlevad
kohtualluvust lapseröövi korral ning on seega kohaldatavad juhul, kui laps on ebaseaduslikult ära viidud või teda peetakse
ebaseaduslikult kinni, samas kui määruse artikkel 9 käsitleb lapse seaduslikku kolimist ühest liikmesriigist teise.
Nagu tuvastati käesoleva kohtuasja punktis 23, on selge, et Chloé äraviimine Réunioni saarele oli seaduslik.
Sellest tuleneb, et määruse artikkel 10 ei ole kohaldatav. Seega ei ole teisele küsimusele vaja vastata.

Kolmas küsimus
Kolmanda küsimusega soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt teada saada, nagu see ilmneb eeskätt eelotsusetaotluse
punktidest 1.4 ja 4.6, kas liikmesriigi kohtu otsused, millega jäetakse 1980. aasta Haagi konventsiooni alusel rahuldamata
lapse teise liikmesriigi kohtu pädevusele alluvale territooriumile viivitamatu tagasitoomise taotlus ning mis käsitlevad vanemlikku
vastutust selle lapse suhtes, mõjutavad otsuseid, mis tuleb teha selles teises liikmesriigis vanemlikku vastutust käsitlevate
taotluste suhtes, mis esitati varem ning mille menetlemist ei ole veel lõpetatud.
Tribunal de grande instance de Saint-Denis’i 15. märtsi 2010. aasta otsus
Nagu on märgitud käesoleva kohtuotsuse punktis 28, tugines Chloé isa poolt Tribunal de grande instance de Saint-Denis’ile
esitatud taotlus 1980. aasta Haagi konventsiooni sätetele. Selle konventsiooni eesmärk on selle artikli 1 kohaselt tagada
osalisriiki õigusvastaselt viidud või osalisriigis õigusvastaselt kinni hoitava lapse viivitamatu tagasitoomine.
Tribunal de grande instance de Saint-Denis jättis rahuldamata taotluse, milles Chloé isa taotles lapse tagasitoomist Ühendkuningriiki,
„sest ei ol[nud] tõendatud, et noore Chloé Mercredi äraviimise hetkel oli Richard Chaffe’il hooldusõigus, mida ta tegelikult
teostas või mida ta oleks teostanud juhul, kui last ei oleks ära viidud”.
Selles osas tuleb märkida, et 1980. aasta Haagi konventsiooni artikli 19 kohaselt ei mõjuta kõnealuse kohtu 15. märtsi 2010. aasta
otsus hooldusõiguse sisulist külge, isegi kui kohtuotsus on seadusjõustunud, nagu on tuvastatud käesoleva kohtuotsuse punktis 28.
Sellest tuleneb, et juhul kui eelotsusetaotluse esitanud kohus otsustab esimesele küsimusele antud vastuses esitatud asjaolude
alusel, et ta on määruse artikli 8 alusel pädev vanemliku vastutuse küsimustes Chloé suhtes, ei mõjuta Tribunal de grande
instance de Saint-Denis’i 15. märtsi 2010. aasta otsus lahendit, mille eelotsusetaotluse esitanud kohus teeb.
Tribunal de grande instance de Saint-Denis’i 23. juuni 2010. aasta otsus
Mis puudutab Tribunal de grande instance de Saint-Denis’i 23. juuni 2010. aasta otsust, mis – nagu on täpsustatud käesoleva
kohtuotsuse punktis 29 – ei ole veel seadusjõustunud, siis tuleb kohe alguses märkida, et eelotsusetaotluse esitanud kohus
seisab selles küsimuses silmitsi asjaoluga, et kõnealune kohus tegi oma otsuse mitte ainult 1980. aasta Haagi konventsiooni
alusel, vaid ka määruse alusel.
Sellise konflikti korral eri liikmesriikide kahe kohtu vahel, kellele on määruse alusel esitatud vanemlikku vastutust lapse
suhtes käsitlevad taotlused, mille ese ja põhjus on sama, tuleb kohaldada määruse artikli 19 lõiget 2. Selle artikli kohaselt
peab kohus, kelle poole on pöördutud hiljem, menetluse peatama seni, kuni on kindlaks tehtud selle kohtu pädevus, kelle poole
pöörduti esimesena.
Seega, kuna lapse isa pöördus High Court of Justice’i (England & Wales) poole 12. oktoobril 2009 taotlusega, milles ta palus
eeskätt anda talle hooldusõigus, ei saanud Tribunal de grande instance de Saint-Denis, kelle poole lapse ema pöördus 28. oktoobril
2009, teha otsust ema esitatud taotluse suhtes.
Eelnevast tuleneb, et juhul kui eelotsusetaotluse esitanud kohus otsustab esimesele küsimusele antud vastuses esitatud asjaolude
alusel, et ta on määruse artikli 8 alusel pädev vanemliku vastutuse küsimustes Chloé suhtes, ei mõjuta Tribunal de grande
instance de Saint-Denis’i 15. märtsi 2010. aasta otsus ega 23. juuni 2010. aasta otsus lahendit, mille eelotsusetaotluse esitanud
kohus teeb.
Seega tuleb kolmandale küsimusele vastata, et liikmesriigi kohtu otsused, millega jäetakse 1980. aasta Haagi konventsiooni
alusel rahuldamata lapse teise liikmesriigi kohtu pädevusele alluvale territooriumile viivitamatu tagasitoomise taotlus, mis
käsitleb vanemlikku vastutust selle lapse suhtes, ei mõjuta otsuseid, mis tuleb teha selles teises liikmesriigis vanemlikku
vastutust käsitlevate taotluste suhtes, mis esitati varem ning mille menetlemist ei ole veel lõpetatud.

Kohtukulud
Kuna põhikohtuasja poolte jaoks on käesolev menetlus eelotsusetaotluse esitanud kohtus poolelioleva asja üks staadium, otsustab
kohtukulude jaotuse siseriiklik kohus. Euroopa Kohtule märkuste esitamisega seotud kulusid, välja arvatud poolte kohtukulud,
ei hüvitata.
Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (esimene koda) otsustab:
1.
Mõistet „alaline elukoht” nõukogu 27. novembri 2003. aasta määruse (EÜ) nr 2201/2003, mis käsitleb kohtualluvust ning kohtuotsuste
tunnustamist ja täitmist kohtuasjades, mis on seotud abieluasjade ja vanemliku vastutusega, ning millega tunnistatakse kehtetuks
määrus (EÜ) nr 1347/2000, artiklite 8 ja 10 tähenduses tuleb tõlgendada nii, et see vastab kohale, mis väljendab lapse teatud
integratsiooni sotsiaalsesse ja perekondlikku keskkonda. Selle kindlaksmääramiseks – ning kui tegemist on imiku olukorraga,
kes on asjaomasel hetkel oma emaga koos viibinud vaid mõned päevad liikmesriigis, kuhu ta ära viidi ning mis ei ole tema varasema
alalise elukoha järgne liikmesriik – tuleb eeskätt võtta arvesse esiteks selle liikmesriigi territooriumil viibimise ning
imiku ema sellesse liikmesriiki kolimise kestust, korrapärasust, tingimusi ja põhjuseid ning teiseks – seda eeskätt lapse
vanusest johtuvalt – ema geograafilist ja perekondlikku päritolu ning ema ja lapse perekondlikke ja sotsiaalseid suhteid selles
liikmesriigis. Siseriiklik kohus on pädev määrama kindlaks lapse alalise elukoha, võttes arvesse iga konkreetse juhtumi korral
kõiki konkreetseid faktilisi asjaolusid.
Juhul kui eespool viidatud asjaoludega arvestamine annab käesolevas kohtuasjas alust järeldada, et lapse alalist elukohta
ei ole võimalik kindlaks määrata, tuleb pädev kohus välja selgitada „lapse kohalviibimise” alusel määruse artikli 13 tähenduses.
2.
Liikmesriigi kohtu otsused, millega jäetakse 25. oktoobril 1980 Haagis allkirjastatud lapseröövi suhtes tsiviilõiguse kohaldamise
rahvusvahelise konventsiooni alusel rahuldamata lapse teise liikmesriigi kohtu pädevusele alluvale territooriumile viivitamatu
tagasitoomise taotlus, mis käsitleb vanemlikku vastutust selle lapse suhtes, ei mõjuta otsuseid, mis tuleb teha selles teises
liikmesriigis vanemlikku vastutust käsitlevate taotluste suhtes, mis esitati varem ning mille menetlemist ei ole veel lõpetatud.
Allkirjad
*
Kohtumenetluse keel: inglise.