CELEX: 62006CJ0399
Skupna zunanja in varnostna politika (SZVP)
Omejevalni ukrepi za nekatere osebe in subjekte, povezane z Osamo bin Ladnom, mrežo Al Kaida in talibani
Uredba (ES) št. 881/2002
Zamrznitev sredstev in gospodarskih virov za osebe, vključene na seznam, ki ga je sestavil organ Združenih narodov
Sankcijski odbor
Poznejša vključitev v prilogo I Uredbe (ES) št. 881/2002
Ničnostna tožba
Temeljne pravice
Pravica do spoštovanja lastnine, pravica do izjave in pravica do učinkovitega sodnega nadzora

F. Hassan (C-399/06 P) in C. Ayadi (C-403/06 P) s pritožbama predlagata razveljavitev sodb Sodišča prve stopnje z dne 12. julija 2006 v zadevi Hassan proti Svetu in Komisiji (T-49/04, v nadaljevanju: izpodbijana sodba Hassan) in v zadevi Ayadi proti Svetu (T-253/02, ZOdl., str. II-2139, v nadaljevanju: izpodbijana sodba Ayadi) (v nadaljevanju skupaj: izpodbijani sodbi).
Z izpodbijanima sodbama je Sodišče prve stopnje zavrnilo tožbi F. Hassana in C. Ayadija za razglasitev ničnosti Uredbe Sveta (ES) št. 881/2002 z dne 27. maja 2002 o posebnih omejevalnih ukrepih za nekatere osebe in subjekte, povezane z Osama bin Ladnom, mrežo Al-Kaida in talibani, in o razveljavitvi Uredbe Sveta (ES) št. 467/2001 o prepovedi izvoza nekaterega blaga in storitev v Afganistan, o poostritvi prepovedi poletov in podaljšanju zamrznitve sredstev in drugih finančnih virov talibanov iz Afganistana (
UL L 139, str. 9
, v nadaljevanju: sporna uredba) v delu, ki se nanaša na njiju. Tožba F. Hassana je zadevala predvsem sporno uredbo, kakor je bila spremenjena z Uredbo Komisije št. 2049/2003 z dne 20. novembra 2003 (
UL L 303, str. 20
). Z izpodbijano sodbo Hassan je Sodišče prve stopnje zavrnilo tudi odškodninski zahtevek F. Hassana.
Dejansko stanje sporov
Dejansko stanje je bilo predstavljeno v točkah od 6 do 34 izpodbijane sodbe Hassan in v točkah od 11 do 49 izpodbijane sodbe Ayadi.
Za to sodbo ju je mogoče povzeti, kot sledi.
Odbor, ustanovljen z Resolucijo Varnostnega sveta Združenih narodov (v nadaljevanju: sankcijski odbor) 1267(1999), je 19. oktobra 2001 objavil dodatek k prečiščenemu seznamu z dne 8. marca 2001 o osebah in subjektih, za katere velja zamrznitev sredstev glede na resoluciji Varnostnega sveta 1267(1999) in 1333(2000) (glej Obvestilo SC/7180), v katerem je bil naveden tudi C. Ayadi, ki je bil obravnavan kot oseba, povezana z Osamo bin Ladnom.
Istega dne je Evropska komisija sprejela Uredbo št. 2062/2001 z dne 19. oktobra 2001 o 3. spremembi Uredbe št. 467/2001 (
UL L 277, str. 25
). Z Uredbo št. 2062/2001 je bil C. Ayadi skupaj z drugimi dodan na seznam, ki je del Priloge I k Uredbi (ES) št. 467/2001 z dne 6. marca 2001 (
UL L 67, str. 1
).
Varnostni svet Združenih narodov (v nadaljevanju: Varnostni svet) je 16. januarja 2002 sprejel Resolucijo 1390(2002), ki določa ukrepe, ki naj se naložijo glede Osame bin Ladna, članov organizacije Al Kaida in talibanov ter drugih oseb, skupin, podjetij in subjektov, povezanih z njimi. Ta resolucija v bistvu v odstavkih 1 in 2 določa ohranitev ukrepov, zlasti zamrznitve sredstev, ki je bila naložena z odstavkom 4(b) Resolucije 1267(1999) in odstavkom 8(c) Resolucije 1333(2002).
Ker je bilo ukrepanje Skupnosti potrebno za izvajanje Resolucije 1390(2002), je Svet 27. maja 2002 sprejel Skupno stališče 2002/402/SZVP o omejevalnih ukrepih proti Osami bin Ladnu, članom organizacije Al Kaida in talibanom ter drugim osebam, skupinam, podjetjem in subjektom v zvezi z njimi, ki razveljavlja skupna stališča 96/746/SZVP, 1999/727/SZVP, 2001/154/SZVP in 2001/771/SZVP (
UL L 139, str. 4
). Člen 3 Skupnega stališča 2002/402 določa med drugim nadaljnjo zamrznitev sredstev in drugega finančnega premoženja ali gospodarskih virov oseb, skupin, podjetij in subjektov s seznama, ki ga je sestavil sankcijski odbor v skladu z resolucijama 1267(1999) in 1333(2000).
Svet je 27. maja 2002 sprejel sporno uredbo na podlagi členov 60 ES, 301 ES in 308 ES.
V okviru četrte uvodne izjave te uredbe ukrepi, med drugim določeni v Resoluciji 1390(2002), „spadajo v obseg Pogodbe [ES] in zato je, da se prepreči izkrivljanje konkurence, zakonodaja Skupnosti potrebna za izvajanje ustreznih sklepov Varnostnega sveta, če ti zadevajo ozemlje Skupnosti“.
Člen 1 sporne uredbe določa „sredstva“ in „zamrznitev sredstev“ v bistvu popolnoma enako kot člen 1 Uredbe št. 467/2001. Dalje določa, kaj je treba razumeti s pojmom „gospodarski viri“.
Člen 2 sporne uredbe določa:
„1.   Zamrznejo se vsa sredstva in gospodarski viri, ki pripadajo, so v lasti ali z njimi razpolaga fizična ali pravna oseba, skupina ali entiteta, ki jo imenuje Sankcijski odbor in je navedena v Prilogi I.
2.   Prepovedano je, neposredno ali posredno, dajati na voljo ali v njihovo korist sredstva fizični ali pravni osebi, skupini ali entiteti, ki jo imenuje Sankcijski odbor in je navedena v Prilogi I.
3.   Prepovedano je, neposredno ali posredno, dajati na voljo ali v njihovo korist gospodarske vire fizični ali pravni osebi, skupini ali organizaciji, ki jo imenuje Sankcijski odbor in je navedena v Prilogi I, da bi tako tej osebi, skupini ali entiteti omogočili pridobitev sredstev, blaga ali storitev.“
Priloga I k sporni Uredbi št. 881/2002 vsebuje seznam oseb, subjektov in skupin, na katere se nanaša zamrznitev sredstev iz člena 2 te uredbe. Na tem seznamu je tudi C. Ayadi.
C. Ayadi je sicer še vedno vpisan na navedeni seznam, vendar je bilo besedilo, ki ga omenja, večkrat nadomeščeno z uredbami Komisije na podlagi člena 7(1) sporne uredbe, s katerim je Komisiji podeljena pristojnost spreminjanja ali dopolnjevanja Priloge I k tej uredbi.
Varnostni svet je 20. decembra 2002 sprejel Resolucijo 1452(2002) za olajšanje spoštovanja obveznosti na področju boja proti terorizmu. Odstavek 1 te resolucije za zamrznitev sredstev in gospodarskih virov, ki je bila naložena z resolucijama 1267(1999) in 1390(2002), predpisuje določeno število odstopanj in izjem, ki jih države lahko uporabijo iz humanitarnih razlogov, če to odobri sankcijski odbor.
Varnostni svet je 17. januarja 2003 sprejel Resolucijo 1455(2003), ki se nanaša na boljše izvajanje ukrepov, ki so bili naloženi z odstavkom 4(b) Resolucije 1267(1999), odstavkom 8(c) Resolucije 1333(2000) ter odstavkoma 1 in 2 Resolucije 1390(2002). V skladu z odstavkom 2 Resolucije 1455(2003) bodo ti ukrepi izboljšani v roku dvanajstih mesecev ali, po potrebi, prej.
Ker je bilo ukrepanje Skupnosti potrebno za izvajanje Resolucije 1452(2002), je Svet 27. februarja 2003 sprejel Skupno stališče 2003/140/SZVP o izjemah od omejitvenih ukrepov Skupnega stališča 2002/402 (
UL L 53, str. 62
). Člen 1 Skupnega stališča 2003/140 določa, da pri izvajanju ukrepov iz člena 3 Skupnega stališča 2002/402 Skupnost upošteva izjeme, ki jih dopušča navedena resolucija.
Svet je 27. marca 2003 sprejel Uredbo (ES) št. 561/2003 o spremembah izjem pri zamrznitvi sredstev in gospodarskih virov Uredbe (ES) št. 881/2002 (
UL L 82, str. 1
). V uvodni izjavi 4 Uredbe št. 561/2003 Svet navaja, da je treba prilagoditi ukrepe, ki jih je v smislu Resolucije 1452(2002) naložila Skupnost.
Sankcijski odbor je 12. novembra 2003 sprejel dodatek k prečiščenemu seznamu oseb in subjektov, za katere mora veljati zamrznitev sredstev na podlagi resolucij 1267(1999), 1333(2000) in 1390(2002). V tem dodatku je naveden tudi F. Hassan, ki je opredeljen kot oseba, povezana z organizacijo Al Kaida.
Komisija je 20. novembra 2003 sprejela Uredbo št. 2049/2003 o 25. spremembi Uredbe št. 881/2002. Z Uredbo št. 2049/2003 je bil F. Hassan skupaj z drugimi dodan na seznam, ki je del Priloge I k sporni uredbi.
Varnostni svet je 30. januarja 2004 sprejel Resolucijo 1526(2004), ki se nanaša na boljše izvajanje ukrepov, naloženih z odstavkom 4(b) Resolucije 1267(1999), odstavkom 8(c) Resolucije 1333(2000) ter odstavkoma 1 in 2 Resolucije 1390(2002), in na okrepitev mandata sankcijskega odbora. V skladu z odstavkom 3 Resolucije 1526(2004) bodo ti ukrepi obnovljeni čez osemnajst mesecev, po potrebi pa tudi prej.
Varnostni svet je 29. julija 2005 sprejel Resolucijo 1617(2005). V njej je med drugim določena ohranitev ukrepov, naloženih z odstavkom 4(b) Resolucije 1267(1999), odstavkom 8(c) Resolucije 1333(2000) ter odstavkoma 1 in 2 Resolucije 1390(2002). V skladu z odstavkom 21 Resolucije 1617(2005) bodo ti ukrepi preizkušeni čez sedemnajst mesecev, po potrebi pa tudi prej, zaradi njihove morebitne okrepitve.
C. Ayadi je še naprej uvrščen na seznam, ki je del Priloge I k sporni uredbi. Njegov vpis je bil nadomeščen z Uredbo Komisije (ES) št. 1210/2006 z dne 9. avgusta o 67. spremembi Uredbe št. 881/2002 (UL L 219, str. 14).
Tudi F. Hassan je še naprej na navedenem seznamu, njegov vpis pa je bil nadomeščen z Uredbo Komisije (ES) št. 46/2008 z dne 18. januarja 2008 o 90. spremembi Uredbe št. 881/2002 (
UL L 16, str. 11
).
Tožbi pred Sodiščem prve stopnje in izpodbijani sodbi
F. Hassan je 12. februarja 2004 v sodnem tajništvu Sodišča prve stopnje zoper Svet in Komisijo vložil tožbo za razglasitev ničnosti sporne uredbe in predlagal, naj Sodišče prve stopnje:
—
primarno, razglasi za v celoti ali delno nično sporno uredbo, kakor je bila spremenjena z Uredbo št. 2049/2003, ali razglasi za nično le to zadnjo uredbo;
—
podredno, razglasi, da sporna uredba in Uredba št. 2049/2003 zanj ne veljata;
—
odredi vsak drug ukrep, ki se mu zdi primeren;
—
Svetu naloži plačilo stroškov in
—
Svetu naloži plačilo odškodnine.
F. Hassan je na obravnavi navedel, da je njegova tožba pred Sodiščem prve stopnje vložena zoper sporno uredbo in Uredbo št. 2049/2003 v delu, ki ga neposredno in posamično zadeva.
C. Ayadi je 26. avgusta 2002 v sodnem tajništvu Sodišča prve stopnje zoper Svet vložil tožbo za ugotovitev ničnosti sporne uredbe in predlagal, naj Sodišče prve stopnje:
—
člen 2 in člen 4 v delu, v katerem se nanaša na člen 2, sporne uredbe razglasi za nična;
—
podredno, vpis pritožnika na seznam, ki je del Priloge I k sporni uredbi, razglasi za ničen in
—
Svetu naloži plačilo stroškov.
C. Ayadi je na obravnavi pojasnil, da je njegova tožba vložena zoper sporno uredbo samo v delu, ki ga neposredno in posamično zadeva.
V zadevi, ki se nanaša na C. Ayadija, je bila Združenemu kraljestvu Velika Britanija in Severna Irska ter Komisiji dopuščena intervencija pri Sodišču prve stopnje v podporo predlogov Sveta.
F. Hassan je v podporo svojim predlogom navedel zgolj en razlog glede kršitve nekaterih temeljnih pravic in splošnega načela sorazmernosti. Njegovi očitki so se natančneje nanašali na domnevno kršitev pravice do spoštovanja lastnine, pravice do zasebnega in družinskega življenja ter pravice do izjave in poštenega sojenja.
C. Ayadi je v podporo svojim predlogom v bistvu navedel tri tožbene razloge; prvi se nanaša na nepristojnost Sveta za sprejetje členov 2 in 4 sporne uredbe in zlorabo pooblastil, drugi na kršitev temeljnih načel subsidiarnosti, sorazmernosti in spoštovanja človekovih pravic, tretji pa na kršitev postopkovnih pravil.
Ker se razen odškodninskega zahtevka v pritožbi F. Hassana zadevni pritožbi nanašata le na del izpodbijanih sodb v zvezi s pritožbenimi razlogi kršitve temeljnih pravic pritožnikov, bo v nadaljevanju obravnavan le ta del navedenih sodb.
Razen enega pravnega vprašanja, značilnega za vsako od zadev, je Sodišče prve stopnje v točki 91 izpodbijane sodbe Hassan in v točki 115 izpodbijane sodbe Ayadi razsodilo, da je vsa pravna vprašanja, ki jih toženi stranki navajata, že razrešilo v sodbah z dne 21. septembra 2005 v zadevi Yusuf in Al Barakaat International Foundation proti Svetu in Komisiji (
T-306/01, ZOdl., str. II-3533
, točke od 226 do 346, v nadaljevanju: sodba Sodišča prve stopnje Yusuf) in v zadevi Kadi proti Svetu in Komisiji (T-315/01, ZOdl., str. II-3649, točke od 176 do 291, v nadaljevanju: sodba Sodišča prve stopnje Kadi) (v nadaljevanju skupaj: sodbi Sodišča prve stopnje Yusuf in Kadi).
Sodišče prve stopnje je v točki 92 izpodbijane sodbe Hassan in tudi v točki 116 izpodbijane sodbe Ayadi, napisanih na podoben način, navedlo, da je v okviru svojih sodb Yusuf in Kadi ugotovilo:
„[…]
—
s stališča mednarodnega prava ni sporno, da obveznosti držav članic [organizacije Združenih narodov (OZN)] na podlagi Ustanovne listine Združenih narodov prevladajo nad vsako drugo obveznostjo notranjega prava ali mednarodnega pogodbenega prava, vključno z obveznostmi članov Sveta Evrope na podlagi [Evropske konvencije o človekovih pravicah in temeljnih svoboščinah, podpisane 4. novembra 1950 v Rimu (v nadaljevanju: EKČP)], in z obveznostmi na podlagi Pogodbe ES za članice Skupnosti (sodbi [Sodišča prve stopnje] Yusuf, točka 231, in Kadi, točka 181);
—
ta primarnost se v skladu s členom 25 Ustanovne listine Združenih narodov razteza na odločbe, zajete v resoluciji Varnostnega sveta (sodbi [Sodišča prve stopnje] Yusuf, točka 234, in Kadi, točka 184);
—
čeprav Skupnost ni članica Združenih narodov, je treba šteti, da obveznosti iz Ustanovne listine Združenih narodov tudi njo zavezujejo enako kot njene države članice, celo na podlagi njene ustanovitvene pogodbe (sodbi [Sodišča prve stopnje] Yusuf, točka 243, in Kadi, točka 193);
—
Skupnost ne sme kršiti obveznosti svojih držav članic iz Ustanovne listine Združenih narodov ne ovirati njihovega izvrševanja in je na podlagi svoje ustanovitvene pogodbe celo zavezana, da pri izvrševanju svojih pristojnosti sprejme vse potrebne določbe, da bi svojim državam članicam omogočila izvršitev teh obveznosti (sodbi [Sodišča prve stopnje] Yusuf, točka 254, in Kadi, točka 204);
—
zato je treba trditve zoper izpodbijano sodbo, ki temeljijo na avtonomnosti pravnega reda Skupnosti v razmerju do pravnega reda Združenih narodov in na nujnosti prenosa resolucij Varnostnega sveta v notranje pravo držav članic, v skladu z ustavnimi določbami in temeljnimi načeli tega prava zavrniti (sodbi [Sodišča prve stopnje] Yusuf, točka 258, in Kadi, točka 208);
—
[sporna] uredba, sprejeta v skladu s Skupnim stališčem 2002/402, na ravni Skupnosti pomeni izpolnitev obveznosti držav članic Skupnosti kot članic OZN, da z aktom Skupnosti izvedejo sankcije proti Osami bin Ladnu, mreži Al Kaida in talibanom ter drugim osebam, skupinam, podjetjem in povezanim subjektom, ki so bile določene in nato poostrene z več resolucijami Varnostnega sveta, sprejetimi na podlagi poglavja VII Ustanovne listine Združenih narodov (sodbi [Sodišča prve stopnje] Yusuf, točka 264, in Kadi, točka 213);
—
v teh okoliščinah so institucije Skupnosti ravnale na podlagi vezane pristojnosti, tako da niso imele nobene možnosti neodvisne presoje po prostem preudarku (sodbi [Sodišča prve stopnje] Yusuf, točka 265, in Kadi, točka 214);
—
glede na zgoraj izražena stališča pritrditev temu, da je Sodišče prve stopnje pristojno za posredni nadzor zakonitosti odločb Varnostnega sveta ali sankcijskega odbora glede na standard varstva temeljnih pravic, kot so priznane v pravnem redu Skupnosti, ne bi bila upravičena ne na podlagi mednarodnega prava ne na podlagi prava Skupnosti (sodbi [Sodišča prve stopnje] Yusuf, točka 272, in Kadi, točka 221);
—
zadevne resolucije Varnostnega sveta se načeloma izognejo sodnemu nadzoru Sodišča prve stopnje, ki ni pooblaščeno izpodbijati njihove zakonitosti glede na pravo Skupnosti, čeprav je izpodbijanje le posredno; nasprotno, Sodišče prve stopnje je dolžno, kolikor je le mogoče, razlagati in uporabljati to pravo tako, da je združljivo z obveznostmi držav članic iz Ustanovne listine Združenih narodov (sodbi [Sodišča prve stopnje] Yusuf, točka 276, in Kadi, točka 225);
—
Sodišče prve stopnje je kljub temu pooblaščeno posredno nadzorovati zakonitost zadevnih resolucij Varnostnega sveta glede na
ius cogens
, pojmovan kot mednarodni javni red, ki je obvezen za vse subjekte mednarodnega prava, vključno z organi OZN, in od katerega ni mogoče odstopati (sodbi [Sodišča prve stopnje] Yusuf, točka 277, in Kadi, točka 226);
—
z zamrznitvijo sredstev, ki je določena v [sporni] uredbi, se ne krši temeljna pravica zadevnih strank, da razpolagajo s svojim premoženjem, niti splošno načelo sorazmernosti glede na standard splošnega varstva temeljnih pravic človeške osebnosti, ki spada v
ius cogens
(sodbi [Sodišča prve stopnje] Yusuf, točki 288 in 289, in Kadi, točki 237 in 238);
—
ker zadevne resolucije Varnostnega sveta ne določajo pravice zadevnih strank, da jih sankcijski odbor zasliši, preden jih doda na sporni seznam, in ker nobeno zavezujoče pravilo, ki zadeva mednarodni javni red, ne zahteva takšnega zaslišanja v okoliščinah, kakršne so v tem primeru, je treba trditve o domnevni kršitvi take pravice zavrniti (sodbi [Sodišča prve stopnje] Yusuf, točke 306, 307 in 321, in Kadi, točki 261 in 268);
—
v teh okoliščinah, kjer gre za ohranitveni ukrep omejevanja razpoložljivosti dobrin zadevnih strank, spoštovanje temeljnih pravic zadevnih strank ne zahteva, da se jim posredujejo dejstva in dokazi, ki jih bremenijo, ker Varnostni svet in njegov sankcijski odbor menita, da temu nasprotujejo razlogi, ki zadevajo varnost mednarodne skupnosti (sodbi [Sodišča prve stopnje] Yusuf, točka 320, in Kadi, točka 274);
—
institucije Skupnosti tudi niso bile dolžne zaslišati zadevnih strank, preden so sprejele [sporno] uredbo (sodba [Sodišča prve stopnje] Yusuf, točka 329) ali v okviru njenega sprejetja in izvrševanja (sodba [Sodišča prve stopnje] Kadi, točka 259);
—
v okviru tožbe za razglasitev ničnosti, za kakršno gre v tej zadevi, Sodišče prve stopnje izvršuje nadzor zakonitosti izpodbijanih uredb glede tega, kako institucije Skupnosti upoštevajo pravila o pristojnosti in zunanji zakonitosti ter pravila postopka, ki so predpisana za njihovo delovanje; Sodišče prve stopnje nadzira tudi zakonitost izpodbijanih uredb glede na resolucije Varnostnega sveta, ki jih te uredbe izvršujejo, zlasti z vidika formalne in materialne skladnosti, notranje skladnosti in sorazmernosti uredb glede na resolucije; Sodišče prve stopnje nadzira tudi zakonitost izpodbijanih uredb in posredno zakonitost zadevnih resolucij Varnostnega sveta v razmerju do višjih pravil mednarodnega prava, ki spadajo v
ius cogens
, zlasti zavezujočih pravil za univerzalno varstvo pravic človeške osebnosti (sodbi [Sodišča prve stopnje] Yusuf, točke 334, 335 in 337, in Kadi, točke 279, 280 in 282);
—
po drugi strani pa Sodišče prve stopnje ni dolžno neposredno nadzorovati skladnosti zadevnih resolucij Varnostnega sveta s temeljnimi pravicami, kot jih varuje pravni red Skupnosti; Sodišče prve stopnje tudi ni dolžno preveriti neobstoja napačne presoje dejstev in dokazov, ki jim je [Varnostni] svet pritrdil v podporo sprejetih ukrepov, ne posredno nadzorovati primernosti in sorazmernosti teh ukrepov, razen v okviru omejitev, določenih v prejšnji alinei (sodbi [Sodišča prve stopnje] Yusuf, točki 338 in 339, in Kadi, točki 283 in 284);
—
v tem obsegu zadevne stranke nimajo na voljo nobenega pravnega sredstva, ker Varnostni svet ni menil, da bi bilo smotrno ustanoviti neodvisno mednarodno sodišče, ki bi pravno in dejansko odločalo o tožbah proti posamičnim odločbam sankcijskega odbora (sodbi [Sodišča prve stopnje] Yusuf, točka 240, in Kadi, točka 285);
—
v prejšnji alinei ugotovljena pravna praznina v sodnem varstvu pritožnikov sama po sebi ni v nasprotju z
ius cogens
, ker i) pravica dostopa do sodišča ni neomejena; ii) je treba omejitev pravice dostopa zadevnih strank do sodišča, ki je posledica imunitete pred sodno vejo oblasti, ki so je v notranjem pravnem redu držav članic načeloma deležne resolucije Varnostnega sveta, sprejete na podlagi poglavja VII Ustanovne listine Združenih narodov, šteti za lastno pravici dostopa do sodišča; iii) je taka omejitev upravičena z naravo odločb, ki jih sprejme Varnostni svet na podlagi navedenega poglavja VII, in z zakonitim ciljem; in iv) v odsotnosti mednarodnega sodišča, pristojnega za nadzor zakonitosti aktov Varnostnega sveta, uvedba organa, kot je sankcijski odbor, in možnost, ki jo določa zakonodaja, da se je s pomočjo formaliziranega mehanizma, ki vključuje zadevni vladi, v vsakem trenutku mogoče obrniti nanj zaradi ponovnega preizkusa vsakega posamičnega primera, pomenita drugačno in razumno pot, da se ustrezno zaščitijo temeljne pravice zadevnih strank, ki so priznane z
ius cogens
(sodbi [Sodišča prve stopnje] Yusuf, točke od 341 do 345, in Kadi, točke od 286 do 290);
—
trditve zoper izpodbijane uredbe glede kršitve pravice do učinkovitega pravnega sredstva je treba zato zavrniti (sodbi [Sodišča prve stopnje] Yusuf, točka 346, in Kadi, točka 291).“
Sodišče prve stopnje je v točkah od 95 do 124 izpodbijane sodbe Hassan podalo več ugotovitev v odgovor na trditve, ki jih je F. Hassan obširneje predstavil na obravnavi in se nanašajo na domnevno pretirano strogost ukrepa zamrznitve njegovih celotnih sredstev in gospodarskih virov ter domnevno neveljavnost sklepov, do katerih je prišlo Sodišče prve stopnje v sodbah Yusuf in Kadi glede združljivosti ugotovljene pravne praznine pri sodnem varstvu zadevnih oseb z
ius cogens
.
Tudi v točkah od 117 do 154 izpodbijane sodbe Ayadi je Sodišče prve stopnje dodalo več ugotovitev k tem, ki jih je navedlo v točki 34 te sodbe, v odgovor na trditve, ki jih je obširneje predstavil C. Ayadi in se nanašajo na domnevno neučinkovitost izjem in odstopanj od zamrznitve sredstev, ki jih določa Uredba št. 561/2003, zlasti v zvezi z opravljanjem poklicne dejavnosti, in glede domnevne neveljavnosti sklepov Sodišča prve stopnje v sodbah Yusuf in Kadi v zvezi z združljivostjo ugotovljene pravne praznine v sodnem varstvu zadevnih oseb z
ius cogens
.
Sodišče prve stopnje je preučilo te trditve in sklenilo, da ne morejo biti podlaga za izpodbijanje ugotovitev glede zadevnih pravnih vprašanj v sodbah Yusuf in Kadi.
V točkah od 126 do 128 izpodbijane sodbe Hassan je Sodišče prve stopnje preučilo tudi očitke F. Hassana glede kršitve njegove pravice do zasebnega in družinskega življenja ter škodovanja njegovemu ugledu in jih zavrnilo iz glavnega razloga, da je treba glede na
ius congens
ugotoviti, da pritožnik pri izvrševanju zadevnih pravic ni bil žrtev arbitrarnega vmešavanja.
V točki 156 izpodbijane sodbe Ayadi je Sodišče prve stopnje tudi zavrnilo trditev pritožnika, ki še ni bila preučena v sodbah Yusuf in Kadi, da države članice OZN niso dolžne uporabljati natančno takih ukrepov, kakršni so ukrepi, k sprejetju katerih jih „poziva“ Varnostni svet.
Zato je Sodišče prve stopnje zahtevo pritožnikov za razglasitev ničnosti zavrnilo kot neutemeljeno.
Nazadnje je Sodišče prve stopnje odškodninski zahtevek F. Hassana razglasilo za nedopusten zaradi njegove nenatančnosti, pri tem pa je dodalo, da je z vidika drugih predloženih dokazov ta zahtevek v vsakem primeru neutemeljen.
Tako je Sodišče prve stopnje tožbi v celoti zavrnilo.
Postopek pred Sodiščem
S sklepom predsednika Sodišča z dne 5. novembra 2008 je bila Francoski republiki in Združenemu kraljestvu dovoljena intervencija v podporo predlogom Sveta in Komisije v zadevi C-399/06 P. S sklepom predsednika Sodišča z dne 30. marca 2009 je bila Francoski republiki dovoljena intervencija v podporo predlogom Sveta v zadevi C-403/06 P.
C. Ayadi je 7. januarja 2009 v sodnem tajništvu Sodišča v skladu s členom 76 Poslovnika Sodišča vložil zahtevek za brezplačno pravno pomoč.
S sklepom z dne 2. septembra 2009 je Sodišče njegovi prošnji ugodilo.
Ker so se stranke in generalni pravobranilec o tem že opredelili, je treba v skladu s členom 43 Poslovnika Sodišča zadevi zaradi medsebojne povezanosti združiti zaradi sodbe.
Predlogi strank v pritožbenem postopku
F. Hassan s pritožbo Sodišču predlaga, naj:
—
izpodbijano sodbo Hassan razveljavi;
—
sporno uredbo in/ali Uredbo št. 2049/2003 razglasi za nično v celoti ali v delu, ki vsebuje ukrepe, katerih sprejetje ga zadeva;
—
podredno, razglasi, da navedeni uredbi zanj ne veljata;
—
odredi vsak drug ukrep, ki se Sodišču zdi primeren;
—
Svetu naloži plačilo stroškov in
—
Svetu naloži, da mu plača odškodnino.
C. Ayadi s pritožbo Sodišču predlaga, naj:
—
izpodbijano sodbo Ayadi v celoti razveljavi;
—
člena 2 in 4 ter Prilogo I k sporni uredbi razglasi za nične v delih, ki ga posamično in neposredno zadevajo;
—
Svetu naloži plačilo stroškov postopka pred Sodiščem in Sodiščem prve stopnje.
Svet in Komisija predlagata, naj Sodišče obe pritožbi zavrne, razen pritožbenih razlogov, podobnih tistim, ki jih je Sodišče že razglasilo za utemeljene v sodbi z dne 3. septembra 2008 v združenih zadevah Kadi in Al Barakaat International Foundation proti Svetu in Komisiji (C-402/05 P in C-415/05 P, ZOdl., str. I-6351, v nadaljevanju: sodba Sodišča Kadi), in pritožnikoma naloži plačilo stroškov v višini, ki se Sodišču zdi primerna.
Pritožbeni razlogi
S prvim pritožbenim razlogom F. Hassan očita Sodišču prve stopnje, da je nepravilno uporabilo pravo pri preučitvi predloženih pritožbenih razlogov glede kršitve nekaterih temeljnih pravic s tem, da ni neposredno presodilo, ali je Varnostni svet odobril varstvo, enako tistemu, ki je razvidno iz EKČP, natančneje iz njenih členov 6, 8 in 13 ter člena 1 Protokola 1 k EKČP, temveč je ravnanje Varnostnega sveta preučilo le posredno na podlagi načela
ius cogens
.
Z drugim pritožbenim razlogom F. Hassan očita Sodišču prve stopnje, da je nepravilno uporabilo pravo, ko je menilo, da omejitev uporabe blaga glede na koncept lastninskega prava ni upoštevna.
Iz odgovora na repliko C. Ayadija je razvidno, da je glede na sodbo Sodišča Kadi nameraval predložiti le dva pritožbena razloga, in sicer, prvič, da je Sodišče prve stopnje nepravilno uporabilo pravo s tem, da je razsodilo, da sodišča Skupnosti ne morejo presojati zakonitosti akta Skupnosti, s katerim se izvrši odločba Varnostnega sveta glede
ius cogens
, in s tem, da ni razsodilo, da lahko tak akt razveljavi z namenom zagotavljanja varstva temeljnih pravic, ki jih priznava pravni red Združenih narodov, in, drugič, da je Sodišče prve stopnje nepravilno uporabilo pravo, ker ni razsodilo, da se z izpodbijanimi deli sporne uredbe kršijo temeljne pravice C. Ayadija.
Pritožbi
Vpliv Uredbe (ES) št. 954/2009 na morebitno ustavitev postopka
Treba je ugotoviti, da so bile z Uredbo Komisije (ES) št. 954/2009 z dne 13. oktobra 2009 o 114. spremembi Uredbe Sveta (ES) št. 881/2002 (
UL L 269, str. 20
) odločbe o vpisu F. Hassana in C. Ayadija na seznam, ki je del Priloge I k sporni uredbi, nadomeščene z novimi odločbami, ki potrjujejo in spreminjajo njuno uvrstitev.
V skladu z uvodno izjavo Uredbe št. 954/2009 je Komisija sprejela to uredbo glede na sodno prakso Sodišča in predvsem glede na sodbo Sodišča Kadi, potem ko je F. Hassanu in C. Ayadiju obrazložila njuno uvrstitev na navedeni seznam v skladu z obrazložitvijo sankcijskega odbora in potem ko je preučila njune pripombe na to obrazložitev.
V tej uvodni izjavi je tudi navedeno, da je Komisija po tem, ko je podrobno proučila te pripombe, in upoštevajoč preventivnost zamrznitve sredstev in gospodarskih virov, menila, da je uvrstitev navedenih oseb na navedeni seznam upravičena zaradi njune povezanosti z mrežo Al Kaida.
V skladu s členom 2 Uredbe št. 954/2009 začne ta uredba veljati dan po objavi v
Uradnem listu Evropske unije
, torej 15. oktobra 2009, in se uporablja od 30. maja 2002 za C. Ayadija in od 21. novembra 2003 za F. Hassana.
Postavlja se torej vprašanje, ali je glede na umik sporne uredbe in glede na njeno retroaktivno zamenjavo – z učinkom od navedenih datumov – z Uredbo št. 954/2009 glede pritožnikov v obravnavanih zadevah sploh treba odločati.
V zvezi s tem je treba spomniti, da lahko Sodišče po uradni dolžnosti ugotovi neobstoj pravnega interesa stranke za vložitev ali nadaljevanje pritožbe, če postane sodba zaradi dejstva, ki je nastalo po sodbi Sodišča prve stopnje, za pritožnika neškodljiva, in zato razglasi pritožbo za nedopustno ali brezpredmetno (glej zlasti sodbo z dne 3. septembra 2009 v zadevi Moser Baer India proti Svetu, C-535/06 P, ZOdl., str. I-7151, točka 24 in navedena sodna praksa).
V tej zadevi člen 2 Uredbe št. 954/2009 določa, da ta uredba velja od prvotne uvrstitve C. Ayadija in F. Hassana na seznam, ki je del Priloge I k sporni uredbi, in sicer od 30. maja 2002 oziroma od 21. novembra 2003.
C. Ayadi in F. Hassan sta bila na ta seznam uvrščena za obdobje sedmih oziroma šestih let in zato so zanju veljali strogi ukrepi, ki jih določa sporna uredba, glede katerih je Sodišče ugotovilo, da imajo velik vpliv na pravice in svoboščine navedenih oseb (glej sodbo Sodišča Kadi, točka 375), medtem pa sta onadva najprej pred Sodiščem prve stopnje in nato pred Sodiščem v postopkih, ki so se vlekli v vseh teh obdobjih, trdila, da je uvrstitev njunih imen na navedeni seznam nezakonita, ker je prišlo do uvrstitve ob nespoštovanju njunih temeljnih pravic, čemur ne nasprotujeta več ne Svet ne Komisija, kakor je razvidno iz sodbe Sodišča Kadi.
V Uredbi št. 954/2009 sta z retroaktivnim učinkom F. Hassan in C. Ayadi ostala na istem seznamu, tako da iz nje izhajajoči strogi ukrepi za njiju še naprej veljajo za obdobje, v katerem je bila sporna uredba v delu, ki je predmet njunih pritožb, veljavna, medtem ko je namen njunih tožb doseči izbris teh imen z navedenega seznama.
Sprejetje Uredbe št. 954/2009 torej ne more šteti za dejstvo, ki je nastopilo po sprejetju izpodbijanih sodb in zaradi katerega bi pritožbi postali brezpredmetni.
Poleg tega je treba ugotoviti, da Uredba št. 954/2009 še ni pravnomočna v delu, ki je lahko predmet ničnostne tožbe. Zato ni mogoče izključiti, da če bi bilo treba ta akt po koncu takega postopka razglasiti za ničen, bi sporna uredba lahko ponovno začela veljati v delu, ki se nanaša na pritožnika.
Ta dejstva potrjujejo, da sprejetja Uredbe št. 954/2009 ne gre enačiti s preprosto ugotovitvijo ničnosti sporne uredbe v delu, ki se nanaša na pritožnika, s katero bi ta dosegla edini rezultat, ki bi bil mogoč na podlagi njunih tožb, tako da Sodišču ne bi bilo treba več odločati. V zvezi s tem se navedena uredba razlikuje od zadevnega akta v sklepu z dne 8. marca 1993 v zadevi Lezzi Pietro proti Komisiji (
C-123/92, Recueil, str. I-809
).
V teh posebnih okoliščinah pritožbi nista postali brezpredmetni in Sodišče o njiju mora odločati.
Temelj
Najprej je treba pripomniti, da je F. Hassan na obravnavi izrecno umaknil pritožbeni razlog glede odškodninskega zahtevka. O tem torej v okviru te pritožbe ni treba več odločati.
Drugič, predmet pritožbenih razlogov ničnosti je treba razumeti v tem smislu, da se v delu, ki zadeva pritožnika, nanaša na sporno uredbo, kakor je bila spremenjena, in sicer glede C. Ayadija z Uredbo št. 1210/2006 in glede F. Hassana z Uredbo št. 46/2008.
Pritožbeni razlogi pritožnikov v zvezi s kršitvijo njunih temeljnih pravic s sporno uredbo
Treba je preučiti razloge, ki sta jih predstavila pritožnika v podporo svojima pritožbama, s katerima Sodišču prve stopnje očitata, da je zavrnilo njune tožbene razloge v zvezi s kršitvijo njunih temeljnih pravic s sporno uredbo.
V izpodbijanih sodbah, ki se opirata na sodbi Yusuf in Kadi, je Sodišče prve stopnje v bistvu presodilo, da iz načel, ki urejajo odnos med mednarodnim pravnim redom Združenih narodov in pravnim redom Skupnosti, izhaja, da sporna uredba, ker izvršuje resolucijo Varnostnega sveta, sprejeto na podlagi poglavja VII Ustanovne listine Združenih narodov, ki v ta namen ne dopušča prostora pri izvajanju, ne more biti predmet sodnega nadzora glede svoje notranje zakonitosti, razen glede združljivosti s pravili, ki izhajajo iz
ius cogens
, zato je v tem okviru deležna sodne imunitete (izpodbijani sodbi Hassan, točka 92, in Ayadi, točka 116).
Sodišče prve stopnje je zato, sklicujoč se ponovno na svoji sodbi Yusuf in Kadi, presodilo, da je glede na
ius cogens
, pojmovan kot mednarodni javni red, ki je obvezen za vse subjekte mednarodnega prava, vključno z organi OZN, in od katerega ni mogoče odstopati, mogoče preučiti zakonitost sporne uredbe, vključno s pritožbenimi razlogi pritožnikov v zvezi s kršitvijo njunih temeljnih pravic (izpodbijani sodbi Hassan, točka 92, in Ayadi, točka 116).
Iz točk 326 in 327 sodbe Sodišča Kadi je razvidno, da ta trditev vodi do pravne napake. Sodišča Skupnosti morajo namreč – v skladu s svojimi pristojnostmi na podlagi Pogodbe – zagotoviti načeloma popoln nadzor zakonitosti vseh aktov Skupnosti glede na temeljne pravice, ki so del splošnih načel prava Skupnosti, vključno z akti Skupnosti, katerih namen je, tako kot v primeru sporne uredbe, izvajanje resolucij Varnostnega sveta, sprejetih na podlagi poglavja VII Ustanovne listine Združenih narodov.
Sodišče je v točki 328 sodbe Kadi sklenilo, da ker so pritožbeni razlogi zadevnih oseb glede tega utemeljeni, je treba sodbi Sodišča prve stopnje Yusuf in Kadi v zvezi s tem razveljaviti.
Poleg tega, ker se je Sodišče v točki 330 sodbe Kadi in v zadnjem delu sodb Sodišča prve stopnje Yusuf in Kadi v zvezi s posebnimi temeljnimi pravicami omejilo na preizkus zakonitosti sporne uredbe samo z vidika pravil
ius cogens
, medtem ko je bila njegova naloga, da opravi načeloma popoln preizkus glede na temeljne pravice, ki izhajajo iz splošnih načel prava Skupnosti, je treba razveljaviti tudi ta zadnji del navedenih sodb Yusuf in Kadi.
Sledi, da – glede na to, da je pravni temelj izpodbijanih sodb, kot izhaja iz točk 69 in 70 te sodbe, enak tistemu iz sodb Sodišča prve stopnje Yusuf in Kadi – izpodbijani sodbi vsebujeta enako pravno napako in ju je treba iz istih razlogov razveljaviti v delu, v katerem vsebujeta odgovor Sodišča prve stopnje na pritožbene razloge pritožnikov v zvezi s kršitvijo nekaterih njunih temeljnih pravic.
Te ugotovitve ni mogoče izpodbijati na podlagi nekaterih premislekov – v točkah od 95 do 125 izpodbijane sodbe Hassan in v točkah od 117 do 155 izpodbijane sodbe Ayadi – v odgovor na trditve, ki sta jih posebej predstavila pritožnika, medtem ko je Sodišče prve stopnje sklenilo, da ti premisleki prikazujejo pravilnost pravne podlage njegovih sodb Yusuf in Kadi ter izpodbijanih sodb.
Nazadnje je treba navesti, da je F. Hassan na obravnavi na Sodišču priznal, da očitek pred Sodiščem prve stopnje, ki ga je to zavrnilo in ki se nanaša na domnevno kršitev njegove pravice do zasebnega in družinskega življenja, ki jo zagotavlja člen 8 EKČP, v njegovi pritožbi ni bil povzet. V teh okoliščinah ga ni treba preučevati.
Pritožbeni razlogi pritožnikov so torej utemeljeni, zato je treba izpodbijani sodbi razveljaviti.
Tožbi pred Sodiščem prve stopnje
V skladu s členom 61(1), drugi stavek, Statuta Sodišča lahko Sodišče pri razveljavitvi odločitve Sodišča prve stopnje samo dokončno odloči o zadevi, če to dovoljuje stanje postopka.
V tem primeru Sodišče meni, da stanje postopka dovoljuje, da lahko samo dokončno odloči o tožbah za razglasitev ničnosti sporne uredbe, ki sta ju vložila pritožnika.
Prvič, preučiti je treba očitke pritožnikov glede kršitve pravice do obrambe, zlasti pravice do izjave in pravice do učinkovitega sodnega nadzora, ki so jo vključevali ukrepi zamrznitve, kakršni so tisti, ki so bili naloženi s sporno uredbo.
V zvezi s tem je treba ugotoviti, da se ne izpodbija dejstvo, da so konkretne okoliščine, ki so pripomogle k vključitvi pritožnikov na seznam posameznikov in subjektov – na katere se nanašajo omejevalni ukrepi – ki je vsebovan v Prilogi I k sporni uredbi, enake okoliščinam, v katerih so bile zadevne osebe v zadevi, ki je pripeljala do sodbe Sodišča Kadi, uvrščene na navedeni seznam.
Z vidika teh okoliščin je Sodišče v točki 334 navedene sodbe Kadi razsodilo, da pravica do obrambe, zlasti pravica do izjave in pravica do učinkovitega sodnega nadzora, očitno ni bila spoštovana.
V točki 348 te iste sodbe je Sodišče tudi razsodilo, da ker Svet pritožnikov ni obvestil o obremenilnih dokazih, s katerimi je utemeljil omejevalne ukrepe, uvedene zoper njiju, in jima ni dodelil pravice, da bi se z njimi seznanila v razumnem roku po uvedbi teh ukrepov, pritožnika nista bila v položaju, da bi v svojo korist predstavila svoj pogled na to. Zato pravica do obrambe, ki jo imata pritožnika, zlasti pravica do izjave, ni bila spoštovana.
To sklepanje se iz istih razlogov ponuja tudi v obravnavanih zadevah, tako da je treba ugotoviti, da pravica do obrambe pritožnikov ni bila spoštovana.
Poleg tega je Sodišče v točki 349 svoje sodbe Kadi razsodilo, da ker pritožnika nista bila obveščena o obremenilnih okoliščinah in ob upoštevanju razmerij, navedenih že v točkah 336 in 337 te sodbe, ki obstajajo med pravico do obrambe in pravico do učinkovitega pravnega sredstva, pritožnika pred sodiščem Skupnosti glede na te okoliščine prav tako nista mogla braniti svojih pravic v zadovoljivih okoliščinah, tako da je kršena tudi pravica do učinkovitega pravnega sredstva.
Enako sklepanje se ponuja v obravnavanih zadevah tudi glede pravice do učinkovitega sodnega varstva, tako da je treba v tej zadevi ugotoviti, da ta temeljna pravica F. Hassana in C. Ayadija ni bila spoštovana.
Poleg tega je treba ugotoviti, da v okviru teh tožb ta kršitev ni bila odpravljena. Ker v skladu s temeljnim stališčem Sveta nobena tovrstna okoliščina ne more biti predmet preverjanja s strani sodišča Skupnosti, ta za to ni navedel nobene okoliščine (glej po analogiji sodbo Sodišča Kadi, točka 350). Poleg tega, čeprav je Svet v okviru obravnavanih pritožb vpogledal v spis sodbe Sodišča Kadi, je treba ugotoviti, da ni predložil nobenega podatka glede obremenilnih dokazov zoper pritožnika.
Sodišče lahko zato le odloči, da ne more opraviti nadzora zakonitosti sporne uredbe v delu, v katerem se nanaša na pritožnika, tako da je treba skleniti, da temeljna pravica pritožnikov do učinkovitega pravnega sredstva prav zaradi tega razloga v tem primeru ni bila spoštovana (glej po analogiji sodbo Sodišča Kadi, točka 351).
Zato je treba presoditi, da je bila sporna uredba sprejeta v delu, v katerem se nanaša na pritožnika, ne da bi bilo zagotovljeno kakršno koli jamstvo, da bosta seznanjena z obremenilnimi okoliščinami ali zaslišana v zvezi s tem, tako da je treba skleniti, da je bila ta uredba sprejeta po postopku, v katerem pravica do obrambe ni bila spoštovana, zaradi česar je bilo kršeno tudi načelo učinkovitega sodnega varstva (glej po analogiji sodbo Sodišča Kadi, točka 352).
Iz vsega navedenega izhaja, da so pritožbeni razlogi, ki sta jih navedla F. Hassan in C. Ayadi v podporo svoji tožbi za razglasitev ničnosti sporne uredbe in v zvezi s kršitvijo njune pravice do obrambe, zlasti pravice do izjave, in tudi načela učinkovitega sodnega varstva, utemeljeni (glej po analogiji sodbo Sodišča Kadi, točka 353).
Glede očitkov v zvezi s kršitvijo pravice do spoštovanja lastnine zaradi zamrznitve sredstev na podlagi sporne uredbe je Sodišče v točki 366 sodbe Kadi razsodilo, da so omejevalni ukrepi, ki jih določa sporna uredba, omejitve lastninske pravice, ki bi načeloma lahko bile utemeljene.
Sporna uredba pa je bila sprejeta v delu, v katerem se nanaša na F. Hassana in C. Ayadija, ne da bi imela kakršno koli jamstvo, v okviru katerega bi lahko pristojnim organom predstavila svojo zadevo, in to v položaju, v katerem je treba omejitev njune lastninske pravice šteti za precejšnjo – glede na splošni obseg ukrepa in dejansko trajanje ukrepov, katerih predmet je (glej po analogiji sodbo Sodišča Kadi, točka 369).
Zato je treba skleniti, da v okoliščinah tega primera naložitev omejevalnih ukrepov, ki jih glede F. Hassana in C. Ayadija zajema sporna uredba, zaradi njune vključitve na seznam Priloge I k sporni uredbi, pomeni neutemeljeno omejitev njune lastninske pravice (glej po analogiji sodbo Sodišča Kadi, točka 370).
Zato so očitki pritožnikov glede kršitve temeljne pravice do spoštovanja lastnine utemeljeni.
V teh okoliščinah ni treba več preučevati očitkov F. Hassana o domnevni kršitvi njegove pravice do zasebnega in družinskega življenja, ki je zagotovljena s členom 8 EKČP.
Iz vsega navedenega izhaja, da je treba sporno uredbo v delu, ki se nanaša na pritožnika, razveljaviti, upoštevajoč opredelitev iz točke 67 te sodbe glede različice te uredbe, na katero se nanašata pritožbi pritožnikov.
Stroški
Če je pritožba utemeljena in če Sodišče samo dokončno odloči o sporu, na podlagi člena 122, prvi odstavek, Poslovnika Sodišča odloči tudi o stroških. Člen 69(2) tega poslovnika, ki se uporabi v pritožbenem postopku na podlagi člena 118 tega poslovnika, določa, da se neuspeli stranki naloži plačilo stroškov, če so bili ti priglašeni. Člen 69(4), prvi pododstavek, tega poslovnika določa, da države članice in institucije, ki se kot intervenientke udeležijo postopka, nosijo svoje stroške.
Ker se pritožbam F. Hassana in C. Ayadija ugodi, sporna uredba pa se razglasi za nično v delu, v katerem se nanaša nanju, in v mejah, opisanih v točki 67 te sodbe, je v skladu s predlogi pritožnikov Svetu poleg lastnih stroškov treba naložiti tudi stroške F. Hassana in C. Ayadija, ki sta jih imela v postopku pred Sodiščem prve stopnje in v okviru tega pritožbenega postopka.
Združeno kraljestvo nosi lastne stroške, ki so mu nastali v postopku na prvi stopnji in pritožbenem postopku.
Francoska republika nosi lastne stroške, ki so ji nastali v pritožbenem postopku.
Komisija nosi lastne stroške, ki so ji nastali v postopku na prvi stopnji in pritožbenem postopku v zadevi F. Hassan. Poleg tega nosi tudi stroške v zadevi C. Ayadi, ki se nanašajo na njeno intervencijo pred Sodiščem prve stopnje in postopek pred Sodiščem.

Iz teh razlogov je Sodišče (drugi senat) razsodilo:

1.
Sodbi Sodišča prve stopnje z dne 12. julija 2006 v zadevi Hassan proti Svetu in Komisiji (T-49/04) in Ayadi proti Svetu (T-253/02) se razveljavita.

2.
Uredba Sveta (ES) št. 881/2002 z dne 27. maja 2002 o posebnih omejevalnih ukrepih za nekatere osebe in subjekte, povezane z Osama bin Ladnom, mrežo Al-Kaida in talibani, in o razveljavitvi Uredbe Sveta (ES) št. 467/2001 o prepovedi izvoza nekaterega blaga in storitev v Afganistan, o poostritvi prepovedi poletov in podaljšanju zamrznitve sredstev in drugih finančnih virov talibanov iz Afganistana, kakor je bila spremenjena z Uredbo Komisije (ES) št. 46/2008 z dne 18. januarja 2008, se razveljavi v delu, ki se nanaša na F. Hassana.

3.
Uredba št. 881/2002, kakor je bila spremenjena z Uredbo Komisije (ES) št. 1210/2006 z dne 9. avgusta 2006, se razveljavi v delu, ki se nanaša na C. Ayadija.

4.
Svet poleg lastnih stroškov nosi tudi stroške, ki sta jih priglasila F. Hassan in C. Ayadi v postopku na prvi stopnji in pritožbenem postopku.

5.
Združeno kraljestvo Velika Britanija in Severna Irska nosi lastne stroške, ki so mu nastali v postopku na prvi stopnji v zadevi C. Ayadi in v pritožbenem postopku.

6.
Francoska republika nosi lastne stroške.

7.
Evropska komisija nosi lastne stroške, ki so ji nastali v postopku na prvi stopnji in pritožbenem postopku v zadevi F. Hassan. Evropska komisija nosi poleg tega lastne stroške v zadevi C. Ayadi, ki se nanašajo na njeno intervencijo pred Sodiščem prve stopnje in postopek pred Sodiščem Evropske unije.

Podpisi
(
*1
)	Jezik postopka: angleščina.