CELEX: 62008CJ0219
Fördragsbrott
Frihet att tillhandahålla tjänster
Oberättigat hinder
Utstationering av arbetstagare som är medborgare i tredjeland

Europeiska gemenskapernas kommission har yrkat att domstolen ska fastställa att Konungariket Belgien har underlåtit att uppfylla sina skyldigheter enligt artikel 49 EG genom att, för det fall gemenskapsföretag utstationerar arbetstagare som är medborgare i tredjeland i samband med tillhandahållande av tjänster, föreskriva följande villkor:
—
Ett förhandstillstånd för utövandet av näringsverksamheten ska ha beviljats.
—
Det uppehållstillstånd som har utfärdats i den stat i vilken arbetsgivaren är etablerad ska vara giltigt till och med tre månader efter det att prestationen slutfördes.
—
En arbetstagare ska vara anställd sedan minst sex månader av samma arbetsgivare som tillhandahåller tjänsterna.
Tillämpliga nationella bestämmelser
Enligt lag av den 30 april 1999 om anställning av utländsk arbetskraft (
Moniteur belge
av den 21 maj 1999, s. 17800), i ändrad lydelse enligt kunglig kungörelse av den 20 juli 2000 (
Moniteur belge
av den 30 augsti 2000, s. 29642), måste den utländska arbetstagaren och dennes arbetsgivare i förväg erhålla ett arbetstillstånd respektive ett anställningstillstånd. I artikel 7 första stycket i nämnda lag föreskrivs emellertid följande:
”Konungen kan, på villkor som fastställts av Conseil des ministres, undanta av honom fastslagna kategorier av arbetstagare från skyldigheten att inneha arbetstillstånd.”
I artikel 2 i kunglig kungörelse av den 9 juni 1999 om tillämpningsföreskrifter för lag av den 30 april 1999 om anställning av utländsk arbetskraft (
Moniteur belge
av den 26 juni 1999, s. 24162), i dess lydelse enligt kunglig kungörelse av den 6 februari 2003 (
Moniteur belge
av den 27 februari 2003, s. 9583), anges bland annat följande:
”Undantag från skyldigheten att inneha arbetstillstånd gäller för
…
o
arbetstagare som inte kommer från en medlemsstat i Europeiska ekonomiska samarbetsområdet, som är anställda i ett företag som är etablerat i en medlemsstat i Europeiska ekonomiska samarbetsområdet, och som kommer till Belgien för att tillhandahålla tjänster, under förusättning att
a)
arbetstagarna i den medlemsstat i Europeiska ekonomiska samarbetsområdet där de är bosatta, har ett uppehållstillstånd för mer än tre månader,
b)
arbetstagarna har tillstånd att arbeta i den medlemsstat där de är bosatta, och detta tillstånd är giltigt åtminstone under den tid som tjänsterna tillhandahålls i Belgien,
c)
arbetstagarna innehar ett giltigt anställningsavtal,
d)
arbetstagarna har varit anställda i företaget utan avbrott i minst sex månader,
e)
arbetstagarna innehar pass och uppehållstillstånd som är giltiga till och med tre månader efter det att prestationen slutfördes, för att garantera att arbetstagarna kan återvända till ursprungslandet eller bosättningslandet.”
Det administrativa förfarandet
Kommissionen ansåg att Konungariket Belgien åsidosatte artikel 59 i EG-fördraget (nu artikel 49 EG i ändrad lydelse) på området för utstationering av arbetstagare som är medborgare i tredjeland och som är anställda i ett företag som är etablerat i en annan medlemsstat än Konungariket Belgien. Kommissionen skickade därför genom skrivelse av den 25 mars 1997 en formell underrättelse till nämnda stat, vilken besvarades genom en skrivelse av den 28 maj 1997.
Kommissionen utfärdade den 9 september 1998 ett motiverat yttrande som Konungariket Belgien besvarade genom skrivelse av den 30 november 1998.
Efter ytterligare skriftväxling skickade kommissionen genom en skrivelse av den 13 juli 2005 ett nytt kompletterande motiverat yttrande, vilket Konungariket Belgien besvarade genom en skrivelse av den 7 oktober 2005.
Kommissionen ansåg inte att Republiken Belgiens svar på det motiverade yttrandet var tillfredsställande och beslutade att väcka förevarande talan.
Förfarandet vid domstolen
Genom beslut av domstolens ordförande den 9 oktober 2008 tilläts Republiken Polen att intervenera till stöd för kommissionens yrkanden. Republiken Polen meddelade emellertid därefter domstolen att den avstod från sin rätt att intervenera, varför denna medlemsstat avskrevs som intervenient i målet genom ett beslut av domstolens ordförande den 15 januari 2009.
I en skrivelse som ingavs till domstolens kansli den 24 mars 2009 underrättade kommissionen domstolen om att den återkallade sin talan såvitt avser den andra och den tredje anmärkningen som anförts av kommissionen, med hänsyn till att Konungariket Belgien antagit och, i skrivelse av den 12 juni 2008, underrättat kommissionen om kunglig kungörelse av den 23 april 2008 om ändring av artikel 2 första stycket punkt 14 i kunglig kungörelse av den 9 juni 1999 om anställning av utländsk arbetskraft (
Moniteur belge
av den 20 maj 2008, s. 26202).
Talan
Kommissionen har inom ramen för sin första anmärkning angående behovet av att erhålla ett förhandstillstånd för utövandet av näringsverksamhet – vilken efter det att kommissionen delvis återkallat sin talan utgör kommissionens enda anmärkning – kritiserat Konungariket Belgien för att på ett oberättigat sätt hindra gemenskapsföretag som agerar inom ramen för friheten att tillhandahålla tjänster från att utstationera arbetstagare som är medborgare i tredjeland, när dessa sänds ut från en medlemsstat som inte tillämpar hela Schengenregelverket eller när dessa sänds ut för en längre tid än tre månader från en medlemsstat som tillämpar hela Schengenregelverket. I sådana fall kräver Konungariket Belgien att en arbetstagare som önskar bli utstationerad i denna medlemsstat först ska erhålla ett visum eller ett tillfälligt uppehållstillstånd, som erhålls efter ett betungande förfarande som syftar till att kontrollera att utstationeringen av arbetstagare verkligen uppfyller samtliga kriterier som uppställts i rättspraxis efter dom av den 9 augusti 1994 i mål
C-43/93, Vander Elst (REG 1994, s. I-3803
; svensk specialutgåva, volym 15, s. I-59).
Kommissionen anser att det som i synnerhet utgör en inskränkning i friheten att tillhandahålla tjänster är det förhållandet att de belgiska myndigheterna av de berörda arbetstagarna begär att de, för att de ska kunna erhålla visum, å ena sidan ska förete handlingar som visar att de kommer till Belgien inom ramen för en utstationering, och att de således är undantagna från kravet på arbetstillstånd, samtidigt som de å andra sidan ska visa att de har tillräckliga medel för sitt uppehälle, en bostad i Belgien och en reseförsäkring.
Konungariket Belgien har inte bestritt att det uppställs krav på att den av kommissionen nämnda bevisningen ska företes, vilken för övrigt kan företes med hjälp av alla tillgängliga rättsliga medel, däribland genom att förete ett utstationeringsintyg som upprättats av försäkringskassan i ursprungsstaten (formulär E 101). Konungariket Belgien har gjort gällande att denna bevisning enbart syftar till att visa att den utstationerade arbetstagaren uppfyller de kriterier som fastslagits i konventionen om tillämpning av Schengenavtalet av den 14 juni 1985 mellan regeringarna i Beneluxstaterna, Förbundsrepubliken Tyskland och Franska republiken om gradvis avskaffande av kontroller vid de gemensamma gränserna (
EGT L 239, 2000, s. 19
), som undertecknades i Schengen (Luxemburg) den 19 juni 1990, och som närmare angetts i gemensamma konsulära anvisningar angående viseringar till diplomatiska beskickningar och karriärkonsulat (
EUT C 326, 2005, s. 1
).
Enligt fast rättspraxis innebär artikel 49 EG inte bara att det är nödvändigt att avskaffa all form av diskriminering, på grund av nationalitet, av en tjänsteleverantör som är etablerad i en annan medlemsstat utan även att det är nödvändigt att avskaffa varje inskränkning – även om den är tillämplig på inhemska tjänsteleverantörer och tjänsteleverantörer från andra medlemsstater utan åtskillnad – som innebär att tjänster som tillhandahålls av en tjänsteleverantör som är etablerad i en annan medlemsstat, där denne lagligen utför liknande tjänster, förbjuds, hindras eller blir mindre attraktiva (se, bland annat, dom av den 19 januari 2006 i mål
C-244/04, kommissionen mot Tyskland, REG 2006, s. I-885
, punkt 30).
Nationell lagstiftning inom ett område som ännu inte har varit föremål för harmonisering på gemenskapsnivå och som tillämpas utan åtskillnad på alla personer eller företag som bedriver verksamhet på den berörda medlemsstatens territorium kan, trots sin restriktiva inverkan på friheten att tillhandahålla tjänster, rättfärdigas i den mån som den grundas på tvingande hänsyn till allmänintresset som ännu inte säkerställts genom de bestämmelser som tjänsteleverantören måste följa i den medlemsstat där denne är etablerad och förutsatt att den är ägnad att säkerställa att det mål som eftersträvas med lagstiftningen uppnås och inte går utöver vad som är nödvändigt för att uppnå det målet (domen i det ovannämnda målet kommissionen mot Tyskland, punkt 31 och där angiven rättspraxis).
Domstolen har redan fastslagit att en medlemsstat kan kontrollera att det företag som är etablerat i en annan medlemsstat, och som utstationerar arbetstagare som är medborgare i tredjeland i förstnämnda stat, inte utnyttjar friheten att tillhandahålla tjänster för andra ändamål än fullgörandet av den berörda tjänsten (domen i det ovannämnda målet kommissionen mot Tyskland, punkt 40 och där angiven rättspraxis).
Domstolen anser i detta sammanhang att kravet att tjänsteleverantören på förhand endast ska intyga att situationen för de berörda arbetstagarna, bland annat vad gäller kraven på bosättning, arbetstillstånd och socialförsäkringsskydd, är i sin ordning i den medlemsstat i vilken de har sin anställning vid detta företag, utgör en åtgärd som i princip inte går utöver vad som är nödvändigt för att förebygga sådant missbruk som kan uppstå vid utövandet av friheten att tillhandahålla tjänster (se, för ett liknande resonemang, dom av den 21 oktober 2004 i mål
C-445/03, kommissionen mot Luxemburg, REG 2004, s. I-10191
, punkt 46, samt domen i det ovannämnda målet kommissionen mot Tyskland, punkterna 41 och 42).
Vid förhandlingen angav kommissionen att den inte hade för avsikt att ifrågasätta denna rättspraxis. Kommissionen gjorde emellertid gällande att det förhållandet att de belgiska myndigheterna begär formulär E 101 från de berörda arbetstagarna utgör ett mer omständligt förfarande än att begära ett förhandsintyg från tjänsteleverantören.
Enligt Konungariket Belgien utgör ingivandet av formulär E 101 tvärtom ett mindre betungande förfarande för den berörda arbetstagaren än ingivandet av ett förhandsintyg från tjänsteleverantören. Vid förhandlingen medgav emellertid denna stat uttryckligen att eftersom den bevisning som krävs av de belgiska myndigheterna, och som angetts ovan i punkt 11 i förevarande dom, kan företes med hjälp av alla tillgängliga rättsliga medel, kan bevisningen även företes genom ett förhandsintyg från tjänsteleverantören i den mening som avses i den rättspraxis som nämnts ovan i punkt 16 i förevarande dom.
Mot denna bakgrund konstaterar domstolen att kommissionen inte har visat att Konungariket Belgien uppställer ett krav på förhandstillstånd för att utöva näringsverksamhet för det fall gemenskapsföretag utstationerar arbetstagare som är medborgare i tredjeland i samband med tillhandahållande av tjänster.
Inom ramen för sin anmärkning har kommissionen även kritiserat Konungariket Belgien för bristande omsorg i samband med beviljandet av en ansökan om visum, eftersom visumet utfärdas först 48 timmar efter det att den berörda personen har ingett samtliga erforderliga handlingar. Kommissionen har även kritiserat denna stat för bristande insyn. I synnerhet anser kommissionen att det inte har antagits något cirkulär, vilket de belgiska myndigheterna likväl tidigare har meddelat, vilket medför att de ekonomiska aktörerna inte i förväg har möjlighet att känna till de villkor som ska uppfyllas för att kunna tillhandahålla tjänster i Belgien.
Domstolen framhåller härvid endast att sådan kritik, även om den skulle vara välgrundad, inte styrker att Konungariket Belgien kräver ett förhandstillstånd för att utöva näringsverksamhet.
Tala kan således inte vinna bifall.
Rättegångskostnader
Enligt artikel 69.2 i rättegångsreglerna ska tappande part förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna, om detta har yrkats. På begäran av den part som återkallar sin talan eller sitt yrkande ska kostnaderna enligt artikel 69.5 första stycket i rättegångsreglerna ersättas av den andra parten, om det anses skäligt med hänsyn till dennes agerande.
I förevarande fall har kommissionen tappat målet såvitt avser den anmärkning som vidhållits. Kommissionen återkallade sin talan till viss del på grund av att Konungariket Belgien underrättade kommissionen om den kungliga kungörelsen av den 23 april 2008 efter det att förevarande talan hade väckts.
Mot denna bakgrund ska vardera parten bära sin rättegångskostnad.

Mot denna bakgrund beslutar domstolen (andra avdelningen) följande:

1)
Talan ogillas.

2)
Europeiska gemenskapernas kommission och Konungariket Belgien ska var och en bära sin rättegångskostnad.

Underskrifter
(
*1
)	Rättegångsspråk: franska.