CELEX: 62005CJ0292
Briseles Konvencija
1. panta pirmās daļas pirmais teikums
Piemērošanas joma
Civillietas un komerclietas
Jēdziens
Prasība par zaudējumu atlīdzību, ko karalaika masu slepkavību upuru tiesību pārņēmēji cēluši vienā Līgumslēdzējā valstī pret citu Līgumslēdzēju valsti saistībā ar tās bruņoto spēku darbībām

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt 1. pantu 1968. gada 27. septembra Konvencijā par jurisdikciju
un spriedumu izpildi civillietās un komerclietās (OV 1972, L 299, 32. lpp.), kurā grozījumi izdarīti ar 1978. gada 9. oktobra
Konvenciju par Dānijas Karalistes, Īrijas un Lielbritānijas un Ziemeļīrijas Apvienotās Karalistes pievienošanos (OV L 304,
1. lpp., un grozītais teksts – 77. lpp.), 1982. gada 25. oktobra Konvenciju par Grieķijas Republikas pievienošanos (OV L 388,
1. lpp.) un 1989. gada 26. maija Konvenciju par Spānijas Karalistes un Portugāles Republikas pievienošanos (OV L 285, 1. lpp.;
turpmāk tekstā – “Briseles konvencija”).
Šis lūgums tika iesniegts prāvā starp Lekuritu, kā arī Karkuliasu, Pavlopulu, Braciku, Sotiropulu un Dimopulu, Grieķijas pilsoņiem
ar domicilu Grieķijā, kas ir prasītāji pamata prāvā, un Vācijas Federatīvo Republiku saistībā ar tā mantiskā un morālā kaitējuma
atlīdzināšanu, kas viņiem ir nodarīts ar Vācijas bruņoto spēku darbībām, no kurām cietuši viņu vecāki Grieķijas okupācijas
laikā Otrajā pasaules karā.

Atbilstošās tiesību normas
Briseles konvencijas 1. pantā, kas veido tās I sadaļu ar nosaukumu “Piemērošanas joma”, ir noteikts:
“Šo konvenciju piemēro civillietās un komerclietās neatkarīgi no tiesas iestādes veida. To cita starpā nepiemēro nodokļu,
muitas vai ar administratīviem jautājumiem saistītās lietās.
Tā neattiecas uz:
1)      fizisko personu juridisko statusu vai juridisko rīcībspēju, īpašumtiesībām, ko rada laulību saites, testamentiem un mantošanu;
2)      bankrotu, uzņēmējsabiedrību vai citu juridisko personu likvidācijas procedūrām, tiesas noteiktiem risinājumiem, mierizlīgumiem
vai tamlīdzīgām procedūrām;
3)      sociālo nodrošinājumu;
4)      šķīrējtiesu.” [Neoficiāls tulkojums]
Ar Briseles konvenciju paredzētie noteikumi par jurisdikciju ir ietverti 2.–24. pantā, kas veido tās II sadaļu.
2. panta pirmā daļa, kas ietverta minētās II sadaļas 1. iedaļā ar nosaukumu “Vispārīgi noteikumi”, izklāsta Briseles konvencijas
pamatprincipu šādā redakcijā:
“Ja vien šajā konvencijā nav paredzēts citādi, personas, kuru domicils ir kādā Līgumslēdzējā valstī, neatkarīgi no viņu pilsonības
iesūdz attiecīgās Līgumslēdzējas valsts tiesā.”
Briseles konvencijas 3. panta pirmajā daļā, kas ietverta šajā pašā 1. iedaļā, paredzēts:
“Personas, kuru domicils ir kādā Līgumslēdzējā valstī, var iesūdzēt citas Līgumslēdzējas valsts tiesā vienīgi saskaņā ar šīs
sadaļas 2.–6. iedaļas noteikumiem.”
Briseles konvencijas 5.–18. pantā, kas veido tās II sadaļas 2.–6. iedaļu, ietvertas normas par īpašu, obligātu un izņēmuma
jurisdikciju.
Saskaņā ar 5. pantu, kas ietverts Briseles konvencijas II sadaļas 2. iedaļā ar nosaukumu “Īpašā jurisdikcija”:
“Atbildētāju, kura domicils ir kādā Līgumslēdzējā valstī, citas Līgumslēdzējas valsts tiesā var iesūdzēt:
[..]
3)      lietās par deliktiem vai kvazideliktiem – tiesās pēc tās vietas, kur izdarīta kaitējoša darbība;
4)      attiecībā uz civilprasību par zaudējumu atlīdzību vai agrākā stāvokļa atjaunošanu, kuras pamatā ir lēmums par kriminālprocesa
uzsākšanu, – tā iztiesāšanā iesaistītajā tiesā, ciktāl šīs tiesas jurisdikcijā atbilstīgi tās tiesību aktiem ir civilprasību
izskatīšana;
[..]”

Pamata prāva un prejudiciālie jautājumi
No lietas materiāliem, ko iesniedzējtiesa pārsūtījusi Tiesai, izriet, ka pamata lieta ir saistīta ar civiliedzīvotāju masu
slepkavību, kuru Vācijas bruņoto spēku karavīri izdarīja 1943. gada 13. decembrī un kurā bojā gāja 676 Kalavritas [
Kalavrita
] pagasta (Grieķija) iedzīvotāji.
1995. gadā prasītāji pamata prāvā cēla prasību
Polymeles Protodikeio Kalavriton
[Kalavritas Pirmās instances tiesa], lūdzot piespriest Vācijas Federatīvajai Republikai atlīdzināt mantisko un morālo kaitējumu
un fiziskās ciešanas, kas radušās Vācijas bruņoto spēku darbību dēļ.
1998. gadā
Polymeles Protodikeio Kalavriton
, kurā Vācijas Federatīvās Republikas [pārstāvji] nebija ieradušies, noraidīja šo prasību, pamatojot savu lēmumu ar to, ka
Grieķijas tiesām nav kompetences lemt par šo prasību, jo atbilstoši Grieķijas civilprocesa kodeksa 3. panta 2. punktam atbildētājai
valstij, būdamai suverēnai valstij, ir imunitāte.
1999. gada janvārī prasītāji pamata prāvā iesniedza apelācijas sūdzību par šo noraidošo spriedumu
Efeteio Patron
[Patru Apelācijas tiesa], kas, 2001. gadā esot nolēmušai, ka apelācijas sūdzība formāli ir pieņemama, vēlāk apturēja tiesvedību
līdz laikam, kad
Anotato Eidiko Dikastirio
(Augstākā Speciālā tiesa) paralēli izskatāmajā lietā nolems par starptautisko tiesību normu interpretāciju attiecībā uz suverēnas
valsts imunitāti pret tiesvedību un par to, vai šīs normas var uzskatīt par starptautiskajā sabiedrībā vispāratzītām normām.
Precīzāk, minētā lieta, pirmkārt, attiecas uz jautājumu, vai par vispāratzīto starptautisko tiesību normu būtu jāuzskata norma,
kas ietverta 1972. gada 16. maijā Bāzelē parakstītās Eiropas Konvencijas par valstu imunitāti – kurā Grieķijas Republika nav
līgumslēdzēja puse – 11. pantā un saskaņā ar kuru “Līgumslēdzēja valsts nevar atsaukties uz imunitāti pret tiesvedību citas
Līgumslēdzējas valsts tiesā, ja process attiecas uz atlīdzību par miesas bojājumiem vai mantisko kaitējumu, kas nodarīts ar
notikumu šīs tiesas atrašanās valsts teritorijā, un ja notikuma laikā kaitējuma nodarītājs atradās šīs valsts teritorijā”.
Otrkārt, jautājums ir arī par to, vai šis izņēmums no līgumslēdzēju valstu imunitātes atbilstoši starptautiskajām paražu tiesībām
attiecas uz prasībām par atlīdzību saistībā ar deliktiem, kuri nodarīti bruņota konflikta laikā, bet tomēr nelabvēlīgi ietekmējuši
personas, kas pieder pie noteiktas grupas vai dzīvo noteiktā apgabalā, kam nav saistības ar kaujām un kas nav piedalījušās
kara darbībās.
Šajā sakarā 2002. gadā
Anotato Eidiko Dikastirio
tās izskatītajā lietā ir nospriedusi, ka “pašreizējā starptautisko tiesību attīstības posmā joprojām pastāv vispāratzītā
starptautisko tiesību norma, saskaņā ar kuru valsti nevar likumīgi iesūdzēt citas dalībvalsts tiesā, prasot atlīdzību saistībā
ar jebkāda veida kaitējošu darbību, kas notikusi šīs tiesas atrašanās valsts teritorijā un kurā jebkādā veidā – vai nu miera
laikā, vai kara laikā – ir iesaistīti atbildētājas valsts bruņotie spēki”, un ka līdz ar to šajā gadījumā atbildētājai valstij
ir imunitāte.
Saskaņā ar Grieķijas Konstitūcijas 100. panta 4. punktu
Anotato Eidiko Dikastirio
spriedumi ir “nepārsūdzami”. Turklāt atbilstoši kodeksa, kas attiecas uz šo tiesu, 54. panta 1. punktam tās spriedums par
to, vai konkrētā starptautisko tiesību norma ir jāuzskata par vispāratzītu, ir “piemērojams
erga omnes
”, proti,
Anotato Eidiko Dikastirio
spriedums, ar ko tiek novērstas šaubas par to, vai konkrētā starptautisko tiesību norma ir jāuzskata par vispāratzītu, un
šādā spriedumā šai sakarā izklāstītais vērtējums ir saistoši ne tikai tiesai, kas uzdevusi jautājumu
Anotato Eidiko Dikastirio
, vai attiecīgā sprieduma pamatā esošās prasības iesniedzējiem, bet arī visām Grieķijas Republikas tiesām un institūcijām,
kas sastopas ar to pašu juridisko problēmu.
Pēc tam, kad prasītāji pamata prāvā bija norādījuši, ka saskaņā ar Briseles konvenciju un it īpaši tās 5. panta 3. un 4. punktu
valstij nav imunitātes visos gadījumos, kad delikts ir nodarīts attiecīgās tiesas atrašanās valsts teritorijā, iesniedzējtiesa
tomēr pauda šaubas par to, vai tai iesniegtā prasība ietilpst minētās konvencijas piemērošanas jomā, norādot, ka tas, vai
atbildētājai valstij ir imunitāte un vai tātad Grieķijas tiesu kompetencē ir atrisināt izskatāmo strīdu, ir atkarīgs no atbildes
uz strīdīgajiem tiesību jautājumiem.
Šajos apstākļos
Efeteio Patron
nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:
“1)      Vai prasības par zaudējumu atlīdzību, kuras cēlušas fiziskas personas pret atbildētāju valsti un saskaņā ar kurām tā esot
civiltiesiski atbildīga par tās bruņoto spēku darbību vai bezdarbību, atbilstoši Briseles konvencijas 1. pantam ietilpst šīs
konvencijas materiālajā piemērošanas jomā, ja šī darbība vai bezdarbība notikusi laikā, kad atbildētājas uzsāktā agresīvā
kara rezultātā prasītāju dzīvesvietas valsts atradās militārā okupācijā, ir acīmredzami pretrunā kara tiesībām un to varētu
uzskatīt arī par noziegumu pret cilvēci?
2)      Vai ar Briseles konvencijas sistēmu ir saderīgs tas, ka atbildētāja valsts izvirza iebildi par imunitāti, kā rezultātā – apstiprinošas
atbildes gadījumā – konvencija kļūst nepiemērojama, it īpaši attiecībā uz atbildētājas bruņoto spēku darbību vai bezdarbību,
kas notikusi pirms konvencijas stāšanās spēkā, konkrēti, laikposmā no 1941. līdz 1944. gadam?”

Par procesu Tiesā
Vēstulē, kas Tiesas kancelejā iesniegta 2006. gada 28. novembrī, prasītāji pamata prāvā ir izklāstījuši savus apsvērumus par
ģenerāladvokāta secinājumiem un lūguši Tiesu “atzīt, ka šī lieta ir “ārkārtīgi svarīga”, un nodot to izspriešanai Tiesas plēnumā
vai virspalātā atbilstoši Tiesas Statūtu 16. pantam”.
Šajā sakarā vispirms ir jāatgādina, ka Tiesas Statūtos un tās Reglamentā nav paredzēta iespēja lietas dalībniekiem iesniegt
apsvērumus, atbildot uz ģenerāladvokāta sniegtajiem secinājumiem. Tāpat saskaņā ar judikatūru šāds lūgums ir noraidāms (skat.
it īpaši 2000. gada 4. februāra rīkojumu lietā C‑17/98
Emesa Sugar
,
Recueil
, I‑665. lpp., 2. un 19. punkts).
Jānorāda arī, ka atbilstoši Tiesas Statūtu 16. panta trešajai daļai “[tā] lietas izspriež virspalātā, ja to lūdz dalībvalsts
vai Kopienu iestāde, kas ir puse tiesas procesā”.
Pirmkārt, no paša 16. panta trešās daļas teksta izriet, ka privātpersonām nav tiesību iesniegt šādu lūgumu, un, otrkārt, šajā
gadījumā lūguma nodot lietu izspriešanai virspalātā iesniedzējs nav nedz dalībvalsts, nedz Kopienu iestāde, kas būtu puse
tiesas procesā.
Turklāt, izņemot šā paša 16. panta ceturtajā daļā uzskaitītos gadījumus, vienīgi Tiesa – atbilstoši minētā panta piektajai
daļai – pēc ģenerāladvokāta uzklausīšanas var pieņemt lēmumu, ka lieta jāizlemj Tiesas plēnumam, ja tā uzskata, ka šī lieta
ir ārkārtīgi svarīga.
Šajā lietā Tiesa uzskata, ka nav jālemj par tādu nodošanu.
Šajos apstākļos šā sprieduma 17. punktā aprakstītais lūgums ir noraidāms.
Jāpiebilst, ka tāds pats secinājums būtu jāizdara arī gadījumā, ja prasītāju pamata prāvā lūgums būtu uzskatāms par lūgumu
par procesa atkārtotu sākšanu.
Šajā sakarā ir jāatgādina, ka saskaņā ar Reglamenta 61. pantu Tiesa var pēc savas ierosmes vai pēc ģenerāladvokāta ierosinājuma,
vai arī pēc lietas dalībnieku lūguma izdot rīkojumu par mutvārdu procesa atkārtotu sākšanu, ja tā uzskata, ka tai nav pietiekamas
informācijas vai ka lieta ir jāizlemj, pamatojoties uz argumentu, ko lietas dalībnieki nav apsprieduši (skat. it īpaši 2002. gada
19. februāra spriedumu lietā C‑309/99
Wouters
u.c.,
Recueil
, I‑1577. lpp., 42. punkts; 2004. gada 14. decembra spriedumu lietā C‑309/02
Radlberger
Getränkegesellschaft
un
S. Spitz
, Krājums, I‑11763. lpp., 22. punkts, un 2006. gada 29. jūnija spriedumu lietā C‑308/04 P
SGL Carbon
/Komisija, Krājums, I‑5977. lpp., 15. punkts).
Šajā lietā Tiesa pēc ģenerāladvokāta uzklausīšanas tomēr uzskata, ka tās rīcībā ir visa vajadzīgā informācija, lai atbildētu
uz iesniedzējtiesas uzdotajiem jautājumiem, un ka šī informācija ir bijusi apspriesta Tiesā.

Par prejudiciālajiem jautājumiem

Par pirmo jautājumu
Ar savu pirmo jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vaicā, vai Briseles konvencijas 1. panta pirmās daļas pirmais teikums ir jāinterpretē
tādējādi, ka jēdziens “civillietas” šā noteikuma izpratnē ietver prasību, ko fiziskās personas kādas līgumslēdzējas valsts
tiesā cēlušas pret citu līgumslēdzēju valsti, lūdzot piespriest tai atlīdzināt kaitējumu, kas nodarīts tādu personu tiesību
pārņēmējiem, kas cietušas no bruņoto spēku darbībām pirmās minētās valsts teritorijā veikto militāro operāciju ietvaros.
Vispirms jākonstatē, ka, kaut arī Briseles konvencijas 1. panta pirmās daļas pirmajā teikumā noteikts princips, saskaņā ar
kuru tās piemērošanas joma aprobežojas ar “civillietām un komerclietām”, šajā konvencijā nav definēts nedz šā jēdziena saturs,
nedz tā piemērojamība.
Šajā sakarā ir jāatgādina, ka, lai pēc iespējas nodrošinātu līgumslēdzēju valstu un ieinteresēto personu vienlīdzību un no
Briseles konvencijas izrietošo to tiesību un pienākumu vienveidību, šā noteikuma teksts nav jāinterpretē, aprobežojoties ar
atsauci uz vienas vai otras attiecīgās valsts tiesībām. Turklāt saskaņā ar pastāvīgo judikatūru jēdziens “civillietas un komerclietas”
ir jāuzskata par autonomu jēdzienu, kurš jāinterpretē, atsaucoties, pirmkārt, uz Briseles konvencijas mērķiem un sistēmu un,
otrkārt, uz vispārējiem principiem, kas izriet no visām valstu tiesību sistēmām (skat. it īpaši 1976. gada 14. oktobra spriedumu
lietā 29/76
LTU
,
Recueil
, 1541. lpp., 3. un 5. punkts; 1980. gada 16. decembra spriedumu lietā 814/79
Rüffer
,
Recueil
, 3807. lpp., 7. punkts; 2002. gada 14. novembra spriedumu lietā C‑271/00
Baten
,
Recueil
, I‑10489. lpp., 28. punkts; 2003. gada 15. maija spriedumu lietā C‑266/01
Préservatrice foncière TIARD
,
Recueil
, I‑4867. lpp., 20. punkts, un 2006. gada 18. maija spriedumu lietā C‑343/04
ČEZ
, Krājums, I‑4557. lpp., 22. punkts).
Tiesa uzskata, ka saskaņā ar šo interpretāciju dažas prasības vai tiesas nolēmumi tiek nošķirti no Briseles konvencijas piemērošanas
jomas tādu elementu dēļ, kuri raksturo juridiskās saites starp lietas dalībniekiem vai tiesvedības priekšmetu (skat. iepriekš
minētos spriedumus lietā
LTU
, 4. punkts; lietā
Rüffer
, 14. punkts; lietā
Baten
, 29. punkts; lietā
Préservatrice foncière TIARD
, 21. punkts; lietā
ČEZ
, 22. punkts, un 2002. gada 1. oktobra spriedumu lietā C‑167/00
Henkel
,
Recueil
, I‑8111. lpp., 29. punkts).
Tiesa ir arī norādījusi, ka, lai gan noteiktas tiesvedības starp publisko iestādi un privāttiesību subjektu var ietilpt Briseles
konvencijas piemērošanas jomā, tas tā nav gadījumā, ja valsts iestāde rīkojas, īstenojot publisko varu (skat. iepriekš minētos
spriedumus lietā
LTU
, 4. punkts; lietā
Rüffer
, 8. punkts; lietā
Henkel
, 26. punkts; lietā
Baten
, 30. punkts; lietā
Préservatrice foncière TIARD
, 22. punkts, un 1993. gada 21. aprīļa spriedumu lietā C‑172/91
Sonntag
,
Recueil
, I‑1963. lpp., 20. punkts).
Piemērojot šo principu, Tiesa ir nospriedusi, ka valsts vai starptautiskais publisko tiesību subjekts, kas vēlas piedzīt no
privāttiesību personas atlīdzību, kas tai būtu jāsamaksā par minētā subjekta iekārtu vai pakalpojumu izmantošanu, rīkojas,
īstenojot publisko varu, it īpaši gadījumos, kad šī izmantošana ir obligāta un ekskluzīva un kad atlīdzības likmes, aprēķina
metodes un iekasēšanas kārtība attiecībā pret izmantotājiem ir noteiktas vienpusējā kārtā (iepriekš minētais spriedums lietā
LTU
, 4. punkts).
Tāpat Tiesa ir atzinusi, ka “civillietu un komerclietu” jēdziens Briseles konvencijas 1. panta pirmās daļas pirmā teikuma
izpratnē neietver strīdu starp valsti kā publisko ūdensceļu pārvaldītāju un juridiski atbildīgo personu par tādu izmaksu atlīdzināšanu,
kas radušās saistībā ar vraka novākšanu, ko starptautisko saistību izpildei veicis vai licis veikt šis pārvaldītājs, īstenojot
publisko varu (iepriekš minētais spriedums lietā
Rüffer
, 9. un 16. punkts).
Šādi strīdi ir saistīti ar to, ka kāds lietas dalībnieks īsteno publisko varu, jo tas izmanto plašas pilnvaras salīdzinājumā
ar parastām tiesību normām, kas piemērojamas attiecībām starp privātpersonām (šajā sakarā skat. iepriekš minētos spriedumus
lietā
Sonntag
, 22. punkts; lietā
Henkel
, 30. punkts; lietā
Préservatrice foncière TIARD
, 30. punkts, un 2004. gada 5. februāra spriedumu lietā C‑265/02
Frahuil
,
Recueil
, I‑1543. lpp., 21. punkts).
Šādā strīdā kā pamata prāvā ir vēl vairāk pārliecinošu iemeslu šādam novērtējumam.
Prasība par zaudējumu atlīdzību, ko prasītāji pamata prāvā cēluši tiesā pret Vācijas Federatīvo Republiku, ir saistīta ar
bruņoto spēku veiktām operācijām Otrā pasaules kara laikā.
Kā norāda ģenerāladvokāts savu secinājumu 54.–56. punktā, nav šaubu par to, ka bruņoto spēku operācijas ir viens no raksturīgiem
valsts suverenitātes izpausmes veidiem, it īpaši tāpēc, ka lēmumus par tām vienpusējā un saistošā veidā pieņem kompetentās
valsts iestādes un šīs operācijas ir cieši saistītas ar valstu ārpolitiku un aizsardzības politiku.
Līdz ar to darbības, kas izraisījušas prasītāju pamata prāvā norādīto kaitējumu un kas tādējādi ir pamats zaudējumu atlīdzības
prasībai, kuru šie prasītāji iesnieguši Grieķijas tiesās, ir jāuzskata par attiecīgās valsts publiskas varas īstenošanas rezultātu
tajā dienā, kad šīs darbības bijušas veiktas.
Ņemot vērā šā sprieduma 30. punktā minēto judikatūru, tāda prasība, kāda celta iesniedzējtiesā, tātad neietilpst Briseles
konvencijas materiālajā piemērošanas jomā, kas definēta šīs konvencijas 1. panta pirmās daļas pirmajā teikumā.
Šādu interpretāciju nevar atspēkot argumenti, kurus sīkāk izklāstījuši prasītāji pamata prāvā un saskaņā ar kuriem, pirmkārt,
prasība, ko viņi iesnieguši Grieķijas tiesās pret Vācijas Federatīvo Republiku, esot jāuzskata par civiltiesiskas atbildības
prasību, uz kuru turklāt attiecoties Briseles konvencijas 5. panta 3. un 4. punkts, un, otrkārt,
jure imperii
akti neietverot prettiesiskas vai nelikumīgas darbības.
Vispirms Tiesa jau nospriedusi, ka ar faktu, ka prasītājs pamatojas uz prasījumu, kura pamatā ir publiskas varas īstenošanas
akts, pietiek, lai uzskatītu, ka tā iesniegtā prasība – neatkarīgi no šajā sakarā atbilstoši valsts tiesību aktiem tā ierosinātās
tiesvedības rakstura – neietilpst Briseles konvencijas piemērošanas jomā (skat. iepriekš minēto spriedumu lietā
Rüffer
, 13. un 15. punkts). Līdz ar to apstāklim, ka iesniedzējtiesā celtā prasība tiek raksturota kā civiltiesiska prasība tiktāl,
ciktāl ar to tiek lūgts piespriest naudas atlīdzību par prasītājiem pamata prāvā nodarīto mantisko un morālo kaitējumu, nav
nekādas nozīmes.
Turklāt nav nozīmes atsaucei uz kompetences noteikumiem, kas īpaši izklāstīti Briseles konvencijas 5. panta 3. un 4. punktā,
jo jautājums par to, vai šī konvencija ir piemērojama pamata prāvai, loģiski ir iepriekšējs jautājums, un, ja uz to atbild
noraidoši kā šajā gadījumā, tiesai, kas izskata lietu, nav nekādā veidā jāizvērtē šajā pašā konvencijā paredzētās materiālās
normas.
Visbeidzot, jautājums par publiskas varas īstenošanas aktu, saistībā ar kuriem ir iesniegta prasība pamata prāvā, likumīgumu
vai nelikumīgumu attiecas uz šo aktu raksturu, nevis uz sfēru, kurā tie ietilpst. Ja tiek konstatēts, ka šī sfēra kā tāda
nav Briseles konvencijas piemērošanas jomā, šādu aktu nelikumīgums nevar būt pamats citādai interpretācijai.
Jāpiebilst, ka, ja tiktu pieņemts šajā sakarā prasītāju pamata prāvā izteiktais apgalvojums, jautājumi būtu jāapskata pēc
būtības, vēl pirms varētu tikt precīzi noteikta Briseles konvencijas piemērošanas joma. Šādas grūtības noteikti būtu nesaderīgas
ar šīs konvencijas sistēmu un mērķiem, jo – kā izriet no tās preambulas un no Ženāra [
Jenard
] ziņojuma par Briseles konvenciju (OV 1979, C 59, 1. lpp.) – tā balstīta uz līgumslēdzēju valstu savstarpējo uzticību to
tiesību sistēmām un tiesu iestādēm un tās mērķis ir nodrošināt tiesisko drošību, paredzot vienveidīgus noteikumus par jurisdikcijas
konfliktiem civillietās un komerclietās, kā arī formalitāšu vienkāršošanu saistībā ar līgumslēdzēju valstīs pieņemto tiesu
lēmumu atzīšanu un ātru izpildi.
Turklāt šajā pašā tiesu iestāžu sadarbības civillietās jomā Eiropas Parlamenta un Padomes 2004. gada 21. aprīļa Regulā (EK)
Nr. 805/2004, ar ko izveido Eiropas izpildes rīkojumu neapstrīdētiem prasījumiem (OV L 143, 15. lpp.), kuras 2. panta 1. punktā
arī ir norādīts, ka to piemēro “civillietām un komerclietām”, turpat precizēts, ka “to nepaplašina [..] attiecībā uz [..]
valsts atbildību par darbībām un to trūkumu [bezdarbību], īstenojot valsts [publisko] varu (“acta iure imperii”)”, neatšķirot
šajā ziņā likumīgas darbības vai bezdarbību no nelikumīgajām. Tas pats ir paredzēts Eiropas Parlamenta un Padomes 2006. gada
12. decembra Regulas (EK) Nr. 1896/2006, ar ko izveido Eiropas maksājuma rīkojuma procedūru (OV L 399, 1. lpp.), 2. panta
1. punktā.
Ņemot vērā visus iepriekš minētos apsvērumus, uz pirmo jautājumu ir jāatbild, ka Briseles konvencijas 1. panta pirmās daļas
pirmais teikums ir jāinterpretē tādējādi, ka jēdziens “civillietas” šā noteikuma izpratnē neietver prasību, ko fiziskās personas
kādas līgumslēdzējas valsts tiesā cēlušas pret citu līgumslēdzēju valsti, lūdzot piespriest tai atlīdzināt kaitējumu, kas
nodarīts tādu personu tiesību pārņēmējiem, kas cietušas no bruņoto spēku darbībām pirmās minētās valsts teritorijā veikto
militāro operāciju ietvaros.

Par otro jautājumu
Ņemot vērā uz pirmo jautājumu sniegto atbildi, uz otro jautājumu tādējādi nav jāatbild.

Par tiesāšanās izdevumiem
Attiecībā uz lietas dalībniekiem šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās
izdevumiem. Tiesāšanās izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto lietas dalībnieku tiesāšanās
izdevumi, nav atlīdzināmi.
Ar šādu pamatojumu Tiesa (otrā palāta) nospriež:
1. panta pirmās daļas pirmais teikums 1968. gada 27. septembra Konvencijā par jurisdikciju un spriedumu izpildi civillietās
un komerclietās, kurā grozījumi izdarīti ar 1978. gada 9. oktobra Konvenciju par Dānijas Karalistes, Īrijas un Lielbritānijas
un Ziemeļīrijas Apvienotās Karalistes pievienošanos, 1982. gada 25. oktobra Konvenciju par Grieķijas Republikas pievienošanos
un 1989. gada 26. maija Konvenciju par Spānijas Karalistes un Portugāles Republikas pievienošanos, ir jāinterpretē tādējādi,
ka jēdziens “civillietas” šā noteikuma izpratnē neietver prasību, ko fiziskās personas kādas līgumslēdzējas valsts tiesā cēlušas
pret citu līgumslēdzēju valsti, lūdzot piespriest tai atlīdzināt kaitējumu, kas nodarīts tādu personu tiesību pārņēmējiem,
kas cietušas no bruņoto spēku darbībām pirmās minētās valsts teritorijā veikto militāro operāciju ietvaros.
[Paraksti]
*
Tiesvedības valoda – grieķu.