CELEX: 62003TJ0026
Vámunió
Közösségi külső árutovábbítási ügyletek
Marokkóba szánt hús
Csalás
Behozatali vámok elengedése iránti kérelem
2913/92/EGK rendelet 239. cikke
2454/93/EGK rendelet 905. cikke
Méltányossági záradék
Különleges helyzet fennállása
Megtévesztés és nyilvánvaló hanyagság hiánya

Jogi háttér

A közösségi külső árutovábbításra vonatkozó szabályok
1       A Közösségi Vámkódex létrehozásáról szóló, 1992. október 22‑i 2913/92/EGK tanácsi rendelet (HL L 302., 1. o., magyar nyelvű
különkiadás 2. fejezet, 4. kötet, 307. o., a továbbiakban: Vámkódex) 37., 91. és 92. cikke értelmében a Közösségbe behozott,
azonnali vámkezelés helyett a közösségi külső árutovábbítási eljárásnak alávetett nem közösségi áru a rendeltetési vámhivatalnak
való bemutatásáig vámfelügyelet alatt szállítható át a közösségi vámterületen.
2       A közösségi külső árutovábbítás jogosultját a Vámkódex „főkötelezettként” határozza meg. A főkötelezettnek az előírt határidőn
belül a vámhatóság által hozott rendelkezések megfelelő betartásával sértetlenül be kell mutatnia az árut a rendeltetési vámhivatalnál
(a Vámkódex 96. cikke). E kötelezettségek az áru és a szükséges okmányok rendeltetési vámhivatalnál való bemutatásával szűnnek
meg (a Vámkódex 92. cikke).
3       A Vámkódex 94. cikkének megfelelően a főkötelezettnek biztosítékot kell nyújtania minden olyan vámtartozás vagy más díj megfizetésére,
amely az áruval kapcsolatban felmerülhet. A Vámkódex 191. cikke e tekintetben rögzíti, hogy az érintett kérelmére a vámhatóság
összevont vámbiztosíték nyújtását engedélyezi több olyan művelet fedezésére, amelyek vonatkozásában vámtartozás merült vagy
merülhet fel. A Vámkódex 198. cikke értelmében, ha a vámhatóság megállapítja, hogy a szolgáltatott biztosíték nem biztosítja
a vámtartozás előírt határidőn belüli megfizetését, vagy a későbbiekben nem lesz elégséges a vámtartozás előírt határidőn
belüli megfizetésének biztosítására, előírhatja a kötelezettnek, hogy saját választása szerint nyújtson további biztosítékot,
vagy helyettesítse az eredeti biztosítékot új biztosítékkal.
4       A Vámkódex végrehajtására vonatkozó rendelkezések megállapításáról szóló, módosított 1993. július 2‑i 2454/93/EGK tanácsi
rendelet (HL L 253., 1. o., magyar nyelvű különkiadás 2. fejezet, 6. kötet, 3. o., a továbbiakban: végrehajtási rendelet)
341., 346., 348., 350., 356. és 358. cikke szerint a kérdéses árut először is T1 nyilatkozattal együtt be kell mutatni az
indító vámhivatalnak. Az indító vámhivatal előírja azt a határidőt, amelyen belül az árukat a rendeltetési vámhivatalnál be
kell mutatni, a szükséges adatokat rávezeti a T1 nyilatkozatra, megőrzi a saját példányát, és a többit visszaadja a főkötelezettnek.
Az árut a szállítás alatt a T1 okmánynak kell kísérnie. A rendeltetési vámhivatal feljegyzi a T1 okmány példányain az elvégzett
ellenőrzések eredményét, és késedelem nélkül eljuttat egy másodpéldányt – általában a központi vámhivatalon keresztül – az
indító vámhivatalnak.
5       A Vámkódex 203. cikkének (1) bekezdése előírja, hogy a behozatalivám-köteles áru vámfelügyelet alóli jogellenes elvonása esetén
vámtartozás keletkezik. E rendelkezés (3) bekezdése értelmében e tartozás adósa többek között az adott vámeljárás alkalmazásából
származó kötelezettségek teljesítésére kötelezett személy.
6       A Vámkódex 217. cikke értelmében a vámhatóságnak, amint rendelkezésére állnak a szükséges adatok, ki kell számítania minden
egyes, vámtartozásból származó behozatali vagy kiviteli vám összegét, és be kell jegyeznie a könyvelési nyilvántartásba vagy
más ezzel egyenértékű adathordozóba (könyvelésbe vétel). A Vámkódex 220. cikkének (1) bekezdése kimondja, hogy ha a vámtartozásból
származó vámösszeget nem vették könyvelésbe e Vámkódex 218. és 219. cikkének megfelelően, vagy a jogszabály szerint fizetendő
összegnél alacsonyabbat vettek könyvelésbe, a beszedendő vámösszeget vagy annak még fennmaradó részét attól a naptól számított
két napon belül kell könyvelésbe venni, amikor a vámhatóság tudomást szerez a helyzetről, ki tudja számítani a jogszabály
szerint fizetendő összeget, és meg tudja állapítani az adós személyét (utólagos könyvelésbe vétel). Ez a határidő a fent hivatkozott
219. cikknek megfelelően meghosszabbítható. A Vámkódex 221. cikkének (1) bekezdése értelmében a könyvelésbe vételt követően
a vámösszeget a megfelelő eljárások szerint közölni kell az adóssal.
7       A végrehajtási rendelet 379. cikkének (1) bekezdése kimondja, hogy amennyiben a szállítmányt nem mutatták be a rendeltetési
vámhivatalnál, és az elkövetett jogsértés vagy szabálytalanság helye nem állapítható meg, az indító vámhivatal erről a lehető
leghamarabb, de minden esetben a közösségi árutovábbítási nyilatkozat nyilvántartásba vételének időpontjától számított 11. hónap
végéig értesíti a főkötelezettet. E rendelkezés (2) bekezdése értelmében ezen értesítésnek tartalmaznia kell többek között
azt a határidőt, amelyen belül az árutovábbítási eljárás szabályszerűségét vagy a jogsértés tényleges elkövetési helyét igazoló
bizonyítékokat az indító vámhivatalhoz be lehet nyújtani. Ez a határidő az értesítés időpontjától számított három hónap.

A behozatali és kiviteli vámok visszatérítésére vagy elengedésére vonatkozó szabályok
8       A Vámkódex 239. cikke tartalmazza a behozatali és kiviteli vámok visszatérítésének vagy elengedésének lehetőségét olyan helyzetekben,
amelyek nem az érintett személynek tulajdonítható megtévesztés vagy súlyos gondatlanság okozta körülményekből adódnak.
9       A Vámkódex 239. cikkét a végrehajtási rendelet 899–909. cikke pontosította és fejlesztette tovább. A végrehajtási rendelet
905. cikkének (1) bekezdése kimondja: ha az a döntéshozó vámhatóság, amelyhez a visszafizetésre vagy elengedésre irányuló
kérelmet benyújtották, a 899. cikk alapján nem tud határozatot hozni, de a kérelmet olyan bizonyítékok támasztják alá, amelyek
olyan különleges helyzetre utalnak, amelynek körülményeivel kapcsolatban az érintett személy részéről sem megtévesztés, sem
súlyos gondatlanság nem merül fel, az adott hatóság tagállama az ügyet a Bizottsághoz utalja.

A jogvita alapját képező tényállás

A kérdéses közösségi külső árutovábbítási ügyletek
10     A Hollandiában letelepült és korábban LEP International BV‑nek nevezett felperes 1995. január 16. és augusztus 7. között vámbizományosként
tizennégy közösségi külső árutovábbítási okmányt állított ki különféle húsáruk (többek között marhahús, borjúmirigy és baromfi)
Marokkóba történő szállításához, e műveletek tekintetében főkötelezetti minőséget töltve be. Ezen okmányokat egyetlen megbízó,
az Egyesült Királyságban letelepült Hector International társaság javára állították ki. Többek között a következő T1 okmányokról
van szó:
–       5100507. sz., 1995. január 16‑i;
–       5100508. sz., 1995. január 16‑i;
–       5102442. sz., 1995. március 8‑i;
–       5102443. sz., 1995. március 8‑i;
–       5104186. sz., 1995. április 25‑i;
–       5104187. sz., 1995. április 25‑i;
–       5104188. sz., 1995. április 25‑i;
–       5105833. sz., 1995. június 12‑i;
–       5105896. sz., 1995. június 13‑i;
–       2501311. sz., 1995. június 17‑i;
–       5106710. sz., 1995. július 4‑i;
–       5106874. sz., 1995. július 7‑i;
–       5107619. sz., 1995. július 28‑i;
–       5107922. sz., 1995. augusztus 7‑i.
11     A belga hatóságoktól származó, a fagyasztott borjúmirigy-szállítmányokat érintő szabálytalanságokat jelző felhívás alapján
a rotterdami (Hollandia) Douane informatie Centrum (vámügyi vizsgálószolgálat, a továbbiakban: DIC) vizsgálatot indított,
melynek keretében alaposabb ellenőrzésre kiválasztott egy bizonyos számú nyilatkozatot. A rotterdami DIC 1995. március 20‑án
írásban kereste meg a spanyol vámhatóságokat, hogy a felperes által 1995. január 16‑án kiállított 5100508. sz. T1 nyilatkozathoz
tartozó vámokmányt bemutatták‑e lezárásra. A spanyol hatóságok 1995. március 20‑án faxon azt válaszolták, hogy ez az okmány
nem található a cadixi (Spanyolország) vámhivatal nyilvántartásaiban. A spanyol hatóságok 1995. március 23‑i faxukban arról
tájékoztatták a holland hatóságokat, hogy a kérdéses nyilatkozaton lévő bélyegzőlenyomat a cadixi vámhivatal által használtnak
a hamisítványa, és hogy az ott szereplő aláírás e vámhivatal egyik tisztviselőjéhez sem tartozik. A rotterdami DIC 1995. március
31‑én jelezte e szabálytalanságot a haarlemi Fiscale Inlichtingen en Opsporingsdienst (adónyomozó és -vizsgálószolgálat, a
továbbiakban: FIOD). A haarlemi FIOD 1995. április 18‑án a rotterdami FIOD‑ot bízta meg az ügy elintézésével.
12     A kerkradei vámhivatal (Heerlen, Hollandia) 1995. május 16‑án áruminta-ellenőrzés keretében két utólagos ellenőrzési kérelmet
küldött a cadixi vámhatóságnak a felperes által 1995. március 8‑án kiállított 5102442. és 5102443. sz. T1 okmányra vonatkozóan.
A spanyol hatóságok 1995. június 29‑én tájékoztatták a holland hatóságokat, hogy a vámokmányokat a hatáskörrel rendelkező
hatóság hivatalában nem mutatták be, hogy a két bélyegzőlenyomat hamisított, és hogy az aláírások nem a hatáskörrel rendelkező
hatóság hivatala tisztviselőjének az aláírásai. A kerkradei vámhivatal 1995. július 11‑én értesítette erről a rotterdami FIOD‑ot.
13     A kerkradei vámhivatal 1995. június 12‑én újabb ellenőrzés alkalmával két utólagos ellenőrzési kérelmet küldött a cadixi vámhatóságnak
a felperes által 1995. április 25‑én kiállított 5104187. és 5104188. sz. T1 okmányra vonatkozóan. A spanyol hatóságok 1995.
július 10‑én tájékoztatták a holland hatóságokat, hogy a vámokmányokat a hatáskörrel rendelkező hatóság hivatalában nem mutatták
be, és hogy a bélyegzőlenyomatok és az aláírások hamisak. A kerkradei vámhivatal 1995. július 19‑én továbbította e megállapításokat
a rotterdami FIOD‑nak.
14     A holland adóigazgatás 1995. augusztus 9‑én érintkezésbe lépett a felperessel a szabálytalanul lezárt nyilatkozatok ügyében.
A holland hatóságok 1995. augusztus 14‑én házkutatást végeztek a felperes irodáiban, és lefoglalták a Hector International
részére kiállított közösségi külső árutovábbítási nyilatkozatokra vonatkozó iratokat.
15     A holland vámhatóság vizsgálata azt mutatta ki, hogy a felperes által kiadott tizennégy vámnyilatkozatot nem zárták szabályosan
le, és az árukat elvonták a vámfelügyelet alól. Ezért a holland vámhatóság a Vámkódex 203. cikkének megfelelően megállapította
a felperes terhére vámtartozás keletkezését, figyelemmel főkötelezetti minőségére a közösségi külső árutovábbítási eljárás
kérdéses műveletei során. A holland hatóságok 1996 januárja és áprilisa között fizetési felszólításokat küldtek a felperesnek
az általa fizetendő behozatali vámok vonatkozásában. Ezt követően a holland adóigazgatás hatályon kívül helyezte a felperes
Spanyolországban tűzben megsemmisült két hússzállítmányra vonatkozó nyilatkozataival összefüggő fizetési felszólításokat (1995.
július 28‑i 5107619. sz. és 1995. augusztus 7‑i 5107922. sz. T1).

A behozatali vámok elengedése iránti kérelemre vonatkozó közigazgatási eljárás
16     A felperes 1996. augusztus 21‑én a behozatali vámok elengedése iránti kérelmet nyújtott be a holland vámhatósághoz.
17     A holland hatóságok 2000. március 23‑án a behozatali vámok elengedése iránti kérelmet terjesztettek a Bizottság elé a felperes
javára.
18     A Bizottság 2000. május 24‑én intézte első adatkiegészítési kérelmét a holland hatóságokhoz, melyben a kérelmezett elengedés
pontos összegéről kért tájékoztatást. A holland hatóságok 2000. június 16‑i levelükben közölték, hogy a felperes elengedés
iránti kérelme csak az 1995. március 23. után kiállított nyilatkozatokra vonatkozik; a spanyol hatóságok ekkor jelezték először
a holland hatóságoknak a felperes nyilatkozatát érintő szabálytalanságokat. Az elengedés iránti kérelem közelebbről 925 706,20 NLG,
azaz 420 067,16 EUR végösszegre vonatkozik.
19     A Bizottság 2000. július 4‑én intézte második adatkiegészítési kérelmét a holland hatóságokhoz. E kérelem a holland és a spanyol
hatóságok közötti információcserére, így különösen ez utóbbiak által a holland hatóságoknak küldött 1995. március 23‑i faxra
vonatkozott. A holland hatóságok 2000. július 28‑i levelükben válaszoltak a Bizottságnak.
20     A Bizottság 2000. november 24‑én fogalmazta meg harmadik adatkiegészítési kérelmét, többek között a vámhatóság szabálytalanul
lezárt nyilatkozatokra vonatkozó vizsgálatának lefolyásáról, a felperes vitatott műveletekben játszott szerepéről és a holland
hatóságok által a súlyos gondatlanság hiányának megállapításához alkalmazott szempontokról. A holland hatóságok 2001. augusztus
8‑i levelükben adtak választ, melyhez mellékelték a rotterdami FIOD 1996. szeptember 2‑i jelentését tartalmazó jegyzőkönyvet.
21     A Bizottság 2001. október 11‑i levelében, kifejtve kifogásait a felperessel szemben, arról tájékoztatta a felperest, hogy
a behozatali vám elengedése iránti kérelemről kedvezőtlen határozatot kíván hozni, és felhívta a felperest észrevételeinek
egy hónapon belüli előterjesztésére.
22     A felperes 2001. november 9‑i levelében foglalt állást a Bizottság kifogásaival kapcsolatban. Felhívta a Bizottság figyelmét
arra, hogy a csalást egy vagy több spanyol vámtisztviselő magatartása vagy a vámszabályok spanyol vámhatóság általi megszegése
tette lehetővé.
23     A felperes állításait követően a Bizottság 2001. november 22‑én újabb adatkiegészítési kérelmet intézett a holland hatóságokhoz.
E negyedik kérelem lényegében a spanyol vámtisztviselők csalásban való állítólagos részvételére vonatkozott. A Bizottság emellett
további adatokat kért azokról a tényekről, amelyek alapján a holland hatóságok a felperes részéről a hanyagság fenn nem állását
állapították meg. A holland hatóságok 2002. augusztus 2‑i levelükben válaszoltak a Bizottság negyedik adatkiegészítési kérelmére.
24     A Bizottság 2002. október 7‑én elfogadta a behozatali vám elengedését a jelen ügyben indokolatlannak nyilvánító REM 08/00
határozatot (a továbbiakban: megtámadott határozat).
25     A megtámadott határozatban a Bizottság egyrészt akként vélekedik, hogy a jelen ügyben nem áll fenn a Vámkódex 239. cikke értelmében
vett különleges helyzet. Másrészt a Bizottság azt állítja, hogy a felperes súlyosan gondatlan magatartást tanúsított, többek
között azért, mert ugyan tapasztalt, a vámszabályokat és a tevékenységében rejlő kereskedelmi kockázatokat feltehetően ismerő
gazdasági szereplő, mégsem tett meg minden szükséges intézkedést az e kockázatok elleni – például a közreműködők felügyeletével
és a megfelelő biztosítások megkötésével lehetséges – védekezéshez.
26     A holland hatóságok 2002. december 10‑i levelükkel értesítették a felperest az elengedés iránti kérelem elutasításáról.

Az eljárás és a felek kérelmei
27     A felperes az Elsőfokú Bíróság Hivatalához 2003. január 28‑án benyújtott keresetlevelével terjesztette elő a jelen keresetet.
Keresetlevelét 2003. január 31‑i levelével kiegészítette, és a hiánypótlásnak eleget tett.
28     A Spanyol Királyság 2003. április 30‑án beavatkozási kérelmet nyújtott be a Bizottság kérelmeit támogatva. Az Elsőfokú Bíróság
ötödik tanácsának elnöke 2003. június 5‑i végzésével engedélyezte a Spanyol Királyság számára a beavatkozást. A Spanyol Királyság
2003. július 23‑án beavatkozási beadványt nyújtott be.
29     Az előadó bíró jelentése alapján az Elsőfokú Bíróság (első tanács) megnyitotta a szóbeli szakaszt. A pervezető intézkedések
keretében az Elsőfokú Bíróság bizonyos iratok bemutatására hívta fel a Bizottságot. A Bizottság a felhívásnak a kitűzött határidőre
eleget tett.
30     A felek szóbeli előadásaikat és az Elsőfokú Bíróság kérdéseire adott válaszaikat a 2005. április 12‑i nyilvános tárgyaláson
tették meg.
31     A felperes azt kéri, hogy az Elsőfokú Bíróság:
–       semmisítse meg a megtámadott határozatot;
–       kötelezze a Bizottságot a költségek viselésére.
32     A Bizottság és az őt támogató Spanyol Királyság azt kéri, hogy az Elsőfokú Bíróság:
–       utasítsa el a keresetet, mint megalapozatlant;
–       kötelezze a felperest a költségek viselésére.

Indokolás
33     A felperes keresete alátámasztásául egyetlen jogalapra hivatkozik, melyet mérlegelési hibára és az indokolási kötelezettség
megszegésére alapít. E jogalap két részre oszlik. Első része a Vámkódex 239. cikke és a végrehajtási rendelet 905. cikke értelmében
vett különleges helyzet fennállásán alapul. Második része az e rendelkezések értelmében vett megtévesztés és súlyos gondatlanság
hiányán alapul.
34     Bevezetésképpen emlékeztetni kell arra, hogy a Vámkódex 239. cikke a kifizetett behozatali vagy kiviteli vám visszatérítésére
vagy a vámtartozásból egy összeg elengedésére ad lehetőséget. Az e rendelkezésben található szabályt pontosította a végrehajtási
rendelet 905. cikke, mely a – többek között a végrehajtási rendelet 900–904. cikkében írt egyik eset körébe sem tartozó –
kivételes helyzetekre vonatkozó méltányossági generálklauzula (a Bíróság C‑86/97. sz., Trans-Ex-Import ügyben 1999. február
25‑én hozott ítéletének [EBHT 1999., I‑1041. o.] 18. pontja).
35     E 905. cikk szövegéből kitűnik, hogy a behozatali vám elengedéséhez két együttes feltételnek kell megvalósulnia: egyfelől
a különleges helyzet fennállásának, másfelől az érintett részéről a megtévesztés és súlyos gondatlanság hiányának (az Elsőfokú
Bíróság T‑282/01. sz., Aslantrans kontra Bizottság ügyben 2004. február 12‑én hozott ítéletének [EBHT 2004., II‑693. o.] 53. pontja).

A jogalap első, a különleges helyzet fennállására alapozott részéről
Bevezetés
–       A felek érvei
36     A felperes előadja: a Bizottság helytelenül jutott arra a következtetésre, hogy az ügyben nem áll fenn különleges helyzet.
Közelebbről a következő körülmények alapozzák meg a különleges helyzet fennállását: egyrészt a holland hatóságok mulasztásai
és hanyagsága a csalás felderítésében, valamint késedelmük a felperesnek az általa kiállított vámokmányokkal kapcsolatos,
előttük idejekorán ismert szabálytalanságokról való tájékoztatásában; másrészt annak lehetősége, hogy a csalásban spanyol
vámtisztviselő is részt vett, valamint a közösségi vámszabályozás spanyol vámhatóság általi megszegése; harmadrészt pedig
az, hogy a Bizottság megszegte vámügyekben fennálló kötelezettségeit.
37     A Bizottság előadja, hogy a vámszabályozás értelmében nem áll fenn különleges helyzet. Így a Vámkódex 239. cikkében írt együttes
feltétetek egyike nem valósul meg, ami pedig elegendő a behozatali vám elengedése iránti kérelem elutasításának indokául.
38     A Spanyol Királyság úgy véli, hogy a jelen ügyben nem áll fenn a behozatali vám elengedését indokoló különleges helyzet, és
többek között megjegyzi, hogy semmiféle bizonyíték, sem érv nem teszi megállapíthatóvá spanyol tisztviselő részvételét a megtámadott
határozatban szereplő csalárd ügyletekben.
–       Az Elsőfokú Bíróság álláspontja
39     Először is emlékeztetni kell arra, hogy az állandó ítélkezési gyakorlat szerint a végrehajtási rendelet 905. cikke értelmében
vett különleges helyzetet képező körülmények akkor állnak fenn, ha – a Vámkódex 239. cikkének alapjául szolgáló méltányossági
célra tekintettel – a kérelmezőt az ugyanazon tevékenységet gyakorló más gazdasági szereplőkhöz képest kivételes helyzetbe
juttató tények állapíthatók meg (a Bíróság fent hivatkozott Trans-Ex-Import ügyben hozott ítéletének 22. pontja és C‑253/99. sz.
Bacardi-ügyben 2001. szeptember 27‑én hozott ítéletének [EBHT 2001., I‑6493. o.] 56. pontja; a fent hivatkozott Aslantrans
kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 56. pontja). Ugyanis a közösségi vámszabályozás méltányossági szabályát akkor kell alkalmazni,
ha a gazdasági szereplő és a közigazgatás viszonyát jellemző körülmények olyanok, hogy nem lenne méltányos a gazdasági szereplőre
olyan kárt telepíteni, amelyet rendes esetben nem szenvedett volna el (lásd ennek megfelelően a Bíróság 58/86. sz., Coopérative
agricole d’approvisionnement des Avirons ügyben 1987. március 26‑án hozott ítéletének [EBHT 1987., 1525. o.] 22. pontját és
a C‑222/01. sz., British American Tobacco ügyben 2004. április 29‑én hozott ítéletének [EBHT 2004., I‑4608. o.] 63. pontját).
40     Annak meghatározásához, hogy a jelen ügyben fennállnak‑e különleges helyzetet képező körülmények, a Bizottságnak a releváns
tények összességét kell értékelnie (lásd ennek megfelelően az Elsőfokú Bíróság T‑346/94. sz., France-aviation kontra Bizottság
ügyben 1995. november 9‑én hozott ítéletének [EBHT 1995., II‑2841. o.] 34. pontját és T‑205/99. sz., Hyper kontra Bizottság
ügyben 2002. július 11‑én hozott ítéletének [EBHT 2002., II‑3141. o.] 93. pontját). Márpedig, ha a Bizottságnak mérlegelési
jogköre van a méltányossági szabály alkalmazásában, akkor e hatáskörét egyfelől a Közösség vámrendelkezések tiszteletben tartásának
biztosításában megnyilvánuló érdekének, másfelől a jóhiszemű gazdasági szereplő rendes kereskedelmi kockázaton túlmenő kár
viselésének elkerülésére irányuló érdekének tényleges egyensúlyba hozásával köteles gyakorolni (lásd ennek megfelelően a fent
hivatkozott Hyper kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 95. pontját).
41     Ezen elvek figyelembevételével kell vizsgálni azt, követett‑e el nyilvánvaló mérlegelési hibát a Bizottság, amikor a megtámadott
határozatban akként vélekedett, hogy a felperes által előadott körülmények nem képeznek különleges helyzetet.
A holland hatóságok állítólagos hanyagságáról a csalás felderítésében és késedelmükről a felperesnek az általa kibocsátott
vámokmányokat érintő szabálytalanságokról való tájékoztatásában
–       A felek érvei
42     A felperes előadja, hogy ugyan a csalás a gazdasági szereplők által viselendő rendes kockázatnak számít, azonban a felperest
az ugyanolyan tevékenységet folytató többi gazdasági szereplővel szemben különleges helyzetbe helyezte az a tény, hogy a hatóságok
nyomozati érdekből szándékosan lehetővé tették bűncselekmények és szabálytalanságok elkövetését, és ezzel a főkötelezett terhére
vámtartozást keletkeztettek (a Bíróság C‑61/98. sz. De Haan-ügyben 1999. szeptember 7‑én hozott ítéletének [EBHT 1999., I‑5003. o.]
56. pontja).
43     A felperes megjegyzi, hogy a spanyol hatóságok 1995. március 23‑án jelezték a rotterdami DIC‑nek, hogy az egyik T1 okmányon
lévő bélyegzőlenyomat hamis. A rotterdami DIC 1995. március 31‑én jelentette e szabálytalanságot a haarlemi FIOD‑nak, mely
nyomozást indított. A holland hatóságok tehát 1995 márciusától kezdve tudtak a felperest érintő csalásról. A felperes azt
állítja, hogy a holland hatóságok öt hónapon át elmulasztották e csalásról való tájékoztatását. A felperes e tekintetben úgy
véli: gyakorlatilag lehetetlen, hogy a vámhatóság ne szándékosan határozta volna el, hogy a felperest csupán később tájékoztatja.
Mivel a vámhatóság is és a rotterdami DIC is a holland adóigazgatás része, ez utóbbi a felperes tájékoztatása késedelmének
igazolásául nem állíthatja azt, hogy a csalás vizsgálatát különböző szervek végezték.
44     Arra az esetre, ha az Elsőfokú Bíróság azt állapítaná meg, hogy a holland hatóságok nem tették szándékosan lehetővé a csalás
elkövetését, a felperes előadja, hogy akkor a holland hatóságok hanyagul jártak le, többek között, mert nem tájékoztatták
haladéktalanul a csalásokról, melyekről tudomásuk volt. A felperes előadja azt is, hogy a holland hatóságok nem voltak kellően
gondosak a kérdéses szabálytalanságok vizsgálatakor.
45     A felperes úgy véli, hogy a tájékoztatás holland hatóságok általi visszatartása nem indokolható azzal, hogy előbb meg kellett
állapítani a kapcsolatot a többi okmánnyal. A felperes azt állítja, hogy 1995 márciusában e hatóságok már megállapíthatták
a Hector International nevében kiállított T1 okmányok és a hamis bélyegzőlenyomatok közötti kapcsolatot. Igaz ugyan, hogy
a kérdéses nyilatkozatok különböző termékekre vonatkoztak, azonban minden esetben hússzállítási műveletről volt szó, és e
nyilatkozatokban mindig ugyanaz volt a nyilatkozó, a címzett, a fuvarozó, az indító és a rendeltetési vámhivatal. E hatóságok
hanyagsága a releváns adatok azonosításában és a köztük lévő párhuzam megvonásában, valamint vizsgálatuk hosszú időtartama
azzal a következménnyel járt, hogy a szabálytalanságokra nem figyelmeztetett és így T1 okmányokat továbbra is kiállító felperesre
indokolatlanul terhelik a vámtartozást. Márpedig nem szabadna az érintettnek viselnie a vámhatóságok helytelen, hanyag és
megkésett eljárásából eredő kárt.
46     A felperes azt is szóvá teszi, hogy a végrehajtási rendelet 379. cikke (1) bekezdésének megfelelően a vámhatóság a lehető
leghamarabb jelezni köteles a nyilatkozattevőnek a szabálytalanság fennállását. A vámhatóságnak még a csalás elkövetését illető
teljes bizonyosság hiányában, egyszerű gyanú esetén is figyelmeztetnie kell az érintettet.
47     Mindent egybevetve a felperes azt állítja, hogy a Vámkódex 94. cikke alapján köteles volt biztosítékot nyújtani a kiállított
T1 okmányokra. Így a Vámkódex 191. cikkének megfelelően összevont vámbiztosítékot nyújtott az egymást követő ügyletekre. Előadja:
a vámhatóság megállapította, hogy az 1995. január 16‑i 5100508. sz. T1 okmány nem tekinthető lezártnak, így egyértelmű, hogy
érvényesítik vele szemben azokat a jogokat, amelyeket az adott biztosítékból kell kielégíteni. A vámhatóság azonban a Vámkódex
220. cikkének (1) bekezdésében és 221. cikkének (1) bekezdésében előírtakkal ellentétben nem végezte el a vámösszeg rövid
időn belüli könyvelésbe vételét és behajtását. Emiatt a felperes biztosítéka 1995. március végén már nem volt elegendő. Így
a felperes ezen időpont után mindaddig nem állíthatott ki T1 okmányt, amíg a Vámkódex 198. cikkének megfelelően további biztosítékot
nem nyújtott. A közösségi vámszabályozás holland hatóságok általi e megszegése a felperesnek súlyos kárt okozott.
48     A felperes azt a végkövetkeztetést adja elő, hogy elkerülhette volna a későbbi vámtartozás keletkezését, ha a holland hatóságok
a csalás megtörténtének eshetőségéről tájékoztatták volna. Mivel a holland hatóságok – helytelenül – túl későn intézkedtek,
különleges helyzetet teremtettek, amelynek következtében a felperes más gazdasági szereplőkénél kedvezőtlenebb helyzetbe került
(az Elsőfokú Bíróság T‑330/99. sz., Spedition Wilhelm Rotermund konta Bizottság ügyben 2001. június 7‑én hozott ítélete [EBHT 2001.,
II‑1619. o.]).
49     A Bizottság azt állítja, hogy a jelen ügyben a holland hatóságok nem értesültek a csalásról, és nem tették tudatosan lehetővé
bűncselekmények és szabálytalanságok elkövetését nyomozati érdekből, ellentétben a De Haan ítélethez vezető ügy tényállásával.
Ugyanis, mint az a holland hatóságok elengedés iránti kérelméből is és a rotterdami vámkerületi adóügyosztálynak a felperes
panaszát elutasító 1998. szeptember 24‑i leveléből is kitűnik, a FIOD csak 1995. július 24‑én állapította meg a kezdetben
külön folyó vizsgálatok során feltárt különböző szabálytalanságok közötti kapcsolatot.
50     A Bizottság azt is állítja, hogy a holland hatóságok nem késlekedtek indokolatlanul a rendelkezésre álló adatok közötti kapcsolat
megállapításával és a felperes erről való tájékoztatásával. Az első szabálytalanul lezárt okmányra történt figyelmeztetés
Hollandiába érkezése után eltelt idő feltétlenül szükséges volt a négy másik okmány tekintetében tapasztalt szabálytalansággal
fennálló kapcsolat megállapításához, valamint e szabálytalanságok jellegének és terjedelmének meghatározásához, amit a holland
hatóságok a felperes panaszát elutasító határozatukban megerősítettek. A vizsgálat során a holland közigazgatás különböző
érintett szolgálatai lázas igyekezettel dolgoztak.
51     A Bizottság azt is előadja, hogy a nemzeti hatóságokat a jogszabályok nem kötelezik arra, hogy a nyilatkozattevőt azonnal
tájékoztassák, ha közösségi árutovábbítási eljárás során szabálytalanságot észlelnek, és megjegyzi, hogy e kötelezettség már
eleve kizárná a nyilatkozó szabálytalanságban való esetleges részvételének vizsgálatát. E tekintetben a Bizottság azt állítja,
hogy nem lenne helyes kiterjeszteni a De Haan ítélkezési gyakorlat megállapításait erre az ügyre, mivel az ilyen értelmezés
ellentétes lenne a behozatali és kiviteli vámok elengedését tartalmazó rendelkezések esetében szükséges szigorú értelmezéssel
(a Bíróság C‑48/98. sz., Söhl & Söhlke ügyben 1999. november 11‑én hozott ítélete [EBHT 1999., I‑7877. o.]).
52     A felperes azon érvéről szólva, miszerint a holland hatóságok megszegték egyrészt a végrehajtási rendelet 379. cikkének (1) bekezdését,
másrészt a Vámkódex 220. cikkének (1) bekezdését és 221. cikkének (1) bekezdését, a Bizottság előadja, hogy új jogalapokról
van szó, melyekre a felperes először a válaszában hivatkozott, és melyek nem az eljárás során feltárt tényeken alapulnak.
Következésképpen a Bizottság azt kéri, hogy az Elsőfokú Bíróság nyilvánítsa azokat elfogadhatatlannak. Másodlagosan a Bizottság
megjegyzi, hogy a végrehajtási rendelet 379. cikke (1) bekezdésének szövegezéséből kitűnik, hogy legkésőbb a közösségi árutovábbítási
nyilatkozat nyilvántartásba vételének időpontját követő tizenegyedik hónap lejárta előtt a holland hatóságoknak tájékoztatniuk
kellett volna a nyilatkozattevőt. A Vámkódex 220. és 221. cikkének állítólagos megsértését illetően a Bizottság előadja, hogy
a holland hatóságok, amint a csalást vázlatosan megállapították, gyorsan tájékoztatták a felperest, és az alkalmazandó szabályozásnak
megfelelően elvégezték az így megállapított vámtartozás könyvelésbe vételét, közlését és behajtását.
–       Az Elsőfokú Bíróság álláspontja
53     Bevezetésképpen az Elsőfokú Bíróság úgy véli, hogy a Bizottság érve, miszerint a felperes először a válaszában hivatkozott
két új jogalapra, a végrehajtási rendelet 379. cikke (1) bekezdésének, illetve a Vámkódex 220. cikke (1) bekezdésének és 221. cikke
(1) bekezdésének a holland hatóságok általi megszegésére, nem fogadható el. Megállapítható ugyanis, hogy ezekkel az érvekkel
a felperes csupán pontosította és kibontotta a holland hatóságoknak a felperes vámnyilatkozatai lezárásával kapcsolatos szabálytalanságok
megtörténtéről való tájékoztatásával kapcsolatos állítólagos késedelmére vonatkozó kifogást. Márpedig megjegyzendő, hogy e
kifogás igenis szerepel a keresetlevélben (lásd többek között a keresetlevél 24. és 34–40. pontját).
54     Érdemben megállapítható, hogy az elkövetett vagy előkészületben lévő csalás felderítésére és a tettesek és részesek elfogására
irányuló nyomozás érdekei jogszerűen indokolhatják a főkötelezett nyomozás tényeiről való tájékoztatásának teljes vagy részleges,
szándékosan történő mellőzését, még ha egyáltalán nem is vett részt a cselekmény elkövetésében (a fent hivatkozott De Haan-ügyben
hozott ítélet 32. pontja). A nemzeti hatóságoknak tehát jogukban áll a hálózat jobb felszámolása, az elkövetők azonosítása
és a bizonyítékok összegyűjtése vagy megerősítése érdekében szándékosan lehetővé tenni bűncselekmények vagy szabálytalanságok
elkövetését. Azonban a bűncselekmények üldözése során hozott e döntésekből eredő vámtartozásnak a kötelezettre való terhelése
a végrehajtási rendelet 905. cikkének alapját képező méltányossági szabályba ütközne, mivel így a kötelezett az ugyanazon
tevékenységet folytató többi gazdasági szereplőhöz képest kivételes helyzetbe kerülne. Ezért a kötelezett e nyomozás lefolyásáról
való figyelmeztetésének mellőzése a vámhatóság vagy a rendőrség által folytatott nyomozás érdekében – a kötelezettnek felróható
megtévesztés és súlyos gondatlanság hiányában – különleges helyzetnek minősül (a fent hivatkozott De Haan-ügyben hozott ítélet
53. pontja és a fent hivatkozott British American Tobacco ügyben hozott ítélet 64. pontja; az Elsőfokú Bíróság T‑332/02. sz.,
Nordspedizionieri di Danielis Livio és társai ügyben 2004. december 14‑én hozott ítéletének [EBHT 2004., II‑4405. o.] 51. pontja).
55     A jelen ügyben, mint az a rotterdami FIOD 1996. szeptember 2‑i jelentéséből kitűnik, a felperes által kibocsátott okmányokat
érintő csalást a holland hatóságok különböző szolgálatainak három különböző intézkedése során fedték fel. Az első szabálytalanságot
1995. március 20‑án és 23‑án a rotterdami DIC észlelte, borjúmirigy-szállítási ügyletre vonatkozó vizsgálat során (lásd a
fenti 11. pontot). A másodikat a kerkradei vámhivatal derítette fel 1995. június 29‑én, áruminta-ellenőrzéskor (lásd a fenti
12. pontot). A harmadikat a kerkradei vámhivatal fedezte fel 1995. július 10‑én, annak megállapítását követően, hogy két vámnyilatkozaton
a „Rendeltetési vámhivatal ellenőrzése” rovat nem volt teljesen kitöltve. Ezenkívül e két utóbbi szabálytalanság a borjúmirigyen
kívüli hústermékeket érintett, úgymint marha- és baromfihúst. Megjegyzendő az is, hogy a rotterdami FIOD csak 1995. június
24‑én állapította meg a kapcsolatot e három ügy között. Ezért az a következtetés vonható le, hogy a jelen ügyben a holland
hatóságok nem tették tudatosan lehetővé bűncselekmények elkövetését az elkövetett csalások tetteseinek és részeseinek azonosítása
és elfogása érdekében.
56     Megállapítható ugyanakkor, hogy a holland hatóságoknak 1995. március 23‑án már tudomásuk volt egy olyan közösségi külső árutovábbítási
ügyletet érintő csalásról, amelynek nyilatkozatát a felperes állította ki, és amelynek a felperes volt a főkötelezettje árutovábbítási
célból. A holland hatóságok azonban csak 1995. augusztus 9‑én, azaz négy és fél hónappal később tájékoztatták a felperest.
57     Márpedig fontos megjegyezni, hogy a végrehajtási rendelet 379. cikkének (1) bekezdése kimondja: amennyiben – mint a jelen
ügyben – a szállítmányt nem mutatták be a rendeltetési vámhivatalnál, és az elkövetett jogsértés vagy szabálytalanság helye
nem állapítható meg, az indító vámhivatal erről „a lehető leghamarabb” értesíti a főkötelezettet. E rendelkezés nem jelöl
ugyan meg határozott határidőt a főkötelezett tájékoztatására, hanem annak előírására szorítkozik, hogy ezen értesítésnek
a közösségi árutovábbítási nyilatkozat nyilvántartásba vételének időpontjától számított 11. hónap végéig kell megtörténnie,
ám mégis gondossági kötelemmel terheli a nemzeti hatóságokat a főkötelezett tájékoztatásában.
58     Az érintett értesítésének a vámügylet lezárásának hiányáról ugyanis több célja is van. Egyrészt a végrehajtási rendelet 379. cikke
(2) bekezdésének megfelelően ezen értesítésben szerepelnie kell többek között annak a három hónapos határidőnek, ameddig az
érintett az indító vámhivatalnál igazolhatja az árutovábbítási ügylet szabályos voltát vagy a bűncselekmény tényleges elkövetésének
helyét. Így e határidőnek a főkötelezettel való közlése a vámtartozás vámhatóság általi behajtásának előfeltétele, és a vámhatóság
érdekeinek védelmére szolgál (a Bíróság C‑300/03. sz., Honeywell Aerospace ügyben 2005. január 20‑án hozott ítéletének [EBHT 2005.,
I‑689. o.] 23. és 24. pontja). Másrészt e közlés teszi lehetővé a jóhiszemű gazdasági szereplő számára a küldemény eltérítésének
felismerését és az egymást követő hasonló szállítmányok miatt keletkező vámtartozás elkerüléséhez szükséges intézkedések megtételét.
Harmadrészt e szabálytalanság ismerete lehetővé teszi a főkötelezett számára a vámhatóságnak a vámtartozás megfizetésének
biztosítása érdekében nyújtott biztosíték esetleges kiegészítését, a Vámkódex 198. cikkének megfelelően.
59     Márpedig meg kell állapítani, hogy a csalás érintettel való azonnali közlésének mellőzése és az érdekeltre vonatkozó előzetes
vizsgálat végzése nem számít a vámhatóság részéről hanyag magatartásnak. Ugyanis ahogy e hatóságoknak jogukban áll a hálózat
jobb felszámolása, az elkövetők azonosítása és a bizonyítékok összegyűjtése vagy megerősítése érdekében szándékosan lehetővé
tenni bűncselekmények elkövetését (a fent hivatkozott De Haan-ügyben hozott ítélet 53. pontja), ugyanúgy jogszerűen indíthatnak
vizsgálatot a közösségi árutovábbítási ügylet során észlelt szabálytalanságokról a főkötelezett erről való tájékoztatása nélkül,
többek között az azonosított szabálytalanságok jellegének és terjedelmének meghatározása és a kérdéses ügyletben résztvevő
gazdasági szereplők – ideértve a főkötelezettet is – felelősségének megállapítása érdekében. A csalás megtörténtének közlése
a vámügylet szereplőivel ténylegesen kárt okozhat a vizsgálatnak, és megnehezítheti a releváns bizonyítékok összegyűjtését.
60     Azonban – mint azt a Bíróság a fent hivatkozott De Haan-ügyben hozott ítéletben kimondta – noha a vám- és rendőrhatóságok
nyomozati jogkörének gyakorlása jogszerű, a kötelezett figyelmeztetésének mellőzése az e hatóságok által folytatott nyomozás
érdekében e nyomozás lefolyásáról – a kötelezettnek felróható megtévesztés és súlyos gondatlanság hiányában – különleges helyzetnek
minősül (a fent hivatkozott De Haan-ügyben hozott ítélet 53. pontja). Mint azt ugyanis a tárgyaláson a Bizottság elismerte,
a csalás sértettje, a főkötelezett csalás megtörténtéről való tájékoztatásának mellőzése az adott ügy körülményeihez képest
meghatározandó időponttól kezdve különleges helyzetbe helyezi a főkötelezettet az e csalás észlelését követő és ahhoz kötődő,
ám a főkötelezett tájékoztatásának időpontját megelőző csalárd ügyletekből adódó vámtartozás tekintetében.
61     A méltányossági szabály céljába ütközne, ha a jóhiszemű gazdasági szereplőre kellene terhelni a nemzeti hatóságok őt érintő
csalás elkövetéséről adandó tájékoztatása elmulasztásából vagy késedelméből eredő vámtartozást, mivel így a kötelezett az
ugyanazon tevékenységet folytató többi gazdasági szereplőhöz képest kivételes helyzetbe kerülne. Így nem lenne méltányos,
ha olyan kárt kellene e gazdasági szereplőre terhelni, amit rendesen nem ő szenvedett volna el (a fent hivatkozott Coopérative
agricole d’approvisionnement des Avirons ügyben hozott ítélet 22. pontja és a fent hivatkozott British American Tobacco ügyben
hozott ítélet 63. pontja), és amely meghaladja a gazdasági tevékenységéből eredő rendes kereskedelmi kockázatot (a fent hivatkozott
Hyper kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 95. pontja).
62     A jelen ügyben azt kell meghatározni, hogy mely időponttól kezdve tájékoztathatták volna a holland hatóságok a felperest a
kérdéses szabálytalanságokról. A rotterdami DIC 1995. március 23‑án észlelte a felperest érintő első, az 1995. január 16‑i
5100508. sz. T1 okmánnyal kapcsolatos csalást. A haarlemi FIOD 1995. március 31‑én szerzett erről tudomást, és 1995. április
18‑án tájékoztatta a rotterdami FIOD‑ot. A felek egyetértenek abban, hogy a kérdéses szabálytalanságok kivizsgálására és a
felperes erről való tájékoztatására hatáskörrel rendelkező hatóság a FIOD. Márpedig 1995. április 18‑tól kezdve a rotterdami
FIOD végezte az észlelt csalás vizsgálatát. A felperest a feltárt szabálytalanságról azonban csak 1995. augusztus 5‑én tájékoztatta.
63     Az eddigiekből az a következtetés vonható le, hogy noha a holland hatóságok vizsgálataik lefolytatása során nem jártak el
hanyagul, mégis az, hogy e hatóságok egy bizonyos ideig e vizsgálat érdekében nem figyelmeztették a felperest az őt érintő
csalásra, olyan körülmény, amely a felperest különleges helyzetbe helyezte a vitás közösségi külső árutovábbítási ügyletekből
adódó vámtartozás egy részét illetően. Ha ugyanis a vámhatóság a nyilatkozatok szabálytalanságáról 1995. április 18‑át, azaz
a rotterdami FIOD tudomásszerzésének időpontját követő ésszerű időn belül tájékoztatta volna a felperest, akkor a felperes
megtehette volna a szükséges intézkedéseket a kérdéses küldemények csalárd eltérítése után annak elkerülésére, hogy az 1995.
június 12‑ét követő szállítmányokból terhére vámtartozás keletkezzen. Ezért az Elsőfokú Bíróság úgy véli, hogy a különleges
helyzet fennállásának feltételei a jelen ügyben az 1995. június 12‑ét követően kiállított nyilatkozatokból eredő vámtartozás
tekintetében teljesülnek.
64     Így az a következtetés vonható le, hogy a Bizottság nyilvánvaló mérlegelési hibát követett el, amikor úgy vélte, hogy a felperes
az 1995. június 12‑ét követően végzett ügyletekből eredő vámtartozás tekintetében nem volt a Vámkódex 239. és a végrehajtási
rendelet 905. cikkének értelmében vett különleges helyzetben.
65     Következésképpen a jogalap első részének helyt kell adni anélkül, hogy a felperes által előadott további körülményekről határozni
kellene.

A jogalap második, a felperes részéről megtévesztés és súlyos gondatlanság hiányára alapozott részéről
A felek érvei
66     A felperes előadja: nem vitatott az, hogy jóhiszeműen járt el, és nem vett részt a csalásban. A Bizottság azonban, helytelenül,
azt rója terhére, hogy súlyosan gondatlan volt.
67     A felperes azt állítja, hogy a vám visszatérítése iránti kérelmükben a holland hatóságok jelezték a Bizottságnak, hogy súlyos
gondatlanság nem róható a felperes terhére. Ezt az álláspontot megerősítették az igazgatási eljárás során, többek között a
Bizottság 2001. augusztus 8‑i, illetve 2002. augusztus 2‑i adatkiegészítési kérelmére adott válaszaikkal. A felperes előadja,
hogy a Bizottságnak az ilyen hanyagság megléte mérlegelését az összes releváns adat alapján kell végeznie, ideértve a nemzeti
hatóságok nyilatkozatait is (a fent hivatkozott France-aviation kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 36. pontja), mely hatóságok
eljárásában az érintettnek a meghallgatáshoz joga van (az Elsőfokú Bíróság T‑290/97. sz., Mehibas Dordtselaan kontra Bizottság
ügyben 2000. január 18‑án hozott ítéletének [EBHT 2000., II‑15. o.] 27–29. pontja). Márpedig a Bizottság a holland hatóságok
álláspontjától anélkül tekintett el, hogy ennek indokait kellően kifejtette volna.
68     Emellett a felperes szóvá teszi, hogy – mint az a Bizottság gyakorlatából (a 2001. július 23‑i REM 21/00, 22/00, 23/00 és
24/00 határozat 42. pontja) és az ítélkezési gyakorlatból (az Elsőfokú Bíróság T‑42/96. sz., Eyckeler & Malt kontra Bizottság
ügyben 1998. február 19‑én hozott ítélet [EBHT 1998., II‑401. o.] 159. és 160. pontja) is kitűnik – a súlyos gondatlanság
megállapításához vizsgálni kell, ellentétes volt‑e az érintett magatartása a szokásos kereskedelmi gyakorlattal. Márpedig
a jelen ügyben a felperes magatartása megfelelt e gyakorlatnak. Arról a kifogásról szólva többek között, hogy nem kötött biztosítást
az áruszállításra, a felperes előadja: a holland hatóságok a Bizottság 2002. augusztus 8‑i adatkérésére közölték, hogy a tényállás
időpontjában nem volt könnyű, és nem is volt szokás biztosítást kötni. Fenntartja továbbá, hogy a súlyos gondatlanság meglétére
semmiféle hatással nincs az, hogy kötött‑e biztosítást, vagy sem. Végül a felperes megjegyzi: a Bizottság ugyan közölte, hogy
a biztosítás megkötése csupán egyik szempontja a súlyos gondatlanság megléte mérlegelésének, ám nem nevezett meg és nem is
fejtett ki a jelen ügyben alkalmazott más szempontot. A felperes kijelenti, hogy így nem tudott megfelelően válaszolni.
69     A felperes előadja továbbá, hogy a Hector Internationallal folytatott kereskedelmi kapcsolataiban nem járt el hanyagul. Kijelenti,
hogy a Hector International 1993 márciusa óta végzett szállításokat a LEP International UK, a felperes leányvállalata részére,
annak tökéletes megelégedésére. A Hector International kérésére a LEP International UK hozta kapcsolatba a felperessel. A
felperes csak azután kezdte el a T1 okmányok kiállítását a Hector International részére, hogy a fizetőképességéről meggyőződött,
és nyilatkozatot kapott a Hector International vámokmányok szabálytalan lezárása esetére vonatkozó felelősségvállalásáról
és biztosítékairól. Emellett a felperes esetenként csak korlátozott számú T1 okmányt állított ki, és az új okmányokat csak
akkor állította ki, amikor a korábbi dokumentumok ésszerűen már lezártnak voltak tekinthetők. Mindig ragaszkodott ahhoz, hogy
a Hector International küldje vissza a T1 okmány 5. sz. ellenőrző szelvényét, amelyen mindig szerepelt a spanyol vámhatóság
bélyegzőlenyomata és a spanyol vámhatóság tagjának aláírása, melyek azonban utóbb hamisnak bizonyultak. A felperes ezenkívül
minden küldeményről a megérkezést igazoló aláírt és lebélyegzett CMR‑szállítólevelet is visszakapta, ami azt igazolta, hogy
a hús valóban megérkezett rendeltetési helyére. Így a felperes mindent megtett, ami a vámokmányok lezárásának elmaradásából
eredő bármely kár megelőzése érdekében ésszerű, és nem járt el hanyagul.
70     A Bizottság úgy véli, hogy a megtámadott határozatban kellően levezette, hogy a felperes a jelen ügyben súlyosan gondatlanul
járt el.
71     A Bizottság előadja, hogy a felperes súlyos gondatlanságának kérdése nincsen kapcsolatban azzal, hogy jóhiszemű volt‑e, vagy
sem. A Bizottság elismeri, hogy a holland vámhatóság tájékoztatta arról, hogy a felperest sem megtévesztés, sem súlyos gondatlanság
nem terheli. Emlékeztet azonban arra, hogy két ízben is kérte a vámhatóságtól álláspontja pontosabb kifejtését, először a
2000. november 24‑i, másodszor pedig a 2001. november 22‑i adatkérésben. Azonban a holland hatóságok válaszai egyáltalán nem
voltak használhatók annak meghatározására, terhelte‑e a jelen ügyben a felperest súlyos gondatlanság, mivel e közlésekben
a hatóságok az ártatlanság vélelmének alkalmazására szorítkoztak, akként vélekedve, hogy a felperes az ellenkező bizonyításáig
jóhiszeműnek tekintendő.
72     A Bizottság megjegyzi, hogy a közösségi árutovábbítás rendszerében a főkötelezett különös felelősségét kell figyelembe venni
annak meghatározásához, súlyosan gondatlanul járt‑e el, vagy sem. Megállapítja, hogy amint azt a megtámadott határozat (46) preambulumbekezdése
kimondja, e tekintetben figyelembe kell venni az érintett tapasztalatát, az általa tanúsított gondosságot és a szabályozás
összetettségét (az Elsőfokú Bíróság T‑75/95. sz., Günzler Aluminium kontra Bizottság ügyben 1996. június 5‑én hozott ítélete
[EBHT 1996., II‑497. o.]). Márpedig a felperes, vámszállítmányozói társaságként, tapasztalt, a vámszabályokat és a tevékenységében
rejlő kereskedelmi kockázatokat feltehetően ismerő gazdasági szereplő (a megtámadott határozat (47) preambulumbekezdése).
Emellett az árutovábbítási ügyletekre vonatkozó szabályozás világosan előírja a főkötelezett kötelezettségeit és ezekből eredő
felelősségét (a megtámadott határozat (48) preambulumbekezdése). Végül a nyilatkozattevőnek minden szükséges intézkedést meg
kellett volna tennie a kereskedelmi kockázat kivédésére, ami nem történt meg (a megtámadott határozat (49) és (50) preambulumbekezdése).
73     Arról a kérdésről szólva, hogy gondosan járt‑e el a felperes, a Bizottság kijelenti, hogy a biztosítás megkötése a mérlegelésnek
csupán egy eleme. A Bizottság úgy véli, hogy a jelen ügy adataira figyelemmel nagyon is helyesen jutott arra a következtetésre,
hogy a felperes nem tette meg az esetleges kockázatok kivédéséhez szükséges intézkedéseket.
74     A felperes által a Hector International megbízhatóságáról való meggyőződés érdekében tett óvintézkedésekről szólva a Bizottság
megjegyzi, hogy a felperes e tényeket csak a válaszbeadványában adta elő. Emlékeztet arra, hogy a felperes nyilatkozatot írt
alá, amelyben elismerte, hogy semmit nem adott hozzá a holland hatóságok által küldött iratokhoz, és hogy lehetősége volt
észrevételt tenni a Bizottság 2001. október 11‑i levelére, melyben a Bizottság kifejezetten megállapította a felperes részéről
súlyos gondatlanság fennállását. A Bizottság ezért úgy véli, hogy a felperesnek nincs jogában új tényekre hivatkozni az eljárás
e szakaszában annak kifogásolására, hogy a megtámadott határozat indokolása elégtelen.
Az Elsőfokú Bíróság álláspontja
75     Annak mérlegeléséhez, hogy fennáll‑e a Vámkódex 239. és a végrehajtási rendelet 905. cikke értelmében súlyos gondatlanság,
többek között figyelembe kell venni azon rendelkezések összetettségét, amelyek végre nem hajtása a vámtartozás létrejöttét
eredményezte, valamint a gazdasági szereplő szakmai tapasztalatát és gondosságát (a fent hivatkozott Söhl & Söhlke ügyben
hozott ítélet 56. pontja).
76     A jelen ügyben a Bizottság a megtámadott határozatban kimondta egyrészt, hogy a felperesnek – mint tapasztalatokkal rendelkező
gazdasági szereplőnek – ismernie kellett a vámszabályozást és tevékenységének kereskedelmi korlátait ((47) preambulumbekezdés),
másrészt hogy az árutovábbítási ügyletekre vonatkozó szabályozás világosan meghatározza a főkötelezett kötelezettségeit és
azokból eredő felelősségét ((48) preambulumbekezdés), harmadrészt hogy főkötelezetti felelősségére figyelemmel a felperes
feladata volt a kereskedelmi kockázat ellen szükséges intézkedések megtétele ((49) preambulumbekezdés).
77     Azonban e három tényező, azaz a jogszabályi rendelkezések összetettsége, a gazdasági szereplő szakmai tapasztalata és gondossága
csupán a mérlegelés szempontjai, amelyek alapján a Bizottság a konkrét esetben eldöntheti, súlyosan gondatlan volt‑e a gazdasági
szereplő magatartása, vagy sem (lásd ebben az értelemben a fent hivatkozott Söhl & Söhlke ügyben hozott ítélet 59. pontját).
A Bizottság ugyanis vizsgálata során köteles a vámelengedést kérő azon konkrét tevékenységét és mulasztásait azonosítani,
melyek egyenként vagy összességükben súlyos gondatlanságnak minősülnek, tekintettel különösen az említett szempontokra.
78     E tekintetben fontos megjegyezni, hogy a holland hatóságok elengedés iránti kérelmükben is és ezt követően két ízben a Bizottság
közigazgatási eljárása során is közölték: nem bizonyítható, hogy a felperes megtévesztően vagy súlyosan gondatlanul járt volna
el. A Bizottság viszont a megtámadott határozatban úgy vélte, hogy a felperes magatartása saját súlyos gondatlansága eredményének
tekintendő ((51) preambulumbekezdés). Márpedig a Bizottság eltérhet ugyan a nemzeti hatóságok ezen állásfoglalásától (lásd
ebben az értelemben a fent hivatkozott France-aviation kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 36. pontját), azonban az ő feladata
a releváns tények alapján a felperes magatartásának súlyosan gondatlan voltát bizonyítani.
79     Márpedig, mint azt a Bizottság a tárgyaláson elismerte, a megtámadott határozat csupán két olyan felperesi magatartást azonosít,
amely a felperes terhére a súlyos gondatlanság fennállását bizonyíthatja. Egyfelől a közreműködők felügyeletének, másfelől
a megfelelő biztosítás megkötésének hiányáról van szó ((49) preambulumbekezdés).
80     A közreműködők felügyeletében történt állítólagos felperesi mulasztásra alapított első kifogást illetően a megtámadott határozat
egyáltalán nem jelöli meg pontosan, miben volt hanyag a felperes e tekintetben. E kifogás még oly csekély mértékű kifejtésének
hiányában az Elsőfokú Bíróság nem tekintheti azt bizonyítottnak. E kifogás elfogadása annak kimondását jelentené, hogy minden
olyan gazdasági szereplő, amelynek sérelmére a vele kereskedelmi kapcsolatban álló harmadik személyek csalást követnek el,
szükségképpen súlyosan gondatlanul járt el.
81     Fontos ezenkívül megjegyezni, hogy a felperes, állítása szerint, számos óvintézkedést tett a Hector Internationallal szemben.
Így csak akkor kezdte el a Hector International számára a T1 okmányok kiállítását, miután megbizonyosodott e társaság fizetőképességéről,
és nyilatkozatot kapott annak a vámokmányok szabálytalan lezárása esetére vonatkozó felelősségvállalásáról és biztosítékairól.
Emellett a felperes esetenként csak korlátozott számú T1 okmányt állított ki, és az új okmányokat csak akkor állította ki,
amikor a korábbi dokumentumok ésszerűen már lezártnak voltak tekinthetők. Mindig ragaszkodott ahhoz, hogy a Hector International
küldje vissza a T1 okmány 5. sz. ellenőrző szelvényét, amelyen mindig szerepelt a spanyol vámhatóság bélyegzőlenyomata és
a spanyol vámhatóság tagjának aláírása, valamint a megérkezést igazoló aláírt és lebélyegzett CMR-szállítólevelet is. Ezen
óvintézkedések, melyek megtételét a Bizottság nem vitatta, a felperes kérdéses vámügyletek közreműködőinek felügyeletében
óvatos és megfelelő magatartását bizonyítják.
82     Az Elsőfokú Bíróság nem fogadhatja el a Bizottság érvét, miszerint a felperesnek nem állt jogában e tényekre hivatkozni, mert
azokat csak a válaszbeadványában adta elő. Emlékeztetni kell ugyanis arra, hogy a jelen ügyben a Bizottság feladata a felperes
súlyos gondatlanságát bizonyítani. Márpedig a Bizottság az ellenvetéseit közlő 2001. október 11‑i levelében nem fejtette ki,
miért tekinti a felperest hanyagnak a közreműködők felügyeletében. A felperes 2001. november 9‑i válaszában azt állította,
hogy nem járt el hanyagul, utalva többek között arra, hogy a szállítmányokkal kapcsolatban lelkiismeretesen járt el, és hogy
nem ellenőrizhette, nem követnek‑e el szabálytalanságokat a lezáráskor. Ezt követően a Bizottság a megtámadott határozatban
fenntartotta a résztvevők felügyeletének állítólagos hiányosságára alapított kifogást, ám részletesen nem fejtette ki. Keresetlevelében
a felperes megismételte, hogy az észlelt szabálytalanságokkal kapcsolatban semmiféle kifogás nem róható fel neki, és fenntartotta,
hogy magatartása megfelelt a szokásos kereskedelmi gyakorlatnak. Ellenkérelmében a Bizottság megismételte álláspontját, és
vitatta a felperes állításait. Mindezekre tekintettel nem róható a felperes terhére, hogy válaszbeadványában kiegészítette
a megtámadott határozatban és az ellenkérelemben szereplő feltevéssel ellentétes érveket és releváns tényeket.
83     A második kifogásról szólva, miszerint a felperes nem kötötte meg a megfelelő biztosítást, fontos megjegyezni, hogy ugyan
a gazdasági szereplők feladata a rendes kereskedelmi kockázatok kivédése, és emiatt a vagyoni kár elszenvedése önmagában nem
minősül a közösségi vámszabályozás értelmében különleges helyzetnek (lásd ebben az értelemben a fent hivatkozott Hyper kontra
Bizottság ügyben hozott ítélet 113. és 114. pontját), azonban mégsem fogadható el, hogy a biztosítás meg nem kötése főszabályként
súlyosan gondatlan magatartásnak minősüljön a gazdasági szereplő részéről. A Bizottság a megtámadott határozatban nem fejtette
ki, mely okok miatt lenne az ügy körülményeire figyelemmel súlyosan gondatlan magatartás az, hogy a felperes nem kötött biztosítást
a vitás ügyletekből eredő kockázatokra. E tekintetben ki kell mondani, hogy a megfelelő biztosítás megkötése vagy meg nem
kötése határozza meg, ki viseli a vitás ügyletekből adódó vámtartozást és kárt, a vámbizományos vagy a biztosító. Márpedig
az, hogy a felperes nem fordulhat az őt terhelő vámtartozás megtérítése érdekében a biztosítótársasághoz, és így magának kell
azt viselnie, nincs kihatással e tartozás méltányosságból való elengedésének feltételeire, és így e feltételek megvalósulása
esetén a Bizottság ezen elengedés engedélyezésére vonatkozó kötelezettségére sem. Egyébként a biztosító a vámhatóságokkal
szemben érvényesíthetné a bizományos jogait, vagy kivárhatná a bizományos Bizottság elleni keresetének eredményét. Így a biztosítás
megkötésének hiánya nem minősül hanyagságnak.
84     Ezenfelül meg kell állapítani, hogy a Vámkódex 239. cikke értelmében a behozatali és kiviteli vámok visszatérítése vagy elengedése
olyan helyzetekben lehetséges, amelyek nem az érintett személynek tulajdonítható megtévesztés vagy súlyos gondatlanság okozta
körülményekből adódnak. Ugyanígy a végrehajtási rendelet 905. cikke előírja, hogy az elengedésre irányuló kérelmet olyan bizonyítékokkal
kell alátámasztani, amelyek olyan különleges helyzetre utalnak, amelynek körülményeivel kapcsolatban az érintett személy részéről
sem megtévesztés, sem súlyos gondatlanság nem merül fel. E rendelkezések tartalmából kitűnik, hogy a gazdasági szereplő terhére
rótt hanyagság és a bekövetkezett különleges helyzet között kapcsolatnak kell lennie. Ilyen kapcsolat hiányában méltánytalan
lenne a visszatérítés vagy elengedés iránti kérelem elutasítása. Márpedig a jelen ügyben meg kell jegyezni, hogy a biztosítás
megkötésének felperes általi mellőzése sem elő nem segítette a csalás elkövetését, sem meg nem nehezítette annak felderítését.
Sőt e körülmény szigorúan semmilyen kapcsolatban nem áll azzal, hogy a holland hatóságok egy bizonyos ideig nem közölték a
felperessel a csalás elkövetését a nyilatkozata tekintetében.
85     Ebből az a következtetés vonható le, hogy a Bizottság nyilvánvalóan hibásan mérlegelt, amikor a felperes részéről súlyos gondatlanságot
állapított meg.
86     Következésképpen a jogalap második részének helyt kell adni.
87     Így a keresetnek helyt kell adni.

A költségekről
88     Az eljárási szabályzat 87. cikkének 2. §‑a alapján az Elsőfokú Bíróság a pervesztes felet kötelezi a költségek viselésére,
ha a pernyertes fél ezt kérte,. Mivel a Bizottság pervesztes lett, a felperes kérelmének megfelelően kötelezni kell saját
és a felperes költségeinek a viselésére.
89     Az eljárási szabályzat 87. cikkének 4. §‑a alapján a Spanyol Királyság, mint beavatkozó, maga viseli a saját költségeit.
A fenti indokok alapján
AZ ELSŐFOKÚ BÍRÓSÁG (első tanács)
a következőképpen határozott :
1)
Az Elsőfokú Bíróság a 2002. október 7‑i REM 08/00 bizottsági határozatot a felperes által 1995. június 12. után végzett vámügyletek
tekintetében a felperest terhelő behozatali vám elengedését megtagadó részében megsemmisíti.
2)
A Bizottság viseli a saját és a felperes költségeit.
3)
A Spanyol Királyság viseli saját költségeit.
Cooke
García‑Valdecasas
Labucka
Kihirdetve Luxembourgban, a 2005. szeptember 27‑i nyilvános ülésen.
hivatalvezető

elnök
H. Jung

J. D. Cooke
Tartalomjegyzék
Jogi háttér
A közösségi külső árutovábbításra vonatkozó szabályok
A behozatali és kiviteli vámok visszatérítésére vagy elengedésére vonatkozó szabályok
A jogvita alapját képező tényállás
A kérdéses közösségi külső árutovábbítási ügyletek
A behozatali vámok elengedése iránti kérelemre vonatkozó közigazgatási eljárás
Az eljárás és a felek kérelmei
Indokolás
A jogalap első, a különleges helyzet fennállására alapozott részéről
Bevezetés
– A felek érvei
– Az Elsőfokú Bíróság álláspontja
A holland hatóságok állítólagos hanyagságáról a csalás felderítésében és késedelmükről a felperesnek az általa kibocsátott
vámokmányokat érintő szabálytalanságokról való tájékoztatásában
– A felek érvei
– Az Elsőfokú Bíróság álláspontja
A jogalap második, a felperes részéről megtévesztés és súlyos gondatlanság hiányára alapozott részéről
A felek érvei
Az Elsőfokú Bíróság álláspontja
A költségekről
*
Az eljárás nyelve: holland.