CELEX: 62004CJ0244
Tagállami kötelezettségszegés
EK 49. cikk
Szolgáltatásnyújtás szabadsága
Harmadik állam állampolgárságával rendelkező munkavállalókat alkalmazó vállalkozás
Másik tagállamban szolgáltatást nyújtó vállalkozás
Munkavállalási vízumra vonatkozó szabályozás

Keresetével az Európai Közösségek Bizottsága annak megállapítását kéri, hogy a Németországi Szövetségi Köztársaság – mivel
egy körlevélen alapuló gyakorlatával teljesen aránytalan módon korlátozza a harmadik állam állampolgárságával rendelkező munkavállalók
szolgáltatásnyújtás keretén belüli kiküldetését – nem teljesítette az EK 49. cikkből eredő kötelezettségeit.

Jogi háttér
A munkavállalók szolgáltatások nyújtása keretében történő kiküldetéséről szóló, 1996. december 16-i 96/71/EK európai parlamenti
és tanácsi irányelv (HL 1997. L 18., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 5. fejezet, 2. kötet, 431. o.) 3. cikke a következőképpen
rendelkezik:
„(1)      A tagállamok biztosítják, hogy bármelyik állam jogát is kell alkalmazni a munkaviszonyra, az 1. cikk (1) bekezdésében említett
vállalkozások biztosítják a területükön kiküldetésben lévő munkavállalóknak az alábbi kérdésekkel kapcsolatos, munkaviszonyra
vonatkozó szabályokat, amelyeket a munkavégzés helye szerinti tagállamban: [helyesen: A tagállamok gondoskodnak arról, hogy
bármelyik állam jogát is kell alkalmazni a munkaviszonyra, az 1. cikk (1) bekezdésében említett vállalkozások a tagállamok
területén kiküldetésben lévő munkavállalók részére az alábbi kérdésekkel kapcsolatosan a munkaviszonyra vonatkozó azon feltételeket
biztosítsák, amelyeket a munkavégzés helye szerinti tagállamban:]
–      törvényi, rendeleti vagy közigazgatási rendelkezés, illetve
–      olyan kollektív megállapodás vagy választott bírósági határozat állapít meg, amelyet a (8) bekezdés értelmében általánosan
alkalmazandónak nyilvánítottak, amennyiben azok a mellékletben említett tevékenységekre vonatkoznak:
[…]
c) minimális bérszint, beleértve a túlóradíjakat […];
[…]”
A harmadik állam állampolgárságával rendelkező munkavállalók kiküldetését Németországban a külföldiekről szóló törvény (Ausländergesetz)
2002. január 9‑i változata (BGBl. 2002 I, 361. o., a továbbiakban: AuslG), e törvény végrehajtási rendelete, valamint a külügyminiszter
összes német diplomáciai és konzuli képviselethez címzett, 1999. május 15‑i körlevele (a továbbiakban: körlevél) szabályozza.
Az AuslG 1–3. cikke szerint azok a személyek, akik nem német állampolgárok csak vízum formájában kiadott tartózkodási engedéllyel
léphetnek német területre és tartózkodhatnak ott.
Az AuslG 10. cikke értelmében azok a külföldiek, akik három hónapnál tovább kívánnak német területen tartózkodni azért, hogy
ott munkaviszony keretében dolgozzanak, az AuslG végrehajtási rendeletében meghatározott különleges tartózkodási engedéllyel
kell, hogy rendelkezzenek.
A megfelelő vízum kiadására vonatkozó szabályokat a körlevél tartalmazza, amely szerint az a német diplomáciai képviselet,
amelynél a harmadik állam állampolgárságával rendelkező munkavállaló a németországi kiküldetéséhez szükséges vízumot kéri,
először megvizsgálja a kérelmet, és meggyőződik róla, hogy az megfelel-e az alábbi feltételeknek és tartalmazza‑e az alábbi
információkat:
–        a munkavállaló kiküldetési ideje kezdetének és végének pontos meghatározása;
–        a munkavállaló legalább egy éve alkalmazásban áll‑e a kiküldő vállalkozásnál;
–        a tartózkodási engedélyt, valamint adott esetben a kiküldő vállalkozás székhelye szerinti tagállam által kiadott munkavállalási
engedélyt annak igazolása érdekében, hogy az érintett állampolgárt a németországi tevékenység befejezését követően e vállalkozás
tovább foglalkoztatja;
–        a harmadik állam állampolgára a kiküldő vállalkozás székhelye szerinti tagállam állami társadalombiztosítási rendszerében
biztosított‑e, vagy, önkéntes biztosítási rendszer esetén megfelelő betegség és balesetbiztosítással rendelkezik‑e a magán‑betegbiztosítási
rendszerben. Ezenkívül a biztosítási védelemnek a Németországban végezni kívánt tevékenységre is ki kell terjednie, valamint
–        az említett állampolgár a kívánt időszakra érvényes útlevéllel rendelkezik.

A pert megelőző eljárás
A német hatóságokhoz intézett, 1997. február 12‑i felszólító levelében a Bizottság kétségeit fejezte ki annak az eljárásnak
az EK 49. cikkel való összeegyeztethetőségét illetően, amelyet a Németországi Szövetségi Köztársaság alkalmaz a harmadik állam
állampolgárságával rendelkező munkavállalók Németország területére történő, más tagállamban székhellyel rendelkező szolgáltatók
általi kiküldetésével kapcsolatban.
A Bizottság, mivel álláspontja szerint az említett hatóságok nem adtak kielégítő választ e felszólításra, 1998. augusztus
7‑én indokolással ellátott véleményt intézett a Németországi Szövetségi Köztársasághoz, amelyben felszólította arra, hogy
kötelességeinek e vélemény kézbesítését követő két hónapon belül tegyen eleget.
Miután a német kormány az indokolással ellátott véleményre 1998. november 5‑i levelében adott válaszában lényegében korábbi
álláspontját tartotta fenn, a Bizottság 2000. május 24‑én és 2001. szeptember 17‑én további információkat kért a Németországi
Szövetségi Köztársaságtól. A Bizottság megállapította, hogy bizonyos pontokat illetően a jogi helyzet érezhetően javult, és
úgy döntött, hogy kifogásait arra a kérdésre korlátozza, összeegyeztethető‑e az EK 49. cikkel a német diplomáciai hatóságok
által alkalmazott ellenőrzés előzetes jellege, és az a követelmény, hogy a munkavállalónak a kiküldetést megelőzően legalább
egy éven keresztül alkalmazásban kell állnia az őt kiküldeni szándékozó vállalkozásnál.
Mivel úgy ítélte meg, hogy a német kormány által a további információ iránti megkeresésekre – különösen a 2001. november 20‑i
levélben –adott válaszok a fennmaradó kifogásai tekintetében nem kielégítőek, a Bizottság a jelen kereset benyújtása mellett
döntött.

A keresetről

A felek érvei
A Bizottság álláspontja szerint, mivel a nem a Németországi Szövetségi Köztársaságban, hanem más tagállamban székhellyel rendelkező
szolgáltatókra harmadik állam állampolgárságával rendelkező munkavállalóik kiküldetésével kapcsolatosan különleges követelmények
vonatkoznak, a német hatóságok által folytatott gyakorlat e szolgáltatók hátrányos megkülönböztetését eredményezi a németországi
székhelyű versenytársaikkal szemben, akik akadály nélkül küldhetik ki alkalmazottaikat Németország területén történő szolgáltatásnyújtás
céljából.
A Bizottság szerint az EK 49. cikk tiltja az ilyen korlátozásokat, kivéve ha azok hátrányos megkülönböztetést eredményező
korlátozások esetében az EK 46. és 55. cikk együttesen értelmezett rendelkezéseivel, vagy hátrányos megkülönböztetést nem
eredményező korlátozások esetében a Bíróság ítélkezési gyakorlata által kidolgozott egyéb közérdeken alapuló kényszerítő indokkal
nem igazolhatók.
A jelen ügyben a Bizottság úgy véli, hogy mind a bizonyos feltételek kiküldetést megelőző ellenőrzésén alapuló gyakorlat,
mind pedig a kiküldetés korlátozása azon munkavállalókra, akik legalább egy éven keresztül a szolgáltató, másik tagállamban
székhellyel rendelkező vállalkozásnál álltak alkalmazásban, a szolgáltatásnyújtás szabadsága akadályát képezik, és nem igazolhatók
az előző pontban említett rendelkezések alapján.
Először is, ami a kiküldetést megelőző ellenőrzés előírását illeti, a Bizottság egyetért azzal, hogy a harmadik állam állampolgárságával
rendelkező kiküldött munkavállalókat a Bíróság által a C‑43/93. sz. Vander Elst‑ügyben 1994. augusztus 9‑én meghozott ítéletben
(EBHT 1994., I‑3803. o.) meghatározott szempontok szerinti ellenőrzésnek vessék alá, vitatja azonban, hogy erre az ellenőrzésre
a munkavállalók Németországba történő kiküldetése előtt kerüljön sor.
A Bizottság úgy véli, hogy a kiküldetést követően elvégzett ellenőrzés ugyanolyan hatékonyan lehetővé tenné a német hatóságoknak,
hogy meggyőződjenek a munkavállaló visszatéréséről a származás szerinti tagállamba, mégis kevésbé volna kényszerítő jellegű,
mint a jelenleg alkalmazott előzetes ellenőrzés eszköze.
Másodsorban a Bizottság arra hivatkozik, hogy a szolgáltatásnyújtás szabadsága akadályát képezi az, hogy egy vállalkozás azon
munkavállalói közül, akik harmadik állam állampolgárai, csak azokat küldheti kiküldetésbe, akiket legalább egy éve alkalmaz.
A Bizottság egyrészt azt állítja, hogy a kiküldetési jog ilyen korlátozása semmiképpen sem felel meg a Bíróság által a Vander
Elst‑ítéletben meghatározott feltételeknek, és illuzórikussá teszi az újonnan alapított vállalkozások számára, hogy a szabad
mozgáshoz való jogot gyakorolják.
E második követelmény igazolásával kapcsolatban másrészt a Bizottság rámutat, hogy a Bíróság a C‑445/03. sz., Bizottság kontra
Luxemburg ügyben 2004. október 21‑én hozott ítéletében [EBHT 2004., I‑10191. o.] kifejezetten elutasította a nemzeti munkaerőpiac
védelmére vonatkozó gazdasági természetű okot, mivel a kiküldött munkavállalónak nem áll szándékában annak a tagállamnak a
munkaerőpiacára belépni, ahol a szolgáltatást nyújtják.
A német kormány először is kétségesnek tartja, hogy a jelenlegi eljárás, amely szerint a harmadik állam állampolgárságával
rendelkező munkavállalónak Németországi kiküldetésekor ún. „Vander Elst” vízummal kell rendelkezni ahhoz, hogy az említett
tagállamban dolgozhasson, számottevő korlátozást jelentene.
Ez az eljárás ugyanis a német kormány szerint megfelel a közösségi jog különösen a fent hivatkozott Vander Elst‑ítéletben
megfogalmazódó ítélkezési gyakorlatból eredő követelményeinek, és csak néhány esetet érint, azaz egyrészt a Schengen-vízummal
nem rendelkező kiküldött munkavállalókat, másrészt azokat a harmadik állam állampolgárságával rendelkező személyeket, akik
ugyan rendelkeznek valamelyik tagállam által kiadott tartózkodási engedéllyel, de több mint három hónapig vannak kiküldetésben
német területen. Ezenkívül, szerinte a „Vander Elst” vízum kiadására illetékes hatóság mérlegelési joggal nem rendelkezik,
így a vízum kiadása szinte automatikusan és igen rövid időn belül történik.
Másodsorban, a német kormány szerint a Bizottság kifogásai akkor is megalapozatlanok, ha valóban a szolgáltatásnyújtás szabadságának
korlátozásáról lenne szó.
Ami a kiküldetést megelőző ellenőrzés követelményét illeti, a német kormány fenntartja, hogy ez az eljárás mindössze annak
megállapítására irányul, hogy a szolgáltató rendelkezik‑e a szolgáltatásnyújtás szabadságának kiváltságával a kiküldetés során.
Ezáltal megakadályozható lenne, hogy harmadik állam állampolgárságával rendelkező munkavállalók alkalmazása esetén megkerüljék
a közösségi jog és a nemzeti jog által támasztott követelményeket.
Szükséges és megfelelő intézkedésről van szó, mivel egy útlevél vagy egy egyszerű beutazóvízum felmutatásával a harmadik állam
állampolgárságával rendelkező személyek a fogadó tagállam területére történő belépéskor nem tudják bizonyítani, hogy a munkáltató
székhelye szerinti tagállamban szabályszerűen alkalmazásban állnak.
A német kormány előadja továbbá, hogy az utólagos ellenőrzés a lakóhely bejelentésekor nem elég hatékony. Ugyanis, egyrészt,
ez a bejelentési kötelezettség a tartózkodással kapcsolatos, ami a kiküldött munkavállalóknak nem áll szándékában, másrészt,
tartományi hatáskörbe tartozik, amely viszont nem terjed ki a külföldiek Németország területére történő belépésére és ott
tartózkodására. Következésképpen a kiküldetés jogszerűségének a lakóhely bejelentése stádiumában történő utólagos ellenőrzése
a jogbiztonság hiányát eredményezné a más tagállamban székhellyel rendelkező kiküldő vállalkozás szempontjából, mivel a munkavállalójának
Németországba történő kiküldése előtt nem lenne tisztában azzal, hogy e munkavállaló tartózkodhat‑e az említett tagállam területén
mindaddig, amíg befejeződik a szolgáltatás nyújtása, amelynek érdekében a kiküldetésére sor került.
A Bizottság által előadottakkal ellentétben a német kormány a jelen kereset tárgyát képező német gyakorlat vonatkozásában
nem tekinti az ítélkezési gyakorlat releváns példájának a fent hivatkozott Bizottság kontra Luxemburg ítéletet. A jelen ügyben
ugyanis nem a luxemburgi jog szerint kiadott munkavállalási engedélyről van szó, hanem egy olyan vízumról, amelynek kiadása
bizonyos kiegészítő feltételek vizsgálatával jár. Az említett ítélet alapját képező ügyben azonban a munkavállalási engedély
kiadása az illetékes hatóság megítélésétől függött, különösen a nemzeti munkaerőpiac helyzetét, alakulását és felépítését
illetően. A jelen ügyben viszont nem erről van szó, mivel a német hatóságok tevékenysége kizárólag a közérdekből fakadó követelményeken
alapul.
A kiküldetés előtt legalább egy évvel kötött munkaszerződés követelményével kapcsolatban a német kormány álláspontja az, hogy
itt a Bíróság fent hivatkozott Vander Elst‑ítéletében megfogalmazott, szabályszerű és tartós munkaviszonyt megkövetelő feltétel
gyakorlati megvalósításáról van szó.
Véleménye szerint ez a feltétel egyes közérdekű célok elérésének megfelelő és hatékony eszköze. Egyrészt ugyanis hozzájárul
a kiküldött munkavállalók védelméhez azáltal, hogy visszatartja a más tagállamban székhellyel rendelkező vállalkozásokat attól,
hogy kizárólag kiküldetés céljára vegyenek fel alkalmazottakat. Másrészt lehetővé teszi, hogy a tagállamok megőrizzék előjogaikat
harmadik állam állampolgárságával rendelkező munkavállalóknak a tagállami munkaerőpiacra jutása ellenőrzése terén.
Ezért tehát a német kormány álláspontja szerint a Bíróság által a fent hivatkozott Bizottság kontra Luxemburg ítéletben alkalmazott
megoldás a jelen ügyben nem megfelelő. Ezen ítélet alapját képező ügyben ugyanis a luxemburgi jogszabályok által előírt különböző
követelmények együttes hatása eredményezte azt, hogy az eljárás egészében aránytan volt az e jogszabályok által elérni kívánt
célokhoz képest.
Erre tekintettel a német kormány úgy nyilatkozik, hogy hajlandó a kiküldetést megelőzően megkövetelt foglalkoztatás időtartamát
hat hónapra csökkenteni.

A Bíróság álláspontja
Mindenekelőtt emlékeztetni kell arra, hogy az állandó ítélkezési gyakorlat szerint az EK 49. cikk nem csak a más tagállamban
letelepedett szolgáltatóval szemben a nemzetisége alapján alkalmazott minden megkülönböztetés eltörlését követeli meg, hanem
ugyanúgy valamennyi korlátozás megszüntetését akkor is, ha azok különbségtétel nélkül vonatkoznak a nemzeti és az egyéb tagállamokból
származó szolgáltatókra, amennyiben azok akadályozzák, zavarják vagy kevésbé vonzóvá teszik egy másik tagállamban letelepedett
szolgáltató szolgáltatásait, ahol az jogszerűen nyújt hasonló szolgáltatásokat (lásd különösen a C‑164/99. sz. Portugaia Construções
ügyben 2002. január 24‑én hozott ítélet [EBHT 2002., I‑787. o.] 16. pontját).
Mindazonáltal a szolgáltatásnyújtás szabadságát korlátozó hatása ellenére is igazolható az a nemzeti szabályozás, amely közösségi
szintű harmonizáció tárgyát nem képező területre vonatkozik, és amely különbségtétel nélkül alkalmazandó minden, az érintett
tagállam területén tevékenységet végző személy vagy vállalkozás tekintetében, feltéve hogy olyan közérdeken alapuló kényszerítő
indokot szolgál, amelyet még nem védenek a szolgáltatóra a székhelye szerinti tagállamban vonatkozó szabályok, alkalmas céljainak
elérésére, továbbá nem haladja meg a céljai eléréséhez szükséges mértéket (lásd a C‑369/96. és C‑376/96. sz., Arblade és társai
ügyben 1999. november 23‑án hozott ítélet [EBHT 1999., I‑8453. o.] 34. és 35. pontját, valamint a fent hivatkozott Portugaia
Construções ítélet 19. pontját).
Mivel a harmadik állam állampolgárságával rendelkező munkavállalóknak a határokon átnyúló szolgáltatásnyújtás keretében történő
kiküldetésének kérdését nem harmonizálták közösségi szinten, a két előző pontban hivatkozott elvek fényében kell vizsgálni,
hogy a német hatóságok által folytatott gyakorlat szerinti követelmények összeegyeztethetőek‑e az EK 49. cikkel.
A német közigazgatási gyakorlatban alkalmazott követelmények betartására vonatkozó ellenőrzés előzetes jellegéről
Mindenekelőtt arra kell utalni, hogy az a körülmény, hogy a harmadik államban állampolgárságával rendelkező munkavállalók
kiküldetésével kapcsolatos német közigazgatási gyakorlat csak egy korlátozott személyi kört érint, hogy a „Vander Elst”‑vízum
kiadására irányuló eljárás legfeljebb hét napot vesz igénybe, és hogy az illetékes hatóságnak a vízum kiadását illetően nincs
mérlegelési joga, nem érinti e gyakorlat korlátozó hatását a szolgáltatásnyújtás szabadságára.
A Bíróság ugyanis a harmadik állam állampolgárságával rendelkező munkavállalóknak egy szolgáltatási tevékenységet végző közösségi
vállalkozás által történő kiküldetése tekintetében már megállapította, hogy az EK 49. cikk értelmében a szolgáltatásnyújtás
szabadsága korlátozásának minősül az a nemzeti szabályozás, amely a más tagállamban székhellyel rendelkező vállalkozás által
a nemzeti területen végzett szolgáltatásnyújtást közigazgatási engedély kibocsátásához köti (lásd a fent hivatkozott Vander
Elst‑ítélet 15. pontját és Bizottság kontra Luxemburg ítélet 24. pontját).
Ezzel szemben igaz ugyan, amint erre a német kormány hivatkozik, hogy azok az adminisztratív és anyagi terhek, amelyek a német
hatóságok által alkalmazott előzetes ellenőrzéssel járnak, nem olyan természetűek, mint amelyeket a Bíróság vizsgált a fent
hivatkozott Bizottság kontra Luxemburg ítélet alapjául szolgáló ügyben, azonban egy ilyen eljárás mégis alkalmas lenne arra,
hogy megnehezítse vagy lehetetlenné tegye a szolgáltatásnyújtás szabadságának harmadik állam állampolgárságával rendelkező
munkavállalók kiküldetése által történő gyakorlását, különösen akkor, ha a teljesítendő szolgáltatás viszonylag gyors cselekvést
tesz szükségessé.
Emlékeztetni kell arra, hogy a Bíróság elismerte, a tagállamoknak jogukban áll ellenőrizni a szolgáltatások nyújtására vonatkozó
nemzeti és közösségi jogszabályok betartását. Ugyancsak elismerte a közérdeken alapuló kényszerítő indokok által igazolt követelmények
betartásának vizsgálatához szükséges ellenőrző intézkedések szükségességét (a fent hivatkozott Arblade és társai ítélet 38. pontja).
A C‑113/89. sz. Rush Portuguesa ügyben 1990. március 27‑én hozott ítélet (EBHT 1990., I‑1417. o.) 17. pontjában a Bíróság
azonban azt is megállapította, hogy ezek az ellenőrzések tiszteletben kell, hogy tartsák a közösségi jog által emelt korlátokat,
és nem tehetik illuzórikussá a szolgáltatásnyújtás szabadságát.
Ilyen körülmények között meg kell vizsgálni, hogy indokolja-e valamely közérdek a szolgáltatásnyújtás szabadságának a német
közigazgatási gyakorlatból eredő korlátozását, és adott esetben az szükséges-e ezen cél hatékony és megfelelő eszközökkel
való eléréséhez (lásd a C‑49/98., C‑50/98., C‑52/98–C‑54/98. és C‑68/98–C‑71/98. sz., Finalarte és társai egyesített ügyekben
2001. október 25‑én hozott ítélet [EBHT 2001., I‑7831. o.] 37. pontját, és a fent hivatkozott Bizottság kontra Luxemburg ítélet
26. pontját).
A jelen ügyben a német kormány a szolgáltatásnyújtás szabadságával való visszaélés elkerülésére, a munkavállalók védelmére
és a jogbiztonságra vonatkozó okokat sorol fel.
Elsőként a német kormány arra hivatkozik, hogy szükséges ellenőrizni, hogy egy nem a Németországi Szövetségi Köztársaságban,
hanem másik tagállamban székhellyel rendelkező vállalkozás nem használja-e fel a szolgáltatásnyújtás szabadságát az annak
létrehozására okot adó céltól eltérő célra, például alkalmazottainak kiközvetítésére a nemzeti munkaerőpiacon. Ennek során
abból indul ki, hogy az ellenőrzések akkor igazolhatók, ha azok célja a közösségi jog által támasztott valamely követelmény
megvalósítása, vagyis annak megállapítása, hogy az illető munkavállalók német területre történő kiküldetésüket megelőzően
a Vander Elst‑ítélet értelmében „szabályszerűen és tartósan” alkalmazásban álltak-e az említett szolgáltató székhelye szerinti
tagállamban.
A Bíróság korábban már úgy határozott, hogy egy tagállam ellenőrizheti, hogy egy másik tagállamban székhellyel rendelkező
vállalkozás, amely a területére harmadik állam állampolgárságával rendelkező munkavállalót küld ki, nem használja-e fel a
szolgáltatásnyújtás szabadságát az érintett szolgáltatás teljesítésétől eltérő célra (a fent hivatkozott Rush Portuguesa ítélet
17. pontja és Bizottság kontra Luxemburg ítélet 39. pontja).
Amint azonban a főtanácsnok indítványa 27. pontjában kifejtette, a szolgáltatási tevékenységet végző vállalkozás kötelezése
arra, hogy előzetes nyilatkozatot nyújtson be a helyi hatóságoknak arról, hogy az érintett munkavállalók helyzete jogszerű
abban a tagállamban, ahol ez a vállalkozás alkalmazza őket, különösen a lakóhelyüket, munkavállalási engedélyüket és társadalombiztosításukat
illetően, a kiküldetést megelőző ellenőrzéshez képest kevésbé korlátozó és éppolyan hatékony garanciát jelenthetne az említett
hatóságok számára arra vonatkozóan, hogy e munkavállalók helyzete jogszerű, illetve hogy azok főtevékenységüket abban a tagállamban
fejtik ki, ahol a szolgáltatási tevékenységet végző vállalkozás székhelye található (lásd ezzel kapcsolatban a fent hivatkozott
Bizottság kontra Luxemburg ítélet 46. pontját). Ez a kötelezettség lehetővé tenné a nemzeti hatóságok számára, hogy utólagosan
ellenőrizzék ezeket az adatokat, illetve hogy megtegyék az említett munkavállalók szabálytalan foglalkoztatása esetén szükséges
intézkedéseket. Ez a kötelezettség a szükséges iratok rövid úton történő megküldésével is teljesíthető lenne, különösen akkor,
ha a kiküldetés időtartama nem teszi lehetővé az ellenőrzés hatékony lefolytatását.
Következésképpen a német közigazgatási gyakorlatban alkalmazott kiküldetést megelőző ellenőrzés meghaladja a szolgáltatásnyújtás
szabadsága gyakorlásából eredő esetleges visszaélések megakadályozásához szükséges mértéket.
Másodsorban, a német kormány a munkavállalók védelmével kapcsolatos okokra hivatkozik a kiküldetést megelőző ellenőrzés gyakorlatának
igazolása érdekében.
E vonatkozásban a Bíróság ugyan elismerte, hogy a munkavállalók védelme szintén a szolgáltatásnyújtás szabadságának korlátozását
igazoló közérdeken alapuló kényszerítő indoknak minősül (a fent hivatkozott Arblade‑ítélet 36. pontja), azonban nem ellentétes
a közösségi joggal, ha a tagállamok a jogszabályaik vagy a szociális partnerek között létrejött kollektív szerződések hatályát
minden személyre kiterjesztik, aki a területükön ellenszolgáltatás fejében – akár időleges jelleggel – munkát végez, függetlenül
attól, hogy mely államban van a munkáltató székhelye, és hogy a közösségi jog nem tiltja, hogy a tagállamok ezeknek a szabályoknak
megfelelő eszközökkel érvényt szerezzenek, amennyiben ezt nem biztosítják azok az azonos vagy hasonló jellegű kötelezettségek,
amelyek a vállalkozást a székhelye szerinti tagállamban már terhelik (a fent hivatkozott Bizottság kontra Luxemburg ítélet
29. pontja).
A kiküldetést megelőző ellenőrzésnél arányosabb, mivel kevésbé korlátozó, de ugyanolyan hatékony intézkedés lenne a jelen
ítélet 41. pontjában szereplő kötelezettséggel párhuzamosan a más tagállamban székhellyel rendelkező szolgáltatást nyújtó
vállalkozás kötelezése arra, hogy előzetesen értesítse a helyi hatóságokat egy vagy több kiküldött munkavállalója tartózkodásáról,
e tartózkodás előrelátható időtartamáról és a kiküldetést indokoló szolgáltatásról vagy szolgáltatásokról. Ez lehetővé tenné
e hatóságok számára a német szociális szabályozás betartásának ellenőrzését a kiküldetés időtartama alatt, figyelembe véve
azokat a kötelezettségeket, amelyek a vállalkozást már a székhelye szerinti állam szociális joga alapján terhelik (a fent
hivatkozott Bizottság kontra Luxemburg ítélet 31. pontja).
Erre tekintettel meg kell állapítani, hogy a kiküldetést megelőző ellenőrzés meghaladja a munkavállalók védelme célkitűzésének
megvalósításához szükséges mértéket.
Harmadsorban a német kormány arra hivatkozik, hogy a kiküldetést megelőző ellenőrzés garanciát nyújtana a más tagállamban
székhellyel rendelkező szolgáltatóknak arra, hogy ez a kiküldetés jogszerűen történik, illetve bizonyosságot adna a tekintetben,
hogy valamennyi alkalmazottjuk rendelkezésre áll a szolgáltatásnyújtás teljes időtartama alatt.
Ezzel kapcsolatban emlékeztetni kell arra, hogy az állandó ítélkezési gyakorlat szerint a tagállamok közérdeken alapuló kényszerítő
indokokkal igazolhatják a szolgáltatásnyújtás szabadságát korlátozó ellenőrzési intézkedéseket, amennyiben e közérdeket nem
részesítik védelemben azok a jogszabályok, amelyek a szolgáltatóra a székhelye szerinti tagállamban vonatkoznak (a fent hivatkozott
Portugaia Construçes ítélet 19. pontja).
Nos nyilvánvaló, hogy mind a fogadó tagállamnak, mind a szolgáltatást nyújtó vállalkozásnak érdekében áll a kiküldetés előtt
meggyőződni arról, hogy a harmadik állam állampolgárságával rendelkező munkavállaló kiküldése jogszerű‑e.
Amint azonban a főtanácsnok indítványa 28. pontjában kifejtette, azok a vállalkozások, amelyek nem tartják be az említett
jogszabályokat, maguk viselik a jogszerűtlen kiküldetés miatti felelősséget.
Következésképpen a német közigazgatási gyakorlatban alkalmazott, a harmadik állam állampolgárságával rendelkező munkavállalók
kiküldetésével kapcsolatos, kiküldetést megelőző ellenőrzés nem igazolható a kiküldetés jogszerűségéről történő meggyőződés
igényével, ezért a Németországi Szövetségi Köztársaság által kitűzött célokhoz képest aránytalan intézkedést jelent.
A kiküldetést megelőzően a kiküldő vállalkozásnál fennálló legalább egyéves munkaviszony követelményéről
A német kormány álláspontja szerint a kiküldetést megelőzően a kiküldő vállalkozásnál fennálló legalább egyéves munkaviszony
követelménye a Vander Elst‑ítéletben kifejeződő ítélkezési gyakorlat megvalósítása, amelyben a Bíróság elismerte, hogy a tagállamoknak
jogukban áll ellenőrizni, hogy a harmadik állam állampolgárságával rendelkező kiküldött munkavállalók szabályszerű és tartós
munkaviszonnyal rendelkeznek-e abban a tagállamban, ahol az őket foglalkoztató vállalkozás székhelye van.
Vitathatatlan, hogy egy ilyen követelmény a szolgáltatásnyújtás szabadságának korlátozását jelenti. Ez a feltétel ugyanis
különösen az olyan ágazatokban működő vállalkozások számára hátrányos, ahol gyakran alkalmaznak rövid tartamú vagy meghatározott
szolgáltatásra irányuló szerződéseket, illetve az újonnan alapított vállalkozások esetében (lásd a fent hivatkozott Bizottság
kontra Luxemburg ítélet 44. pontját).
A jelen ügyben a német kormány állítja, hogy az említett követelmény megfelelő és hatékony eszközt jelent a munkavállalók
védelmével kapcsolatos nemzeti és közösségi jogszabályok hatékonyságának fenntartására, a tagállamok ellenőrzési jogainak
megőrzésére a belföldi munkaerőpiacra jutás terén, valamint a szociális dömpinghelyzetek kialakulásának megakadályozására.
Mindenekelőtt rá kell mutatni, hogy a Németországi Szövetségi Köztársaság e tekintetben nem hivatkozhat a Bíróság által a
fent hivatkozott Vander Elst‑ítélet 26. pontjában használt megfogalmazásra annak alátámasztására, hogy a kiküldetést megelőző
munkaviszonynak ez a követelménye lehetővé teszi annak ellenőrzését, hogy a harmadik állam állampolgárságával rendelkező kiküldött
munkavállalók szabályszerű és tartós munkaviszonnyal rendelkeznek‑e abban a tagállamban, ahol az őket foglalkoztató vállalkozás
székhelye van. Amint ugyanis a főtanácsnok indítványa 38. pontjában megállapította, e megfogalmazást az említett Vander Elst‑ítélet
alapjául szolgáló eljárás során a nemzeti bíróság által előterjesztett kérdés kontextusában kell szemlélni. Ezzel kapcsolatban
emlékeztetni kell arra, hogy a Bíróság a „szabályszerű és tartós munkaviszony” fogalmát nem kötötte olyan feltételhez, hogy
a lakóhely vagy a munkaviszony a szolgáltatást nyújtó vállalkozás székhelye szerinti tagállamban meghatározott ideig álljon
fenn.
Vizsgálni kell azonban, hogy a kiküldetést megelőzően a kiküldő vállalkozásnál fennálló legalább egyéves munkaviszony követelménye
megfelelő eszköz‑e a Németországi Szövetségi Köztársaság által kitűzött célok elérésére.
A jelen ügyben a munkavállalók védelmére, a tagállamoknak a munkaerőpiacukra jutás terén meglévő ellenőrzési jogai megőrzésére,
valamint a szociális dömpinghelyzetek kialakulásának megakadályozására vonatkozó indokokra hivatkoztak.
Ezzel kapcsolatban, a német kormány álláspontjával ellentétben a Bíróság már megállapította, hogy a kiküldetést megelőzően
akár csak legalább hat hónapos munkaviszony meglétét feltételül szabó szabályozás meghaladja azt, ami a harmadik állam állampolgárságával
rendelkező munkavállalók szociális védelme céljának érdekében megkövetelhető (a fent hivatkozott Bizottság kontra Luxemburg
ítélet 32. pontja).
Másrészt, ami a tagállamoknak a munkaerőpiacukra jutás terén meglévő jogai megőrzését illeti, megjegyzendő, hogy a kiküldött
munkavállalók nem jogosultak a fogadó tagállam munkaerőpiacára belépni (lásd a fent hivatkozott Rush Portuguesa ítélet 15. pontját,
a Vander Elst‑ítélet 21. pontját, a Finalarte és társai ítélet 22. pontját, valamint a Bizottság kontra Luxemburg ítélet 38. pontját).
Ráadásul ez a követelmény nem áll arányban azzal a céllal, hogy a munkavállalók visszatérése a származásuk szerinti államba
a kiküldetésük végeztével biztosítva legyen (a fent hivatkozott Bizottság kontra Luxemburg ítélet 45. pontja).
Végül a szociális dömping megakadályozására vonatkozó igazolási okkal kapcsolatban a Bíróság kimondta, hogy a tagállamok a
minimálbérekre vonatkozó jogszabályaikat vagy szociális partnerekkel megkötött kollektív munkaszerződéseket kiterjeszthetik
valamennyi, a területükön akár ideiglenes jellegű munkaviszonyban álló személyre (a fent hivatkozott Arblade és társai ítélet
41. pontja). Ezt a jogot a 96/71 irányelv 3. cikke is elismeri.
E tekintetben a jelen ítélet 41. és 45. pontjában szereplő előzetes nyilatkozat, a munkabérre és munkafeltételekre vonatkozó
releváns információkkal kiegészítve, a szolgáltatásnyújtás szabadságát kevésbé korlátozó intézkedés lenne, ugyanakkor azt
is lehetővé tenné, hogy a helyi hatóságok meggyőződjenek arról, hogy a kiküldött munkavállalókra nem vonatkoznak kedvezőtlenebb
jogszabályok, mint amelyek a kiküldő tagállamban alkalmazandók.
Következésképpen a kiküldő vállalkozásnál a kiküldetést megelőzően fennálló legalább egy éves munkaviszony követelménye a
Németországi Szövetségi Köztársaság által kitűzött célokhoz képest aránytalannak tekintendő.
Mindezek alapján megállapítandó, hogy a Németországi Szövetségi Köztársaság – mivel a területére szolgáltatás nyújtása céljából
kiküldendő, harmadik állam állampolgárságával rendelkező munkavállalók kiküldetését nem csak a más tagállamban székhellyel
rendelkező vállalkozás által a munkavállaló kiküldésére irányuló szándékra vonatkozóan teendő előzetes nyilatkozat feltételéhez
köti, és megköveteli, hogy az említett munkavállalók legalább egy éve e vállalkozás alkalmazásában álljanak – nem teljesítette
az EK 49. cikkből eredő kötelezettségeit.

A költségekről
Az eljárási szabályzat 69. cikkének 2. §‑a alapján a Bíróság a pervesztes felet kötelezi a költségek viselésére, ha a pernyertes
fél ezt kérte. A Németországi Szövetségi Köztársaságot, mivel pervesztes lett, a Bizottság kérelmének megfelelően kötelezni
kell a költségek viselésére.
A fenti indokok alapján a Bíróság (első tanács) a következőképpen határozott:
1)
A Németországi Szövetségi Köztársaság – mivel a területére szolgáltatás nyújtása céljából kiküldendő, harmadik állam állampolgárságával
rendelkező munkavállalók kiküldetését nem csak a más tagállamban székhellyel rendelkező vállalkozás által a munkavállaló kiküldésére
irányuló szándékra vonatkozóan teendő előzetes nyilatkozat feltételéhez köti, és megköveteli, hogy az említett munkavállalók
legalább egy éve e vállalkozás alkalmazásában álljanak – nem teljesítette az EK 49. cikkből eredő kötelezettségeit.
2)
A Németországi Szövetségi Köztársaságot kötelezi a költségek viselésére.
Aláírások
*
Az eljárás nyelve: német.