CELEX: 62003CJ0235
Direktīva 2000/35/EK
Piedziņas izmaksu jēdziens
Profesionāla pārstāvja tiesā vai advokāta izmaksas, ja šo tiesu sistēmai piederīgas personas piedalīšanās tiesvedībā nav nepieciešama
Iespējas neesamība iekļaut izdevumos, pamatojoties uz valsts tiesībām
Iespējas neesamība atsaukties uz direktīvu lietā pret privātpersonu

1       Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt Eiropas Parlamenta un Padomes 2000. gada 29. jūnija Direktīvu
2000/35/EK par maksājumu kavējumu novēršanu komercdarījumos (OV L 200, 35. lpp.).
2       Šis lūgums tika iesniegts
Juzgado de Primera Instancia n° 35 de Barcelona
(Barselonas pirmās instances tiesa Nr. 35), izskatot sabiedrības
QDQ Media SA
(turpmāk tekstā – “
QDQ Media
”) prasību izdot rīkojumu par maksājumu attiecībā uz Omedasu Leču [
Omedas Lecha
], jo viņš nav apmaksājis rēķinus par dažiem reklāmas pakalpojumiem saistībā ar viņa uzņēmējdarbību.

Tiesiskais regulējums

Kopienu tiesības
3       Direktīva 2000/35 uzliek pienākumu saskaņot dalībvalsts tiesību normas, kas vērstas uz maksājumu kavējumu novēršanu komercdarījumos
starp uzņēmumiem vai starp uzņēmumiem un valsts iestādēm par preču piegādi vai pakalpojumu sniegšanu pret atlīdzību.
4       Direktīvas 2000/35 3. panta 1. punkts nosaka:
“Dalībvalstis nodrošina, ka
[..]
e)      ja vien debitors ir atbildīgs par nokavējumu, kreditoram ir tiesības prasīt saprātīgu kompensāciju no debitora par visām attiecīgajām
piedziņas izmaksām, kas radušās debitora kavētā maksājuma dēļ. Prasot šādas piedziņas izmaksas attiecībā uz minēto parādu,
ievēro caurskatāmības [pārskatāmības] un samērīguma principus. Dalībvalstis, ievērojot iepriekš minētos principus, var noteikt
maksimālos apmērus piedziņas izmaksām dažādiem parādu līmeņiem.”

Valsts tiesības
5       2000. gada 7. janvāra
Ley de Enjuiciamiento Civil
1/2000 (Civilprocesa kodekss, turpmāk tekstā – “
LEC
”) 32. panta 5. punkts paredz, ja runa ir par izdevumiem, kas saistīti ar tiesvedību:
“Ja advokāta vai profesionāla pārstāvja tiesā piedalīšanās lietā nav obligāta, no to izdevumu aprēķina, ko, iespējams, būs
jāsedz pretējai pusei, nevis tai, kas šos profesionāļus iesaistījusi, izslēdz tiem samaksātās takses un honorārus, izņemot
gadījumus, kad tiesa uzskata, ka tā lietas dalībnieka, kam piespriests atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, rīcība ir bijusi pārdroša,
vai gadījumos, kad pārstāvētā vai aizstāvētā lietas dalībnieka domicils atrodas ārpus teritorijas, kur norisinās tiesvedība.
Pēdējā gadījumā ir piemērojami šā likuma 394. panta 3. punktā minētie ierobežojumi.”
6
LEC
394. panta 3. punkts paredz:
“Ja [..] lietas dalībniekam, kam nolēmums ir nelabvēlīgs, ir jāatlīdzina tiesāšanās izdevumi, tam var uzlikt pienākumu katram
strīda dalībniekam, kam nolēmums ir labvēlīgs, no summas, kas atbilst to advokātu vai citu profesionāļu atlīdzībai, kuru izdevumi
un honorāri nav pakļauti tarifiem, maksāt tikai summu, kas nepārsniedz trešdaļu no prasības summas [..].
Iepriekšējās daļas noteikumi nav piemērojami, ja tiesa konstatē, ka lietas dalībnieks, kam jāatlīdzina tiesāšanās izdevumi,
ir rīkojies pārdroši.”
7
LEC
paredz, ka rīkojumu par maksājumu procedūru var izmantot saistībā ar parādiem, kas ir mazāki par noteiktu summu, un ar zināmiem
nosacījumiem.
8
LEC
814. panta 2. punkts paredz:
“Lai iesniegtu sākotnējo pieteikumu izdot rīkojumu par maksājumu, nav nepieciešama advokāta/profesionāla pārstāvja tiesā palīdzība.”

Pamata prāva un prejudiciālais jautājums
9       Sabiedrība
QDQ Media
izmantoja profesionāla pārstāvja tiesā pakalpojumus, lai 2003. gada 18. februārī iesniedzējtiesā iesniegtu sākotnējo pieteikumu
izdot rīkojumu par maksājumu pret Omedasu Leču par EUR 470,58.
10
Juzgado de Primera Instancia n° 35 de Barcelona
nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādu prejudiciālu jautājumu:
“Vai Direktīvā 2000/35 [..] paredzētās kreditoru aizsardzības ietvaros kā parāda piedziņas izmaksas var kvalificēt izmaksas,
kas izriet no advokāta vai profesionāla pārstāvja tiesā piedalīšanās rīkojuma par maksājumu procesā, kas uzsākts parāda piedziņai?”

Par prejudiciālo jautājumu
11     Konstatējot, ka
QDQ Media
sēdeklis ir Madridē un ka tā ir vērsusies
Juzgado de la Primera Instancia n° 35 de Barcelona
, Tiesa saskaņā ar Reglamenta 104. panta 5. punktu lūdza šai tiesai skaidrojumu, jo īpaši, lai noskaidrotu iemeslu, kādēļ
LEC
32. panta 5. punkts tai neļauj apmierināt
QDQ Media
prasību, ar ko tā lūdz atzīt, ka tiesāšanās izdevumos, kuru segšanu varētu piespriest Omedasam Lečam, ir iekļaujami izdevumi,
kas radušies profesionāla pārstāvja tiesā piedalīšanās dēļ.
12     Iesniedzējtiesa atbildēja uz šo lūgumu šādi:
“LEC
32. pants paredz iespēju piespriest atlīdzināt izdevumus deklaratīvā procesā, kas nav bezstrīdus process. Rīkojuma par maksājumu
process nav deklaratīvā procesa sastāvdaļa vismaz tiktāl, ciktāl tas attiecas uz rīkojuma par maksājumu daļu. Faktiski
LEC
lieto terminus “sākotnējais pieteikums” (
LEC
814. pants), nevis “prasība izdot rīkojumu par maksājumu”, kā arī “kreditors un debitors”, nevis “lietas dalībnieki procesā”.
LEC
32. panta 5. punktu varētu piemērot strīda stadijā, kas norāda uz tiesas sēdi vai uz parastu procedūru, bet prejudiciālais
jautājums attiecas uz iespēju izdevumos iekļaut izmaksas, kas radušās kopš sākotnējā pieteikuma iesniegšanas, citiem vārdiem
sakot, tā vēlas zināt, vai atbilstoši iepriekš minētajai attiecīgajai direktīvai ir iespējams debitoram, kas nav iebildis
pret maksājumu vai kura iebildums pret maksājumu jebkurā gadījumā tiktu noraidīts, piespriest atlīdzināt izdevumus, neizvērtējot
ļaunprātību vai, kā šajā lietā, neņemot vērā kreditora oficiālo atrašanās vietu. Turklāt ir jānorāda, ka, pat ja kreditora
sēdeklis ir Madridē, ir skaidrs, ka šāda tipa uzņēmumiem iestādes un pārstāvniecības ir visā Spānijas teritorijā. Līdz ar
to jautājums ir par to, vai, ņemot vērā attiecīgo direktīvu, tiesas izdevumus var likt segt visās rīkojuma par maksājumu procedūrās.”
13     Lai atbildētu valsts tiesai, ir jāatgādina, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru, piemērojot valsts tiesības, neatkarīgi no
tā, vai šīs normas pieņemtas pirms vai pēc direktīvas stāšanās spēkā, valsts tiesai, kurai ir jāinterpretē šīs tiesības, ir
pienākums to darīt, iespēju robežās ņemot vērā direktīvas tekstu un mērķi, lai panāktu tajā norādīto rezultātu, kā arī lai
izpildītu EKL 249. panta trešās daļas noteikumus (skat. it īpaši 2000. gada 14. septembra spriedumu lietā C-343/98
Collino
un
Chiappero
,
Recueil
, I‑6659. lpp., 21. punkts).
14     No iesniedzējtiesas sniegtā skaidrojuma un valsts tiesību interpretācijas izriet, ka tās neļauj uzlikt par pienākumu debitoram
segt izdevumus, kas izriet no profesionāla pārstāvja tiesā piedalīšanās, lai iesniegtu sākotnējo pieteikumu izdot rīkojumu
par maksājumu, ja procedūra nenonāk strīda stadijā vai ja kreditora iestādes vai pārstāvniecības atrašanās vieta ir attiecīgās
tiesas jurisdikcijā, situācijās, ko precīzi norāda iesniedzējtiesa savā jautājumā.
15     Saskaņā ar iepriekš minēto rezultāts, ko
QDQ Media
labā mēģina panākt, šādās situācijās nav sasniedzams, piemērojot valsts tiesības, pat iespēju robežās interpretējot tās atbilstoši
Direktīvai 2000/35.
16     Taču tādā gadījumā kā pamata lieta, ja runa ir par strīdu starp privātpersonām, direktīva pati par sevi nevar radīt pienākumus
attiecībā uz privātpersonu, un līdz ar to tā nevar tikt piesaukta attiecībā pret privātpersonu (skat. tostarp 1986. gada 26. februāra
spriedumu lietā 152/84
Marschall
,
Recueil
, 723. lpp., 48. punkts, un 2004. gada 5. oktobra spriedumu apvienotajās lietās no C-397/01 līdz C-403/01
Pfeiffer
u.c., Krājums, I-8835. lpp., 108. punkts).
17     Līdz ar to uz iesniedzējtiesas uzdoto jautājumu ir jāatbild, ka, nepastāvot iespējai, pamatojoties uz valsts tiesībām, to
izdevumu aprēķinā, ko varētu piespriest atlīdzināt privātpersonai, kam ir profesionāls parāds, iekļaut izdevumus, kas radušies
kreditora labā tiesvedībā par šī parāda piedziņu iesaistītam advokātam vai pārstāvim, Direktīva 2000/35 kā tāda nevar kalpot
par pamatu šādai iespējai.

Par tiesāšanās izdevumiem
18     Attiecībā uz lietas dalībniekiem pamata lietā šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par
tiesāšanās izdevumiem. Tiesāšanās izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, kas nav minēto lietas dalībnieku izdevumi,
nav atlīdzināmi.
Ar šādu pamatojumu Tiesa (sestā palāta) nospriež:
nepastāvot iespējai, pamatojoties uz valsts tiesībām, to izdevumu aprēķinā, ko varētu piespriest atlīdzināt privātpersonai,
kam ir profesionāls parāds, iekļaut izdevumus, kas radušies kreditora labā tiesvedībā par šī parāda piedziņu iesaistītam advokātam
vai profesionālam pārstāvim tiesā, Eiropas Parlamenta un Padomes 2000. gada 29. jūnija Direktīva 2000/35/EK par maksājumu
kavējumu novēršanu komercdarījumos pati par sevi nevar kalpot par pamatu šādai iespējai.
[Paraksti]
*
Tiesvedības valoda – spāņu.