CELEX: 62002TJ0253
Spoločná zahraničná a bezpečnostná politika
Obmedzujúce opatrenia namierené proti osobám spojeným s Usámom bin Ládinom, sieťou Al-Qaida a Talibanom
Právomoc Spoločenstva
Zmrazenie finančných prostriedkov
Zásada subsidiarity
Základné práva
Ius cogens
Súdna kontrola
Žaloba o neplatnosť

Právny rámec
Podľa článku 24 ods. 1 Charty Organizácie Spojených národov podpísanej 26. júna 1945 v San Franciscu (Spojené štáty) členovia
Organizácie Spojených národov (OSN) „zverujú Bezpečnostnej rade hlavnú zodpovednosť za zachovanie medzinárodného mieru a bezpečnosti
a uznávajú, že Bezpečnostná rada, plniac svoje povinnosti vyplývajúce pre ňu z tejto zodpovednosti, koná v ich mene“.
Podľa článku 25 Charty OSN „členovia [OSN] súhlasia, že prijmú a vykonajú rozhodnutia Bezpečnostnej rady podľa tejto Charty“.
Podľa článku 41 Charty OSN:
„Aby Bezpečnostná rada dodala svojim uzneseniam účinnosť, môže rozhodnúť, aké opatrenia bez použitia ozbrojenej sily sa majú
urobiť a môže vyzvať členov Organizácie Spojených národov, aby takéto opatrenia vykonali. Tieto opatrenia môžu zahrňovať úplné
alebo čiastočné prerušenie hospodárskych stykov, železničných, námorných, leteckých, poštových, telegrafných, rádiových alebo
iných spojov, ako aj prerušenie diplomatických stykov.“
Podľa článku 48 ods. 2 Charty OSN rozhodnutia Bezpečnostnej rady na zachovanie medzinárodného mieru a bezpečnosti „vykonávajú
členovia Organizácie Spojených národov priamo i vlastnými akciami v príslušných medzinárodných orgánoch, ktorých sú členmi“.
Podľa článku 103 Charty OSN „ak by došlo k stretu záväzkov členov Organizácie Spojených národov podľa tejto Charty s ich záväzkami
podľa akejkoľvek inej medzinárodnej dohody, majú prednosť záväzky podľa tejto Charty“.
Podľa článku 11 ods. 1 EÚ:
„Únia vymedzuje a uskutočňuje spoločnú zahraničnú a bezpečnostnú politiku zahŕňajúcu všetky oblasti zahraničnej a bezpečnostnej
politiky, ktorej cieľom je:
–        chrániť spoločné hodnoty, základné záujmy, nezávislosť a celistvosť Únie v súlade so zásadami Charty Organizácie Spojených
národov,
–        posilniť bezpečnosť Únie vo všetkých smeroch,
–        zachovať mier a posilniť medzinárodnú bezpečnosť v súlade so zásadami Charty Organizácie Spojených národov...“
Podľa článku 301 ES:
„Ak je v spoločnej pozícii alebo jednotnej akcii prijatej podľa ustanovení Zmluvy o Európskej únii týkajúcej sa spoločnej
zahraničnej a bezpečnostnej politiky stanovený určitý postup, aby Spoločenstvo prerušilo alebo obmedzilo čiastočne alebo úplne
hospodárske vzťahy s jednou alebo viacerými tretími krajinami, Rada prijme nevyhnutné naliehavé opatrenia, Rada koná [rozhoduje
–
neoficiálny preklad
] kvalifikovanou väčšinou na návrh Komisie“.
Článok 60 ods. 1 ES stanovuje:
„1.      Ak sa činnosť Spoločenstva, ako ju predvída článok 301, pokladá za nevyhnutnú, môže Rada prijať potrebné naliehavé opatrenia
v oblasti pohybu kapitálu a platieb so zreteľom na tretie krajiny [voči tretím krajinám –
neoficiálny preklad
], a to postupom vymedzeným v článku 301.
2.      Bez toho, aby bol dotknutý článok 297 a za predpokladu, že Rada neprijme opatrenia podľa odseku 1, členský štát môže z vážnych
politických dôvodov a z dôvodov naliehavosti prijať jednostranné opatrenia voči tretej krajine týkajúce sa pohybu kapitálu
a platieb. Komisia a ostatné členské štáty musia byť o týchto opatreniach informované najneskôr do dátumu, keď nadobudnú platnosť.
Na návrh Komisie môže Rada kvalifikovanou väčšinou rozhodnúť, že daný členský štát tieto opatrenia musí zmeniť alebo zrušiť.
Predseda Rady informuje o každom takom rozhodnutí Európsky parlament.“
Podľa článku 307 prvého odseku ES:
„Ustanovenia tejto zmluvy neovplyvnia práva a povinnosti vyplývajúce z dohôd uzavretých pred 1. januárom 1958 alebo pre pristupujúce
štáty pred dňom ich prístupu medzi jedným alebo viacerými členskými štátmi na jednej strane a jednou alebo viacerými tretími
krajinami na strane druhej.“
Na záver článok 308 ES stanovuje:
„v prípade, že na dosiahnutie niektorého z cieľov Spoločenstva v rámci fungovania spoločného trhu je potrebný akt Spoločenstva,
a táto zmluva na to neposkytuje potrebné právomoci, prijme Rada jednomyseľným rozhodnutím vhodné opatrenia na návrh Komisie
a po porade s Európskym parlamentom.“

Okolnosti predchádzajúce sporu
Bezpečnostná rada Organizácie Spojených národov (ďalej len „Bezpečnostná rada“) 15. októbra 1999 prijala rezolúciu č. 1267
(1999), ktorou okrem iného odsúdila skutočnosť, že na afganské územie sa naďalej prijímajú niektorí teroristi a sú tu školení,
ako aj že sa na tomto území naďalej pripravujú teroristické útoky, opätovne potvrdila svoje presvedčenie, že potlačenie medzinárodného
terorizmu je nevyhnutné na zachovanie medzinárodného mieru a bezpečnosti, a označila za poľutovaniahodné, že Taliban ešte
stále poskytuje útočisko Usámovi bin Ládinovi (Oussama ben Laden vo väčšine dokumentov francúzskeho znenia prijatých inštitúciami
Spoločenstva, po anglicky Usama bin Laden, po slovensky ďalej len Usáma bin Ládin) a takto mu umožňuje, rovnako ako jeho spoločníkom,
riadiť sieť stredísk na výcvik teroristov z nimi kontrolovaného územia a používať Afganistan ako základňu pre medzinárodné
teroristické činy. V odseku 2 tejto rezolúcie Bezpečnostná rada požadovala, aby Taliban okamžite vydal príslušným orgánom
menovaného Usámu bin Ládina. Na zabezpečenie splnenia tejto povinnosti odsek 4 písm. b) rezolúcie č. 1267 (1999) určil, že
všetky štáty musia najmä „zmraziť finančné prostriedky a ďalšie finančné zdroje plynúce okrem iného buď z majetku vo vlastníctve
Talibanu alebo pod jeho priamou alebo nepriamou kontrolou, alebo vo vlastníctve alebo pod kontrolou podnikov patriacich Talibanu
alebo ním kontrolovaných, ako boli určené výborom zriadeným podľa článku 6 nižšie, a dbať na to, aby ani predmetné finančné
prostriedky alebo ďalšie zdroje, ani iné finančné prostriedky alebo zdroje takto určené neboli sprístupnené alebo použité
v prospech Talibanu alebo podniku v jeho vlastníctve, alebo ním priamo alebo nepriamo kontrolovaného podniku či už ich štátnymi
príslušníkmi, alebo akoukoľvek inou osobou nachádzajúcou sa na ich území, s výnimkou konkrétnych prípadov, keď výbor z humanitárnych
dôvodov vydal odchylné povolenie“.
V odseku 6 rezolúcie č. 1267 (1999) Bezpečnostná rada rozhodla o zriadení výboru Bezpečnostnej rady v súlade s článkom 28
svojho dočasného rokovacieho poriadku, zloženého zo všetkých jej členov (ďalej len „výbor pre sankcie“) povereného najmä dohľadom
nad uplatňovaním opatrení uložených v odseku 4 štátmi, určením finančných prostriedkov a ďalších finančných zdrojov uvedených
v spomínanom odseku 4 a preverovaním žiadostí o výnimku z opatrení uvedených v tomto odseku 4.
Rada usúdila, že na vykonanie tejto rezolúcie je nevyhnutná činnosť Spoločenstva, a prijala 15. novembra 1999 spoločnú pozíciu
1999/727/SZBP o obmedzujúcich opatreniach vo vzťahu k Talibanu [
neoficiálny preklad
] (Ú. v. ES L 294, s. 1). Článok 2 spoločnej pozície nariaďuje zmrazenie finančných prostriedkov a ďalších finančných zdrojov,
ktoré má Taliban v držbe v zahraničí, za podmienok určených v rezolúcii Bezpečnostnej rady č. 1267 (1999).
Rada 14. februára 2000 prijala na základe článkov 60 ES a 301 ES nariadenie (ES) č. 337/2000 o zákaze letov a zmrazení finančných
prostriedkov a ďalších finančných zdrojov vo vzťahu k Talibanu v Afganistane [
neoficiálny preklad
] (Ú. v. ES L 43, s. 1).
Bezpečnostná rada prijala 19. decembra 2000 rezolúciu č. 1333 (2000), ktorá najmä požadovala, aby sa Taliban podriadil rezolúcii
č. 1267 (1999) predovšetkým tým, že prestane poskytovať útočisko a výcvik medzinárodným teroristom a ich organizáciám a vydá
príslušným orgánom Usámu bin Ládina, aby mohol byť súdený. Bezpečnostná rada najmä rozhodla o posilnení zákazu letov a zmrazenia
finančných prostriedkov uložených v súlade s rezolúciou č. 1267 (1999). Preto odsek 8 písm. c) rezolúcie č. 1333 (2000) stanovuje,
že všetky štáty musia najmä „bezodkladne zmraziť finančné prostriedky a ďalšie finančné aktíva Usámu bin Ládina a s ním spojených
fyzických a právnických osôb, ako ich určil [výbor pre sankcie], vrátane organizácie Al-Káida, a prostriedky plynúce z majetku
vo vlastníctve Usámu bin Ládina alebo s ním spojených fyzických a právnických osôb, alebo pod ich priamou alebo nepriamou
kontrolou, a dbať na to, aby ani predmetné finančné prostriedky alebo ďalšie zdroje, ani iné finančné prostriedky alebo zdroje
neboli sprístupnené alebo priamo alebo nepriamo použité v prospech Usámu bin Ládina, jeho spoločníkov alebo akejkoľvek inej
právnickej osoby v ich vlastníctve alebo nimi priamo alebo nepriamo kontrolovanej, vrátane organizácie Al-Káida, či už ich
štátnymi príslušníkmi alebo akoukoľvek inou osobou nachádzajúcou sa na ich území.“
Bezpečnostná rada v tom istom ustanovení poverila výbor pre sankcie vedením aktualizovaného zoznamu fyzických a právnických
osôb, ktoré uvedený výbor určil ako spojené s Usámom bin Ládinom, vrátane organizácie Al-Káida na základe informácií poskytnutých
štátmi a oblastnými organizáciami.
Bezpečnostná rada v odseku 17 rezolúcie č. 1333 (2000) žiadala všetky členské štáty a všetky medzinárodné alebo regionálne
organizácie, vrátane OSN a špecializovaných inštitúcií, podriadiť sa striktne ustanoveniam predmetnej rezolúcie, bez ohľadu
na existenciu akýchkoľvek práv alebo povinností udelených alebo uložených medzinárodnou dohodou.
Bezpečnostná rada v odseku 23 rezolúcie č. 1333 (2000) rozhodla, že opatrenia uložené okrem iného podľa odseku 8 sa budú uplatňovať
počas dvanástich mesiacov, a po uplynutí tohto obdobia Bezpečnostná rada rozhodne, či sa ich uplatňovanie predĺži za rovnakých
podmienok o ďalšie obdobie.
Rada usúdila, že na vykonanie tejto rezolúcie je nevyhnutná činnosť Spoločenstva, a prijala 26. februára 2001 spoločnú pozíciu
2001/154/SZBP o ďalších obmedzujúcich opatreniach vo vzťahu k Talibanu a o zmene a doplnení spoločnej pozície 96/746/SZBP
[
neoficiálny preklad
] (Ú. v. ES L 57, s. 1). Článok 4 spoločnej pozície stanovuje:
„Finančné prostriedky a ďalšie finančné aktíva Usámu bin Ládina a s ním spojených fyzických a právnických osôb, ako ich určil
[výbor pre sankcie], sa zmrazia a žiaden z prostriedkov alebo iných finančných zdrojov nebude sprístupnený ani Usámovi bin
Ládinovi, ani s ním spojeným fyzickým a právnickým osobám, ako ich určil [výbor pre sankcie] v súlade s ustanoveniami [rezolúcie
č. 1333 (2000)]. [
neoficiálny preklad
]
Rada na základe článkov 60 ES a 301 ES prijala 6. marca 2001 nariadenie (ES) č. 467/2001, ktoré zakazuje vývoz určitého tovaru
a služieb do Afganistanu, posilňuje zákaz letov a rozširuje zmrazenie finančných prostriedkov a ďalších finančných zdrojov
vo vzťahu k Talibanu v Afganistane a ktoré zrušuje nariadenie č. 337/2000 [
neoficiálny preklad
] (Ú. v. ES L 67, s. 1).
Podľa odôvodnenia č. 3 tohto nariadenia, opatrenia stanovené v rezolúcii č. 1333 (2000) „spadajú do pôsobnosti zmluvy, a preto,
najmä s cieľom zabrániť narušeniu hospodárskej súťaže, je pre vykonanie príslušných rozhodnutí Bezpečnostnej rady, pokiaľ
ide o územie Spoločenstva, potrebné prijať právne predpisy Spoločenstva“ [
neoficiálny preklad
].
Článok 1 nariadenia č. 467/2001 vymedzuje pojmy „finančné prostriedky“ a „zmrazenie finančných prostriedkov“.
Podľa článku 2 nariadenia č. 467/2001:
„1.      Všetky finančné prostriedky a iné finančné zdroje vo vlastníctve fyzickej alebo právnickej osoby, skupiny alebo subjektu označených
[výborom pre sankcie] a uvedených v prílohe I budú zmrazené.
2.      Žiadne finančné prostriedky alebo ďalšie finančné zdroje nebudú priamo ani nepriamo sprístupnené fyzickej alebo právnickej
osobe, skupine alebo subjektu označeným výborom pre sankcie proti Talibanu a uvedeným v prílohe I alebo poskytnuté v ich prospech.
3.      Odseky 1 a 2 sa nepoužijú na finančné prostriedky a zdroje, na ktoré sa vzťahuje výnimka udelená výborom pre sankcie proti
Talibanu. Výnimky možno získať prostredníctvom príslušných orgánov členských štátov uvedených v prílohe II.“ [
neoficiálny preklad
]
Podľa znenia článku 9 odseku 2 nariadenia č. 467/2001, „výnimky povolené výborom pre sankcie proti Talibanu sa uplatňujú v celom
Spoločenstve“ [
neoficiálny preklad
].
Príloha I nariadenia č. 467/2001 obsahuje zoznam fyzických a právnických osôb a subjektov, na ktoré sa vzťahuje zmrazenie
finančných prostriedkov uložené podľa článku 2. Podľa článku 10 ods. 1 nariadenia č. 467/2001 je Komisia splnomocnená zmeniť
a doplniť spomínanú prílohu I na základe rozhodnutí buď Bezpečnostnej rady, alebo výboru pre sankcie.
Príloha II nariadenia č. 467/2001 obsahuje zoznam vnútroštátnych orgánov príslušných pre uplatnenie najmä článku 2 odsek 3.
Pre Írsko sú tieto orgány na jednej strane Central Bank of Ireland, Financial Markets Department, a na druhej strane Department
of Foreign Affairs, Bilateral Economic Relations Section.
Výbor pre sankcie 8. marca 2001 zverejnil prvý konsolidovaný zoznam fyzických a právnických osôb, na ktoré sa má uplatniť
zmrazenie finančných prostriedkov podľa rezolúcií Bezpečnostnej rady č. 1267 (1999) a č. 1333 (2000). Odvtedy bol predmetný
zoznam niekoľkokrát zmenený a doplnený. Komisia takisto prijala na základe článku 10 nariadenia č. 467/2001 niekoľko nariadení,
ktorými zmenila a doplnila prílohu I predmetného nariadenia.
Výbor pre sankcie zverejnil 19. októbra 2001 nové
addendum
k zoznamu z 8. marca 2001, ktoré okrem iného obsahovalo najmä meno žalobcu, identifikovaného ako osoba spojená s Usámom bin
Ládinom, pod touto zmienkou:
„Bin Muhammad, Ayadi Chafiq (A. K. A. Ayadi Shafiq, Ben Muhammad; A. K. A. Ayadi Chafik, Ben Muhammad; A. K. A. Aiadi, Ben
Muhammad; A. K. A. Aiady, Ben Muhammad), Helene Meyer Ring 10‑1415‑80809, Munich, Germany; 129 Park Road, NW8, London, England;
28 Chausse Di Lille, Moscron, Belgium; Darvingasse 1/2/58‑60, Vienna, Austria; Tunisia; DOB: 21 January 1963; POB: Safais
(Sfax), Tunisia“.
V ten istý deň Komisia prijala nariadenie (ES) č. 2062/2001, ktorým sa tretíkrát mení a dopĺňa nariadenie č. 467/2001 [
neoficiálny preklad
] (Ú. v. ES L 277, s. 25). Podľa znenia článku 1 tohto nariadenia meno žalobcu bolo pripojené k prílohe I nariadenia č. 467/2001
pod zmienkou:
„BIN MUHAMMAD, Ayadi Chafiq (alias Ayadi Shafiq, Ben Muhammad) (alias Ayadi Chafik, Ben Muhammad) (alias Aiadi, Ben Muhammad)
(alias Aiady, Ben Muhammad), Helene Meyer Ring 10‑1415‑80809, Mníchov, Nemecko; 129 Park Road, NW8, Londýn, Anglicko; 28 Chaussée
de Lille, Mouscron, Belgicko; Darvingasse 1/2/58‑60, Viedeň, Rakúsko; Tunisko; dátum narodenia: 21. januára 1963; miesto narodenia:
Safais (Sfax), Tunisko“. [
neoficiálny preklad
]
Bezpečnostná rada prijala 16. januára 2002 rezolúciu č. 1390 (2002) stanovujúcu opatrenia, ktoré sa majú uložiť vo vzťahu
k Usámovi bin Ládinovi, členom organizácie Al-Káida, ako aj Talibanu a iným spojeným fyzickým osobám, skupinám, podnikom alebo
právnickým osobám. Táto rezolúcia v podstate stanovuje v odsekoch 1 a 2 zachovanie opatrení, najmä zmrazenia finančných prostriedkov,
uložených podľa odseku 4 písm. b) rezolúcie č. 1267 (1999) a podľa odseku 8 písm. c) rezolúcie č. 1333 (2000). Tieto opatrenia
budú v súlade s odsekom 3 rezolúcie č. 1390 (2002) opätovne posúdené Bezpečnostnou radou po uplynutí dvanástich mesiacov od
ich prijatia, pričom po uplynutí uvedeného obdobia Bezpečnostná rada môže rozhodnúť o ich zachovaní alebo o ich zdokonalení.
Rada usúdila, že na vykonanie tejto rezolúcie je nevyhnutná činnosť Spoločenstva, a prijala 27. mája 2002 spoločnú pozíciu
2002/402/SZBP o obmedzujúcich opatreniach vo vzťahu k Usámovi bin Ládinovi, členom organizácie Al-Káida, ako aj Talibanu a iným
spojeným fyzickým osobám, skupinám, podnikom alebo právnickým osobám a o zrušení spoločných pozícií 96/746, 1999/727, 2001/154
a 2001/771/SZBP [
neoficiálny preklad
] (Ú. v. ES L 139, s. 4). Článok 3 spoločnej pozície stanovuje najmä zotrvanie zmrazenia finančných prostriedkov a iného finančného
majetku alebo ekonomických zdrojov fyzických osôb, skupín, podnikov a právnických osôb uvedených v zozname vypracovanom výborom
pre sankcie v súlade s rezolúciami Bezpečnostnej rady č. 1267 (1999) a č. 1333 (2000).
Rada na základe článkov 60 ES, 301 ES a 308 ES prijala 27. mája 2002 nariadenie Rady (ES) č. 881/2002 z 27. mája 2002, ktoré
ukladá niektoré špecifické obmedzujúce opatrenia namierené proti niektorým osobám spojeným s Usámom bin Ládinom, sieťou Al-Káida
a Talibanom a ruší nariadenie Rady (ES) č. 467/2001, ktoré zakazuje vývoz určitého tovaru a služieb do Afganistanu, posilňuje
zákaz letov a rozširuje zmrazenie finančných prostriedkov a ďalších finančných zdrojov vo vzťahu k Talibanu v Afganistane
(Ú. v. ES L 139, s. 9; Mim. vyd. 18/001, s. 294, ďalej len „napadnuté nariadenie“).
Podľa odôvodnenia č. 4 tohto nariadenia opatrenia stanovené okrem iného rezolúciou Bezpečnostnej rady č. 1390 (2002) „spadajú
do pôsobnosti zmluvy, a preto, najmä s cieľom zabrániť narušeniu príslušnosti [hospodárskej súťaže –
neoficiálny preklad
], je pre vykonanie príslušných rozhodnutí Bezpečnostnej rady, pokiaľ ide o územie Spoločenstva, potrebné prijať právne predpisy
Spoločenstva“.
Článok 1 napadnutého nariadenia vymedzuje pojmy „finančné prostriedky“ a „zmrazenie finančných prostriedkov“ v podstate rovnako
ako článok 1 nariadenia č. 467/2001. Okrem iného definuje, čo treba rozumieť pod pojmom „ekonomické zdroje“.
Podľa článku 2 napadnutého nariadenia:
„1.      Všetky finančné prostriedky patriace, vo vlastníctve alebo v držbe fyzickej alebo právnickej osoby, skupiny alebo subjektu
označeného Výborom pre sankcie a uvedeného v prílohe I budú zmrazené.
2.      Žiadne finančné prostriedky nebudú priamo ani nepriamo sprístupnené fyzickej alebo právnickej osobe, skupine alebo subjektu,
alebo v jeho prospech, označeného Výborom pre sankcie a uvedeného v prílohe I.
3.      Žiadne ekonomické zdroje nebudú priamo ani nepriamo sprístupnené fyzickej alebo právnickej osobe, skupine alebo subjektu,
alebo v jeho prospech, označeného Výborom pre sankcie a uvedeného v prílohe I tak, aby bolo tejto osobe, skupine alebo subjektu
umožnené získať finančné prostriedky, tovar alebo služby.“
Podľa článku 4 napadnutého nariadenia:
„1.      Vedomá a zámerná účasť na činnostiach, ktorých cieľom alebo výsledkom je priame alebo nepriame obchádzanie článku [2, alebo
vykonávanie činností uvedených v článku –
neoficiálny preklad
] 3 bude zakázaná.
2.      Ľubovoľné informácie o tom, že ustanovenia tohto nariadenia sú alebo boli obchádzané, budú oznámené príslušným orgánom členských
štátov a Komisii priamo alebo prostredníctvom týchto príslušných orgánov.“
Podľa znenia článku 7 ods. 2 napadnutého nariadenia, „bez dotknutia práv a povinností členských štátov podľa Charty OSN bude
Komisia udržiavať všetky potrebné kontakty s Výborom pre sankcie pre účely efektívneho vykonávania tohto nariadenia“.
Príloha I napadnutého nariadenia obsahuje zoznam fyzických a právnických osôb a skupín, na ktoré sa vzťahuje zmrazenie finančných
prostriedkov uložené podľa článku 2. Tento zoznam obsahuje okrem iného meno žalobcu, identifikované pod zmienkou:
„Bin Muhammad, Ayadi Chafiq (alias Ayadi Shafiq, Ben Muhammad; alias Ayadi Chafik, Ben Muhammad; alias Aiadi, Ben Muhammad;
alias Aiady, Ben Muhammad), Helene Meyer Ring 10‑1415‑80809, Mníchov, Nemecko; 129 Park Road, Londýn NW8, Anglicko; 28 Chaussee
De Lille, Mouscron, Belgicko; Darvingasse 1/2/58‑60, Viedeň, Rakúsko; Tunisko; narodený 21.1.1963, Safais (Sfax), Tunisko.“
Bezpečnostná rada prijala 20. decembra 2002 rezolúciu č. 1452 (2002) smerujúcu k uľahčeniu dodržiavania povinností v oblasti
boja proti terorizmu. Odsek 1 rezolúcie stanovuje určitý počet výnimiek a odchýlok zo zmrazenia finančných prostriedkov a iných
ekonomických zdrojov uloženého podľa rezolúcií č. 1267 (1999), č. 1333 (2000) a č. 1390 (2002), ktoré môžu štáty povoliť z humanitárnych
dôvodov so súhlasom výboru pre sankcie.
Bezpečnostná rada prijala 17. januára 2003 rezolúciu č. 1455 (2003), ktorej cieľom je zdokonalenie uplatňovania opatrení uložených
podľa odseku 4 písm. b) rezolúcie č. 1267 (1999), odseku 8 písm. c) rezolúcie č. 1333 (2000) a odsekov 1 a 2 rezolúcie č. 1390
(2002). Tieto opatrenia budú podľa odseku 2 rezolúcie č. 1455 (2003) opätovne zdokonalené po uplynutí dvanástich mesiacov
alebo aj skôr, ak to bude potrebné.
Rada usúdila, že na vykonanie rezolúcie Bezpečnostnej rady č. 1452 (2002) je nevyhnutná činnosť Spoločenstva, a prijala 27. februára
2003 spoločnú pozíciu 2003/140/SZBP o výnimkách z reštriktívnych opatrení zavedených spoločnou pozíciou 2002/402/SZBP (Ú. v. ES
L 53, s. 62; Mim. vyd. 18/002, s. 80). Článok 1 spoločnej pozície stanovuje, že Európske spoločenstvo zohľadní pri uplatňovaní
opatrení uvedených v článku 3 spoločnej pozície 2002/402 výnimky povolené rezolúciou Bezpečnostnej rady č. 1452 (2002).
Rada prijala 27. marca 2003 nariadenie (ES) č. 561/2003, ktorým sa mení a dopĺňa, pokiaľ ide o výnimky zo zmrazenia finančných
prostriedkov a hospodárskych zdrojov, nariadenie (ES) č. 881/2002, ktoré ukladá niektoré špecifické obmedzujúce opatrenia
namierené proti niektorým osobám a subjektom spojeným s Usámom bin Ládinom, sieťou Al-Káida a Talibanom (Ú. v. ES L 82, s. 1;
Mim. vyd. 18/002, s. 91). V odôvodnení č. 4 tohto nariadenia Rada uvádza, že s ohľadom na rezolúciu č. 1452 (2002) je potrebné
upraviť opatrenia uložené Spoločenstvom.
Podľa článku 1 nariadenia č. 561/2003:
„Do nariadenia... č. 881/2002 sa vkladá tento článok...:
‚Článok 2a
1.      Článok 2 sa nevzťahuje na finančné prostriedky alebo hospodárske zdroje, ak:
a)      ktorýkoľvek z príslušných orgánov uvedených v prílohe II rozhodol na základe žiadosti podanej zainteresovanou fyzickou alebo
právnickou osobou, že tieto finančné prostriedky alebo hospodárske zdroje sú:
i)      potrebné na krytie základných výdavkov, vrátane platieb za potraviny, nájom alebo hypotéku, lieky a lekárske ošetrenie, dane,
poistné a poplatky za verejné služby;
ii)      určené výlučne na platbu primeraných poplatkov odborníkom a úhradu výdavkov, ktoré vznikli v súvislosti s poskytnutím právnych
služieb;
iii)  určené výlučne na platbu poplatkov alebo poplatkov za služby za bežné vedenie alebo spravovanie zmrazených finančných prostriedkov
alebo zmrazených hospodárskych zdrojov; alebo
iv)      potrebné na mimoriadne výdavky a
b)      takéto rozhodnutie bolo oznámené sankčnému výboru a
c)      i)     v prípade rozhodnutia podľa písm. a) bodov i), ii) alebo iii) sankčný výbor nenamietal voči rozhodnutiu do 48 hodín od jeho
oznámenia; alebo
ii)      v prípade rozhodnutia podľa písm. a) bod iv) výbor pre sankcie schválil rozhodnutie.
2.      Každý, kto chce využiť ustanovenia uvedené v ods. 1, sa obráti so svojou žiadosťou na relevantný príslušný orgán členského
štátu uvedený v prílohe II.
Príslušný orgán uvedený v prílohe II okamžite písomne oznámi osobe, ktorá podala žiadosť, ako aj každej inej osobe, orgánu
alebo subjektu, o ktorom mu je známe, že je priamo dotknutý, či bolo žiadosti vyhovené.
Príslušný orgán informuje aj ostatné členské štáty, či sa vyhovelo žiadosti o takúto výnimku.
3.      Finančné prostriedky, ktoré uvoľnilo a previedlo spoločenstvo s cieľom úhrady výdavkov, alebo ktoré boli uznané na základe
tohto článku, nepodliehajú ďalším obmedzujúcim opatreniam podľa článku 2.
...‘“
Komisia prijala 19. mája 2003 nariadenie Komisie (ES) č. 866/2003, ktorým sa osemnástykrát mení a dopĺňa nariadenie Rady (ES)
č. 881/2002, ktoré ukladá niektoré špecifické obmedzujúce opatrenia namierené proti niektorým osobám a subjektom spojeným
s Usámom bin Ládinom, sieťou Al-Qaida a Talibanom a zrušuje nariadenie Rady (ES) č. 467/2001 (Ú. v. EÚ L 124, s. 19; Mim.
vyd. 18/02, s. 114). Podľa článku 1 a bodu 5 prílohy k tomuto nariadeniu sa príloha I napadnutého nariadenia mení a dopĺňa
tak, že položka týkajúca sa žalobcu (pozri bod 38 vyššie) sa nahrádza takto:
„Ayadi Shafiq Ben Mohamed Ben Mohamed [alias a) Bin Muhammad, Ayadi Chafiq; b) Ayadi Chafik, Ben Muhammad; c) Aiadi, Ben Muhammad;
d) Aiady, Ben Muhammad; e) Ayadi Shafig Ben Mohamed; f) Ben Mohamed, Ayadi Chafig; g) Abou El Baraa], a) Helene Meyer Ring
10‑1415‑80809, Mníchov, Nemecko; b) 129 Park Road, NW8, Londýn, Anglicko; c) 28 Chaussée De Lille, Moscron, Belgicko; d) Darvingasse
1/2/58‑60, Viedeň, Rakúsko; dátum narodenia: 21. marec 1963; miesto narodenia: Sfax, Tunisko; štátna príslušnosť: tuniská,
bosnianska, rakúska; č. pasu: E 423362 vydaný v Islamabáde 15. mája 1988; národné identifikačné č.: 1292931; ďalšie informácie:
meno jeho matky je Medina Abid; v súčasnosti sa nachádza v Írsku.“
Dňa 30. januára 2004 Komisia prijala nariadenie Komisie (ES) č. 180/2004, ktorým sa dvadsiatydeviaty krát mení a dopĺňa nariadenie
Rady (ES) č. 881/2002, ktoré ukladá niektoré špecifické obmedzujúce opatrenia namierené proti niektorým osobám a subjektom
spojeným s Usámom bin Ládinom, sieťou Al‑Qaida a Talibanom a zrušuje nariadenie Rady (ES) č. 467/2001 (Ú. v. EÚ L 28, s. 15;
Mim. vyd. 18/003, s. 25). Podľa znenia článku 1 a bodu 4 prílohy k tomuto nariadeniu sa príloha I k napadnutému nariadeniu
mení a dopĺňa v tom zmysle, že položka týkajúca sa žalobcu (pozri bod 38 vyššie) sa nahrádza takto:
„Ayadi Shafiq Ben Mohamed Ben Mohamed [alias a) Bin Muhammad, Ayadi Chafiq; b) Ayadi Chafik, Ben Muhammad; c) Aiadi, Ben Muhammad;
d) Aiady, Ben Muhammad; e) Ayadi Shafig Ben Mohamed; f) Ben Mohamed, Ayadi Chafig; g) Abou El Baraa], a) Helene Meyer Ring
10-1415-80809, Mníchov, Nemecko, b) 129 Park Road, NW8, Londýn, Anglicko, c) 28 Chaussée De Lille, Moscron, Belgicko. Dátum
narodenia: 21. marec 1963. Miesto narodenia: Sfax, Tunisko. Štátna príslušnosť: a) tuniská, b) bosnianska. Pas č. E 423362
vystavený v Islamabáde 15. mája 1988. Národné identifikačné číslo: 1292931. Ďalšie údaje: meno matky je Medina Abid; v súčasnosti
sa zdržiava v Írsku.“
Dňa 30. januára 2004 Bezpečnostná rada prijala rezolúciu č. 1526 (2004), ktorej cieľom je jednak zdokonalenie uplatňovania
opatrení uložených podľa článku 4 písm. b) rezolúcie č. 1267 (1999), odseku 8 písm. c) rezolúcie č. 1333 (2000) a odsekov
1 a 2 rezolúcie č. 1390 (2002) a jednak posilnenie právomocí výboru pre sankcie. Podľa odseku 3 rezolúcie č. 1526 (2004) budú
tieto opatrenia opätovne zdokonalené o 18 mesiacov alebo v prípade potreby aj skôr.
Podľa odseku 18 rezolúcie č. 1526 (2004) Bezpečnostná rada „výrazne povzbudzuje všetky štáty, aby v rámci možností informovali
fyzické a právnické osoby zapísané na zozname [výboru pre sankcie] o opatreniach prijatých voči nim, o smerniciach [výboru
pre sankcie] a o rezolúcii č. 1452 (2002)“.
Dňa 29. júla 2005 Bezpečnostná rada prijala rezolúciu č. 1617 (2005). Táto rezolúcia stanovuje okrem iného zachovanie opatrení
uložených podľa odseku 4 písm. b) rezolúcie č. 1267 (1999), odseku 8 písm. c) rezolúcie č. 1333 (2000) a odsekov 1 a 2 rezolúcie
č. 1390 (2002). Podľa odseku 21 rezolúcie č. 1617 (2005), budú tieto opatrenia v prípade potreby opätovne preskúmané o 17
mesiacov s cieľom ich prípadného sprísnenia.
Dňa 17. januára 2006 Komisia prijala nariadenie Komisie (ES) č. 76/2006, ktorým sa šesťdesiaty prvýkrát mení a dopĺňa nariadenie
Rady (ES) č. 881/2002, ktoré ukladá niektoré špecifické obmedzujúce opatrenia namierené proti niektorým osobám a subjektom
spojeným s Usámom bin Ládinom, sieťou Al-Qaida a Talibanom a zrušuje nariadenie Rady (ES) č. 467/2001 (Ú. v. EÚ L 12, s. 7).
Podľa znenia článku 1 a bodu 8 prílohy k tomuto nariadeniu sa príloha I k napadnutému nariadeniu mení a dopĺňa v tom zmysle,
že položka týkajúca sa žalobcu (pozri bod 45 vyššie) sa nahrádza takto:
„Shafiq Ben Mohamed Ben Mohamed Al-Ayadi [alias a) Bin Muhammad, Ayadi Chafiq, b) Ayadi Chafik, Ben Muhammad, c) Aiadi, Ben
Muhammad, d) Aiady, Ben Muhammad, e) Ayadi Shafig Ben Mohamed, f) Ben Mohamed, Ayadi Chafig, g) Abou El Baraa]. Adresa: a)
Helene Meyer Ring 10‑1415‑80809, Mníchov, Nemecko, b) 129 Park Road, NW8, Londýn, Anglicko, c) 28 Chaussée De Lille, Mouscron,
Belgicko, d) Street of Provare 20, Sarajevo, Bosna a Hercegovina (naposledy evidovaná adresa v Bosne a Hercegovine). Dátum
narodenia: a) 21.3.1963, b) 21.1.1963. Miesto narodenia: Sfax, Tunisko. Štátna príslušnosť: a) Tunisko, b) Bosna a Hercegovina.
Číslo pasu: a) E 423362, vydaný v Islamabade 15.5.1988, b) 0841438 (bosniansky hercegovinský pas vydaný 30.12.1998, jeho platnosť
sa skončila 30.12.2003). Národné identifikačné číslo: 1292931. Ďalšie informácie: a) adresa v Belgicku je P. O. Box, b) meno
jeho otca je Mohamed, meno jeho matky je Medina Abid, c) údajne žije v Dubline, Írsko.“

Konanie
Návrhom podaným do kancelárie Súdu prvého stupňa 26. augusta 2002 podal pán Ayadi proti Rade a Komisii žalobu smerujúcu k čiastočnému
zrušeniu napadnutého nariadenia.
Samostatným podaním do kancelárie Súdu prvého stupňa z 25. októbra 2002 Komisia vzniesla námietku neprípustnosti podľa článku
114 rokovacieho poriadku Súdu prvého stupňa. Žalobca predložil svoje pripomienky k tejto námietke 18. decembra 2002. Uznesením
z 3. februára 2003 Súd prvého stupňa (druhá komora) zamietol žalobu ako neprípustnú v rozsahu, v akom smeruje proti Komisii,
a zaviazal žalobcu na náhradu trov konania týkajúcich sa tejto časti konania.
Samostatným podaním podaným do kancelárie Súdu prvého stupňa 13. novembra 2002 pán Ayadi požiadal o pomoc súvisiacu s trovami
konania. Uznesením z 3. februára 2003 predseda druhej komory Súdu prvého stupňa rozhodol, že pán Ayadi má právo na poskytnutie
pomoci súvisiacej s trovami konania.
Podaním zapísaným do registra kancelárie Súdu prvého stupňa 8. januára 2003 Spojené kráľovstvo Veľkej Británie a Severného
Írska podalo návrh na vstup vedľajšieho účastníka do konania na podporu žalovanej. Uznesením zo 7. februára 2003 predseda
druhej komory Súdu prvého stupňa vyhovel tomuto návrhu. Vedľajší účastník predložil svoje vyjadrenie v stanovenej lehote.
Podaním zapísaným do registra kancelárie Súdu prvého stupňa 24. júla 2003 Komisia podala návrh na vstup vedľajšieho účastníka
do konania na podporu žalovanej. Uznesením z 22. októbra 2003 predseda druhej komory Súdu prvého stupňa vyhovel tomuto návrhu
podľa článku 116 ods. 6 rokovacieho poriadku.
Na základe správy sudcu spravodajcu Súd prvého stupňa (druhá komora) rozhodol o otvorení ústnej časti konania.
Prednesy účastníkov konania a ich odpovede na otázky, ktoré im Súd prvého stupňa položil, boli vypočuté na pojednávaní 25. októbra
2005 s výnimkou Spojeného kráľovstva, ktoré sa ospravedlnilo.

Návrhy účastníkov konania
Žalobca navrhuje, aby Súd prvého stupňa:
–        zrušil článok 2 a v rozsahu, v akom sa týka článku 2, článok 4 napadnutého nariadenia,
–        subsidiárne zrušil zmienku o žalobcovi v prílohe I napadnutého nariadenia,
–        zaviazal Radu na náhradu trov konania.
Na pojednávaní žalobca upresnil, že jeho žaloba smeruje proti napadnutému nariadeniu iba v rozsahu, v akom sa ho priamo a osobne
týka, čo Súd prvého stupňa poznamenal v zápisnici z pojednávania.
Rada podporovaná Spojeným kráľovstvom a Komisiou navrhuje, aby Súd prvého stupňa:
–        zamietol žalobu,
–        zaviazal žalobcu na náhradu trov konania.

Skutkový stav
Žalobca uvádza, že je tuniským štátnym príslušníkom a má trvalý pobyt v Írsku od roku 1997 spolu so svojou manželkou, tiež
tuniskou štátnou príslušníčkou, a ich dvomi maloletými deťmi, ktoré sú obidve írskymi štátnymi príslušníkmi. Ich bankové účty
v Írsku a v Spojenom kráľovstve boli zmrazené na príkaz týchto dvoch členských štátov. Žalobca, ktorý bol výborom pre sankcie
označený ako osoba spojená s Usámom bin Ládinom, spochybňuje dôvodnosť tohto označenia, ale pripúšťa, že toto spochybnenie
nie je predmetom tejto žaloby.

Právny stav
1.
O prípustnosti

Tvrdenia účastníkov konania
Vo svojom vyjadrení vedľajšieho účastníka Spojené kráľovstvo poznamenáva, že majetok žalobcu bol zmrazený na základe nariadenia
č. 467/2001. Napadnuté nariadenie sa obmedzuje na zachovanie zmrazenia jeho majetku, teda bez toho, že by podstatným spôsobom
menilo právne postavenie žalobcu v zmysle judikatúry (rozsudok Súdneho dvora z 11. novembra 1981, IBM/Komisia, 60/81, Zb.
s. 2639, bod 9). Za týchto podmienok Spojené kráľovstvo uvádza, že žalobca mal napadnúť nariadenie č. 467/2001 a že táto žaloba
podaná proti napadnutému nariadeniu je podaná oneskorene, a preto neprípustná.
Počas pojednávania žalobca uviedol, že účinky nariadenia č. 467/2001 boli prísne časovo vymedzené, podobne ako rezolúcia Bezpečnostnej
rady č. 1333 (2000), ktorú toto nariadenie vykonávalo (pozri bod 18 vyššie). Naopak časové účinky napadnutého nariadenia sú
neobmedzené, podobne ako rezolúcia Bezpečnostnej rady č. 1390 (2002), ktorú vykonáva a ktorá uvádza iba možnosť prehodnotenia
po dvanástich mesiacoch (pozri bod 30 vyššie). Prijatie napadnutého nariadenia tak má za následok podstatnú zmenu právneho
postavenia žalobcu.
Rada nechcela zaujať stanovisko k tejto otázke na pojednávaní. Naopak Komisia sa pripojila k úvahe Spojeného kráľovstva. Podľa
názoru Komisie dočasná povaha predmetných rezolúcií Bezpečnostnej rady nie je relevantným prvkom pre rozlíšenie nariadenia
č. 467/2001 od napadnutého nariadenia, keďže všetky tieto rezolúcie uvádzajú mechanizmus prehodnotenia ich uplatniteľnosti
po dvanástich mesiacoch. Okolnosť že napadnuté nariadenie sa zakladá na odlišnom právnom základe než právny základ nariadenia
č. 467/2001 nie je relevantná, pretože podľa Komisie táto okolnosť nemá za následok zmenu právneho postavenia žalobcu.

Posúdenie Súdom prvého stupňa
Podľa článku 40 štvrtého odseku Štatútu Súdneho dvora návrh na vstup vedľajšieho účastníka do konania môže obsahovať iba návrhy
podporujúce jedného z účastníkov konania. Okrem toho podľa článku 116 ods. 3 Rokovacieho poriadku Súdu prvého stupňa vedľajší
účastník konania musí prijať spor v stave, v akom sa nachádza v dobe jeho vstupu do konania.
Rada vo svojich návrhoch neuviedla námietku neprípustnosti.
Spojené kráľovstvo a Komisia teda neboli oprávnení vzniesť takúto námietku neprípustnosti a Súd prvého stupňa nie je povinný
skúmať dôvody uvedené v tejto súvislosti (pozri v tomto zmysle rozsudok Súdneho dvora z 24. marca 1993, CIRFS a i./Komisia,
C‑313/90, Zb. s. I‑1125, bod 22).
Z ustálenej judikatúry však vyplýva, že v zmysle článku 113 Rokovacieho poriadku Súdu prvého stupňa môže Súd prvého stupňa
kedykoľvek i bez návrhu preskúmať prekážky konania z dôvodu verejného záujmu, vrátane tých, ktoré uvádzajú vedľajší účastníci
konania (pozri rozsudok Súdu prvého stupňa zo 14. apríla 2005, Sniace/Komisia, T‑88/01, Zb. s. II‑1165, bod 52 a tam citovanú
judikatúru).
V prejednávanej veci námietka neprípustnosti uvádzaná vedľajšími účastníkmi konania nastoľuje otázku verejného záujmu v rozsahu,
v akom sa týka prípustnosti žaloby (rozsudok Súdneho dvora z 29. apríla 2004 Taliansko/Komisia, C‑298/00 P, Zb. s. I‑4087,
bod 35). Súd prvého stupňa ju teda môže skúmať aj bez návrhu.
Hoci Spojené kráľovstvo uvádza na podporu tejto námietky neprípustnosti rozsudok IBM/Komisia, už citovaný v bode 61 vyššie,
námietka sa zakladá najmä na ustálenej judikatúre Súdneho dvora a Súdu prvého stupňa týkajúcej sa aktov, ktorými sa potvrdzuje
skorší akt.
Podľa tejto judikatúry je žaloba o neplatnosť podaná proti aktu potvrdzujúcemu skorší akt, ktorý sa nenapadol v stanovenej
lehote, neprípustná (rozsudky Súdneho dvora z 15. decembra 1988, Irish Cement/Komisia, 166/86 a 220/86, Zb. s. 6473, bod 16,
a z 11. januára 1996, Zunis Holding a i./Komisia, C‑480/93 P, Zb. s. I‑1, bod 14). Akt iba potvrdzuje skorší akt, ak neobsahuje
žiadny nový prvok vo vzťahu ku skoršiemu aktu a ak mu nepredchádzalo prehodnotenie situácie adresáta tohto skoršieho aktu
(rozsudok Súdneho dvora z 9. marca 1978, Herpels/Komisia, 54/77, Zb. s. 585, bod 14, a uznesenie Súdneho dvora zo 7. decembra
2004, Internationaler Hilfsfonds/Komisia, C‑521/03, neuverejnené v Zbierke, bod 47; rozsudok Súdu prvého stupňa z 15. októbra
1997, IPK/Komisia, T‑331/94, Zb. s. II‑1665, bod 24, a uznesenie Súdu prvého stupňa zo 4. mája 1998, BEUC/Komisia, T‑84/97,
Zb. s. II‑795, bod 52).
V prejednávanej veci je nutné konštatovať, že napadnuté nariadenie je vo vzťahu k nariadeniu č. 467/2001 novým aktom a že
mu predchádzalo prehodnotenie situácie osôb zahrnutých, podobne ako žalobca, do zoznamov pripojených k týmto nariadeniam.
V prvom rade sa tak nadpis, ako aj odôvodnenie a hmotné ustanovenia týchto dvoch nariadení podstatne odlišujú, čo samo osebe
postačuje na vylúčenie tézy, podľa ktorej jedno nariadenie iba potvrdzuje druhé. Vymedzenie pojmu „finančné prostriedky“ uvedené
v článku 1 napadnutého nariadenia presne nezodpovedá vymedzeniu pojmu „finančné prostriedky“ uvedenému v článku 1 nariadenia
č. 467/2001 a skôr menované nariadenie upravuje okrem zmrazenia finančných prostriedkov tiež zmrazenie „ekonomických zdrojov“,
ktoré neupravuje druhé nariadenie.
Ďalej, nariadenie č. 467/2001 bolo prijaté na vykonanie rezolúcie Bezpečnostnej rady č. 1333 (2000) v Spoločenstve v súlade
so spoločnou pozíciou 2001/154, zatiaľ čo cieľom napadnutého nariadenia bolo vykonať rezolúciu č. 1390 (2002), v súlade so
spoločnou pozíciou 2002/402.
Rezolúcia č. 1390 (2002) a spoločná pozícia 2002/402 nesporne v porovnaní s rezolúciou č. 1330 (2000) a spoločnou pozíciou
2001/154 obsahovali nové prvky a skôr menovanej rezolúcii a spoločnej pozícii predchádzalo preskúmanie situácie nastolenej
neskôr menovanou rezolúciou a spoločnou pozíciou. To isté nevyhnutne platí aj vo vzťahu k napadnutému nariadeniu a nariadeniu
č. 467/2001.
Podľa znenia odôvodnení 3 a 7 spoločnej pozície 2002/402, rezolúcia č. 1390 (2002) „upravuje pôsobnosť sankcií týkajúcich
sa zmrazenia prostriedkov“ zavedených rezolúciou č. 1333 (2000), a „preto [by sa mali upraviť –
neoficiálny preklad
] reštriktívne opatrenia Európskej únie podľa rezolúcie č. 1390 (2002)“. Rovnako podľa znenia odôvodnení 2 a 4 napadnutého
nariadenia „Bezpečnostná rada rozhodla..., že má byť upravený rozsah zmrazenia finančných prostriedkov“, a preto je „potrebné
[prijať –
neoficiálny preklad
] právne predpisy spoločenstva“.
Podľa znenia odseku 23 rezolúcie č. 1333 (2000) sa opatrenia uložené touto rezolúciou budú uplatňovať počas dvanástich mesiacov
a po uplynutí tohto obdobia Bezpečnostná rada posúdi, či sa im Taliban podriadil, a následne rozhodne, či sa ich uplatňovanie
predĺži za rovnakých podmienok o ďalšie obdobie. Rezolúcia č. 1390 (2002) v porovnaní s rezolúciou č. 1333 (2000) teda obsahuje
nový a významný prvok, keďže podstatne rozširuje rozsah časového uplatnenia
.
Takto v rozpore s tým, čo tvrdia Spojené kráľovstvo a Komisia, bolo právne postavenie žalobcu rezolúciou č. 1390 (2002), spoločnou
pozíciou 2002/402 a napadnutým nariadením podstatne zmenené. Prostredníctvom týchto aktov totiž finančné prostriedky žalobcu
zostali zmrazené aj po uplynutí obdobia dvanástich mesiacov uvedeného v odseku 23 rezolúcie č. 1333 (2000), hoci pokiaľ by
tieto akty neboli prijaté, povinnosť uložená všetkým členským štátom OSN zamraziť finančné prostriedky žalobcu upravená predmetnou
rezolúciou by automaticky zanikla po uplynutí predmetného obdobia a akty Spoločenstva vykonávajúce túto rezolúciu by sa stali
neúčinnými.
Okrem toho, hoci je pravda, že podľa znenia odseku 1 rezolúcie č. 1390 (2002) sa Bezpečnostná rada rozhodla „zachovať“ opatrenia
zavedené rezolúciou č. 1333 (2000) v dôsledku ich preskúmania upraveného v odseku 23 tejto rezolúcie, a ako to potvrdzuje
odsek 3 rezolúcie č. 1390 (2002), v zmysle ktorého opatrenia, ktoré zavádza, budú opätovne „posúdené“ o dvanásť mesiacov.
Nakoniec, výlučným právnym základom nariadenia č. 467/2001 boli články 60 ES a 301 ES v čase, keď predmetné opatrenia smerovali
k prerušeniu alebo obmedzeniu hospodárskych vzťahov s treťou krajinou, zatiaľ čo napadnuté nariadenie bolo prijaté na právnom
základe článkov 60 ES, 301 ES a 308 ES v čase, keď už neexistoval žiadny vzťah medzi týmito opatreniami a územím alebo režimom
vládnucim v tretej krajine. V rozpore s tým, čo tvrdila Komisia na pojednávaní, táto zmena právneho základu predmetných aktov,
ku ktorej došlo s ohľadom na vývoj medzinárodnej situácie, do ktorej rámca sa postupne začlenili sankcie nariadené Bezpečnostnou
radou a vykonané Spoločenstvom, predstavuje nový prvok a vyžaduje preskúmanie situácie žalobcu. Vyplýva z toho najmä zmena
jeho právneho postavenia umožňujúca dovolávať sa na podporu jeho žaloby o neplatnosť úplne odlišných právnych dôvodov a tvrdení
(pozri v tomto zmysle rozsudok Súdu prvého stupňa z 21. septembra 2005, Yusuf a Al Barakaat International Foundation/Rada
a Komisia, T‑306/01, Zb. s. II‑03533, proti ktorému bolo podané odvolanie, ďalej len „rozsudok Yusuf“, body 108 až 124 a body
125 až 170, a Kadi/Rada a Komisia, T‑315/01, Zb. s. II‑03649, proti ktorému bolo podané odvolanie, ďalej len „rozsudok Kadi“,
body 87 až 135).
Z toho vyplýva, že námietka neprípustnosti vznesená Spojeným kráľovstvom a Komisiou sa musí zamietnuť.
Pokiaľ ide o ostatné podmienky prípustnosti žaloby, je potrebné z úradnej moci uviesť, že v rozsahu, v akom je žalobca menovite
uvedený v prílohe I napadnutého nariadenia, je ním priamo a osobne dotknutý v zmysle článku 230 štvrtého odseku ES, keďže
toto nariadenie má nesporne všeobecnú platnosť (pozri v tomto zmysle rozsudok Yusuf, bod 186). Táto žaloba je teda prípustná.
2.
O veci samej
Na podporu svojich návrhov žalobca v podstate uvádza tri žalobné dôvody založené po prvé na nedostatku právomoci Rady prijať
články 2 a 4 napadnutého nariadenia (ďalej len „napadnuté ustanovenia“), ako aj na zneužití právomoci, po druhé na porušení
základných zásad subsidiarity a proporcionality a ľudských práv a po tretie na porušení podstatných formálnych náležitostí.

O prvom žalobnom dôvode založenom na nedostatku právomoci, ako aj na zneužití právomoci
Tvrdenia účastníkov konania
Podľa žalobcu články 60 ES a 301 ES neudeľovali Rade právomoc prijať napadnuté ustanovenia, pretože vláda Talibanu v Afganistane
padla pred ich prijatím. Tieto ustanovenia umožňujú prijať iba opatrenia smerujúce k prerušeniu alebo obmedzeniu, prípadne
aj selektívnemu, „hospodárskych vzťahov s jednou alebo viacerými tretími krajinami“. Na rozdiel od nariadenia č. 467/2001,
ktoré stanovovalo hospodárske sankcie proti Afganistanu, napadnuté nariadenie sa týka výlučne osôb spojených s Usámom bin
Ládinom, sieťou Al-Káida a Talibanom. Tieto subjekty nie sú tretími krajinami a netvoria vládu akejkoľvek časti Afganistanu.
Pokiaľ ide o článok 308 ES, žalobca tvrdí, že tento neudeľuje Rade právomoc nariadiť členským štátom zaviesť hospodárske sankcie
voči jednotlivcom v rozpore so základnými právami týchto jednotlivcov. Takáto právomoc porušuje obmedzenia právomoci udelenej
reštriktívnymi ustanoveniami článkov 60 ES a 301 ES.
Prijatie napadnutých ustanovení predstavuje teda aj zneužitie právomoci udelenej Rade článkami 60 ES a 301 ES.
Rada namieta voči tvrdeniam žalobcu odkazujúc na rozsudky Yusuf a Kadi.
Posúdenie Súdom prvého stupňa
Súd prvého stupňa sa už v rozsudku Yusuf (body 107 až 170) a Kadi (body 87 až 135) vyslovil o právomoci Spoločenstva podľa
článkov 60 ES, 301 ES a 308 ES pre prijatie ustanovení, akými sú ustanovenia uvedené v napadnutom nariadení, ktoré stanovujú
ekonomické a finančné sankcie proti fyzickým a právnickým osobám v rámci boja proti medzinárodnému terorizmu, bez toho, aby
bol stanovený akýkoľvek vzťah s treťou krajinou, na rozdiel od toho, čo stanovovalo nariadenie č. 467/2001.
Pri tejto príležitosti, ako to žalobca výslovne uznal na pojednávaní v odpovedi na otázku Súdu prvého stupňa, bolo vyčerpávajúcim
spôsobom odpovedané na tvrdenia týkajúce sa tejto otázky, ktoré sa v podstate zhodujú s tvrdeniami účastníkov konania v rámci
tejto žaloby (pozri, pokiaľ ide o analogické tvrdenia uvádzané účastníkmi v konaní, ktorého sa týkal rozsudok Yusuf, body
80 až 106 tohto rozsudku, a pokiaľ ide o analogické tvrdenia uvádzané účastníkmi v konaní, ktorého sa týkal rozsudok Kadi,
body 64 až 86 tohto rozsudku).
V závere svojho odôvodnenia Súd prvého stupňa konštatoval, že „inštitúcie a Spojené kráľovstvo teda oprávnene tvrdia, že Rada
mala právomoc prijať napadnuté nariadenie, ktoré uskutočňuje v Spoločenstve ekonomické a finančné sankcie stanovené v spoločnej
pozícii 2002/402 na kumulovanom základe článkov 60 ES, 301 ES a 308 ES“ (rozsudky Yusuf, bod 170, a Kadi, bod 135).
Je teda potrebné z dôvodov v podstate zhodných s dôvodmi uvedenými v rozsudkoch Yusuf a Kadi zamietnuť výhrady žalobcu založené
na nedostatku právomoci Spoločenstva (pozri v súvislosti s možnosťou súdu Spoločenstva odôvodniť rozsudok odkazom na skorší
rozsudok, ktorým sa rozhodlo o v podstate zhodných otázkach, rozsudok Súdneho dvora z 25. októbra 2005, Crailsheimer Volksbank,
C‑229/04, Zb. s. I‑9273, body 47 až 49).
Čo sa týka výhrady založenej na zneužití právomoci, ktorá ako jediná odlišuje toto konanie od konaní, ktorých sa týkali rozsudky
Yusuf a Kadi, musí sa tiež zamietnuť, pretože sa uvádzala len ako jednoduchý dôsledok ostatných výhrad žalobcu týkajúcich
sa právomoci.
Prvý žalobný dôvod sa musí preto zamietnuť v celom jeho rozsahu.

O druhom žalobnom dôvode založenom na porušení základných zásad subsidiarity a proporcionality a ľudských práv
Tvrdenia účastníkov konania
V prvej časti žalobného dôvodu žalobca tvrdí, že napadnuté ustanovenia porušujú zásadu subsidiarity, pretože ukladajú členským
štátom z dôvodu ich záväzkov podľa práva Spoločenstva povinnosť prijať opatrenia, ktoré podľa medzinárodného práva patria
do ich slobody voľby.
V tejto súvislosti žalobca uvádza, že články 25 a 41 Charty OSN vykladané vo svetle zásad tejto organizácie, a najmä zásady
rovnosti zvrchovaných členských štátov, uvedenej v článku 2 bode 1 predmetnej charty, neukladajú členským štátom OSN uplatňovať
ako také opatrenia, ktoré ich Bezpečnostná rada „vyzve“ vykonať. Členské štáty sú naopak slobodné pri výbere spôsobu, akým
odpovedia na túto výzvu.
Naopak výklad Rady, podľa ktorého odsek 8 písmeno c) a odsek 17 rezolúcie Bezpečnostnej rady č. 1333 (2000) zaväzujú členov
OSN a následne inštitúcie Spoločenstva, je v rozpore so základnými normami medzinárodného práva, a najmä článkami 7, 8, 17,
22 a 23 Všeobecnej deklarácie ľudských práv prijatej Valným zhromaždením Organizácie spojených národov 10. decembra 1948,
pretože umožňuje výboru pre sankcie donútiť členov Organizácie spojených národov, aby zbavili výborom označeného jednotlivca
všetkých finančných zdrojov, bez toho, aby zainteresovaný jednotlivec mal právo dozvedieť sa dôvody tohto opatrenia a skutočnosti,
na ktorých sa toto opatrenie zakladá, a bez toho, aby mal prístup k nezávislému alebo súdnemu orgánu, ktorý by mohol rozhodnúť
o jeho dôvodnosti.
Okrem toho dokonca aj za predpokladu, že predmetné rezolúcie Bezpečnostnej rady zaväzujú členské štáty, Rada nevysvetlila,
prečo v prejednávanej veci musela konať sama namiesto nich.
V druhej časti žalobného dôvodu žalobca tvrdí, že napadnuté ustanovenia porušujú zásadu proporcionality v rozsahu, v akom
je ich dôsledkom pozbavenie jednotlivca všetkých príjmov a sociálnej pomoci a v konečnom dôsledku všetkých prostriedkov na
živobytie pre neho a jeho rodinu. Takéto opatrenia nie sú nevyhnutné ani na pozbavenie zdrojov Usámu bin Ládina.
V tretej časti žalobného dôvodu žalobca tvrdí, že napadnuté ustanovenia porušujú jeho základné práva, najmä právo na prístup
k jeho majetku uznané článkom 1 prvého dodatkového protokolu k Európskemu dohovoru o ochrane základných ľudských práv a slobôd
(ďalej len „EDĽP“) a právo na spravodlivé súdne konanie priznané článkom 6 EDĽP. Dôsledkom týchto opatrení, ktoré sú podľa
žalobcu v rozpore s ústavnými tradíciami členských štátov, je to, že žalobca je odkázaný na kradnutie, aby prežil, čo rovnako
predstavuje ponižujúce zaobchádzanie zakázané článkom 3 EDĽP a odmietnutie rešpektovania jeho dôstojnosti v rozpore s článkom
8 EDĽP.
Čo sa týka konkrétnejšie namietaného porušenia práva na prístup k jeho majetku, žalobca na pojednávaní uznal, že toto porušenie
sa musí posudzovať výlučne s ohľadom na aktuálne účinnú právnu úpravu v súlade s tým, ako sa rozhodlo v rozsudkoch Yusuf (bod
287) a Kadi (bod 236), a že teda treba brať do úvahy explicitné možnosti výnimiek a odchýlok od zmrazenia finančných prostriedkov,
ktoré sú upravené nariadením č. 561/2003 prijatým po podaní tejto žaloby.
V tejto súvislosti žalobca pripustil, že írske orgány mu poskytli potrebné sociálne dávky na jeho základné potreby, takže
nebol zbavený všetkých zdrojov alebo prostriedkov na živobytie. Naopak, napadnuté nariadenie, dokonca vo svojej podobe vyplývajúcej
z nariadenia č. 561/2003, mu neumožňuje požívať iné sociálne výhody, bráni mu viesť normálny život a spôsobuje, že jeho prežitie
úplne závisí od írskeho štátu. Žalobca najmä tvrdí, že článok 2 napadnutého nariadenia mu neumožňuje vykonávať akúkoľvek závislú
alebo samostatnú profesijnú činnosť. Týmto spôsobom mu bolo odmietnuté udelenie koncesie vodiča taxislužby. V každom prípade
je preňho nemožné prenajať si vozidlo alebo byť platený klientmi, pretože ide o poskytnutie finančných prostriedkov alebo
ekonomických zdrojov v zmysle tohto ustanovenia.
Pokiaľ ide konkrétnejšie o namietané porušenie práva na spravodlivé súdne konanie, žalobca na pojednávaní uznal, že súdna
kontrola vykonávaná v prejednávanej veci Súdom prvého stupňa v rozsahu, v akom sa incidenčne týka predmetných rezolúcií Bezpečnostnej
rady, sa musí obmedziť na overenie dodržania imperatívnych pravidiel medzinárodného práva patriacich do
ius cogens
, ako sa rozhodlo v rozsudkoch Yusuf (body 276 a nasl.) a Kadi (body 225 a nasl.).
Žalobca napriek tomu tvrdí, že závery, ku ktorým dospel Súd prvého stupňa v rozsudkoch Yusuf (najmä v bodoch 344 a 345) a Kadi
(najmä v bodoch 289 a 290), nemožno uplatniť na prejednávanú vec. Na jednej strane zmrazenie jeho finančných prostriedkov
nemožno považovať za dočasné zabezpečovacie opatrenie, ako sa o tom rozhodlo v týchto dvoch rozsudkoch, ale za skutočné zhabanie.
Na druhej strane neexistuje účinný mechanizmus preskúmania individuálnych opatrení zmrazenia finančných prostriedkov, o ktorých
rozhodla Bezpečnostná rada, takže existuje hrozba, že jeho majetok zostane zamrazený po zvyšok jeho života. V tejto súvislosti
žalobca tvrdí, že sa márne snažil presvedčiť Bezpečnostnú radu, aby zmenila svoje stanovisko vo vzťahu k nemu. Írskym orgánom
zaslal dve žiadosti, 5. februára 2004 a 19. mája 2004, aby mu tieto orgány pomohli dosiahnuť jeho odstránenie zo zoznamu výboru
pre sankcie. Listom z 10. októbra 2005 mu tieto orgány oznámili, že jeho spis sa stále skúma, bez toho, aby ho vyrozumeli,
či podniknú kroky v jeho prospech.
Rada podporovaná vedľajšími účastníkmi konania namieta voči tvrdeniam žalobcu a odkazuje na rozsudky Yusuf a Kadi.
Posúdenie Súdom prvého stupňa
Na úvod je potrebné skúmať prvú časť žalobného dôvodu a následne spoločne druhú a tretiu časť. Overenie prípadného porušenia
základných práv žalobcu napadnutým nariadením totiž zahŕňa nevyhnutne posúdenie rešpektovania týmto aktom zásady proporcionality
vo vzťahu k cieľu, ktorý sleduje (návrhy generálneho advokáta Léger k rozsudku Parlament/Rada, C‑317/04, Zb. s. I‑4721, bod
107).
–       O prvej časti druhého žalobného dôvodu založenej na porušení zásady subsidiarity
Žalobca v podstate tvrdí, že aj za predpokladu, že by články 60 ES, 301 ES a 308 ES odôvodňovali v zásade právomoc Spoločenstva
pre prijatie takých opatrení, aké sú predmetom prejednávanej veci (otázka, ktorá je predmetom prvého žalobného dôvodu), napriek
tomu zostáva skutočnosťou, že členské štáty sú najpovolanejšie posúdiť, aké konkrétne opatrenia si vyžaduje vykonanie rezolúcie
Bezpečnostnej rady. Prijatím napadnutého nariadenia Rada zasiahla do slobody ich výberu a porušila zásadu subsidiarity.
V tejto súvislosti treba pripomenúť, že zásada subsidiarity je uvedená v článku 5 druhom odseku ES, v zmysle ktorého Spoločenstvo
zasahuje do oblastí, ktoré nepatria do jeho výlučnej právomoci len do tej miery, ktorá je nevyhnutná na dosiahnutie cieľov,
ktoré nemôžu dostatočne dosiahnuť členské štáty, a preto sa môžu, či z dôvodu ich predpokladaného rozsahu, alebo účinku lepšie
dosiahnuť na úrovni Spoločenstva.
Podľa ustálenej judikatúry súd Spoločenstva kontroluje zákonnosť aktov Spoločenstva s ohľadom na túto všeobecnú zásadu [pozri
v tomto zmysle rozsudky Súdneho dvora z 10. decembra 2002, British American Tobacco (Investments) a Imperial Tobacco, C‑491/01,
Zb. s. I‑11453, body 177 až 185, a zo 14. apríla 2005, Belgicko/Komisia, C‑110/03, Zb. s. I‑2801, bod 58; rozsudok Súdu prvého
stupňa z 23. októbra 2003, Van den Bergh Foods/Komisia, T‑65/98, Zb. s. II‑4653, body 197 a 198].
Súd prvého stupňa sa však domnieva, že sa nemožno dovolávať tejto všeobecnej zásady v oblasti uplatnenia článkov 60 ES a 301
ES, dokonca ani za predpokladu, že táto oblasť nepatrí do výlučnej právomoci Spoločenstva (pozri v tomto zmysle článok 60
ods. 2 ES).
Pokiaľ ide totiž o prerušenie alebo obmedzenie hospodárskych vzťahov s tretími krajinami, samotné tieto ustanovenia predpokladajú
zásah Spoločenstva, ak je činnosť Spoločenstva „pokladaná za nevyhnutnú“, spoločnou pozíciou alebo jednotnou akciou prijatou
podľa ustanovení Zmluvy EÚ týkajúcich sa spoločnej zahraničnej a bezpečnostnej politiky (SZBP).
V oblasti uplatňovania článkov 60 ES a 301 ES Zmluva ES udeľuje Únii právomoc určiť, že činnosť Spoločenstva je nevyhnutná.
Takéto určenie patrí do výkonu právomoci posúdenia Únie. Zmluva s ohľadom na zásadu subsidiarity uvedenú v článku 5 druhom
odseku ES vylučuje právo jednotlivcov napádať zákonnosť následnej činnosti vykonávanej Spoločenstvom v súlade so spoločnou
pozíciou alebo jednotnou akciou SZBP Únie.
Okrem toho, keďže Súd prvého stupňa v rozsudkoch Yusuf (body 158 a nasl.) a Kadi (body 122 a nasl.) pripustil, že oblasť uplatnenia
článkov 60 ES a 301 ES možno rozšíriť použitím dodatočného právneho základu článku 308 ES na prijímanie hospodárskych a finančných
sankcií proti jednotlivcom v rámci boja proti medzinárodnému terorizmu bez preukázania vzťahu k tretím krajinám, nevyhnutne
z toho vyplýva, že zákonnosť opatrení Spoločenstva prijatých z tohto dôvodu v súlade so spoločnou pozíciou alebo jednotnou
akciou SZBP Únie nemôže byť jednotlivcami napádaná s ohľadom na zásadu subsidiarity.
V každom prípade, dokonca aj za predpokladu, že zásada subsidiarity sa má uplatňovať na okolnosti, akými sú okolnosti prejednávanej
veci, je evidentné, že jednotné vykonanie rezolúcií Bezpečnostnej rady v členských štátoch, ktoré sa ukladá bez rozlíšenia
všetkým členom OSN, možno lepšie vykonať na úrovni Spoločenstva než na vnútroštátnej úrovni.
Nakoniec, pokiaľ ide o výhradu, podľa ktorej Rada zasiahla do slobody výberu členských štátov, Rada dôvodne zdôrazňuje, že
spoločná pozícia 2002/402 tlmočila jednohlasné posúdenie členských štátov, podľa ktorého je pre zmrazenie finančných prostriedkov,
o ktorom rozhodla Bezpečnostná rada, nevyhnutná činnosť Spoločenstva. Ako to poznamenáva Spojené kráľovstvo, keďže samotné
členské štáty si zvolili podriadiť sa svojim povinnostiam podľa Charty OSN prostredníctvom aktu Spoločenstva, Rade nemožno
vytýkať, že zasiahla do ich slobody výberu podriadiac sa ich vôli.
Prvá časť druhého žalobného dôvodu sa teda musí zamietnuť.
–       O druhej a tretej časti druhého žalobného dôvodu, založených na porušení zásady proporcionality a rešpektovania ľudských práv
S jedinou výhradou špecifického bodu, ktorý bude skúmaný v bode 156 ďalej, Súd prvého stupňa sa už v rozsudkoch Yusuf (body
226 až 346) a Kadi (body 176 až 291) vyslovil o všetkých právnych bodoch, ktoré uviedli účastníci konania v rámci druhej a tretej
časti druhého žalobného dôvodu tejto žaloby.
Pri tejto príležitosti Súd prvého stupňa najmä konštatoval toto:
–        z hľadiska medzinárodného práva majú povinnosti vyplývajúce z Charty OSN v prípade štátov, ktoré sú členmi OSN, nepopierateľne
prednosť pred ich povinnosťami vyplývajúcimi z vnútroštátneho práva alebo medzinárodného zmluvného práva vrátane povinností
podľa EDĽP v prípade štátov, ktoré sú zároveň členmi Rady Európy, a povinností podľa Zmluvy ES v prípade štátov, ktoré sú
zároveň členskými štátmi Spoločenstva (rozsudky Yusuf, bod 231, a Kadi, bod 181),
–        táto prednosť sa v súlade s článkom 25 Charty OSN vzťahuje na rozhodnutia obsiahnuté v rezolúciách Bezpečnostnej rady (rozsudky
Yusuf, bod 234, a Kadi, bod 184),
–        hoci Spoločenstvo nie je členom Organizácie spojených národov, podľa samotnej Zmluvy o jeho založení sú preň záväzné povinnosti
vyplývajúce z Charty OSN rovnako ako pre jeho členské štáty (rozsudky Yusuf, bod 243, a Kadi, bod 193),
–        na jednej strane Spoločenstvo nesmie ani porušiť povinnosti vyplývajúce jeho členským štátom z Charty OSN, ani brániť ich
vykonaniu, a na druhej strane je povinné podľa samotnej Zmluvy, ktorou bolo založené, prijať v rámci svojich právomocí všetky
ustanovenia potrebné na to, aby umožnilo svojim členským štátom splniť si ich povinnosti (rozsudky Yusuf, bod 254, a Kadi,
bod 204),
–        v dôsledku toho, tvrdenia uvádzané proti napadnutému nariadeniu a založené na jednej strane na nezávislosti právneho poriadku
Spoločenstva od právneho poriadku zriadeného OSN a na druhej strane na potrebe prebratia rezolúcií Bezpečnostnej rady do vnútroštátneho
právneho poriadku členských štátov v súlade s ústavnými ustanoveniami a základnými zásadami tohto práva musia byť odmietnuté
(rozsudky Yusuf, bod 258, a Kadi, bod 208),
–        napadnuté nariadenie prijaté so zreteľom na spoločnú pozíciu 2002/402 je uskutočnením povinnosti na úrovni Spoločenstva, ktorá
je uložená jeho členským štátom ako členom OSN, vykonať, prípadne aj prostredníctvom aktu Spoločenstva, sankcie namierené
proti Usámovi bin Ládinovi, sieti Al‑Káida, ako aj Talibanu a iným spojeným osobám, skupinám, podnikom a subjektom, ktoré
boli ustanovené a neskôr posilnené niekoľkými rezolúciami Bezpečnostnej rady prijatými podľa kapitoly VII Charty OSN (rozsudky
Yusuf, bod 264, a Kadi, bod 213),
–        v tomto kontexte inštitúcie Spoločenstva konali na základe viazanej právomoci, takže nemali žiadnu možnosť samostatnej voľnej
úvahy (rozsudky Yusuf, bod 265, a Kadi, bod 214),
–        vzhľadom na úvahy uvedené vyššie nemôže byť vyhlásenie, že Súd prvého stupňa má právomoc incidenčne preskúmať zákonnosť rozhodnutí
Bezpečnostnej rady alebo výboru pre sankcie z hľadiska miery ochrany základných práv tak, ako sú poskytované právnym poriadkom
Spoločenstva, odôvodnené ani na základe medzinárodného práva, ani na základe práva Spoločenstva (rozsudky Yusuf, bod 272,
a Kadi, bod 221),
–        sporné rezolúcie Bezpečnostnej rady teda v zásade nepodliehajú súdnej kontrole Súdu prvého stupňa a Súd prvého stupňa nemôže
ani incidenčným spôsobom spochybniť ich zákonnosť vzhľadom na právo Spoločenstva. Naopak, Súd prvého stupňa musí v maximálnej
možnej miere vykladať a uplatňovať toto právo spôsobom zlučiteľným s povinnosťami členských štátov podľa Charty OSN (rozsudky
Yusuf, bod 276, a Kadi, bod 225),
–        Súd prvého stupňa však má právomoc incidenčným spôsobom preskúmať zákonnosť sporných rezolúcií Bezpečnostnej rady vo vzťahu
k
ius cogens
, ktoré sa chápe ako medzinárodný verejný poriadok platný pre všetky subjekty medzinárodného práva vrátane orgánov OSN a od
ktorého sa nemožno odchýliť (rozsudky Yusuf, bod 277, a Kadi, bod 226),
–        zmrazenie finančných prostriedkov stanovené napadnutým nariadením neporušuje ani základné práva dotknutých osôb na disponovanie
ich majetkom, ani všeobecnú zásadu proporcionality, z hľadiska miery univerzálnej ochrany základných práv fyzickej osoby patriacich
do
ius cogens
(rozsudky Yusuf, body 288 a 289, a Kadi, body 237 a 238),
–        keďže predmetné rezolúcie Bezpečnostnej rady neupravujú právo zainteresovaných na predbežné vypočutie výborom pre sankcie
pred ich zapísaním na sporný zoznam osôb a keďže sa zdá, že žiadna imperatívna norma medzinárodného verejného poriadku nevyžaduje
takéto predbežné vypočutie za okolností prejednávanej veci, tvrdenia založené na namietanom porušení takéhoto práva sa musia
zamietnuť (rozsudky Yusuf, body 306, 307 a 321, a Kadi, body 261 a 268),
–        konkrétne za týchto okolností, keď sa namieta zabezpečovacie opatrenie obmedzujúce nakladanie s majetkom zainteresovaných,
ochrana základných práv zainteresovaných nevyžaduje, aby im boli oznámené skutočnosti a dôkazy pripustené proti nim, ak Bezpečnostná
rada alebo výbor pre sankcie usudzujú, že tomu bránia dôvody vzťahujúce sa na bezpečnosť medzinárodného spoločenstva (rozsudky
Yusuf, bod 320, a Kadi, bod 274),
–        inštitúcie Spoločenstva nemuseli vypočuť zainteresovaných pred prijatím napadnutého nariadenia (rozsudok Yusuf, bod 329) alebo
v kontexte jeho prijatia a vykonávania (rozsudok Kadi, bod 259),
–        v rámci konania o žalobe o neplatnosť napadnutého nariadenia Súd prvého stupňa úplne skúma zákonnosť napadnutého nariadenia
tak, že preskúmava dodržiavanie pravidiel vzťahujúcich sa na právomoc, ako aj na vonkajšiu zákonnosť zo strany inštitúcií
Spoločenstva a splnenie podstatných formálnych náležitostí, ktorým podlieha ich činnosť. Súd prvého stupňa skúma zákonnosť
napadnutého nariadenia tiež so zreteľom na rezolúcie Bezpečnostnej rady, ktoré má toto nariadenie vykonať, najmä z hľadiska
jeho formálnej a hmotnej primeranosti, vnútornej koherentnosti a proporcionality nariadenia voči rezolúciám. Súd prvého stupňa
tiež kontroluje zákonnosť napadnutého nariadenia a nepriamo aj zákonnosť sporných rezolúcií Bezpečnostnej rady so zreteľom
na normy vyššej právnej sily medzinárodného práva patriace do
ius cogens
, predovšetkým imperatívne normy vzťahujúce sa na všeobecnú ochranu ľudských práv (rozsudky Yusuf, body 334, 335 a 337, a Kadi,
body 279, 280 a 282),
–        naproti tomu Súdu prvého stupňa neprináleží nepriamo kontrolovať, či samotné sporné rezolúcie Bezpečnostnej rady sú v súlade
so základnými právami chránenými právnym poriadkom Spoločenstva. Súdu prvého stupňa rovnako neprináleží ani preveriť, či nedošlo
k omylu v posúdení skutočností a dôkazov, ktoré Rada predložila na podporu opatrení, ktoré prijala, a ani s výhradou rámca
vymedzeného v predchádzajúcom bode, nepriamo preskúmať účelnosť a proporcionalitu týchto opatrení (rozsudky Yusuf, body 338
a 339, a Kadi, body 283 a 284),
–        v tomto rozsahu zainteresovaní nemajú žiadnu možnosť podať návrh na začatie súdneho konania, keďže Bezpečnostná rada nepovažovala
za účelné zriadiť samostatný medzinárodný súdny orgán poverený rozhodovaním o skutkových a právnych okolnostiach konaní začatých
proti individuálnym rozhodnutiam prijatým výborom pre sankcie (rozsudky Yusuf, bod 340, a Kadi, bod 285),
–        medzera konštatovaná v predchádzajúcej zarážke v súdnej ochrane žalobcov sama osebe nie je v rozpore s
ius cogens
, pretože: a) právo na prístup k súdu nie je absolútne, b) v prejednávanej veci obmedzenie práva na prístup zainteresovaných
k súdu vyplývajúce zo súdnej imunity, ktorú v zásade majú vo vnútorných právnych poriadkoch členských štátov rezolúcie Bezpečnostnej
rady prijaté podľa kapitoly VII Charty OSN, treba považovať za inherentné takémuto právu, c) takéto obmedzenie je odôvodnené
tak povahou rozhodnutí, ktoré má Bezpečnostná rada prijať podľa predmetnej kapitoly VII, ako aj legitímnym sledovaným cieľom
a d) keďže neexistuje medzinárodný súd príslušný pre kontrolu zákonnosti aktov Bezpečnostnej rady, zriadenie orgánu, akým
je výbor pre sankcie, a možnosť upravená v aktoch obrátiť sa kedykoľvek naň so zámerom dosiahnuť opätovné preskúmanie jednotlivého
prípadu prostredníctvom formalizovaného postupu zahŕňajúceho dotknuté vlády predstavujú ďalší rozumný spôsob, ako primerane
chrániť základné práva zainteresovaných, ako sú uznané
ius cogens
(rozsudky Yusuf, body 341 až 345, a Kadi, body 286 až 290),
–        tvrdenia uvádzané proti napadnutému nariadeniu a založené na porušení práva na účinnú súdnu ochranu musia v dôsledku toho
byť zamietnuté (rozsudky Yusuf, bod 346, a Kadi, bod 291).
Ako to žalobca uznal na pojednávaní, Súd prvého stupňa odpovedal pri príležitosti svojho skúmania vecí Yusuf a Kadi vyčerpávajúcim
spôsobom na právne tvrdenia v podstate zhodné s tvrdeniami uvádzanými v prejednávanej veci účastníkmi konania v ich písomných
vyjadreniach v rámci druhej a tretej časti druhého žalobného dôvodu (pozri, pokiaľ ide o tvrdenia analogické s tvrdeniami
uvádzanými účastníkmi konania vo veci, ktorej sa týkal rozsudok Yusuf, body 190 až 225 tohto rozsudku, a pokiaľ ide o tvrdenia
analogické s tvrdeniami uvádzanými účastníkmi konania vo veci, ktorej sa týkal rozsudok Kadi, body 138 až 175 tohto rozsudku).
Platí to najmä o tvrdeniach žalobcu týkajúcich sa údajnej nezáväznej povahy rezolúcií Bezpečnostnej rady pre členské štáty
(bod 94 vyššie), namietanej nezlučiteľnosti predmetných rezolúcií so základnými normami medzinárodného práva týkajúcimi sa
ochrany ľudských práv (bod 95 vyššie) a uvádzaného porušenia základných práv, tak ako sú garantované EDĽP (bod 98 vyššie),
najmä z pohľadu proporcionality (bod 97 vyššie) a práva na účinnú súdnu ochranu (bod 101 vyššie).
Napriek tomu treba dodať vyjadrenie, nasledujúce ako odpoveď na tvrdenia podrobnejšie rozvinuté žalobcom na pojednávaní a týkajúce
sa namietanej neúčinnosti výnimiek a odchýlok od zmrazenia finančných prostriedkov upravených nariadením č. 561/2003, najmä
pokiaľ ide o výkon profesijnej činnosti (body 99 a 100 vyššie), a na druhej strane údajnú neplatnosť záverov, ku ktorým dospel
Súd prvého stupňa v rozsudkoch Yusuf a Kadi, pokiaľ ide o zlučiteľnosť v prejednávanej veci medzery konštatovanej v súdnej
ochrane zainteresovaných s
ius cogens
(body 101 a 102 vyššie).
Pokiaľ ide v prvom rade o údajnú neúčinnosť výnimiek a odchýlok od zmrazenia finančných prostriedkov, je potrebné pripomenúť,
že článok 2a napadnutého nariadenia, vložený do predmetného nariadenia nariadením č. 561/2003 prijatým v nadväznosti na rezolúciu
Bezpečnostnej rady č. 1452 (2002), okrem iného stanovuje výnimky a odchýlky, keď na základe žiadosti podanej zainteresovanou
fyzickou alebo právnickou osobou a bez výslovného namietania výboru pre sankcie príslušné vnútroštátne orgány rozhodli, že
zmrazenie finančných prostriedkov alebo ekonomických zdrojov sa neuplatní na finančné prostriedky alebo ekonomické zdroje,
o ktorých tieto osoby preukázali, že sú „potrebné na krytie základných výdavkov, vrátane platieb za potraviny, nájom alebo
hypotéku, lieky a lekárske ošetrenie, dane, poistné a poplatky za verejné služby“ (pozri bod 43 vyššie). Použitie pojmu „vrátane“
prevzatého z pojmov rezolúcie č. 1452 (2002) naznačuje, že ani táto rezolúcia, ani nariadenie č. 561/2003 nevymenúvajú taxatívne
alebo vyčerpávajúco „základné výdavky“, ktoré môžu byť vylúčené zo zmrazenia finančných prostriedkov. Určenie druhov výdavkov,
ktoré by mohli zodpovedať tejto kvalifikácii, je teda vo veľkej miere ponechané na úvahu príslušných vnútroštátnych orgánov
zodpovedných za vykonanie napadnutého nariadenia pod dohľadom výboru pre sankcie. Okrem toho finančné prostriedky potrebné
na akékoľvek iné „mimoriadne výdavky“ môžu byť uvoľnené prostredníctvom výslovného povolenia výboru pre sankcie.
Je nesporné, že v súlade s týmito ustanoveniami Írsko žiadalo a získalo súhlas výboru pre sankcie v auguste 2003 na to, aby
sa mohli žalobcovi vyplácať príspevky sociálnej pomoci, a aby sa mu takto umožnilo postarať sa o jeho základné potreby a základné
potreby jeho rodiny. V decembri 2003 výbor pre sankcie povolil Írsku zvýšiť sumu príspevkov takto vyplácaných žalobcovi so
zreteľom na zvýšenie írskeho národného rozpočtu. Potvrdzuje sa tak, že keďže zmrazenie finančných prostriedkov žalobcu berie
v maximálnej možnej miere do úvahy jeho základné potreby a jeho základné práva, nie je ani cieľom a ani dôsledkom tohto ustanovenia,
aby sa so žalobcom zaobchádzalo neľudsky alebo ponižujúco (pozri v tomto zmysle rozsudky Yusuf, body 291 a 312, a Kadi, body
240 a 265).
V zostávajúcej časti je samozrejme potrebné uznať, že zmrazenie finančných prostriedkov žalobcu s jedinou výhradou výnimiek
a odchýlok uvedených v článku 2a napadnutého nariadenia predstavuje voči nemu mimoriadne drastické opatrenie spôsobilé dokonca
zabrániť mu viesť normálny spoločenský život a urobiť ho úplne závislým od sociálnej pomoci poskytovanej írskymi orgánmi.
Napriek tomu je nutné pripomenúť, že toto opatrenie je jedným z aspektov sankcií, ktoré prijala Bezpečnostná rada proti Usámovi
bin Ládinovi, sieti Al‑Káida, ako aj Talibanu a iným spojeným osobám, skupinám, podnikom a subjektom preto, aby sa predišlo
opakovaniu teroristických útokov takého druhu, akým boli útoky spáchané v Spojených štátoch 11. septembra 2001 (rozsudky Yusuf,
body 295 a 297, a Kadi, body 244 a 246).
Každé opatrenie tohto druhu má nevyhnutne účinky, ktoré ovplyvňujú vlastnícke práva a slobodný výkon profesijných činností
a poškodzujú tak účastníkov, ktorí nenesú zodpovednosť za okolnosti, ktoré viedli k prijatiu sankcií (rozsudok Súdneho dvora
z 30. júla 1996, Bosphorus, C‑84/95, Zb. s. I‑3953, bod 22). Dôležitosť cieľov sledovaných právnou úpravou stanovujúcou tieto
sankcie môže odôvodňovať takéto negatívne dôsledky, dokonca aj závažné, pre niektorých podnikateľov (rozsudok Bosphorus, už
citovaný, bod 23).
V rozsudku Bosphorus, už citovanom v bode 123 vyššie, Súdny dvor rozhodol, že zhabanie vzdušného dopravného prostriedku patriaceho
osobe, ktorá má svoje sídlo v Juhoslovanskej zväzovej republike, ale prenajatého „nevinnému“ a dobromyseľnému zahraničnému
podnikateľovi, nie je nezlučiteľné so základnými právami priznanými právom Spoločenstva, s ohľadom na cieľ všeobecného záujmu
medzinárodného spoločenstva, ktorý spočíva v ukončení vojnového stavu v regióne a ukončení masového porušovania ľudských práv
a medzinárodného humanitného práva v republike Bosna-Hercegovina. V rozsudku Bosphorus proti Írsku z 30. júna 2005 (č. 45036/98,
zatiaľ neuverejnený v
Zbierke rozsudkov a rozhodnutí
) Európsky súd pre ľudské práva tiež konštatoval, že zhabanie predmetného vzdušného dopravného prostriedku neporušilo EDĽP
(bod 167), berúc do úvahy najmä povahu predmetného zásahu a všeobecný záujem, ktorý sledovalo zhabanie a režim sankcií (bod
166).
O to viac treba v prejednávanej veci rozhodnúť, že zmrazenie finančných prostriedkov, finančného majetku a iných ekonomických
zdrojov osôb identifikovaných Bezpečnostnou radou ako spojených s Usámom bin Ládinom, sieťou Al-Káida a Talibanom nie je nezlučiteľné
so základnými ľudskými právami patriacimi do
ius cogens
vzhľadom na základný cieľ všeobecného záujmu medzinárodného spoločenstva, ktorý spočíva v boji všetkými prostriedkami v súlade
s Chartou OSN proti hrozbám pre medzinárodný mier a bezpečnosť, ktoré vyplývajú z teroristických činov (pozri v tomto zmysle
rozsudky Yusuf, bod 298, a Kadi, bod 247).
Okrem toho treba poznamenať, že s ohľadom na okolnosti napadnuté nariadenie a rezolúcie Bezpečnostnej rady, ktoré toto nariadenie
vykonáva, nebránia žalobcovi viesť uspokojujúci osobný, rodinný a spoločenský život. Podľa výkladu daného Radou na pojednávaní,
ktorý treba potvrdiť, používanie zmrazených finančných prostriedkov na výlučne osobné účely ako je obytný dom, motorové vozidlo
nie je samo osebe týmito aktmi zakázané. Rovnako to platí aj pre tovary bežnej spotreby.
Je rovnako potrebné potvrdiť tézu uvedenú Radou na pojednávaní, podľa ktorej napadnuté nariadenie a rezolúcie Bezpečnostnej
rady, ktoré toto nariadenie vykonáva, samy osebe nebránia žalobcovi vo výkone profesijnej závislej alebo samostatnej činnosti,
v rozpore s tým, čo žalobca uvádza, ale podstatne ovplyvňujú čerpanie príjmov z takejto činnosti.
Po prvé, v skutočnosti sa žiadne ustanovenie týchto aktov výslovne netýka výkonu takejto činnosti, či už by to bol jej zákaz
alebo jej úprava.
Po druhé, cieľom predmetných aktov nie je zabrániť získaniu finančných prostriedkov a ekonomických zdrojov zainteresovanými
osobami, ale obmedzujú sa na predpísanie zmrazenia týchto finančných prostriedkov a ekonomických zdrojov, ako aj na zabránenie
ich sprístupneniu alebo ich použitiu v prospech týchto osôb, okrem použitia na osobné účely, ako už bolo uvedené v bode 126
vyššie. V dôsledku toho to nie je výkon profesijnej závislej alebo samostatnej činnosti, ale slobodný výber príjmov z tejto
činnosti, ktorý upravujú tieto akty.
Po tretie, článok 2a napadnutého nariadenia umožňuje neuplatnenie článku 2 predmetného nariadenia za podmienok, ktoré toto
ustanovenie definuje, na všetky druhy finančných prostriedkov alebo ekonomických zdrojov, teda vrátane ekonomických zdrojov
potrebných na výkon profesijnej závislej alebo samostatnej činnosti a finančných prostriedkov dosiahnutých alebo dosahovaných
v rámci takejto činnosti. Hoci článok 2a predstavuje derogačné ustanovenie vo vzťahu k ustanoveniu článku 2, nemôže byť vykladané
striktne s ohľadom na cieľ humanitárnej povahy, ktorý evidentne sleduje.
V prejednávanej veci môžu tak udelenie žalobcovi koncesie vodiča taxislužby a prenajatie žalobcom motorového vozidla brané
ako „ekonomické zdroje“, ako aj profesijné príjmy pochádzajúce z činnosti vodiča taxislužby, brané ako „finančné prostriedky“,
v zásade byť predmetom výnimky zo zmrazenia finančných prostriedkov a ekonomických zdrojov žalobcu, prípadne za podmienok
a v medziach určených jedným z príslušných orgánov členských štátov uvedených v prílohe II napadnutého nariadenia, alebo výborom
pre sankcie.
No ako to uviedla Rada na pojednávaní, práve tieto vnútroštátne orgány sú príslušné na zohľadnenie osobitných okolností každého
jednotlivého prípadu a prislúcha im v prvom rade stanoviť, že takáto výnimka sa môže udeliť a následne dbať na jej kontrolu
a vykonávanie tak, aby sa dodržalo zmrazenie finančných prostriedkov zainteresovanej osoby. V prejednávanej veci môže predmetným
orgánom prislúchať vykonať kontrolu určenú na overenie, či profesijné príjmy dosiahnuté žalobcom z výkonu činnosti vodiča
taxislužby neprekračujú medze toho, čo sa považuje za nevyhnutné pre jeho základné výdavky. Naopak eventuálne odmietnutie
udeliť žalobcovi koncesiu vodiča taxislužby prijaté týmito orgánmi bez ohľadu na jeho potreby, základné alebo mimoriadne,
a bez konzultácie s výborom pre sankcie, by
a

priori
viedlo k nesprávnej interpretácii alebo nesprávnemu uplatneniu napadnutého nariadenia.
Za týchto podmienok nie je namieste spochybňovať posúdenie vykonané Súdom prvého stupňa v rozsudkoch Yusuf a Kadi s ohľadom
na konkrétnejšie tvrdenia uvedené žalobcom na pojednávaní a týkajúce sa údajnej neúčinnosti výnimiek a odchýlok zo zmrazenia
finančných prostriedkov upravených nariadením č. 561/2003.
Po druhé, pokiaľ ide o údajnú neplatnosť záverov, ku ktorým dospel Súd prvého stupňa v rozsudkoch Yusuf a Kadi, pokiaľ ide
o zlučiteľnosť v prejednávanej veci medzery konštatovanej v súdnej ochrane zainteresovaných s
ius cogens
, žalobca namieta na jednej strane konfiškačnú povahu zmrazenia svojich finančných prostriedkov a na druhej strane neúčinnosť
mechanizmu preskúmania individuálnych opatrení zmrazenia finančných prostriedkov, o ktorých rozhodla Bezpečnostná rada a ktoré
vykonáva napadnuté nariadenie.
Pokiaľ ide o údajnú konfiškačnú povahu zmrazenia finančných prostriedkov žalobcu, je potrebné pripomenúť, že Súd prvého stupňa
v rozsudkoch Yusuf (bod 299) a Kadi (bod 248) konštatoval, že zmrazenie finančných prostriedkov je zabezpečovacím opatrením,
ktoré na rozdiel od zhabania neporušuje samotnú podstatu vlastníckeho práva zainteresovaných k ich finančnému majetku, ale
iba slobodu jeho použitia. Vo svojom posúdení zlučiteľnosti takéhoto opatrenia s
ius cogens
v rozsahu, v akom nepodlieha súdnej kontrole, Súd prvého stupňa okrem iného priznal významnú dôležitosť okolnosti, že postupne
prijaté rezolúcie Bezpečnostnej rady nestanovili opatrenia, ktorých dĺžka trvania bola neobmedzená alebo neurčitá, ale vždy
stanovovali postup opätovného preskúmania účelnosti zachovania týchto opatrení po uplynutí 12-mesačnej alebo nanajvýš 18-mesačnej
doby (rozsudky Yusuf, bod 344, a Kadi, bod 289).
Žalobca neuviedol žiadnu skutočnosť alebo tvrdenie, ktoré by mohli spochybniť dôvodnosť týchto záverov v konkrétnom prípade
prejednávanej veci. Naopak, predmetné závery boli medzičasom podporené okolnosťou, že podobne ako štyri rezolúcie, ktoré jej
predchádzali (pozri body 18, 30, 40 a 46 vyššie), rezolúcia č. 1617 (2005), prijatá 29. júla 2005, teda v maximálnej 18‑mesačnej
lehote stanovenej predchádzajúcou rezolúciou č. 1526 (2004), nanovo stanovila mechanizmus preskúmania „v lehote 17 mesiacov
alebo skôr“ (pozri bod 48 vyššie).
Po druhé, pokiaľ ide o účinnosť mechanizmu preskúmania individuálnych opatrení zmrazenia finančných prostriedkov, o ktorých
rozhodla Bezpečnostná rada a ktoré vykonalo napadnuté nariadenie, je okrem konštatovaní zhrnutých v bode 116 vyššie potrebné
pripomenúť, že v rozsudkoch Yusuf (body 309 a nasl.) a Kadi (body 262 a nasl.), Súd prvého stupňa poznamenal, že zainteresovaní
sa môžu obrátiť na výbor pre sankcie prostredníctvom svojich vnútroštátnych orgánov, aby dosiahli odstránenie svojho mena
zo zoznamu osôb, proti ktorým sú sankcie namierené, alebo aby bolo vylúčené zmrazenie ich finančných prostriedkov.
Na základe opatrení uvedených v odseku 4 písm. b) rezolúcie č. 1267 (1999), v odseku 8 písm. c) rezolúcie č. 1333 (2000) a v odsekoch
1 a 2 rezolúcie č. 1390 (2002) a znovu uvedených v odseku 1 rezolúcie č. 1526 (2004) a rezolúcie č. 1617 (2005) je výbor pre
sankcie poverený pravidelne aktualizovať zoznam osôb a organizácií, ktorých finančné prostriedky sa musia zmraziť podľa predmetných
rezolúcií Bezpečnostnej rady.
Osobitne vo vzťahu k žiadosti o opätovné preskúmanie jednotlivého prípadu so zámerom dosiahnuť odstránenie mena zainteresovaného
zo zoznamu osôb, proti ktorým sú namierené sankcie, „smernice upravujúce činnosť [výboru pre sankcie]“ (ďalej len „smernice“)
prijaté výborom 7. novembra 2002, zmenené a doplnené 10. apríla 2003 a revidované 21. decembra 2005 stanovujú v bode 8 s nadpisom
„odstránenie zo zoznamu“ toto:
„a) Bez toho, aby tým boli dotknuté konania, ktoré sú v platnosti, osoba(y), skupina, podnik a/alebo subjekt uvedený na súhrnom
zozname [výboru pre sankcie] môže podať vláde krajiny, v ktorej má trvalé bydlisko a/alebo ktorej je štátnymi príslušníkom,
žiadosť o opätovné preskúmanie svojho prípadu. Žiadateľ musí odôvodniť svoj návrh na odstránenie svojho mena zo zoznamu, poskytnúť
všetky relevantné informácie a požiadať vládu o podporu tejto žiadosti.
b) Vláda, ktorej je žiadosť adresovaná (‚požiadaná vláda‘) musí preskúmať všetky relevantné informácie a spojiť sa na bilaterálnej
úrovni s vládou, ktorá navrhla zápis na zoznam [‚oznamujúca vláda‘] preto, aby požiadala o doplňujúce informácie a viesť konzultácie
týkajúce sa žiadosti o odstránenie zo zoznamu.
c) Vláda, ktorá pôvodne žiadala zapísanie na zoznam, môže tiež požiadať krajinu bydliska alebo štátnej príslušnosti žalobcu
o doplňujúce informácie. V priebehu bilaterálnych konzultácií sa môžu v prípade potreby požiadaná vláda a oznamujúca vláda
poradiť s predsedom [výboru pre sankcie].
d) Ak po preskúmaní doplňujúcich informácií požiadaná vláda chce vyhovieť žiadosti o odstránenie mena zo zoznamu, musí sa
snažiť presvedčiť oznamujúcu vládu, aby spoločne alebo jednotlivo predložili [výboru pre sankcie] žiadosť o odstránenie mena
zo zoznamu. Požiadaná vláda môže podať [výboru pre sankcie] žiadosť o odstránenie mena zo zoznamu bez sprievodnej žiadosti
oznamujúcej vlády, ak mlčky vyjadrila svoj súhlas.
e) [Výbor pre sankcie] rozhoduje dohodou. Ak jeho členovia nedospejú k dohode ohľadne určitej otázky, predseda začne doplňujúce
konzultácie, ktoré by mohli uľahčiť dohodu. Ak po týchto konzultáciách nedôjde k dohode, otázku možno predložiť Bezpečnostnej
rade. Vzhľadom na špecifický charakter informácií môže predseda podporovať bilaterálne výmeny medzi zainteresovanými členskými
štátmi tak, aby sa otázka objasnila pred prijatím rozhodnutia.“
Súd prvého stupňa už konštatoval, že prijatím týchto smerníc Bezpečnostná rada chcela v rámci možností zohľadniť, v maximálnej
možnej miere, základné práva osôb zapísaných na zozname výboru pre sankcie, a najmä ich právo na obhajobu (rozsudky Yusuf,
bod 312, a Kadi, bod 265). Význam, ktorý Bezpečnostná rada pripisuje týmto právam, jasne vyplýva okrem iného z rezolúcie č. 1526
(2004). Podľa odseku 18 tejto rezolúcie Bezpečnostná rada „výrazne povzbudzuje všetky štáty, aby v rámci možností informovali
fyzické a právnické osoby zapísané na zozname [výboru pre sankcie] o opatreniach prijatých [voči nim], o smerniciach [výboru
pre sankcie] a o rezolúcii č. 1452 (2002)“.
Je pravdou, že vyššie uvedené konanie nepriznáva priamo samotným zainteresovaným právo byť vypočutí výborom pre sankcie, ktorý
je jediným orgánom príslušným vysloviť sa na žiadosť štátu k opätovnému preskúmaniu ich prípadu. Znamená to teda, že v podstatnej
miere závisia od diplomatickej ochrany, ktorú štát priznáva svojim štátnym príslušníkom. Takéto obmedzenie práva byť vypočutý
však nemožno chápať ako neprípustné so zreteľom na imperatívne normy týkajúce sa medzinárodného verejného poriadku. Naopak,
vo vzťahu k spochybneniu opodstatnenosti rozhodnutí nariaďujúcich zmrazenie finančných prostriedkov fyzických alebo právnických
osôb podozrivých z financovania medzinárodného terorizmu prijatých podľa kapitoly VII Charty OSN Bezpečnostnou radou prostredníctvom
výboru pre sankcie na základe informácií poskytnutých štátmi a regionálnymi organizáciami, je prirodzené, že právo zainteresovaných
byť vypočutí je upravené v rámci viacstupňového administratívneho konania, v rámci ktorého vnútroštátne orgány uvedené v prílohe
II napadnutého nariadenia majú dôležitú úlohu (rozsudky Yusuf, body 314 a 315, a Kadi, body 267 a 268, pozri tiež analogicky
uznesenie predsedu druhej komory Súdu prvého stupňa z 2. augusta 2000, „Invest“ Import und Export a Invest commerce/Komisia,
T‑189/00 R, Zb. s. II‑2993).
Hoci výbor pre sankcie prijíma svoje rozhodnutia dohodou, účinnosť konania o žiadosti o odstránenie zo zoznamu je zaručená
na jednej strane rôznymi formálnymi mechanizmami konzultácií, ktoré by mohli uľahčiť dohodu, stanovenými v bode 8 písm. b)
až e) smerníc a na druhej strane povinnosťou uloženou všetkým členským štátom OSN, vrátane členských štátov, ktoré sú členmi
tohto výboru, konať v rámci tohto konania dobromyseľne v súlade so všeobecnou zásadou medzinárodného práva, podľa ktorej každá
platná zmluva zaväzuje zmluvné strany a musí byť nimi vykonávaná v dobrej viere (
pacta sunt servanda
), zakotvenej v článku 26 Viedenského dohovoru o zmluvnom práve uzavretého vo Viedni 23. mája 1969. V tejto súvislosti je
potrebné zdôrazniť, že smernice zaväzujú všetky členské štáty OSN z dôvodu ich medzinárodných právnych záväzkov v súlade s predmetnými
rezolúciami Bezpečnostnej rady. Konkrétne z odseku 9 rezolúcie č. 1267 (1999), odseku 19 rezolúcie č. 1333 (2000) a odseku
7 rezolúcie č. 1390 (2002) vyplýva, že všetky členské štáty sú povinné plne spolupracovať s výborom pre sankcie pri vykonávaní
jeho úloh, najmä mu oznámiť informácie, ktoré môže potrebovať podľa predmetných rezolúcií.
Pokiaľ ide konkrétnejšie o požiadanú vládu, ktorou je vláda, ktorej je adresovaná žiadosť o odstránenie zo zoznamu, a ktorá
je teda vo väčšine prípadov vládou krajiny pobytu alebo štátnej príslušnosti zainteresovanej osoby, účinnosť tohto konania
o odstránenie zo zoznamu je navyše zaručená povinnosťou, ktorá je jej uložená podľa odseku 8 písm. b) smerníc, preskúmať všetky
relevantné informácie predložené zainteresovanou osobou a spojiť sa na bilaterálnej úrovni s vládou, ktorá navrhla zápis na
zoznam.
V tejto súvislosti je potrebné dodať, že členským štátom Spoločenstva sú, ak je im doručená žiadosť o odstránenie zo zoznamu,
uložené osobitné povinnosti.
Keďže výbor pre sankcie svojimi smernicami vykladal predmetné rezolúcie Bezpečnostnej rady tak, že udeľujú zainteresovaným
osobám právo na predloženie žiadosti o opätovné preskúmanie ich prípadov vláde krajiny, v ktorej majú trvalé bydlisko alebo
ktorej sú štátnymi príslušníkmi, na účely ich odstránenia z predmetného zoznamu (pozri body 138 a 139 vyššie), je potrebné
v rovnakom zmysle vykladať a uplatňovať napadnuté nariadenie, ktoré predstavuje vykonanie predmetných rezolúcií v Spoločenstve
(pozri v tomto zmysle rozsudky Yusuf, bod 276, a Kadi, bod 225). Toto právo teda treba kvalifikovať ako právo zabezpečené
nielen predmetnými smernicami, ale rovnako právnym poriadkom Spoločenstva.
Z toho vyplýva, že tak v rámci skúmania takejto žiadosti, ako aj v rámci konzultácií a krokov medzi štátmi, ktoré z nej môžu
vyplynúť podľa bodu 8 smerníc, sú členské štáty v súlade s článkom 6 EÚ povinné rešpektovať základné práva zainteresovaných
osôb, ako sú zaručené EDĽP a ako vyplývajú z ústavných tradícií spoločných členským štátom predstavujúcich všeobecné zásady
práva Spoločenstva, ak rešpektovanie týchto základných práv nie je prekážkou pre riadne vykonanie ich záväzkov podľa Charty
OSN (pozri,
a

contrario
, rozsudky Yusuf, bod 240, a Kadi, bod 190).
Členské štáty teda musia v maximálnej možnej miere dbať o to, aby zainteresovaným bolo umožnené účinne uplatniť svoje stanovisko
pred príslušnými vnútroštátnymi orgánmi v rámci žiadosti o opätovné preskúmanie ich prípadu. Okrem toho miera úvahy, ktorú
je potrebné priznať týmto orgánom v tomto kontexte, sa musí vykonávať spôsobom, ktorý berie riadne do úvahy problémy, ktoré
môžu mať zainteresovaní pri využití účinnej ochrany svojich práv s ohľadom na kontext a osobitnú povahu opatrení, ktoré sa
ich týkajú.
Členské štáty nie sú oprávnené odmietnuť začatie konania o preskúmaní stanoveného smernicami iba z toho dôvodu, že zainteresovaní
nie sú schopní predložiť presné a relevantné informácie na podporu svojich žiadosti, pretože sa nemohli dozvedieť z dôvodu
ich tajnej povahy presné dôvody, ktoré odôvodňovali ich zahrnutie na sporný zoznam alebo skutočnosti, na ktorých sa tieto
dôvody zakladajú.
Rovnako s ohľadom na okolnosti pripomenuté v bode 141 vyššie, podľa ktorých jednotlivci nemajú právo, aby boli osobne vypočutí
výborom pre sankcie, z čoho vyplýva, že v podstatnej miere závisia od diplomatickej ochrany, ktorú štát priznáva svojim štátnym
príslušníkom, sú členské štáty povinné dbať o to, aby prípad zainteresovaných osôb bol bez odkladu, lojálne a nestranne predložený
predmetnému výboru na účely jeho preskúmania, ak sa to zdá objektívne odôvodnené s ohľadom na predložené relevantné informácie.
Je potrebné dodať, ako to poznamenal Súd prvého stupňa v nadväznosti na vládu Spojeného kráľovstva v rozsudku Yusuf (bod 317)
a Kadi (bod 270), že zainteresovaní majú možnosť podať návrh na začatie konania na príslušný súdny orgán podľa vnútroštátneho
práva štátu požiadanej vlády, resp. priamo podľa napadnutého nariadenia, ako aj podľa príslušných rezolúcií Bezpečnostnej
rady, ktoré vykonáva, proti prípadnému svojvoľnému odmietnutiu príslušného vnútroštátneho orgánu predložiť ich prípad výboru
pre sankcie na opätovné preskúmanie a všeobecnejšie proti akémukoľvek porušeniu predmetným vnútroštátnym orgánom práva zainteresovaných
požadovať preskúmanie ich prípadu. Na pojednávaní v prejednávanej veci Rada v tejto súvislosti odkázala na rozhodnutie vnútroštátneho
súdu členského štátu, ktorým bol predmetný členský štát zaviazaný naliehavo požiadať výbor pre sankcie o odstránenie mien
dvoch osôb z napadnutého zoznamu pod hrozbou každodenného penále za nesplnenie tejto povinnosti [tribunal de première instance
de Bruxelles (quatrième chambre), rozsudok z 11. februára 2005 vo veci Nabil Sayadi a Patricia Vinck proti Belgickému kráľovstvu].
V tejto súvislosti je potrebné rovnako pripomenúť, že podľa ustálenej judikatúry Súdneho dvora (pozri rozsudok Súdneho dvora
z 8. novembra 2005, Leffler, C‑443/03, Zb. s. I‑9611, bod 49 a 50 a tam citovanú judikatúru) v prípade, že neexistujú ustanovenia
Spoločenstva, je na vnútroštátnom právnom poriadku každého členského štátu, aby stanovil procesné podmienky žalôb určených
na zabezpečenie ochrany práv, ktoré osoby podliehajúce súdnej právomoci vyvodzujú z priameho účinku práva Spoločenstva. Súdny
dvor upresnil, že tieto podmienky nemôžu byť nevýhodnejšie, než podmienky týkajúce sa práv, ktoré majú pôvod vo vnútroštátnom
právnom poriadku (zásada rovnocennosti), a že nemôžu prakticky znemožniť alebo výrazne sťažiť výkon práv priznaných právnym
poriadkom Spoločenstva (zásada efektivity). Zásada efektivity musí viesť sudcu vnútroštátneho súdu k tomu, aby uplatnil procesné
podmienky ustanovené jeho vnútroštátnym právnym poriadkom len v rozsahu, v akom nespochybňujú zmysel a účel predmetného aktu
Spoločenstva.
Z toho vyplýva, že v rámci žaloby namietajúcej porušenie práva zainteresovaných osôb žiadať preskúmanie ich prípadu na účely
ich odstránenia zo sporného zoznamu príslušnými vnútroštátnymi orgánmi prináleží vnútroštátnemu súdu, aby v zásade uplatnil
svoje vnútroštátne právo, pričom musí dbať na zaistenie plnej účinnosti práva Spoločenstva, čo ho môže viesť k tomu, aby v prípade
potreby nepoužil vnútroštátne pravidlo, ktoré tomu bráni (pozri rozsudok Leffler, už citovaný v bode 151 vyššie, bod 51 a tam
citovanú judikatúru), akým je pravidlo, ktoré by vylučovalo súdnu kontrolu odmietnutia vnútroštátnych orgánov konať tak, aby
sa zabezpečila diplomatická ochrana svojich štátnych príslušníkov.
V prejednávanej veci žalobca na pojednávaní tvrdil, že írske orgány ho informovali listom z 10. októbra 2005, že jeho žiadosť
o odstránenie zo sporného zoznamu, podaná 5. februára 2004, je stále týmito orgánmi skúmaná. V rozsahu, v akom žalobca zamýšľa
namietať nedostatok lojálnej spolupráce írskych orgánov vo vzťahu k nemu, mal by prípadne uplatňovať možnosti súdnej ochrany
založené na vnútroštátnom práve, ktorého sa týkal vyššie uvedený bod
V každom prípade, taký nedostatok spolupráce za predpokladu, že by bol preukázaný, vôbec nepredpokladá, že by konanie o odstránenie
zo zoznamu upravené smernicami bolo samo osebe neúčinné (pozri analogicky uznesenie predsedu Súdu prvého stupňa z 15. mája
2003, Sison/Rada, T‑47/03 R, Zb. s. II‑2047, bod 39 a tam citovanú judikatúru).
Za takýchto okolností nie je namieste spochybňovať posúdenie vykonané Súdom prvého stupňa v rozsudkoch Yusuf a Kadi s ohľadom
na tvrdenia konkrétnejšie rozvedené žalobcom na pojednávaní a týkajúce sa údajnej nezlučiteľnosti medzery konštatovanej v súdnej
ochrane zainteresovaných s
ius cogens
.
Nakoniec v rozsahu, v akom rozsudky Yusuf a Kadi neodpovedajú na tvrdenie žalobcu, podľa ktorého členské štáty OSN nie sú
povinné uplatňovať ako také opatrenia, ktoré ich Bezpečnostná rada „vyzve“ vykonať, Spojené kráľovstvo k tomu dôvodne namieta,
že článok 39 Charty OSN rozlišuje medzi „odporúčaniami“, ktoré nemajú záväznú silu, a „rozhodnutiami“, ktoré majú záväznú
silu. V prejednávanej veci sankcie upravené v odseku 8 písm. c) rezolúcie č. 1333 (2000) boli prijaté prostredníctvom „rozhodnutia“.
Rovnako v odseku 1 rezolúcie č. 1390 (2002) sa Bezpečnostná rada „rozhodla“ zachovať opatrenia „uložené“ predmetným ustanovením.
Toto tvrdenie sa teda musí rovnako odmietnuť.
S ohľadom na vyššie uvedené sa musí druhá a tretia časť druhého žalobného dôvodu zamietnuť. Preto sa musí tento žalobný dôvod
zamietnuť v celom jeho rozsahu.

O treťom žalobnom dôvode založenom na porušení formálnych náležitostí
Tvrdenia účastníkov konania
Žalobca tvrdí, že Rada porušila podstatné formálne náležitosti, keď primerane neuviedla dôvody, pre ktoré sa domnievala, že
prijatie právnej úpravy Spoločenstva bolo v prejednávanej veci vhodnejšie ako prijatie vnútroštátnych právnych úprav. Dôvod
uvedený v tejto súvislosti v odôvodnení 4 napadnutého nariadenia, a to cieľ „zabrániť narušeniu príslušnosti [hospodárskej
súťaže –
neoficiálny preklad
]“ nie je v skutočnosti dôvodný.
Rada a Spojené kráľovstvo sa domnievajú, že tento žalobný dôvod sa zamieňa so žalobným dôvodom založeným na porušení zásady
subsidiarity a odkazujú na svoje pripomienky týkajúce sa tohto žalobného dôvodu. V rozsahu, v akom žalobca tvrdí, že napadnuté
nariadenie neuvádza dôvody, pre ktoré činnosť Spoločenstva bola považovaná za vhodnú a nevyhnutnú, Spojené kráľovstvo namieta,
že to tak bolo s ohľadom na odôvodnenia predmetného nariadenia. V rozsahu, v akom žalobca konkrétnejšie uvádza nedostatok
odôvodnenia vo vzťahu k údajne sledovanému cieľu zabrániť narušeniu hospodárskej súťaže, Rada namieta, že odôvodnenie napadnutého
nariadenia sa musí skúmať globálne, a nie tak, že sa izoluje jediná veta z jednej strany odôvodnení.
Posúdenie Súdom prvého stupňa
Týmto žalobným dôvodom žalobca namieta dve vady odôvodnenia.
Po prvé žalobca vytýka Rade, že neuviedla primerané dôvody, pre ktoré sa domnievala, že prijatie právnej úpravy Spoločenstva
bolo v prejednávanej veci vhodnejšie ako prijatie vnútroštátnych právnych úprav.
Tento žalobný dôvod nie je dôvodný, pretože úvodné ustanovenia napadnutého nariadenia odkazujú na jednej strane na články
60 ES, 301 ES a 308 ES a na druhej strane na spoločnú pozíciu 2002/402. Hoci je pravda, že Súd prvého stupňa konštatoval v rozsudkoch
Yusuf (bod 138) a Kadi (bod 102), že preambula napadnutého nariadenia je osobitne stručná vo vzťahu k tejto otázke, takéto
odôvodnenie je napriek tomu postačujúce. Pokiaľ ide o dôvody, pre ktoré bolo v tejto spoločnej pozícii konštatované, že činnosť
Spoločenstva je nevyhnutná, sú nimi dôvody Únie, a nie dôvody Spoločenstva. Tieto teda neboli uvedené v samotnom akte Spoločenstva.
Po druhé žalobca tvrdí, že dôvod uvedený v odôvodnení 4 napadnutého nariadenia, a to cieľ „zabrániť narušeniu príslušnosti
[hospodárskej súťaže –
neoficiálny preklad
]“ nie je v skutočnosti dôvodný.
Iste, Súd prvého stupňa konštatoval v rozsudkoch Yusuf (body 141 a 150) a Kadi (body 105 a 114), že tvrdenie týkajúce sa nebezpečenstva
narušenia hospodárskej súťaže, ktorému podľa svojej preambuly chce napadnuté nariadenie predísť, nie je presvedčivé, a že
za takýchto okolností nemôžu byť sporné opatrenia povolené v prejednávanej veci na základe cieľa stanoveného v článku 3 ods. 1
písm. c) a g) ES.
Predsa však, ako to dôvodne poznamenáva Rada, odôvodnenie nariadenia sa musí skúmať globálne. Podľa judikatúry formálna vada,
ktorú v prípade nariadenia predstavuje skutočnosť, že jedno z jeho odôvodnení obsahuje mylný skutkový údaj, nemôže viesť k jeho
zrušeniu, ak jeho ostatné odôvodnenia poskytujú jeho dostatočné odôvodnenie (rozsudok Súdneho dvora z 20. októbra 1987, Španielsko/Rada
a Komisia, 119/86, Zb. s. 4121, bod 51, a rozsudok Súdu prvého stupňa z 21. januára 1999, Neue Maxhütte Stahlwerke a Lech-Stahlwerke/Komisia,
T‑129/95, T‑2/96 a T‑97/96, Zb. s. II‑17, bod 160). Toto platí v prejednávanej veci.
V tejto súvislosti treba zdôrazniť, že odôvodnenie vyžadované článkom 253 ES musí vyjadrovať jasne a jednoznačne odôvodnenie
Rady, aby sa zainteresovaní mohli oboznámiť s dôvodmi prijatých opatrení a aby súd Spoločenstva mohol vykonávať ich kontrolu.
Dodržiavanie povinnosti odôvodnenia sa teda musí navyše skúmať nielen z hľadiska samotného znenia aktu, ale aj z hľadiska
jeho vzťahov k iným právnym predpisom upravujúcim rovnakú oblasť. Ak ide, ako v prejednávanej veci, o akt určený na všeobecné
uplatnenie, odôvodnenie sa môže obmedziť jednak na uvedenie celkovej situácie, ktorá viedla k jeho prijatiu, a jednak na uvedenie
všeobecných cieľov, ktoré sa usiluje dosiahnuť (pozri rozsudok Súdneho dvora z 10. januára 2006, International Air Transport
Association a i., C‑344/04, Zb. s. II‑00403, body 66 a 67 a tam citovanú judikatúru).
V prejednávanej veci úvodné ustanovenia napadnutého nariadenia, ako aj najmä jeho odôvodnenia 1 až 7 v plnom rozsahu spĺňajú
tieto požiadavky, ako vyplýva z rozsudkov Yusuf (body 158 a nasl.) a Kadi (body 122 a nasl.).
Okrem toho v rozsahu, v akom napadnuté nariadenie označuje menovite žalobcu vo svojej prílohe I ako osobu, ktorá má byť predmetom
individuálneho opatrenia zmrazenia finančných prostriedkov, je dostatočne odôvodnené odkazom, vykonaným v jeho článku 2 na
zodpovedajúce určenie vykonané výborom pre sankcie.
Z vyššie uvedeného vyplýva, že tretí žalobný dôvod sa musí zamietnuť.
Keďže žiadny zo žalobných dôvodov uvádzaných žalobcom na podporu jeho žaloby nie je dôvodný, je potrebné žalobu zamietnuť.

O trovách
Podľa článku 87 ods. 2 rokovacieho poriadku účastník konania, ktorý nemal vo veci úspech, je povinný nahradiť trovy konania,
ak to bolo v tomto zmysle navrhnuté. Keďže žalobca nemal vo veci úspech, je opodstatnené zaviazať ho na náhradu trov konania
v súlade s návrhom Rady.
Podľa článku 87 ods. 4 prvého pododseku členské štáty a inštitúcie, ktoré vstúpili do konania ako vedľajší účastníci, znášajú
svoje trovy konania.
Z týchto dôvodov
SÚD PRVÉHO STUPŇA (druhá komora)
rozhodol a vyhlásil:
1.
Žaloba sa zamieta.
2.
Žalobca znáša vlastné trovy konania a je povinný nahradiť trovy konania Rady.
3.
Spojené kráľovstvo Veľkej Británie a Severného Írska a Komisia znášajú vlastné trovy konania.
Pirrung
Forwood
Papasavvas
Rozsudok bol vyhlásený na verejnom pojednávaní v Luxemburgu 12. júla 2006.
Tajomník

Predseda komory
E. Coulon

J. Pirrung
Obsah
Právny rámec
Okolnosti predchádzajúce sporu
Konanie
Návrhy účastníkov konania
Skutkový stav
Právny stav
1.  O prípustnosti
Tvrdenia účastníkov konania
Posúdenie Súdom prvého stupňa
2.  O veci samej
O prvom žalobnom dôvode založenom na nedostatku právomoci, ako aj na zneužití právomoci
Tvrdenia účastníkov konania
Posúdenie Súdom prvého stupňa
O druhom žalobnom dôvode založenom na porušení základných zásad subsidiarity a proporcionality a ľudských práv
Tvrdenia účastníkov konania
Posúdenie Súdom prvého stupňa
–  O prvej časti druhého žalobného dôvodu založenej na porušení zásady subsidiarity
–  O druhej a tretej časti druhého žalobného dôvodu, založených na porušení zásady proporcionality a rešpektovania ľudských
práv
O treťom žalobnom dôvode založenom na porušení formálnych náležitostí
Tvrdenia účastníkov konania
Posúdenie Súdom prvého stupňa
O trovách
*
Jazyk konania: angličtina.