CELEX: 62009TJ0085
Ühine välis- ja julgeolekupoliitika
Osama bin Ladeni, Al-Qaida võrgu ja Talibaniga seotud isikute ja üksuste vastu suunatud piirangud
Määrus (EÜ) nr 881/2002
Isiku rahaliste vahendite ja majandusressursside külmutamine pärast tema kandmist Ühinenud Rahvaste Organisatsiooni organi koostatud loetellu
Sanktsioonide komitee
Seejärel kandmine määruse nr 881/2002 I lisasse
Tühistamishagi
Põhiõigused
Õigus olla ära kuulatud, õigus tõhusale kohtulikule kontrollile ja õigus omandi kaitsele

Õiguslik raamistik ja vaidluse taust
Vaidluse taustast ja sellele kohaldatavast õiguslikust raamistikust üksikasjalikuma ülevaate saamiseks viidatakse Euroopa
Kohtu 3. septembri 2008. aasta otsusele liidetud kohtuasjades C‑402/05 P ja C‑415/05 P: Kadi ja Al Barakaat International
Foundation
vs.
nõukogu ja komisjon (EKL 2008, lk I‑6351; edaspidi „Euroopa Kohtu Kadi otsus”), milles Euroopa Kohus tegi otsuse apellatsioonkaebuse
üle, mis oli esitatud Üldkohtu 21. septembri 2005. aasta otsuse peale kohtuasjas T‑315/01: Kadi
vs.
nõukogu ja komisjon (EKL 2005, lk II‑3649; edaspidi „Üldkohtu Kadi otsus”), milles tehti otsus hagi kohta, millega hageja
Yassin Abdullah Kadi palus teda puudutavas osas tühistada nõukogu 27. mai 2002. aasta määruse (EÜ) nr 881/2002, millega kehtestatakse
teatavate Osama bin Ladeni, Al-Qaida võrgu ja Talibaniga seotud isikute ja üksuste vastu suunatud eripiirangud ja tunnistatakse
kehtetuks nõukogu määrus (EÜ) nr 467/2001, millega keelustatakse teatavate kaupade ja teenuste eksport Afganistani, laiendatakse
Afganistani rühmitusega Taliban seotud lennukeeldu ning rahaliste vahendite ja muude finantsallikate külmutamist (EÜT L 139,
lk 9; ELT eriväljaanne 18/01, lk 294).
Käesoleva kohtuotsuse tarbeks võib õigusliku raamistiku ja vaidluse tausta kokku võtta järgmiselt.

Ühinenud Rahvaste Organisatsiooni põhikiri ja EÜ asutamisleping
Ühinenud Rahvaste Organisatsiooni (ÜRO) põhikiri allkirjastati San Franciscos (Ameerika Ühendriigid) 26. juunil 1945 enne
Teise maailmasõja lõppu. Põhikirja preambul kinnitab ühinenud rahvaste otsust päästa järeltulevad põlved sõjaviletsustest,
kinnitada usku inimese põhiõigustesse ning luua tingimused, milles võivad püsida õiglus ning lugupidamine lepinguist ja muudest
rahvusvahelise õiguse allikaist tulenevate kohustuste vastu. Põhikirja artikli 1 kohaselt on ÜRO eesmärgid säilitada rahvusvahelist
rahu ja julgeolekut ning rakendada tõhusaid kollektiivseid meetmeid rahu ähvardava ohu vältimiseks ja kõrvaldamiseks, kuid
samuti kasvatada ja süvendada lugupidamist inimõiguste ja põhivabaduste vastu.
Ühinenud Rahvaste Organisatsiooni põhikirja artikli 24 lõike 1 kohaselt on Ühinenud Rahvaste Organisatsiooni Julgeolekunõukogul
(edaspidi „Julgeolekunõukogu”) peamine vastutus rahvusvahelise rahu ja julgeoleku säilitamise eest. Nimetatud põhikirja artikli 25
kohaselt nõustuvad Ühinenud Rahvaste Organisatsiooni liikmed vastavalt sellele põhikirjale Julgeolekunõukogu otsustele alluma
ja neid täitma.
ÜRO põhikirja VII peatükk määrab kindlaks rahu ohustamise, rahu rikkumise või agressiooniakti korral võetavad meetmed. Seda
peatükki sisse juhatav artikkel 39 sätestab, et Julgeolekunõukogu määrab kindlaks sellise ohu olemasolu ja annab soovitusi
või otsustab, milliseid meetmeid tuleb artiklite 41 ja 42 kohaselt võtta rahvusvahelise rahu ja julgeoleku säilitamiseks või
taastamiseks. ÜRO põhikirja artikli 41 kohaselt võib Julgeolekunõukogu otsustada, millised relvajõudude kasutamisega mitteseotud
meetmed tuleb võtta tema otsuste täitmiseks, ja ta võib nõuda organisatsiooni liikmeilt nende meetmete rakendamist.
Vastavalt ÜRO põhikirja artikli 48 lõikele 2 täidavad organisatsiooni liikmed vahetult ja ka aktsioonide teel vastavates rahvusvahelistes
asutustes, mille liikmeks nad on, Julgeolekunõukogu otsuseid rahvusvahelise rahu ja julgeoleku säilitamisel.
Sama põhikirja artikkel 103 sätestab, et kui organisatsiooni liikmete põhikirjajärgsed kohustused on vastuolus kohustustega,
mis neil on mingi teise rahvusvahelise kokkuleppe järgi, siis on põhikirjajärgsetel kohustustel ülimuslik jõud.
EÜ artikli 307 (muudetuna ELTL artikkel 351) esimene lõik näeb ette, et „käesoleva lepingu sätted ei mõjuta õigusi ja kohustusi,
mis tulenevad enne 1. jaanuari 1958 või ühinevate riikide puhul enne nende ühinemise kuupäeva sõlmitud lepingutest ühe või
mitme liikmesriigi ja ühe või mitme kolmanda riigi vahel”.
EÜ artikkel 297 (muudetuna ELTL artikkel 347) sätestab, et „[l]iikmesriigid konsulteerivad omavahel, et astuda koos vajalikke
samme, selleks et takistada ühisturu toimimise kahjustamist meetmete tõttu, mida mõni liikmesriik võib olla sunnitud tarvitusele
võtma […], et täita endale rahu ja rahvusvahelise julgeoleku säilitamiseks võetud kohustusi”.

Julgeolekunõukogu rahvusvahelise terrorismi vastane tegevus
Alates 1990. aastate lõpust ning eriti pärast 11. septembri 2001. aasta rünnakuid New Yorgis, Washingtonis ja Pennsylvanias
(Ameerika Ühendriigid) on Julgeolekunõukogu kasutanud oma ÜRO põhikirja VII peatükist tulenevaid volitusi, et nimetatud põhikirja
ja rahvusvahelist õigust järgides võidelda kõigi vahenditega ohtude vastu, mida tekitavad terroriaktid rahvusvahelisele rahule
ja julgeolekule.
Vastuseks Ameerika Ühendriikide Nairobis (Keenia) ja Dar es Salaamis (Tansaania) asuvate saatkondade vastu suunatud rünnakutele
võttis Julgeolekunõukogu 15. oktoobril 1999 vastu resolutsiooni 1267 (1999), mille lõike 4 punkt b paneb kõikidele riikidele
kohustuse eelkõige külmutada Afganistani Talibani rahalised vahendid ja muud finantsallikad, kuna Taliban toetab Osama bin
Ladenit.
Sama resolutsiooni lõikes 6 otsustas Julgeolekunõukogu luua Julgeolekunõukogu komitee (edaspidi „sanktsioonide komitee”, üldiselt
tuntud ka nimetuse „komitee 1267” all), mis koosneb kõikidest selle liikmetest ja mille ülesanne on eelkõige järelevalve selle
resolutsiooni lõikes 4 kehtestatud meetmete rakendamise üle liikmesriikides.
Julgeolekunõukogu 19. detsembri 2000. aasta resolutsioon 1333 (2000) laiendas ja karmistas märgatavalt seda algselt ainult
Talibani vastu suunatud piirangute korda. Sellest tulenevalt sätestab selle resolutsiooni lõike 8 punkt c eelkõige, et kõik
riigid peavad külmutama viivitamata rahalised vahendid ja muu finantspõhivara, mis kuulub Osama bin Ladenile ning temaga seotud
sanktsioonide komitee kindlaksmääratud isikutele ja üksustele, ning jälgima, et asjaomaseid rahalisi vahendeid ega muid finantsallikaid
ei antaks Osama bin Ladeni või temaga seotud isikute, sh organisatsiooni Al-Qaida käsutusse ega kasutataks nende hüvanguks.
Resolutsioonile 1333 (2000) järgnes rida teisi Julgeolekunõukogu resolutsioone, mis muutsid, karmistasid ja ajakohastasid
Osama Bin Ladeni, organisatsiooni Al-Qaida, Talibani ning nendega seotud isikute, rühmituste, ettevõtjate ja üksuste vastu
suunatud piirangute korda. Tegemist on eelkõige 16. jaanuari 2002. aasta resolutsiooniga 1390 (2002), 17. jaanuari 2003. aasta
resolutsiooniga 1455 (2003), 30. jaanuari 2004. aasta resolutsiooniga 1526 (2004), 29. juuli 2005. aasta resolutsiooniga 1617 (2005),
22.  detsembri 2006. aasta resolutsiooniga 1735 (2006), 30. juuni 2008. aasta resolutsiooniga 1822 (2008) ja 17. detsembri
2009. aasta resolutsiooniga 1904 (2009). Need ÜRO põhikirja VII peatüki alusel vastu võetud resolutsioonid panevad kõikidele
ÜRO liikmesriikidele eelkõige kohustuse külmutada kõikide sanktsioonide komitee poolt kindlaks määratud Osama bin Ladeni,
Al-Qaida või Talibaniga seotud isikute või üksuste rahalised vahendid ja muud majandusressursid.
Lisaks järelevalve teostamisele nende piirangute liikmesriikides rakendamise üle ajakohastab sanktsioonide komitee koondloetelu
(edaspidi „sanktsioonide komitee loetelu”) isikute ja üksuste kohta, kelle rahalised vahendid ja muud majandusressursid tuleb
Julgeolekunõukogu eespool mainitud resolutsioonide alusel külmutada. Riigid võivad taotleda sanktsioonide komiteelt sellesse
loetellu nimede lisamist. Sanktsioonide komitee kontrollib samuti nimetatud loetelust kustutamise ning vara külmutamisest
erandi tegemise taotlusi, mis on esitatud Julgeolekunõukogu resolutsiooni 1452 (2002) alusel. Sel eesmärgil läbi viidavad
menetlused on käesoleval ajal kindlaks määratud ühelt poolt Julgeolekunõukogu resolutsioonides 1735 (2006), 1822 (2008) ja
1904 (2009) ning teiselt poolt sanktsioonide komitee tööd reguleerivates eeskirjades, mille viimane on ise välja töötanud.
Resolutsiooni 1735 (2006) lõike 5 kohaselt peavad liikmesriigid sanktsioonide komiteele tema loetellu nimede kandmiseks ettepanekut
tehes esitama põhjenduste ülevaate; see ülevaade peab sisaldama võimalikult üksikasjalikku ülevaadet nime loetellu kandmise
taotluse põhjustest, sealhulgas i) kõik andmed, mille põhjal võib täpselt kindlaks teha, et isik või üksus vastab ettenähtud
kriteeriumidele; ii) andmete olemus ja iii) kõik andmed ja tõendid, mida on võimalik esitada. Sama resolutsiooni lõike 6 kohaselt
peavad liikmesriigid nime loetellu kandmiseks taotlust esitades täpsustama ülevaate neid andmeid, mida võib teavitamise eesmärgil
avaldada sellele isikule või üksusele, kelle nimi kantakse sanktsioonide komitee loetellu, ning neid andmeid, mida võib avaldada
seda taotlenud riikidele.
Seoses oma kohustusega tagada, et isikute ja üksuste kandmiseks sanktsioonide komitee loetellu ja nende kustutamiseks sellest
loetelust ning ka humanitaarsetel põhjustel erandite tegemiseks kehtiksid õiglased ja selged menetlused, võttis Julgeolekunõukogu
peale selle 19. detsembril 2006 vastu resolutsiooni 1730 (2006), millega ta palus ÜRO peasekretäril luua Julgeolekunõukogu
abiasutuste sekretariaadi teenistuses keskus, mille ülesanne on võtta vastu kustutamistaotlusi ning täita nimetatud resolutsiooni
lisas kirjeldatud ülesandeid (edaspidi „keskus”). Isikud, kes soovivad esitada loetelust kustutamise taotluse, võivad nüüd
seda teha keskuse vahendusel vastavalt resolutsioonis 1730 (2006) ja selle lisas sätestatud menetlusele või oma elukoha- või
kodakondsusriigi kaudu. ÜRO peasekretär teavitas 30. märtsi 2007. aasta kirjaga (S/2007/178) Julgeolekunõukogu esimeest, et
kustutamistaotlustega tegelev keskus on loodud.
Käesoleva hagiga vaidlustatud õigusakti vastuvõtmise ajal kohaldatava resolutsiooni 1822 (2008) preambulis kinnitas Julgeolekunõukogu,
et mis tahes vormis või kujul terrorism on üheks peamiseks ohuks rahule ja julgeolekule, rõhutas, et mõistab hukka Al-Qaida
võrgustiku, Osama bin Ladeni, Talibani ja teised nendega seotud isikud, rühmitused, ettevõtjad ja üksused, toonitas asjaolu,
et terrorism on võidetav üksnes ühiste ja üleilmsete meetmetega, mis põhinevad kõikide riikide ning rahvusvaheliste ja regionaalsete
organisatsioonide aktiivsel osavõtul ja koostööl, rõhutas vajadust rakendada rangelt selle resolutsiooni lõikes 1 sätestatud
piiranguid, kuid tõi ühtlasi välja probleemid nende meetmete rakendamisel, tunnustades riikide ja sanktsioonide komitee pingutusi
tagamaks, et kehtestatud oleksid õiglased ja selged menetlused puudutatud isikute kandmiseks sanktsioonide komitee loetellu
ning nende kustutamiseks sellest loetelust, ning tervitas keskuse loomist. Sama preambul kinnitab, et kõnealused meetmed on
preventiivse iseloomuga ning ei sõltu siseriikliku õiguse karistusõiguse normidest.
Resolutsiooni 1822 (2008) lõige 1 näeb ette juba varasemate resolutsioonidega 1267 (1999), 1333 (2000) ja 1390 (2002) kehtestatud
piirangute säilitamise. Selle resolutsiooni lõikes 8 kinnitatakse uuesti kõikide riikide kohustust rakendada ja järgida lõikes 1
sätestatud meetmeid ning kutsutakse kõiki riike üles kahekordistama sellesuunalisi pingutusi. Sama resolutsiooni lõiked 9–18,
19–23 ja 24–26 käsitlevad vastavalt sanktsioonide komitee loetellu kandmise, sellest loetelust kustutamise ning loetelu muutmise
ja ajakohastamise menetlusi.
Mis puudutab loetellu kandmise menetlust, siis viitab Julgeolekunõukogu resolutsiooni 1822 (2008) lõikes 12 sellele, et riigid
peavad sanktsioonide komiteele tema loetellu nimede kandmise ettepaneku tegemisel järgima resolutsiooni 1735 (2006) lõiget 5
ning esitama üksikasjaliku põhjuste ülevaate, ning näeb ühtlasi ette, et riigid peavad iga loetellu kandmise taotluse juures
tooma täpsemalt välja ülevaate need andmed, mida võib avaldada eelkõige selleks, et sanktsioonide komitee võiks koostada lõikes 13
kirjeldatud kokkuvõtte või selleks, et teavitada või informeerida seda isikut või üksust, kelle nimi on kantud loetellu. Sama
resolutsiooni lõige 13 sätestab nimelt ühelt poolt, et sanktsioonide komitee avaldab nime loetellu kandmisel oma veebilehel
koostöös vastava loetellu kandmise taotluse esitanud riikidega „loetellu kandmise põhjuste kokkuvõtte”, ning teiselt poolt,
et nimetatud komitee püüab avaldada oma veebilehel koostöös vastava loetellu kandmise taotluse esitanud riikidega kõnealusesse
„loetellu kandmise põhjuste kokkuvõtte” nende nimede osas, mis kanti loetellu enne selle resolutsiooni vastuvõtmist. Sama
resolutsiooni lõige 17 näeb ette, et riigid võtavad kõik võimalikud meetmed, mis on kooskõlas nende seaduste ja riigisisese
tavaga, et teavitada või informeerida õigeaegselt isikut või üksust, kelle nime sanktsioonide komitee loetellu kandmine puudutab,
ning et nad lisavad sellele teatele koopia põhjenduste ülevaate sellest osast, mida võib avaldada, sanktsioonide komitee veebilehel
oleva info loetellu kandmise põhjuste kohta, kirjelduse tagajärgedest, mis kaasnevad loetellu kandmisega tulenevalt asjakohastest
resolutsioonidest, sanktsioonide komitee eeskirjad tema loetelust kustutamise taotluste menetlemiseks ning erandite tegemise
võimalused.
Mis puudutab loetelust kustutamise menetlust, siis resolutsiooni 1822 (2008) lõige 19 näeb ette, et isikutel, rühmitustel,
ettevõtjatel ja üksustel, kes on kantud sanktsioonide komitee loetellu, on võimalus esitada loetelust kustutamise taotlus
otse keskusele. Selle resolutsiooni lõike 21 kohaselt on sanktsioonide komitee ülesanne uurida vastavalt oma eeskirjadele
taotlusi Al-Qaida või Talibani liikmete või Al-Qaida, Osama bin Ladeni või Talibaniga seotud nende isikute nimede kustutamiseks
komitee loetelust, kes ei vasta enam asjakohastes resolutsioonides kehtestatud kriteeriumidele.
Resolutsiooni 1904 (2009) preambul rõhutab, et sanktsioonid on ÜRO põhikirjas ette nähtud oluline rahvusvahelise rahu ja julgeoleku
säilitamise ja taastamise vahend, nagu ka vajadus rakendada selle resolutsiooni lõikes 1 sätestatud meetmeid rangelt. Selles
täpsustatakse, et Julgeolekunõukogu arvestab õiguslike ja muude raskustega, mis riikidel tekivad meetmete rakendamisel vastavalt
nimetatud lõikele 1, samuti tervitab Julgeolekunõukogu sanktsioonide komitee menetlustesse tehtud parandusi ning avaldab tahet
jätkata tööd nende menetluste õiglaseks ja läbipaistvaks muutmise kallal.
Resolutsiooni 1904 (2009) lõige 1 näeb ette juba varasemate resolutsioonidega 1267 (1999), 1333 (2000) ja 1390 (2002) kehtestatud
piirangute säilitamise. Sama resolutsiooni lõiked 8–19, 20–27 ja 28–32 käsitlevad vastavalt sanktsioonide komitee loetellu
kandmise, sellest loetelust kustutamise ning loetelu muutmise ja ajakohastamise menetlusi.
Seoses loetellu kandmise menetlusega viitab Julgeolekunõukogu resolutsiooni 1904 (2009) lõikes 11 sellele, et riigid peavad
sanktsioonide komiteele tema loetellu nimede kandmise ettepaneku tegemisel järgima resolutsiooni 1735 (2006) lõiget 5 ja resolutsiooni
1822 (2008) lõiget 12 ning esitama üksikasjaliku põhjuste ülevaate, ning näeb ette seda, et põhjuste ülevaate võib taotluse
korral avaldada, välja arvatud nende andmete osas, mida liikmesriik peab konfidentsiaalseks, ning et seda võib kasutada lõikes 14
sätestatud loetellu kandmise põhjuste kokkuvõtte koostamisel.
Loetelust kustutamise menetluse osas täpsustab resolutsiooni 1904 (2009) lõige 20, et Julgeolekunõukogu otsustab, et sanktsioonide
komitee loetelust kustutamise taotlusi uurides abistab teda „ombudsmani büroo”, mis luuakse esialgu 18 kuuks alates selle
resolutsiooni vastuvõtmisest, et Julgeolekunõukogu palub ÜRO peasekretäril nimetada tihedas koostöös sanktsioonide komiteega
kõrge moraaliga lugupeetud isiku, kes on tuntud oma erapooletuse ja laitmatu renomee tõttu ning kellel on asjaomases valdkonnas
(õigus, inimõigused, terrorismivastane võitlus, sanktsioonid jne) kõrge kvalifikatsioon ja nõutav kogemus, et täita ombudsmani
ülesandeid, kelle mandaat on kindlaks määratud nimetatud resolutsiooni II lisas, ning otsustab peale selle, et ombudsman täidab
oma ülesandeid sõltumatult ja erapooletult ning ei palu ega saa üheltki valitsuselt juhiseid. Nimetatud resolutsiooni lõike 21
kohaselt otsustab Julgeolekunõukogu, et pärast ombudsmani nimetamist võtab ombudsmani büroo vastu nende isikute ja üksuste
taotlusi, kes soovivad nende kustutamist sanktsioonide komitee loetelust vastavalt selle resolutsiooni II lisas sätestatule,
ning et pärast ombudsmani nimetamist ei võta keskus enam selliseid taotlusi vastu. Sama resolutsiooni lõige 22 näeb ette,
et sanktsioonide komitee ülesanne on jätkuvalt uurida vastavalt tema eeskirjadele kustutamistaotlusi. Nimetatud resolutsiooni
lõike 25 kohaselt julgustab Julgeolekunõukogu sanktsioonide komiteed võtma kustutamistaotluste uurimisel mõistlikult arvesse
loetellu kandmise algatanud riikide ning elukoha-, kodakondsus- või asukohariikide arvamust ning nõuab sanktsioonide komitee
liikmetelt, et nad põhjendaksid parimal võimalikul viisil mis tahes vastuväidet nimetatud kustutamistaotlustele.
Resolutsiooni 1904 (2009) II lisa määrab vastavalt selle resolutsiooni lõikele 20 kindlaks ombudsmani pädevuses olevad ülesanded
kustutamistaotluse vastuvõtmisel. Need jagunevad kahte etappi: puudutatud riikidelt informatsiooni kogumine esimeses etapis
ning teiseks kooskõlastamise etapp, mis võib sisaldada dialoogi alustamist taotluse esitajaga. Nende kahe etapi lõppedes koostab
ombudsman sanktsioonide komiteele „üldaruande”. Sanktsioonide komitee uurib seega kustutamistaotlust ombudsmani abiga ning
otsustab uurimise lõppedes, kas ta rahuldab kustutamistaotluse.
ÜRO peasekretäri pressiesindaja teatas 7. juunil 2010, et peasekretär nimetas ombudsmaniks Kimberly Prosti, Kanada kohtuniku,
kes kuulub
ad litem
Jugoslaavia asjade rahvusvahelise kriminaalkohtu koosseisu.
Kuna nõukogus kokku tulnud Euroopa Liidu liikmesriigid on mitmes ühise välis- ja julgeolekupoliitika (ÜVJP) alusel vastu võetud
ühises seisukohas leidnud, et Julgeolekunõukogu eespool viidatud resolutsioonide rakendamiseks on vaja Euroopa Ühenduse meetmeid,
võttis nõukogu üksteise järel vastu eelkõige järgmised määrused: 14. veebruaril 2000 määruse (EÜ) nr 337/2000 Afganistani
rühmituse Taliban vastu kehtestatud lennukeelu ning rahaliste vahendite ja muude finantsallikate külmutamise kohta (EÜT L 43,
lk 1), 6. märtsil 2001 määruse (EÜ) nr 467/2001, millega keelustatakse teatavate kaupade ja teenuste eksport Afganistani,
laiendatakse Afganistani rühmitusega Taliban seotud lennukeeldu ning rahaliste vahendite ja muude finantsallikate külmutamist
ja tunnistatakse kehtetuks määrus nr 337/2000 (EÜT L 67, lk 1), ja määruse nr 881/2002.
Kaks viimati nimetatud määrust näevad eelkõige ette sanktsioonide komitee määratud ja määruste I lisas nimetatud isikute,
rühmituste ja üksuste rahaliste vahendite ja muude majandusressursside külmutamise. Euroopa Komisjon on volitatud muutma või
täiendama nimetatud I lisa Julgeolekunõukogu või sanktsioonide komitee otsuste alusel. Sel eesmärgil kohaldatavat menetlust
muudeti pärast Euroopa Kohtu Kadi otsust nõukogu 22. detsembri 2009. aasta määrusega (EÜ) nr 1286/2009, millega muudetakse
määrust nr 881/2002 (ELT L 346, lk 42).
Sanktsioonide komitee avaldas 17. oktoobril 2001 oma loetelu
addendumi
, milles esines hageja nimi, kuna hageja oli määratletud Osama bin Ladeniga seotud isikuna.
Komisjoni 19. oktoobri 2001. aasta määrusega (EÜ) nr 2062/2001, millega muudetakse kolmandat korda määrust nr 467/2001 (EÜT L 277,
lk 25), lisati hageja nimi koos teiste nimedega nimetatud määruse I lisasse. Hageja nimi kanti seejärel määruse nr 881/2002
vastuvõtmisel selle I lisasse.
Paralleelselt eespool kirjeldatud sanktsioonide korraga, mis hõlmab üksnes sanktsioonide komitee poolt nimeliselt nimetatud
isikuid ja üksusi, kes on seotud Osama bin Ladeni, organisatsiooni Al-Qaida ja Talibaniga, on olemas ka ulatuslikum sanktsioonide
kord Julgeolekunõukogu 28. septembri 2001. aasta resolutsioonis 1373 (2001), millega sätestatakse ulatuslik strateegia terrorismi
vastu võitlemiseks ja eeskätt terrorismi rahastamise tõkestamiseks ning mis võeti samuti vastu vastuseks 11. septembri 2001. aasta
terroriaktidele.
Selle resolutsiooni lõike 1 punkt c sätestab nimelt, et kõik riigid külmutavad viivitamata selliste isikute, kes panevad toime
või üritavad toime panna terroriakte või kes aitavad kaasa terroriaktide toimepanekule või osalevad nende toimepanekus, nendele
isikutele kuuluvate või nende poolt kontrollitavate üksuste ning nende isikute või üksuste nimel või juhtimisel tegutsevate
isikute ja üksuste rahalised vahendid ja muud finantsvarad. Nende isikute või üksuste identifitseerimine on siiski täielikult
riikide pädevuses.
Arvestades, et selle Julgeolekunõukogu resolutsiooni rakendamiseks on vaja ühenduse meetmeid, võttis nõukogu vastu ühelt poolt
27. detsembri 2001 ühise seisukoha 2001/931/ÜVJP terrorismivastaste erimeetmete rakendamise kohta (EÜT L 344, lk 93) ja teiselt
poolt 27. detsembri 2001 määruse (EÜ) nr 2580/2001 teatavate isikute ja üksuste vastu suunatud eripiirangute kohta terrorismivastaseks
võitluseks (EÜT L 344, lk 70, parandatud ELT 2010, L 52, lk 58; ELT eriväljaanne 18/01, lk 207).
Need õigusaktid näevad eelkõige ette nende terroriaktidega seotud isikute, rühmituste ja üksuste rahaliste vahendite ja muude
majandusressursside külmutamise, kelle nõukogu on identifitseerinud ning kandnud lisas olevasse loetellu, mida vaadatakse
korrapäraselt üle täpsete andmete või toimikumaterjalide põhjal, millest nähtub, et pädev ametiasutus, põhimõtteliselt kohus,
on teinud vastavate isikute, ühenduste või üksuste suhtes otsuse, olenemata sellest, kas see käsitleb arvestatavate ja usaldusväärsete
tõendite või vihjete põhjal terroriakti uurimise algatamist, terroriakti eest vastutusele võtmist, sellise akti toimepaneku
katset, selles osalemist või sellele kaasaaitamist, või mõnes sellises aktis süüdimõistmist.
United Kingdom Supreme Courti (Ühendkuningriigi kõrgeim kohus) 27. jaanuari 2010. aasta otsuse kohaselt kohtuasjas Her Majesty’s
Treasury (Respondent) v Mohammed Jabar Ahmed and Others (Appellants), Her Majesty’s Treasury (Respondent) v Mohammed al-Ghabra
(Appellant) and R (on the application of Hani El Sayed Sabaei Youssef) (Respondent) v Her Majesty’s Treasury (Appellant) [2010]
UKSC 2 (edaspidi „UK Supreme Courti otsus Ahmed jt”, punkt 22) nähtub liidu liikmesriikide raportitest sanktsioonide komiteele,
et 11 liikmesriiki 27-st tuginevad nende resolutsioonist 1333 (2000) tulenevate kohustuste täitmisel üksnes määrusele nr 881/2002.
Ülejäänud 16 liikmesriiki on täiendavalt vastu võtnud õigusakte, mille otsene eesmärk on nimetatud resolutsiooni rakendamine
siseriiklikus õiguses ning mis kehtivad seega koos määrusega nr 881/2002.

Üldkohtu ja Euroopa Kohtu Kadi otsused
Hageja esitas 18. detsembril 2001 Üldkohtule hagi, millega taotles määruste nr 467/2001 ja nr 2062/2001 tühistamist teda puudutavas
osas, kuna need aktid rikuvad tema õigust olla ära kuulatud ja tema õigust tõhusale kohtulikule kaitsele ning kuna need riivavad
ebaproportsionaalselt tema omandiõigust. Hageja muutis oma hagi eset hiljem nii, et sellega taotletakse määruse nr 881/2002
tühistamist hagejat puudutavas osas.
Üldkohus jättis oma 21. septembri 2005. aasta otsuses Kadi nimetatud hagi rahuldamata. Üldkohus leidis sisuliselt, et Ühinenud
Rahvaste Organisatsiooniga seotud rahvusvahelise õiguskorra ja ühenduse õiguskorra vahelisi suhteid reguleerivatest põhimõtetest
tuleneb, et selles osas, milles määrusega nr 881/2002 rakendatakse Ühinenud Rahvaste Organisatsiooni põhikirja VII peatüki
alusel vastu võetud Julgeolekunõukogu resolutsiooni, mis ei anna selleks mingit kaalutlusruumi, allub selle õigusakti sisemine
õiguspärasus kohtulikule kontrollile üksnes
ius cogens
’i alla kuuluvate õigusnormide osas, ning seetõttu, kui nimetatud erand välja arvata, on sel määrusel kohtulik immuniteet
(vt ka Euroopa Kohtu 3. detsembri 2009. aasta otsus liidetud kohtuasjades C‑399/06 P ja C‑403/06 P: Hassan ja Ayadi
vs.
nõukogu ja komisjon, kohtulahendite kogumikus veel avaldamata, edaspidi „Euroopa Kohtu Hassani otsus”, punkt 69).
Seetõttu leidis Üldkohus otsuses Kadi, et määruse nr 881/2002 õiguspärasust, ning sealhulgas osas, mis on seotud hageja põhiõiguste
rikkumise väidetega, võib kontrollida üksnes
ius cogens
’i alusel, mida tuleb mõista kui rahvusvahelist avalikku korda, mis kehtib kõikide rahvusvahelise õiguse subjektide, sealhulgas
ÜRO instantside suhtes, ning millest on keelatud kõrvale kalduda (vt ka Euroopa Kohtu Hassani otsus, punkt 70).
Euroopa Kohus tühistas oma 3. septembri 2008. aasta otsuses Kadi Üldkohtu Kadi otsuse ning tunnistas määruse nr 881/2002 hagejat
puudutavas osas kehtetuks.
Piiramata ÜRO põhikirja artikleid 25 ja 103 ning EÜ artikleid 297 ja 307 ning hoolimata sellest, et Euroopa Kohus märkis Kadi
otsuse punktis 293, et Ühinenud Rahvaste Organisatsioonis võetud kohustuste austamine on kohustuslik ka siis, kui ühendus
rakendab Ühinenud Rahvaste Organisatsiooni põhikirja VII peatüki alusel vastu võetud Julgeolekunõukogu resolutsioone, kinnitas
Euroopa Kohus siiski sama kohtuotsuse punktis 316, et Euroopa Kohtu kontrolli kõigi ühenduse õigusaktide kehtivuse üle tuleb
põhiõiguste seisukohast lugeda EÜ asutamislepingust kui autonoomsest õiguskorrast – mida rahvusvaheline leping ei või kahjustada
– tuleneva konstitutsioonilise tagatise väljenduseks õigusel rajanevas ühenduses.
Ühtlasi leidis Euroopa Kohus Kadi otsuse punktides 326 ja 327, et Üldkohus rikkus oma kõnesoleva kohtuotsuse punktides 38
ja 39 kokkuvõtvalt esitatud seisukohaga õigusnormi. Euroopa Kohtu arvates peavad ühenduste kohtud vastavalt neile EÜ asutamislepinguga
antud pädevustele tagama põhimõtteliselt täieliku kontrolli kõigi ühenduse õigusaktide seaduslikkuse üle põhiõiguste seisukohast,
mis kuuluvad ühenduse õiguse üldpõhimõtete hulka, sealhulgas selliste ühenduse õigusaktide üle nagu määrus nr 881/2002, millega
rakendatakse Julgeolekunõukogu poolt Ühinenud Rahvaste Organisatsiooni põhikirja VII peatüki alusel vastu võetud resolutsioone
(vt ka Euroopa Kohtu Hassani otsus, punkt 71).
Euroopa Kohus järeldas eeltoodust Kadi otsuse punktis 328, et apellandi väited on seega selles küsimuses põhjendatud, nii
et Üldkohtu Kadi otsus tuleb selles osas tühistada.
Peale selle leidis Euroopa Kohus Kadi otsuse punktis 348, et kuna nõukogu ei ole apellandile teatanud asjaoludest, mida tema
vastu kasutati ja millel tema vastu kehtestatud piirangud põhinesid, ega taganud talle õigust tutvuda nimetatud asjaoludega
mõistliku tähtaja jooksul pärast nende meetmete kehtestamist, ei olnud apellandil võimalik selles osas oma seisukohta tõhusalt
esitada. Euroopa Kohus järeldas eeltoodust samas punktis, et austatud ei ole apellandi kaitseõigust, eelkõige õigust olla
ära kuulatud.
Lisaks leidis Euroopa Kohus Kadi otsuse punktis 349, et kuna apellandile ei teatatud tema kahjuks kasutatud asjaoludest ja
arvestades nimetatud kohtuotsuse punktides 336 ja 337 juba märgitud seoseid kaitseõiguse ja tõhusa kohtuliku kaitse õiguse
vahel, ei saanud apellant samuti kaitsta seoses nimetatud asjaoludega oma õigusi rahuldavates tingimustes ühenduste kohtus,
nii et tuleb sedastada, et on rikutud nimetatud tõhusa kohtuliku kaitse õigust.
Mis puudutab viimaks apellandi väiteid, mille kohaselt rikkusid määruse nr 881/2002 alusel kehtestatud rahalisi vahendeid
külmutavad meetmed omandiõigust, siis leidis Euroopa Kohus Kadi otsuse punktis 366, et selle määrusega kehtestatud piirangud
kujutavad endast omandiõiguse piiranguid, mis võivad olla põhimõtteliselt põhjendatud (vt ka Euroopa Kohtu Hassani otsus,
punkt 91).
Euroopa Kohus leidis siiski sama otsuse punktides 369 ja 370, et kõnesoleva asja tingimustes, kus määrus nr 881/2002 võeti
apellanti puudutavas osas vastu, andmata talle mingisugustki tagatist, mis oleks tal võimaldanud esitada oma seisukoha pädevatele
asutustele, ja seda olukorras, milles tema omandiõiguse piiramist tuleb lugeda oluliseks, arvestades tema suhtes kehtestatud
piirangute üldist ulatust ja tegelikku kestust, on nende meetmete kehtestamise näol tegemist tema omandiõiguse põhjendamatu
piiramisega.
Euroopa Kohus jättis EÜ artikli 231 kohaselt määruse nr 881/2002 tagajärjed kehtima ajavahemiku jooksul, mis ei tohtinud ületada
kolme kuud, et võimaldada nõukogul sedastatud rikkumised heastada, kuid millega seoses võetakse kohaselt arvesse apellandi
õiguste ja vabaduste piirangute olulisust. Euroopa Kohus märkis sellega seoses ühelt poolt, et määruse kohese mõjuga tühistamine
apellanti puudutavas osas võib siiski tõsiselt ja pöördumatult kahjustada nende piirangute tõhusust, mida see määrus kehtestab
ja mida ühendus peab rakendama, ning teiselt poolt, et ei saa sisuliselt välistada, et selliste meetmete kehtestamine apellandi
vastu võib osutuda siiski põhjendatuks (Euroopa Kohtu Kadi otsus, punktid 373–376).

Üldkohtu ja Euroopa Kohtu Kadi otsuste järgne areng
Prantsusmaa alaline esindaja ÜRO juures palus liidu nimel tegutsedes oma 8. septembri 2008. aasta kirjas sanktsioonide komiteed
teha viivitamata tema veebilehel vastavalt resolutsiooni 1822 (2008) lõikele 13 kättesaadavaks põhjenduste kokkuvõte, mis
koostati enne hageja kandmist nimetatud komitee loetellu.
Sanktsioonide komitee esimees edastas 21. oktoobri 2008. aasta kirjaga kõnealuse põhjenduste kokkuvõtte Prantsusmaa alalisele
esindajale ÜRO juures, andes loa selle hagejale ja/või tema advokaatidele teatavaks teha. Nimetatud põhjenduste kokkuvõte
on sõnastatud järgmiselt:
„Üksikisik Yasin Abdullah Ezzedine Qadi [...] vastab [sanktsioonide komitee] loetellu kandmise tingimustele, kuna ta on toime
pannud järgmised teod: a) osalemine Al-Qaida, Osama bin Ladeni või Talibani või nende mis tahes rühmituse, kõrvalrühmituse,
nendest tekkinud või nendest eraldunud rühmituse tegude või tegevuse rahastamises, kavandamises, hõlbustamises, ettevalmistamises
või täideviimises koos nendega, nende nime all, nende huvides või nende toetuseks; b) relvade ja nendega seotud varustuse
tarnimine, müümine või edastamine eespool nimetatuile; c) liikmete värbamine eespool nimetatuile; d) muud neid toetavad teod
või tegevus (vt Julgeolekunõukogu resolutsioon 1822 (2008), lõige 2).
Y. A. Qadi on tunnistanud, et ta on Fondation Muwafaqi asutajaliige ning juhtis selle tegevust. Fondation Muwafaq on alati
tegutsenud afgaani büroo [Makhtab al-Khidamat] (QE.M.12.01.) egiidi all; see on Abdullah Azzami ja Osama bin Ladeni [Usama
Muhammed Awad Bin Laden] (QI.B.8.01.) asutatud organisatsioon ning Al-Qaida (QE.A.4.01.) eelkäija. Pärast afgaani büroo tegevuse
lõpetamist 2001. aasta juuni alguses ning selle endaga liitmist Al-Qaida poolt liitusid mitmed valitsusvälised organisatsioonid,
kes olid seotud afgaani bürooga, eelkõige Fondation Muwafaq, samuti Al-Qaidaga.
Y. A. Qadi andis 1992. aastal Shafiq Ben Mohamed Ben Mohamed Al‑Ayadile (QI.A.25.01.) üle Fondation Muwafaqi Euroopa büroode
juhtimise. Al-Ayadi juhtis 1990. aastate keskpaigas ka Fondation Muwafaqi bürood Bosnias ja Hertsegoviinas. Y. A. Qadi võttis
Al-Ayadi teenistusse Al‑Qaida kuulsa rahastaja Wa’el Hamza Abd al-Fatah Julaidani (QI.J.79.02.) soovitusel, kes oli võidelnud
Osama bin Ladeni kõrval 1980. aastatel Afganistanis. Kui Y. A. Qadi nimetas Al‑Ayadi Fondation Muwafaqi Euroopa direktori
kohale, tegutses Al‑Ayadi kokkulepetest lähtuvalt Osama bin Ladeniga. Al-Ayadi saabus 1990. aastate alguses Afganistani, et
läbida seal paramilitaarne koolitus; seejärel sõitis ta koos teiste isikutega Sudaani, et kohtuda seal Osama bin Ladeniga,
kellega nad sõlmisid ametliku lepingu tuneeslaste vastuvõtmise ja koolitamise kohta. Nad kohtasid Osama bin Ladenit teist
korda ning sõlmisid kokkuleppe, et bin Ladeni kaastöötajad Bosnias ja Hertsegoviinas võtavad vastu Itaaliast saabuvaid Tuneesia
võitlejaid.
1995. aastal teatas Al-Gama’at al Islamiyya juht Talad Fuad Kassem, et Fondation Muwafaq andis logistilist ja rahalist abi
ühele võitlejate pataljonile Bosnias ja Hertsegoviinas. Fondation Muwafaq andis 1990. aastate keskel rahalist abi nende võitlejate
terroristliku tegevuse toetamiseks ning ka relvade veoks Albaaniast Bosniasse ja Hertsegoviinasse. Osa nende tegevuste rahastamisest
pärines Osama bin Ladenilt.
Y. A. Qadi oli ka üks peamiseid aktsionäre nüüdseks suletud Depositna Bankas, asukohaga Sarajevos, kus Al‑Ayadi täitis samuti
ülesandeid ning esindas Y. A. Qadi huve. Selles pangas toimusid võib-olla koosolekud, kus valmistati ette rünnakut Ameerika
Ühendriikide asutuse vastu Saudi Araabias.
Peale selle omas Y. A. Qadi Albaanias mitut äriühingut, kes rahastasid ekstremiste või andsid ekstremistidele ametikohti,
mis võimaldasid viimastel kontrollida kõnealuste äriühingute rahalisi vahendeid. Bin Ladenilt said käibevahendeid kuni viis
Y. A. Qadile Albaanias kuuluvat äriühingut.”
See põhjenduste kokkuvõte avaldati hiljem ka sanktsioonide komitee veebilehel vastavalt resolutsiooni 1822 (2008) lõikele 13.
Prantsusmaa alaline esindaja Euroopa Liidu juures saatis 22. oktoobri 2008. aasta kirjaga selle põhjenduste kokkuvõtte komisjonile,
et viimane saaks tegutseda kooskõlas Euroopa Kohtu Kadi otsusega.
Komisjoni saatis 22. oktoobril 2008 hagejale kirja, teavitades viimast sellest, et tulenevalt sanktsioonide komitee esitatud
põhjenduste kokkuvõttest, mis on kirjale lisatud, kavatseb komisjon vastu võtta õigusakti, et säilitada tema kanne määruse
nr 881/2002 I lisas vastavalt sama määruse artikli 7 lõike 1 esimesele taandele. Komisjon lisas, et selle kirja eesmärk on
anda hagejale võimalus esitada märkusi põhjenduste kokkuvõttes toodud põhjenduste kohta ning esitada komisjonile enne tema
lõpliku otsuse vastuvõtmist kogu informatsioon, mida hageja peab oluliseks. Hagejale anti selleks aega kuni 10. novembrini 2008.
Nimetatud kirjale lisatud põhjenduste kokkuvõtte (edaspidi „põhjenduste kokkuvõte”) sõnastus kattub sanktsioonide komitee
saadetud põhjenduste kokkuvõtte sõnastusega (vt eespool punkt 50).
Hageja esitas 10. novembri 2008. aasta kirjaga komisjonile oma märkused. Ta väitis selles, et:
–        komisjon peab esitama talle tõendid, mis toetavad põhjenduste kokkuvõttes esitatud väiteid ja kinnitusi, samuti komisjoni
toimiku vastavad dokumendid;
–        komisjon peab andma talle teise võimaluse esitada oma märkused tõendite kohta pärast nende saamist;
–        ta püüdis tõenditele viidates kummutada põhjenduste kokkuvõttes esitatud väiteid osas, milles ta pidas võimalikuks vastata
üldistele süüdistustele.
Komisjon võttis 28. novembril 2008 vastu määruse (EÜ) nr 1190/2008, millega muudetakse 101. korda määrust nr 881/2002 (ELT L 322,
lk 25; edaspidi „vaidlustatud määrus”).
Vaidlustatud määruse preambuli põhjendused 3–6, 8 ja 9 on sõnastatud järgmiselt:
„(3)      Et järgida Euroopa Kohtu [Kadi] otsust, saatis komisjon hr Kadile [põhjenduste kokkuvõtted] ning andis [talle] võimaluse esitada
kõnealuste põhjenduste kohta märkusi, et teha teatavaks oma seisukoht.
(4)      Hr Kadi […] saat[is] komisjonile oma märkused ja komisjon on need läbi vaadanud.
(5)      Nende isikute, rühmituste ja üksuste loetelu, kelle suhtes kohaldatakse rahaliste vahendite ja majandusressursside külmutamist
ja mille on koostanud [sanktsioonide komitee], sisaldab hr Kadit […].
(6)      Pärast hr Kadi poolt 10. novembri 2008. aasta kirjas esitatud märkuste põhjalikku analüüsimist ning arvestades rahaliste vahendite
ja majandusressursside külmutamise ennetavat iseloomu, on komisjon arvamusel, et hr Kadi loetellu lisamine on põhjendatud,
arvestades tema seotust Al-Qaida võrguga.
[...]
(8)      Seda arvestades tuleks I lisa täiendada kannetega hr Kadi […] kohta.
(9)      Käesolevat määrust tuleks kohaldada alates 30. maist 2002, arvestades määruse […] nr 881/2002 alusel rahaliste vahendite ja
majandusressursside külmutamise ennetavat iseloomu ja eesmärki ning vajadust kaitsta nende ettevõtjate õigustatud huve, kes
sõltuvad [Euroopa Kohtu Kadi otsusega] tühistatud määruse õiguspärasusest.”
Vaidlustatud määruse artikli 1 ja lisa kohaselt muudetakse määruse nr 881/2002 I lisa vastavalt, nimelt lisatakse pealkirja
„Füüsilised isikud” alla lisatakse järgmine kanne:
„Yasin Abdullah Ezzedine Qadi (teiste nimedega a) Kadi, Shaykh Yassin Abdullah, b) Kahdi, Yasin; c) Yasin Al-Qadi). Sünniaeg:
23.2.1955. Sünnikoht: Kairo, Egiptus. Kodakondsus: Saudi Araabia. Pass nr: a) B 751550, b) E 976177 (välja antud 6.3.2004,
aegub 11.1.2009). Muu teave: Jeddah, Saudi Araabia.”
Vaidlustatud määruse artikli 2 kohaselt jõustus määrus 3. detsembril 2008 ning seda kohaldatakse alates 30. maist 2002.
Hageja 10. novembri 2008. aasta märkustele vastas komisjon 8. detsembri 2008. aasta kirjaga, milles märkis, et ta on nimetatud
märkused läbi vaadanud ning et ta võrdles põhjenduste kokkuvõtet ja selle kohta hageja esitatud argumente. Komisjon leiab
eelkõige:
–        et ta toimis kooskõlas Euroopa Kohtu Kadi otsusega, kui saatis hagejale põhjenduste kokkuvõtte ning kutsus teda esitama oma
märkusi;
–        et Euroopa Kohtu Kadi otsusest ei tulene komisjonile kohustust „esitada täiendavaid tõendeid”, mida nõudis hageja;
–        et Julgeolekunõukogu asjakohased resolutsioonid nõuavad varade „preventiivset” külmutamist, mida kinnitab rahapesuvastase
töökonna (FATF) „III erisoovitus terrorismi rahastamise kohta”; nimetatud külmutamine peab nõutavate tõendite taseme osas
põhinema „mõistlikel põhjustel või mõistlikul alusel, mille põhjal võib kahtlustada, et nimetatud isik või üksus on terrorist,
kes rahastab terrorismi või terroristlikku organisatsiooni”;
–        et tal oli õigus jätta arvesse võtmata hageja esitatud tõendid, millega viimane soovis kummutada tema vastu esitatud süüdistusi,
eelkõige need tõendid, mis puudutavad hageja suhtes kriminaalmenetluse lõpetamist Šveitsis, Türgis ja Albaanias, kuna need
tõendid kuuluvad „kriminaalmenetluse alla”, kus „tõendite osas kehtivad teistsugused nõuded kui [sanktsioonide komitee], mille
menetlus on oma olemuselt preventiivne, suhtes esitatavad nõuded”.
Komisjon lõpetas oma analüüsi järgmiselt: „[s]eega olles hoolikalt uurinud Teie 10. novembri 2008. aasta kirjas esitatud märkusi,
leiab komisjon, [et] Teie kandmine loetellu on põhjendatud Teie seoste tõttu Al-Qaida võrguga [; p]õhjenduste ülevaade on
lisatud käesolevale kirjale”. Komisjon lisas samuti vaidlustatud määruse teksti, tuletas meelde selle määruse Üldkohtus vaidlustamise
võimalust ning juhtis viimaks hageja tähelepanu asjaolule, et puudutatud isikud, rühmitused ja üksused võivad alati esitada
sanktsioonide komiteele loetelust kustutamise taotluse; seejuures täpsustas komisjon vajalikke kontaktandmeid ja veebilehe
aadressi, kust hageja võib leida täiendavat informatsiooni.
Komisjoni 8. detsembri 2008. aasta kirjale lisatud põhjenduste ülevaade on identne põhjenduste kokkuvõttega.

Menetlus
Neil asjaoludel esitas hageja Üldkohtule käesoleva hagi, mis saabus Üldkohtu kantseleisse 26. veebruaril 2009.
Ühtlasi esitas hageja samal päeval Üldkohtu kantseleisse saabunud eraldi dokumendiga taotluse lahendada asi Üldkohtu kodukorra
artikli 76a alusel kiirendatud menetluses. Pärast seda, kui Üldkohus oli ära kuulanud komisjoni, rahuldas ta selle taotluse
Üldkohtu (seitsmes koda) 20. märtsi 2009. aasta otsusega.
Komisjon lisas kostja vastusele Prantsusmaa alalise esindaja Euroopa Liidu  juures 22. oktoobri 2008. aasta kirja, mis oli
tulnud koos sanktsioonide komitee põhjenduste kokkuvõttega (vt eespool punkt 52); need dokumendid on komisjoni väitel kõik
dokumendid, mis ta ÜRO-lt on saanud ja millel vaidlustatud määrus tema sõnul põhineb.
Pärast poolte ärakuulamist lubas Üldkohtu seitsmenda koja esimees 5. mai ja 3. juuli 2009. aasta määrustega komisjoni nõuete
toetuseks menetlusse astuda ühelt poolt Euroopa Liidu Nõukogul ning teiselt poolt Prantsuse Vabariigil ning Suurbritannia
ja Põhja-Iiri Ühendkuningriigil.
Komisjon esitas Üldkohtu kantseleisse 18. novembril 2009 saabunud dokumendi, mis puudutab hageja ja Ameerika Ühendriikide
ametivõimude vahelist kohtuvaidlust, mille menetlus on pooleli United States District Court for the District of Columbias
(Ameerika Ühendriikide Columbia piirkonnakohus). Hageja ja nõukogu esitasid oma kirjalikud märkused selle dokumendi kohta
10. detsembril 2009.
Ettekandja-kohtuniku ettekande põhjal otsustas Üldkohus (seitsmes koda) avada suulise menetluse.
Hageja esitas 10. juuni 2010. aasta kirjaga koopia UK Supreme Courti kohtuotsusest Ahmed jt.
Poolte kohtukõned ja vastused Üldkohtu küsimustele kuulati ära 17. juuni 2010. aasta kohtuistungil. Sellel kohtuistungil esitas
hageja „resolutsiooni 1526 (2004) alusel moodustatud analüütilise toe ja sanktsioonide järelevalve töörühma üheksanda aruande”,
mis koostati selleks, et aidata sanktsioonide komiteel täita oma ülesandeid ning mille sanktsioonide komitee esimees saatis
Julgeolekunõukogu esimehele 11. mai 2009. aasta kirjaga (dokument S/2009/245, edaspidi „järelevalve töörühma üheksas aruanne”).

Poolte nõuded
Hageja palub Üldkohtul:
–        võtta Üldkohtu kodukorra artikli 64 alusel menetlust korraldav meede, millega nõutakse komisjonilt kõikide vaidlustatud määruse
„vastuvõtmisega seotud dokumentide” avaldamist;
–        tühistada vaidlustatud määrus hagejat puudutavas osas;
–        mõista kohtukulud välja komisjonilt.
Komisjon palub Üldkohtul:
–        jätta hagi rahuldamata;
–        mõista kohtukulud välja hagejalt.
Peale selle leiab komisjon, et kuna hageja kandmine määruse nr 881/2002 I lisasse põhineb eranditult kostja vastusele lisatud
dokumentidel, siis ei ole Üldkohtul vaja nõuda nende esitamist menetlust korraldava meetmena.
Nõukogu, Prantsuse Vabariik ja Ühendkuningriik toetavad komisjoni nõuete esimest punkti.

Asjaolud
Hageja on 1955. aastal sündinud Saudi Araabia kodanik ning äri- ja rahandustegelane. Hageja tunnistab, et kuni oma tegevuse
lõpetamiseni 1998. aastal oli ta Fondation Muwafaqi juht; Fondation Muwafaqi kirjeldab ta Jersey’s asutatud heategevusliku
ühinguna.
Hageja rahalised vahendid on kogu liidus külmutatud alates 20. oktoobrist 2001 algselt määruse nr 2062/2001 alusel, mis võeti
vastu pärast hageja kandmist sanktsioonide komitee loetellu 17. oktoobril 2001 (vt eespool punktid 30 ja 31), seejärel määruse
nr 881/2002 alusel ning viimaks vaidlustatud määruse alusel, mis võeti vastu pärast määruse nr 881/2002 osalist kehtetuks
tunnistamist Euroopa Kohtu Kadi otsusega.
Hageja väidab, et ta ei ole kunagi terrorismis osalenud ning et ta ei ole kunagi ei rahaliselt ega muul moel terrorismi toetanud,
sõltumata sellest, kas see on Osama bin Ladeniga seotud või muu terrorism. Ta ei ole olnud kunagi kohtu all ning teda ei ole
kunagi süüdi tunnistatud seoses terrorismiga seotud kuriteoga mitte kusagil maailmas.
Hageja lisab, et ta kanti sanktsioonide komitee loetellu Ameerika Ühendriikide taotlusel, ilma et ÜRO oleks sõltumatult uurinud
või hinnanud tema vastu Ameerika Ühendriikide esitatud süüdistusi. Mitu nendest süüdistustest on ilmselgelt valed, nagu see,
et tal on vend või et hageja on Dossari klanni liige. Ameerika Ühendriikide ametivõimud tuginesid samuti süüdistustele, mis
olid esitatud teatavates ajaleheartiklites, nimelt ajakirjaniku Jack Kelley kirjutatud artikkel päevalehe USA Today 29. oktoobri
1999. aasta numbris, milles märgiti muu hulgas, et Fondation Muwafaq tegutses Osama bin Ladeni „fassaadina”. J. Kelley oli
hiljem sunnitud uurimise tulemusel ametist lahkuma ning USA Today veebilehel avaldati 13. aprillil 2004 vigade parandus, milles
kinnitati, et J. Kelley oli mitmed „sensatsioonilised lood välja mõelnud” ning et artikkel, millele Ameerika Ühendriikide
ametivõimud tuginesid, sisaldas mitmeid vigu.

Õiguslik käsitlus

Esialgsed kaalutlused
Pärast teatavate üldiste märkuste esitamist selle kohta, milline oleks käesoleval juhul asjakohane kohtuliku kontrolli standard,
esitab hageja viis väidet käesoleva hagi toetuseks. Esimene väide heidab ette piisava õigusliku aluse puudumist. Teise väitega,
mis jaguneb kahte ossa, kinnitab hageja, et rikutud on kaitseõigusi ning õigust tõhusale kohtulikule kaitsele. Kolmas väide
heidab ette EÜ artiklis 253 ette nähtud põhjendamiskohustuse rikkumist. Neljas väide toob välja ilmselge hindamisvea asjaolude
hindamisel. Viienda väitega heidetakse lõpuks ette proportsionaalsuse põhimõtte rikkumist.
Kõigepealt tuleb analüüsida käesoleval juhul asjakohase kohtuliku kontrolli standardi küsimust, mida kõik pooled on õigesti
pidanud teistele eelnevaks küsimuseks, ning seejärel tuleb analüüsida üksteise järel hagi teist ja viiendat väidet, mis kordavad
sisult etteheiteid, mida Euroopa Kohus analüüsis juba oma Kadi otsuses.
Nimetatud analüüsi teostamiseks ei ole vaja võtta hageja taotletud menetlust korraldavat meedet. Tegelikult ei ole vaidlust
selles, et komisjon esitas oma kostja vastuse lisas kõik dokumendid, mille alusel vaidlustatud määrus vastu võeti ning mida
see meede hõlmab.

Käesoleval juhul asjakohane kohtuliku kontrolli standard
Poolte argumendid
Esiteks peab hageja „otstarbekaks ja vajalikuks”, et Üldkohus teostaks käesoleval juhul „põhjalikku ja ranget” kohtulikku
kontrolli. Hageja viitab selles osas Euroopa Kohtu Kadi otsuse punktides 281 ja 326 ning selles kohtuasjas tehtud kohtujurist
Poiares Maduro ettepaneku punktis 45 sõnastatud põhimõtetele (EKL 2008, lk I‑6363). Hageja viitab ühtlasi „täieliku” kontrolli
standardile, mida Üldkohus on määratlenud oma 12. detsembri 2006. aasta otsuses kohtuasjas T‑228/02: Organisation des Modjahedines
du peuple d’Iran
vs.
nõukogu (EKL 2006, lk II‑4665, edaspidi „kohtuotsus OMPI”, punktid 154, 155 ja 159), 23. oktoobri 2008. aasta otsuses kohtuasjas T‑256/07:
People’s Mojahedin Organization of Iran
vs.
nõukogu (EKL 2008, lk II‑3019, edaspidi „kohtuotsus PMOI I”, punktid 141–143) ja 4. detsembri 2008. aasta otsuses kohtuasjas T‑284/08:
People’s Mojahedin Organization of Iran
vs.
nõukogu (EKL 2008, lk II‑3487, edaspidi „kohtuotsus PMOI II”, punktid 74 ja 75), et hinnata ühenduse võetud meetmete seaduslikkust,
millega külmutatakse rahalised vahendid ja mis on võetud määruse nr 2580/2001 alusel.
Teiseks leiab hageja, et selleks, et kõnealuste rahaliste vahendite külmutamine oleks käesoleval juhul põhjendatud, on vaja
eriti veenvaid tõendeid järgmistel põhjustel:
–        see drakooniline ja ilma aja- või koguselise piiranguta meede kujutab endast märkimisväärset hageja põhiõiguste riivet, mille
tagajärjed võivad olla laastavad (kohtujurist Poiares Maduro eespool viidatud ettepanek Euroopa Kohtu Kadi otsuse aluseks
olnud kohtuasjas, punkt 47);
–        see meede kujutab endast sanktsiooni, nagu tuleneb ka objektiivselt komisjoni viidatud FATF‑i tõlgendavatest märkustest, kuna
liigitab hageja avalikult terroristiks või terrorismi toetajaks;
–        hageja varad on külmutatud alates 2001. aastast, kuigi külmutamise säilitamisel peab komisjon lähtuma pigem kriteeriumist
„käesoleval ajal esinev või tulevikus tekkida võiv oht”, mitte lihtsalt kriteeriumist „varasem käitumine” (kohtuotsus PMOI I,
punkt 110).
Kolmandaks leiab hageja, et Üldkohus peab uurima vaidlustatud määrust eriti tähelepanelikult, kuna see võeti väidetavalt vastu,
et heastada olulisi põhiõiguste rikkumisi, mille Euroopa Kohus tuvastas oma Kadi otsuses (eelkõige punktid 334, 358, 369 ja 370;
vt ka kohtuotsuse PMOI I punktid 60–62).
Komisjoni ja menetlusse astunud valitsuste arvates tuleb saavutada õiglane tasakaal tõhusa kohtuliku kontrolli põhiõiguse,
mis on isikul, kelle rahalised vahendid on külmutatud ühenduse meetme alusel, ning vajaduse vahel võidelda rahvusvahelise
terrorismiga vastavalt siduvatele otsustele, mis Julgeolekunõukogu on vastu võtnud ÜRO põhikirja VII peatüki alusel.
Selles osas teeb komisjon ettepaneku teha vahet kahe kohtuliku kontrolli standardi vahel sõltuvalt sellest, kas asjaomane
meede kuulub ühenduse ainupädevusse, millest tuleneb ühenduse kaalutlusõigus (kohtuotsus OMPI, punkt 107).
Kontrolli esimese standardi, mida on iseloomustatud kui „piiratud” kontrolli, määras Üldkohus kindlaks kohtuotsustes OMPI
ja PMOI ühise seisukoha 2001/931 ja määruse nr 2580/2001 rakendamise raames. See hõlmab nende faktiliste asjaolude ja tingimuste
hindamist, millele viidatakse kõnealuste rahaliste vahendite külmutamise meetme põhjendamisel, kuid samas ka nende tõendite
ja selle informatsiooni kontrollimist, millel see hinnang põhineb (kohtuotsus OMPI, punkt 154), ilma et ühenduste kohus saaks
siiski enda hinnanguga asendada ühenduse institutsioonide hinnangut tõendite, faktiliste asjaolude ja tingimuste osas, miks
sellise meetme võtmine on põhjendatud (kohtuotsus OMPI, punkt 159). Nimetatud kontroll piirdub seega menetlus- ja põhjendamiseeskirjade
järgimise ja faktiliste asjaolude sisulise täpsuse kontrollimisega ning ühtlasi selle kontrollimisega, kas faktiliste asjaolude
hindamisel ei ole tehtud ilmselget viga ega võimu kuritarvitatud. See piiratud kontroll on eriti kohaldatav nende otstarbekuse
kaalutluste hindamisel, millel rahaliste vahendite külmutamise meede põhineb.
Vastupidi hageja väidetele ei ole see esimene piiratud kohtuliku kontrolli standard ülekantav sellisele kohtuasjale nagu käesolev
kohtuasi, kus käsitletakse ühenduse akti, mis on vastu võetud tulenevalt liikmesriikide ühisest tahtest, mida väljendab nõukogu
27. mai 2002. aasta ühine seisukoht 2002/402/ÜVJP, mis käsitleb Osama bin Ladeni, organisatsiooni Al-Qaida, Talibani ja teiste
nendega seotud isikute, rühmituste, ettevõtjate ja üksuste vastu suunatud piiranguid ja millega tunnistatakse kehtetuks ühised
seisukohad 96/746/ÜVJP, 1999/727/ÜVJP, 2001/154/ÜVJP ja 2001/771/ÜVJP (EÜT L 139, lk 4; ELT eriväljaanne 18/01, lk 292), selleks
et rakendada kollektiivselt individuaalseid sanktsioone, mis on vahetult suunatud üksikisikute ja üksuste vastu, keda sanktsioonide
komitee on nimeliselt nimetanud.
Komisjon meenutab sellega seoses, et ÜRO raames võetud kohustuste austamine on kohustuslik, kui ühendus rakendab Julgeolekunõukogu
resolutsioone, mis on vastu võetud ÜRO põhikirja VII peatüki alusel (Euroopa Kohtu Kadi otsus, punkt 293). Sellest järeldub,
et ühenduse institutsioonid on EÜ asutamislepingu alusel kohustatud toimima kooskõlas sanktsioonide komitee otsustega (Euroopa
Kohtu Kadi otsus, punkt 296).
Ühenduste kohtud peavad siiski kontrollima, kas ühenduse rakendusakti vastuvõtmine on kooskõlas EÜ asutamislepingu konstitutsiooniliste
põhimõtetega, mille hulka kuuluvad põhiõigused (Euroopa Kohtu Kadi otsus, punktid 298–314). See ÜRO kontekst ei õigusta seega
„üldist kohtulikku immuniteeti” ühenduse õiguskorras senikaua, kui sanktsioonide komitee läbivaatamise menetlus ei anna kohtuliku
kaitse tagatisi (Euroopa Kohtu Kadi otsus, punkti 322 lõpp, punktid 326 ja 327).
Komisjoni ja menetlusse astunud valitsuste arvates on Euroopa Kohtu kontroll kohtuasjades, kus käsitletakse ühenduse õigusakte,
millega rakendatakse sanktsioonide komitee sanktsioone, siiani piirdunud kontrolliga selle üle, kas asjaomane ühenduse asutus
on järginud menetluslikke tagatisi (Euroopa Kohtu Kadi otsus, punkti 336 ja 345–353). Seevastu pole Euroopa Kohus siiani võtnud
seisukohta selle kohta, millisele standardile vastavat kohtuliku kontrolli tuleb teostada nende põhjuste üle, millel põhineb
ühenduse rakendusmeede. Seega tuleb Üldkohtul esimest korda kindlaks määrata sobiv kontrollistandard, pöörates seejuures erilist
tähelepanu rahvusvahelisele kontekstile, milles vaidlustatud määrus on vastu võetud.
Komisjon rõhutab selles osas kõikidele ÜRO liikmesriikidele pandud kohustust vastavalt ÜRO põhikirja artikli 2 lõikele 5 osutada
organisatsioonile „igakülgset abi tema tegevuses, mis on vastavuses käesoleva põhikirjaga”. Julgeolekunõukogu kinnitas peale
selle hiljuti oma resolutsiooni 1822 (2008) lõikes 8 kõikide liikmesriikide kohustust rakendada ja järgida sanktsioonide komitee
loetellu kantud isikute suhtes kehtestatud sanktsioone.
Sama kehtib siis, kui liidu sees ei rakendata sanktsioonide komitee otsuseid mitte individuaalselt iga liikmesriigi poolt,
vaid seda tehakse ühenduse meetmete vastuvõtmisega EÜ artiklite 60 ja 301 alusel. Komisjon toob välja, et Euroopa Kohus märgib
oma Kadi otsuses (punkt 294), et selle pädevuse teostamise käigus peab ühendus omistama olulist tähtsust asjaolule, et vastavalt
Ühinenud Rahvaste Organisatsiooni põhikirja artiklile 24 on Julgeolekunõukogu poolt selle põhikirja VII peatüki alusel resolutsioonide
vastuvõtmise näol tegemist selle rahvusvahelise organi peamise kohustuse täitmisega, mis tal on rahu ja julgeoleku säilitamiseks
maailmas; see kohustus hõlmab nimetatud VII peatüki raames „pädevust teha kindlaks, mis kujutab endast rahvusvahelise rahu
ja julgeoleku ohustamist ning võtta vajalikke meetmeid nende säilitamiseks või taastamiseks”.
Komisjon ja menetlusse astunud valitsused väidavad, et sellega, et hagejat teavitatakse tema määruse nr 881/2002 I lisasse
kandmise põhjustest, annab ühendus talle võimaluse esitada oma seisukoht ning lükata ümber süüdistused, mille kohaselt ta
on seotud rahvusvahelise terrorismiga. Puudutatud isiku esitatud märkuseid peab komisjon hoolikalt kontrollima. Kui puudutatud
isik siiski soovib vaidlustada sanktsioonide komitee põhjenduste kokkuvõtte aluseks olnud tõendeid, siis ühendus ei või asendada
ex post facto
nimetatud komitee hinnangut enda hinnanguga nendele tõenditele. Peale selle ei saa ühendus viia sellist hindamist läbi tagantjärele,
kuna need tõendid edastab ÜRO liikmesriik üksnes sanktsioonide komiteele.
Komisjon kinnitas kohtuistungil esiteks, et tal ei ole ühtegi kõnealust tõendit. Nende esitamist tuleb komisjoni sõnul nõuda
ÜRO liikmesriikidelt, kes neid enda käes hoiavad.
Teiseks täpsustas komisjon, keda toetasid menetlusse astunud valitsused, Üldkohtu küsimusele vastates, et tema võimalus sanktsioonide
komitee hinnanguid kahtluse alla seada on tema hinnangul eriti piiratud ja see piirdub tegelikkuses täiesti ilmselge faktivea
või hinnangu kontrollimisega, näiteks eksimus nimetatud isiku isikusamasuses. Juhul kui näib, et selline viga on tehtud, peab
komisjon võtma ühendust sanktsioonide komiteega, et viga kõrvaldataks.
Komisjoni ja menetlusse astunud valitsuste arvates „õõnestataks” hageja selle nõudega nõustumisel, et tuleb luua ühenduse
erimenetlus tõendite esitamiseks ja hindamiseks, ÜRO sanktsioonide süsteemi. Sanktsioonide komitee – kes on sellele valdkonnale
spetsialiseerunud ja kelle suhtes kehtivad spetsiifilised konfidentsiaalsus- ja ekspertiisieeskirjad – ülesanne on just äärmiselt
tundlike tõenditega tegelemine. Komisjon ja menetlusse astunud valitsused lisavad, et kui iga ÜRO 192‑st liikmesriigist peaks
enne rakendusmeetme võtmist individuaalselt võtma seisukoha käsutuses olevate tõendite kohta, kukuks ÜRO tsentraliseeritud
sanktsioonide süsteem rahvusvahelise terrorismiga võitlemise kontekstis kohe kokku ning võimatu oleks saavutada õiglast tasakaalu
põhiõiguste austamise ja rahvusvahelise terrorismiga võitlemise vajaduse vahel.
Mis puudutab ühenduste kohtute poolt tõhusa kohtuliku kaitse konstitutsioonilise põhimõtte rakendamist pärast Euroopa Kohtu
Kadi otsust, siis märgivad komisjon ja menetlusse astunud valitsused, et kuigi need kohtud on vaidlustatud määruse kontrollimiseks
tõepoolest pädevad, sõltub see kontroll ise piiratud rollist, mis on antud ühendusele, kelle ülesanne ei ole kontrollida sanktsioonide
komitee otsust või tõendeid, mida hoitakse ainult New Yorgis. Komisjon ja menetlusse astunud valitsused rõhutavad veel kord,
et pädevus otsustada selle üle, et isik on Al-Qaidaga seotud, mistõttu tuleb seega terroriaktide rahastamise või ettevalmistamise
takistamiseks külmutada tema varad, on antud Julgeolekunõukogule, ning et raske on ette kujutada olulisemat ja keerulisemat
poliitikavaldkonda, mille raames hinnatakse rahvusvahelise ja sisejulgeoleku kaitset.
Komisjoni ja menetlusse astunud valitsuste arvates tuleneb eeltoodust, et ühendus tervikuna ei või asendada sanktsioonide
komitee hinnangut enda hinnanguga. Sanktsioonide komitee kaalutlusõigust peavad austama mitte üksnes ühenduse poliitilised
instantsid, vaid ka selle kohtud. Käesoleval juhul peab Üldkohus seega austama komisjoni otsust mitte asendada sanktsioonide
komitee hinnangut tema enda omaga, välja arvatud kui see komisjoni otsus on ilmselgelt ebaõige.
Vastasel juhul võib Üldkohus komisjoni ja menetlusse astunud valitsuste arvates panna liidu liikmesriikidele kohustusi, mis
on ÜRO põhikirja ja ühenduse õiguse alusel otseses vastuolus. Kui Üldkohus peaks asendama sanktsioonide komitee hinnangu enda
omaga ning jõudma järeldusele, et isik ei vasta määruse nr 881/2002 I lisas olemise tingimustele, peaksid liidu liikmesriigid
ÜRO liikmetena rakendama sanktsioonide komitee otsust, olles samas liidu liikmetena kohustatud sanktsioone mitte rakendama.
Komisjon lisab, et ÜRO põhikirja artikli 103 kohaselt ei saa liidu liikmesriik tugineda ühenduse õigusele õigustamaks ÜRO
põhikirjast tulenevate kohustuste täitmata jätmist.
Kõigil eeltoodud põhjustel palub komisjon Üldkohtul ühelt poolt uurida, kas hagejale anti tegelikult õigus olla ära kuulatud
ning teiselt poolt, kas komisjoni hinnang hageja märkuste osas on ebamõistlik või sisaldab ilmset viga.
Nõukogu vaidlustab samuti tõlgenduse, mille hageja on andnud Euroopa Kohtu Kadi otsusele. Nõukogu väitel on hageja võtnud
kohtuotsuse kontekstist välja teatavad osad ning andnud neile tähenduse, mida Euroopa Kohus ei kavatsenud neile anda. Tegelikult
pärast seda, kui Euroopa Kohus oli konstateerinud selle kohtuotsuse punktis 351, et tal ei ole võimalik kontrollida vaidlusaluse
määruse seaduslikkust, ei uurinud ta enda kohtuliku kontrolli ulatuse või intensiivsuse küsimust ega andnud vähimatki sellesuunalist
vihjet.
Täpsemalt väidab nõukogu, et küsimus, kas hageja oli seotud Al-Qaida võrgustikuga või Talibaniga, eeldab sanktsioonide komitee
hinnangut, mis põhineb julgeolekukaalutlustel, mis puudutavad terrorismivastase võitluse meetmeid, mida tuleb võtta kogutud
teabe ja luureandmete põhjal.
Euroopa Kohus tunnustas oma Kadi otsuse punktis 294 Julgeolekunõukogu esmatähtsat positsiooni selles valdkonnas. See tähendab
praktikas seda, et ühenduse institutsioonid ei saa asendada Julgeolekunõukogu siduvas resolutsioonis antud hinnangut oma hinnanguga
selle kohta, kas isiku ja Al-Qaida võrgustiku või Talibani vahel on seos või mitte.
Nõukogu leiab samuti, et Üldkohus peab käesoleval juhul asuma samasugusele seisukohale, mis on võetud siis, kui ühenduse institutsioonid
annavad hinnanguid keeruliste ja ulatuslikult määratletud eesmärkide osas. Euroopa Kohtu väljakujunenud praktika kohaselt
on ühenduse institutsioonidel seega ulatuslik kaalutlusõigus ning nende valiku võib tühistada vaid juhul, kui institutsioonid
on teinud ilmse kaalutlusvea või kui nad on süüdi võimu kuritarvitamises (Euroopa Kohtu 17. juuli 1997. aasta otsus liidetud
kohtuasjades C‑248/95 ja C‑249/95: SAM Schiffahrt ja Stapf, EKL 1997, lk I‑4475, punktid 24 ja 25, ja 10. jaanuari 2006. aasta
otsus kohtuasjas C‑344/04: IATA ja ELFAA, EKL 2006, lk I‑403, punkt 80).
Kõnealused hinnangud on tõepoolest komplekssed ja eeldavad nende meetmete hindamist, mis on vajalikud rahvusvahelise ja sisejulgeoleku
tagamiseks. Selleks on vaja luureteenistuste oskusteavet ja poliitilist tunnetust, mis on nõukogu arvates ainult valitsustel.
Asjaolu, et käesoleval juhul on tegemist sanktsioonide komitee hinnanguga, mitte ühenduse institutsioonide omaga, ei mõjuta
selle olemust ega muuda midagi põhimõttes, et ühenduste kohus peab hoiduma sellest, et asendab pädevate poliitiliste institutsioonide
hinnangu oma hinnanguga. Nõukogu leiab selles osas, et Üldkohus ei saa uurida ega peaks uurima hinnangu sisu, mis nõukogu
arvates kuulub valitsuste ainupädevusse terrorismivastase võitluse raames.
Lisaks väitis nõukogu kohtuistungil, et Euroopa Kohtu Kadi otsusest ei tulene, et rahaliste vahendite külmutamisega seotud
ühenduse meetmete – marginaalne – kohtulik kontroll peab hõlmama tõendite kui selliste hindamist (vastupidi rahaliste vahendite
külmutamise põhjenduste – marginaalsele – kontrollile). See tuleneb iseäranis üheselt selle otsuse teatavatest keeleversioonidest,
eeskätt inglise ja rootsi versioonist.
Nõukogu juhib ühtlasi tähelepanu hageja nõutud Üldkohtu põhjaliku kontrolli üldisematele tagajärgedele. Sarnaselt komisjoni
ja menetlusse astunud valitsustega leiab nõukogu, et selline kontroll võib kaasa tuua olukorra, kus liikmesriikide kui ÜRO
ja liidu liikmete suhtes kehtivad konkureerivad üksteisega vastuolus olevad kohustused.
Nõukogu leiab, et kui kõik ÜRO liikmesriigid juhinduksid sellisest lähenemisest, lakkaks ÜRO‑l põhinev süsteem funktsioneerimast.
Nõukogu märgib, et Euroopa Kohus rõhutas oma Kadi otsuses Julgeolekunõukogu esmatähtsat rolli rahvusvahelise rahu ja julgeoleku
säilitamisel. Nõukogu arvates heidab hageja pakutud lähenemine halba varju Julgeolekunõukogu võimele seda ülesannet täita.
Kokkuvõttes leiab nõukogu, et Üldkohus peaks kinnitama Julgeolekunõukogu esmatähtsat rolli selles valdkonnas ja otsustama,
et ühenduse institutsioonid ei või asendada Julgeolekunõukogu antud hinnangut siduvas resolutsioonis ÜRO põhikirja VII peatüki
alusel oma hinnanguga selle kohta, kas isiku ja Al-Qaida võrgustiku või Talibani vahel on seos või mitte.
Üldkohtu hinnang
Kõigepealt tuleb märkida, et Euroopa Kohtu põhikirja artikli 61 kohaselt ei ole Üldkohus käesolevas kohtuasjas seotud Euroopa
Kohtu Kadi otsuses õigusküsimustes tehtud otsustega.
Tõepoolest kordasid institutsioonid ja menetlusse astunud valitsused käesolevas kohtuastmes rõhutatult juba varem nende poolt
Euroopa Kohtu Kadi otsuse aluseks olnud kohtuasjas välja toodud probleemi, et rahvusvahelises terrorismivastases võitluses
tekib ÜRO loodud sanktsioonide korra põhjapaneva muutmise oht, kui riiklikul või regionaalsel tasandil loodaks selline kohtulik
kontroll, mida taotleb hageja lähtuvalt Euroopa Kohtu Kadi otsusest.
Tõsi on, et kuna aktsepteeritud on Julgeolekunõukogu pädevus kehtestada põhimõtteliselt sanktsioone pigem eraõiguslike isikute
kui riikide või nende valitsuste suhtes (
smart sanctions
), võib selline kohtulik kontroll sekkuda Julgeolekunõukogu eesõigustesse, eeskätt mis puudutab rahvusvahelist rahu ja julgeolekut
ähvardava ohu määratlemist, sellise ohu olemasolu tuvastamist ning selle lõpetamiseks meetmete kindlaksmääramist.
Põhimõtteliselt on õigusringkondades väljendatud ka teatud kahtlusi selle kohta, kas Euroopa Kohtu Kadi otsus on täiesti kooskõlas
ühelt poolt rahvusvahelise õigusega, iseäranis ÜRO põhikirja artiklitega 25 ja 103, ning teiselt poolt EÜ asutamislepingu
ja Euroopa Liidu lepinguga, eelkõige EÜ artikli 177 lõikega 3, EÜ artiklitega 297 ja 307, EL lepingu artikli 11 lõikega 1
ja EL lepingu artikli 19 lõikega 2 (vt ka ELL artikli 3 lõige 5 ja ELL artikli 21 lõiked 1 ja 2, samuti liikmesriikide valitsustevahelise
konverentsi 13. deklaratsioon ühise välis- ja julgeolekupoliitika kohta, mis on lisatud Lissaboni lepingule ning mis rõhutab,
et „Euroopa Liidu ja selle liikmesriikide jaoks jäävad siduvaks Ühinenud Rahvaste Organisatsiooni põhikirja sätted ning eelkõige
Ühinenud Rahvaste Organisatsiooni Julgeolekunõukogu ja selle liikmete peamine vastutus rahvusvahelise rahu ja julgeoleku säilitamise
eest”).
Selle kohta on väidetud, et kuigi Euroopa Kohus kinnitas oma Kadi otsuse punktis 287, et ühenduste kohtu pädevusse ei kuulu
EÜ artiklis 220 ette nähtud ainupädevuse raames kontrollida Julgeolekunõukogu poolt ÜRO põhikirja VII peatüki alusel vastu
võetud resolutsiooni seaduslikkust, on siiski tõsi see, et ühenduse sellise akti seaduslikkuse kontrollimisega, mis üksnes
rakendab ühenduse tasandil sellist resolutsiooni ja ei jäta selles osas mingit kaalutlusruumi, kaasneb vältimatult rakendatava
resolutsiooni seaduslikkuse kontrollimine lähtuvalt ühenduse õiguskorra normidest ja põhimõtetest.
Peale selle on märgitud, et Euroopa Kohus viis oma Kadi otsuse punktides 320–325 igaks juhuks läbi sellise kohtuliku kontrolli
ÜRO kehtestatud sanktsioonide korra kooskõla kohta EÜ asutamislepingus ette nähtud põhiõiguste kohtuliku kaitse korraga; Euroopa
Kohus tegi seda vastuseks komisjoni argumendile, mille kohaselt on nimetatud põhiõigused nüüdsest sanktsioonide korra raames
piisavalt kaitstud, võttes arvesse eeskätt parandatud läbivaatamise menetlust, mis annab puudutatud isikutele ja üksustele
aktsepteeritava võimaluse olla ära kuulatud sanktsioonide komitee poolt. Euroopa Kohus leidis nimetatud kohtuotsuse punktides 322
ja 323 eelkõige, et kõnealune läbivaatamise menetlus ei paku „ilmselgelt kohtuliku kaitse tagatisi” ning et puudutatud isikutel
ja üksustel „puudub tegelik võimalus kaitsta oma õigusi”.
Kuigi Euroopa Kohus leidis Kadi otsuse punktis 288, et võimaliku ühenduse kohtuotsusega – milles otsustatakse, et ühenduse
õigusakt, millega rakendatakse sellist resolutsiooni, on vastuolus ühenduse õiguskorrast tuleneva ülimusliku õigusnormiga
– ei kaasne selle resolutsiooni ülimuslikkuse kahtluse alla seadmist rahvusvahelise õiguse tasandil, rõhutati samuti siiski,
et selline kohtuotsus, millega tunnistatakse kõnealune ühenduse õigusakt kehtetuks, toob vältimatult kaasa selle, et resolutsiooni
ülimuslikkus kaotab ühenduse õiguskorras oma toime.
Seega kuigi Euroopa Kohus käsitleb tavaliselt ühenduse ja rahvusvahelise õiguse vahelisi suhteid lähtuvalt EÜ artiklist 307
(vt selle kohta 14. jaanuari 1997. aasta otsus kohtuasjas C‑124/95: Centro-Com, EKL 1997, lk I‑81, punktid 56–61, milles Euroopa
Kohus leidis, et EÜ artikkel 234 (muudetuna EÜ artikkel 307) võib lubada kõrvalekaldumisi isegi esmasest õigusest, konkreetsel
juhul EÜ artiklist 133), siis Kadi otsuses välistas ta selle artikli kohaldatavuse juhul, kui tegemist „EL artikli 6 lõikes 1
kehtestatud vabaduse, demokraatia ning inimõiguste ja põhivabaduste austamise põhimõtetega, mis on liidu aluseks” (punkt 303)
või teise sõnastuse kohaselt „ühenduse õiguskorra aluste hulka kuuluvate põhimõtetega, sealhulgas põhiõiguste kaitsega” (punkt 304).
Seoses nende põhimõtetega näib, et Euroopa Kohus on seega tõlgendanud EÜ asutamislepingu konstitutsioonilist raamistikku kui
täiesti autonoomset õiguskorda, mis ei ole allutatud rahvusvahelise õiguse kõrgemal asetsevatele normidele, käesoleval juhul
ÜRO põhikirjast tulenevale õigusele.
Viimaks, kuna ÜRO põhikiri on riikidevaheline leping ning lisaks eelnes selle vastuvõtmine 25. märtsil 1957 Roomas alla kirjutatud
Euroopa Majandusühenduse asutamislepingu vastuvõtmisele, siis on tekitanud teatavaid küsimusi selle põhikirja samastamine
ühenduse ja ühe või mitme riigi või rahvusvahelise organisatsiooni vahel sõlmitud rahvusvahelise lepinguga EÜ artikli 300
tähenduses, mida tegi Euroopa Kohus Kadi otsuse punktides 306–309, et põhjendada järeldust, et „see ülimuslikkus ühenduse
õiguse tasandil ei laien[e] siiski esmasele õigusele” (punkt 308).
Üldkohus möönab, et see kriitika ei ole päris põhjuseta. Mis puudutab siiski kriitika tähtsust, siis leiab Üldkohus, et sellistel
asjaoludel nagu käesolevas asjas, kus tegemist on õigusaktiga, mille komisjon on vastu võtnud asendamaks varasemat õigusakti,
mille Euroopa Kohus on tühistanud apellatsioonkaebuse põhjal, mis on esitatud Üldkohtu otsuse peale, millega jäeti nimetatud
õigusakti peale esitatud hagi rahuldamata, on edasikaebamise põhimõttest endast ja sellega kaasnevast kohtute hierarhilisest
asetusest tulenevalt Üldkohtul põhimõtteliselt soovitatav mitte seada kahtluse alla Euroopa Kohtu juba tehtud otsuseid õigusküsimustes.
Eeltoodu kehtib veelgi enam siis, kui nagu käesoleval juhul on Euroopa Kohus otsuse teinud suurkojana ning on selgesti kavatsenud
teha põhimõttelise otsuse. Seega kui tuleb anda vastus institutsioonide, liikmesriikide ja huvitatud õigusringkondade küsimustele,
mis on tekkinud pärast Euroopa Kohtu Kadi otsust, siis peab neile vastama Euroopa Kohus ise tulevaste kohtuasjade raames,
mis võivad tema menetlusse tulla.
Kõrvalmärkusena tuleb lisada, et kui teatavad kõrged siseriiklikud kohtud on pigem omaks võtnud Üldkohtu Kadi otsuses esitatud
seisukoha (vt selle kohta Tribunal fédéral de Lausanne’i (Šveits) 14. novembri 2007. aasta otsus kohtuasjas 1A.45/2007: Youssef
Mustapha Nada
vs.
Secrétariat d’État pour l’Économie ja House of Lords’i (Ühendkuningriik) 12. detsembri 2007. aasta otsus kohtuasjas: Al-Jedda
vs.
Secretary of State for Defence [2007] UKHL 58, mis on praegu Euroopa Inimõiguste Kohtu menetluses oleva kohtuasja nr 27021/08:
Al‑Jedda
vs.
Ühendkuningriik ese), siis teised on pigem võtnud aluseks Euroopa Kohtu lähenemise, leides, et sanktsioonide komitee nimetamine
ei olnud kooskõlas põhiõigusega tõhusale kohtulikule kaitsele sõltumatus ja erapooletus kohtus (vt selle kohta Federal Court
of Canada 4. juuni 2009. aasta otsus kohtuasjas Abousfian Abdelrazik
vs.
The Minister of Foreign Affairs and the Attorney General of Canada [2009] FC 580, millele on viidatud UK Supreme Courti otsuse
Ahmed jt punktis 69).
Kui nüüd piirata käesoleval juhul kohtuliku kontrolli ulatust ja intensiivsust komisjoni ja menetlusse astunud valitsuste
(vt eespool punktid 86–101) ning nõukogu (vt punktid 102–111) pakutud viisil, siis ei oleks tegemist sellise tõhusa kohtuliku
kontrolliga, mida nõuab Euroopa Kohus Kadi otsuses, vaid sellise kontrolli illusiooniga. See tähendaks tegelikult Üldkohtu
Kadi otsuses võetud seisukoha järgimist, mida Euroopa Kohus pidas aga oma apellatsioonkaebuse peale tehtud otsuses õigusnormi
rikkumiseks. Üldkohus leiab, et põhimõtteliselt muudab Euroopa Kohus, mitte Üldkohus vajaduse korral kohtupraktika seisukohti,
kui see tundub talle põhjendatud, arvestades eelkõige tõsiseid probleeme, millele on viidanud institutsioonid ja menetlusse
astunud valitsused.
Nagu komisjon ja nõukogu küll märkisid, meenutas Euroopa Kohus Kadi otsuses nimelt seda, et ühenduse pädevuse teostamisel
tuleb järgida rahvusvahelist õigust (punkt 291), et Ühinenud Rahvaste Organisatsioonis võetud kohustuste austamine on kohustuslik
rahvusvahelise rahu ja julgeoleku säilitamise valdkonnas, kui ühendus rakendab Ühinenud Rahvaste Organisatsiooni põhikirja
VII peatüki alusel vastu võetud Julgeolekunõukogu resolutsioone ühenduse õigusaktide kehtestamise teel, tuginedes EÜ artiklitele 60
ja 301 (punkt 293), et selle viimati nimetatud pädevuse teostamise käigus peab ühendus omistama olulist tähtsust asjaolule,
et vastavalt Ühinenud Rahvaste Organisatsiooni põhikirja artiklile 24 on Julgeolekunõukogu poolt resolutsioonide vastuvõtmise
näol tegemist selle rahvusvahelise organi peamise kohustuse täitmisega, mis tal on rahu ja julgeoleku säilitamiseks maailmas;
see kohustus hõlmab nimetatud VII peatüki raames pädevust teha kindlaks, mis kujutab endast rahvusvahelise rahu ja julgeoleku
ohustamist ning võtta vajalikke meetmeid nende säilitamiseks või taastamiseks (punkt 294), ning et kui tegemist on Ühinenud
Rahvaste Organisatsiooni põhikirja VII peatüki alusel vastu võetud Julgeolekunõukogu resolutsiooni rakendamisega, võtab ühendus
nende rakendamismeetmete väljatöötamise käigus kohaselt arvesse asjaomase resolutsiooni tingimusi ja eesmärke ning sellist
rakendamist puudutavaid asjakohaseid kohustusi, mis tulenevad Ühinenud Rahvaste Organisatsiooni põhikirjast (punkt 296).
Peale selle märkis Euroopa Kohus Kadi otsuses nimelt, et Ühinenud Rahvaste Organisatsiooni põhikirja VII peatüki alusel vastu
võetud Julgeolekunõukogu resolutsioonide rakendamine peab toimuma vastavalt iga ÜRO liikme sisemises õiguskorras kohaldatavatele
tingimustele (punkt 298), et Ühinenud Rahvaste Organisatsiooniga seotud rahvusvahelist õiguskorda reguleerivatest põhimõtetest
ei tulene, et sellise ühenduse õigusakti nagu vaidlusalune määrus seaduslikkuse kohtulik kontroll põhiõiguste seisukohast
oleks välistatud seetõttu, et selle õigusaktiga rakendatakse niisugust resolutsiooni (punkt 299), et sellise akti kohtulikul
immuniteedil puudub lisaks igasugune alus ka EÜ asutamislepingus (punkt 300), et Euroopa Kohtu kontrolli kõigi ühenduse õigusaktide
kehtivuse üle põhiõiguste seisukohast tuleb lugeda EÜ asutamislepingust kui autonoomsest õiguskorrast – mida rahvusvaheline
leping ei või kahjustada – tuleneva konstitutsioonilise tagatise väljenduseks õigusel rajanevas ühenduses (punkt 316) ning
et järelikult „peavad ühenduste kohtud vastavalt neile EÜ asutamislepinguga antud pädevustele tagama põhimõtteliselt täieliku
kontrolli kõigi ühenduse õigusaktide seaduslikkuse üle põhiõiguste seisukohast, mis kuuluvad ühenduse õiguse üldpõhimõtete
hulka, sealhulgas selliste ühenduse õigusaktide üle […], millega rakendatakse Julgeolekunõukogu poolt Ühinenud Rahvaste Organisatsiooni
põhikirja VII peatüki alusel vastu võetud resolutsioone” (punkt 326).
Sellepärast jõuab Üldkohus viimaks järeldusele, et tema ülesanne on käesoleval juhul – nagu Euroopa Kohus märkis õigesti Kadi
otsuse punktides 326 ja 327 – tagada „põhimõtteliselt täielik” kontroll vaidlustatud määruse seaduslikkuse üle põhiõiguste
seisukohast, tunnustamata määruse suhtes mis tahes kohtulikku immuniteeti põhjusel, et sellega rakendatakse Julgeolekunõukogu
poolt Ühinenud Rahvaste Organisatsiooni põhikirja VII peatüki alusel vastu võetud resolutsioone.
Nii tuleb toimida vähemalt senikaua, kuni sanktsioonide komitee läbi viidavad läbivaatamise menetlused ei paku ilmselgelt
tõhusa kohtuliku kaitse tagatisi, nagu Euroopa Kohus on märkinud Kadi otsuse punktis 322 (vt selle kohta ka kohtujurist Poiares
Maduro eespool viidatud ettepanek selles kohtuasjas, punkt 54).
Nii kehtivad Euroopa Kohtu sellesisulised kaalutlused tema Kadi otsuse eeskätt keskust puudutavates punktides 323–325 põhjapanevalt
ka praegu, isegi kui arvestada ombudsmani bürood, mille loomine otsustati põhimõtteliselt resolutsioonis 1904 (2009) ning
mis alustas hiljuti oma tegevust. Julgeolekunõukogu ei ole sisuliselt ikka veel pidanud otstarbekaks luua sõltumatut ja erapooletut
organit, kelle ülesanne on otsustada nii õigus- kui faktiküsimustes kaebuste üle, mis on esitatud sanktsioonide komitee üksikotsuste
peale. Peale selle ei sea ei keskuse mehhanism ega ombudsmani büroo kahtluse alla põhimõtet, mille kohaselt on isiku sanktsioonide
komitee loetelust kustutamiseks vaja komiteesisest konsensust. Lisaks otsustab nende tõendite valimise üle, mida võib puudutatud
isikule avaldada, endiselt täielikult see riik, kes selle isiku sanktsioonide komitee loetellu kandmise ettepaneku tegi, ning
ükski mehhanism ei taga, et puudutatud isik saab enda tõhusaks kaitsmiseks piisavalt informatsiooni (ja ta ei saa isegi teada,
missugune riik taotles tema kandmist sanktsioonide komitee loetellu). Vähemalt neil põhjustel ei saa keskuse ja ombudsmani
institutsiooni loomist pidada võrdväärseks tõhusa kohtuliku kaitse loomisega sanktsioonide komitee otsuste vastu (vt selle
kohta ka UK Supreme Courti kaalutlused kohtuotsuse Ahmed jt punktides 77, 78, 149, 181, 182 ja 239 ning kaalutlused järelevalve
töörühma üheksanda aruande III punktis).
Neil asjaoludel saab pidada ühenduste kohtu kontrolli ühenduse meetmete üle, millega külmutatakse rahalisi vahendeid, tõhusaks
üksnes siis, kui see käsitleb kaudselt sanktsioonide komitee sisulisi hinnanguid ning nende aluseks olevaid asjaolusid (vt
selle kohta ka UK Supreme Courti kohtuotsus Ahmed jt, punkt 81).
Mis puudutab täpsemalt Üldkohtu läbiviidava kohtuliku kontrolli ulatust ja intensiivsust, siis väidab komisjon, et Euroopa
Kohus ei võtnud oma Kadi otsuses selles osas seisukohta (vt eespool punkt 91). Samamoodi väidab nõukogu, et Euroopa Kohus
ei uurinud seda küsimust ega andnud vähimatki sellesuunalist vihjet (vt eespool punktid 102 ja 108).
See argumentatsioon on ilmselgelt ekslik.
Esiteks, kui Euroopa Kohus järeldas pika analüüsi lõpus, et kõnealune seaduslikkuse kontroll peab olema „põhimõtteliselt täielik”
ning seda tuleb teostada „[ühenduste kohtute poolt] vastavalt neile EÜ asutamislepinguga antud pädevustele” (Euroopa Kohtu
Kadi otsuse punkt 326), ning lükkas lisaks selgelt tagasi Üldkohtu teesi, mille kohaselt kehtib kõnealuse õigusakti suhtes
„kohtulik immuniteet”, kuna selle aktiga rakendatakse ÜRO põhikirja VII peatüki alusel vastu võetud Julgeolekunõukogu resolutsioone
(Euroopa Kohtu Kadi otsus, punkt 327), siis andis Euroopa Kohus vastupidi väga selge juhise, missugune peab tavaliselt olema
selle kontrolli ulatus ja intensiivsus.
Teiseks järeldas Euroopa Kohus oma Kadi otsuse punktis 336, et see kontroll peab eelkõige käsitlema nende põhjenduste seaduslikkust,
millele vaidlustatud ühenduse õigusakt tugineb. Nimetatud punktis 336 viidatud kohtupraktikast tuleneb selle järelduse põhjenduseks
(vt eelkõige Euroopa Kohtu 28. juuni 2005. aasta otsus liidetud kohtuasjades C‑189/02 P, C‑202/02 P, C‑205/02 P – C‑208/02 P
ja C‑213/02 P: Dansk Rørindustri jt
vs.
komisjon, EKL 2005, lk I‑5425, punkt 462), et see põhjenduste seaduslikkuse kontroll hõlmab eelkõige vaidlustatud õigusakti
põhjendatuse ning samuti selles võimalikult esinevate vigade kontrollimist.
Kolmandaks rõhutas Euroopa Kohus Kadi otsuse punktides  342–344, et kui ülekaalukad kaalutlused, mis puudutavad ühenduse ja
tema liikmesriikide rahvusvaheliste suhete kindlust või toimimist, võivad takistada huvitatud isikutele teatud asjaoludest
teatamist, ei tähenda see tõhusa kohtuliku kaitse põhimõttest kinnipidamise osas siiski seda, et sellised piirangud, nagu
on kehtestatud vaidlusaluses määruses, jäävad ühenduste kohtu igasuguse kontrolli alt välja, kui väidetakse, et õigusakt,
mis neid kehtestab, puudutab riiklikku julgeolekut ja terrorismi. Ühenduste kohus peab sarnasel juhul rakendama tema teostatava
kohtuliku kontrolli raames vahendeid, mis võimaldavad tasakaalustada ühelt poolt legitiimseid julgeolekukaalutlusi seoses
asjaomase õigusakti vastuvõtmisel arvesse võetud teabe olemuse ja allikatega ning teiselt poolt vajadust tagada puudutatud
isikule piisav menetlusnormide kaitse.
Euroopa Kohtu Kadi otsuse nendest punktidest, kuid ka viitest, mis nimetatud kohtuotsuses on tehtud Euroopa Inimõiguste Kohtu
15. novembri 1996. aasta otsusele Chahal
vs.
Ühendkuningriik (
Recueil des arrêts et décisions
1996-V, § 131), nähtub selgelt, et Euroopa Kohus pidas silmas, et tema „põhimõtteliselt täielik” kohtulik kontroll hõlmaks
mitte üksnes vaidlustatud õigusakti nähtavat põhjendatust, vaid ka tõendeid ja andmeid, millel selles aktis antud hinnangud
põhinevad.
Järelevalve töörühm mõistis seda nii, nagu ta on oma üheksanda aruande punktis 19 märkinud, et Euroopa Kohus leidis oma Kadi
otsuses, et liidu sanktsioonide rakendamise menetlused kahjustasid puudutatud isikute põhiõigusi, kuna „nende suhtes kehtestatud
piiravate meetmete aluseks olevaid tõendeid neile ei tutvustatud, mistõttu ei saanud nad kasutada oma kaitseõigust”.
Peale selle kinnitas Euroopa Kohus hiljuti ühes kohtuasjas, mis puudutab määrusega nr 2580/2001 ette nähtud sanktsioonide
rakendamist, et „asjakohase kohtuliku kontrolli” teostamine sellise ühenduse meetme sisulise õiguspärasuse üle, mis näeb ette
rahaliste vahendite külmutamise, „mis seisneb […] asjaolude, tõendite ja teabe kontrollimises”, on aga vältimatult vajalik
selleks, et oleks võimalik tagada õiglane tasakaal rahvusvahelise terrorismi vastase võitluse nõuete ning põhivabaduste ja
-õiguste vahel (Euroopa Kohtu 29. juuni 2010. aasta otsus kohtuasjas C‑550/09: E ja F, kohtulahendite kogumikus veel avaldamata,
punkt 57).
Neljandaks tuleb märkida, et märkimisväärne osa Euroopa Kohtu põhjendustest tema Kadi otsuses seoses hageja nende väidete
hindamisega, mis puudutavad tema kaitseõiguste ja õiguse tõhusale kohtulikule kontrollile rikkumist, kordab Üldkohtu põhjendusi,
mida viimatinimetatu kasutas hageja poolt kohtuotsuse OMPI aluseks olnud kohtuasjas esitatud sarnaste väidete analüüsimise
käigus. Seega eeskätt Euroopa Kohtu Kadi otsuse punktid 336, 340, 342, 343, 344, 345, 346, 348, 349, 351 ja 352 kordavad vähemalt
kohtuotsuse OMPI vastavate punktide 129, 128, 133, 156, 158, 160, 161, 162, 165, 166 ja 173 sisu. Sellest tuleb järeldada,
et kuivõrd Euroopa Kohus võttis üle olulise osa Üldkohtu põhjendusest kohtuotsuses OMPI, mis puudutab väidetavat kaitseõiguste
ja õiguse tõhusale kohtulikule kontrollile rikkumist, siis ta kiitis heaks ning tahtis omaks võtta Üldkohtu poolt kohtuotsuse
OMPI aluseks olevas kohtuasjas teostatud kohtuliku kontrolli standardi ja intensiivsuse.
Mis puudutab käesoleval juhul asjakohast kohtuliku kontrolli ulatust ja intensiivsust, siis tuleb käesolevale juhtumile üle
kanda põhimõtted, mis Üldkohus on välja töötanud otsuses OMPI ning ühtlasi tema hilisemas kohtupraktikas eespool punktis 82
viidatud kohtuvaidlustes, mis puudutavad eespool punktides 32–35 nimetatud meetmete rakendamist.
Sellega seoses tuleb meenutada, et Üldkohus leidis OMPI otsuse punktis 153 õigesti, et rahaliste vahendite külmutamist käsitleva
ühenduse otsuse seaduslikkuse kohtulik kontroll on see, mis on ette nähtud EÜ artikli 230 teises lõigus, mille kohaselt ühenduste
kohtu pädevuses on lahendada hagisid, mille aluseks on pädevuse puudumine, olulise menetlusnormi rikkumine, EÜ asutamislepingu
või selle rakendusnormi rikkumine või võimu kuritarvitamine.
Üldkohus tunnistas kohtuotsuse OMPI punktis 159, kohtuotsuse PMO I punktis 137, kohtuotsuse PMOI II punktis 55 ja 30. septembri
2009. aasta otsuse kohtuasjas T‑341/07: Sison
vs.
nõukogu (kohtulahendite kogumikus veel avaldamata) punktis 97, et ühenduse pädeval institutsioonil on ulatuslik kaalutlusõigus
asjaolude osas, mida tuleb arvestada majanduslike ja finantssanktsioonide kehtestamisel EÜ artiklite 60, 301 ja 308 alusel
vastavalt ühise välis- ja julgeolekupoliitika valdkonnas võetud ühisele seisukohale. Kõnesolev kaalutlusõigus puudutab eelkõige
otstarbekusega seotud kaalutlusi, mis on selliste otsuste tegemise aluseks.
Kuigi Üldkohus möönab, et ühenduse institutsioonil on käsitletavas valdkonnas kaalutlusõigus, ei tähenda see siiski seda,
et kohus peab jätma kontrollimata, kuidas on kõnealune institutsioon asjassepuutuvaid andmeid tõlgendanud (kohtuotsus PMOI I,
punkt 138, kohtuotsus PMOI II, punkt 55, ja eespool viidatud kohtuotsus Sison
vs.
nõukogu, punkt 98). Ühenduste kohus ei pea kontrollima mitte ainult esitatud tõendite sisulist õigsust, usaldusväärsust ja
ühtsust, vaid ka seda, kas kogutud tõendid sisaldavad kogu asjakohast informatsiooni, mida tuleb antud olukorra hindamisel
arvesse võtta, ja kas need tõendid toetavad järeldusi, mis nende pinnalt on tehtud. Igal juhul ei saa kohus niisuguse kontrolli
läbiviimisel asendada meetme vajalikkuse osas antud hinnangut enda omaga (vt analoogia alusel Euroopa Kohtu 22. novembri 2007. aasta
otsus kohtuasjas C‑525/04 P: Hispaania
vs.
Lenzing, EKL 2007, lk I‑9947, punkt 57 ja seal viidatud kohtupraktika).
Peale selle leidis Üldkohus kohtuotsuse OMPI punktis 154 (vt ka kohtuotsus PMOI II, punkt 74) õigesti, et rahaliste vahendite
külmutamise otsuse õiguspärasuse kohtulik kontroll hõlmab hinnangu andmist selle põhjendamiseks viidatud faktilistele asjaoludele
ja tingimustele ning selle hinnangu aluseks olevate tõendite ja teabe kontrollimist, nagu nõukogu tunnistas sõnaselgelt oma
menetlusdokumentides kohtuasjas, mis oli aluseks Üldkohtu 21. septembri 2005. aasta otsusele kohtuasjas T‑306/01: Yusuf ja
Al Barakaat International Foundation
vs.
nõukogu ja komisjon (EKL 2005, lk II‑3533, punkt 225). Üldkohus peab ka veenduma, et sel puhul on tagatud kaitseõigus ja täidetud
põhjendamiskohustus ning vajaduse korral ka selles, et olulised kaalutlused, millele ühenduse institutsioon on nende kohustuste
täitmisest hoidumise puhul erandkorras tuginenud, oleks põhjendatud.
Üldkohus märkis kohtuotsuse OMPI punktis 155 (vt ka kohtuotsus PMOI II, punkt 75), et käesolevas asjas on kontroll seda hädavajalikum,
et see on ainus menetluslik tagatis, mis võimaldab tagada õiglase tasakaalu rahvusvahelise terrorismi vastu võitlemise vajaduse
ja põhiõiguste kaitse vahel. Kuna puudutatud isikute kaitseõiguse piiramist pädevate ühenduse institutsioonide poolt tuleb
tasakaalustada sõltumatu ja erapooletu kohtuliku kontrolliga (vt selle kohta Euroopa Kohtu 2. mai 2006. aasta otsus kohtuasjas
C‑341/04: Eurofood IFSC, EKL 2006, lk I‑3813, punkt 66), siis peab ühenduste kohus saama kontrollida rahaliste vahendite külmutamist
määravate ühenduse meetmete õiguspärasust ja põhjendatust, ilma et seda takistaksid pädeva institutsiooni kasutatud tõendite
ja teabe saladus või konfidentsiaalsus.
Selles osas lisab Üldkohus kohtuotsuse PMOI II punktis 73, et nõukogul ei ole õigust tugineda rahaliste vahendite külmutamise
otsuse tegemisel liikmesriigi esitatud teabele või toimiku andmetele, kui see liikmesriik ei ole valmis lubama nende edastamist
ühenduste kohtule, kes teostab selle otsuse õiguspärasuse kohtulikku kontrolli. Kohtuotsuse PMOI II punktis 76 märkis Üldkohus,
et nõukogu ja Prantsuse ametiasutuste keeldumine edastada isegi üksnes Üldkohtule teatavat informatsiooni, mis oli nimetatud
asjas vaidlustatud õigusakti aluseks, toob kaasa selle, et Üldkohtul on võimatu vaidlustatud otsuse õiguspärasuse üle kohtulikku
kontrolli teostada. Üldkohus jõudis kohtuotsuse PMOI II punktis 78 järeldusele, et neil asjaoludel on rikutud hageja põhiõigust
tõhusale kohtulikule kontrollile.
Selles osas rõhutas Üldkohus ühtlasi kohtuotsuse OMPI punktis 156, et kuigi EIÕK tunnistab, et konfidentsiaalse teabe kasutamine
võib osutuda hädavajalikuks, kui jutt on riiklikust julgeolekust, ei tähenda see siiski tema arvates, et siseriiklikud kohtud
ei saa kuidagi siseriiklikke asutusi kontrollida, kui viimati nimetatud väidavad, et juhtum on seotud riikliku julgeoleku
ja terrorismiga (vt eespool viidatud Euroopa Inimõiguste Kohtu otsus kohtuasjas Chahal
vs.
Ühendkuningriik, § 131 ja seal viidatud kohtupraktika, ning 12. märtsi 2003. aasta otsus kohtuasjas nr 46221/99: Öcalan
vs.
Türgi, ei avaldata kogumikus
Recueil des arrêts et décisions
, § 106 ja seal viidatud kohtupraktika).
Kohtuotsuse OMPI punktis 158 lisas Üldkohus, et küsimus, kas hagejale ja/või tema advokaatidele võib teatada tõenditest ja
teabest, mis on väidetavalt konfidentsiaalsed, või kas neist võib teatada ainult Üldkohtule erilise menetluse kohaselt, mis
tuleb kehtestada selliselt, et säilitada asjaomaseid üldisi huve, tagades puudutatud isikule samal ajal piisava standardiga
kohtuliku kaitse, on eraldi küsimus, mille kohta ei ole vaja, et Üldkohus võtaks talle esitatud hagiga seoses seisukoha.
Neile kaalutlustele, mis on kohtuotsusest OMPI tulenevalt kohtupraktikas hästi kinnistunud, tuleb lisada teatavad kaalutlused,
mis põhinevad selliste rahaliste vahendite külmutamise meetmete olemusel ja mõjul, nagu on kõne all käesolevas asjas, vaadelduna
ajalises perspektiivis.
Need meetmed on eriti repressiivsed neile, kelle suhtes need on kehtestatud. Hageja suhtes kehtib nüüdseks juba peaaegu kümme
aastat režiim, mis näeb ette määramata ajaks kõikide tema rahaliste vahendite ja muu vara külmutamise; neid vahendeid ja seda
vara saab ta kasutada üksnes siis, kui ta saab sanktsioonide komiteelt erandi. Euroopa Kohus märkis juba Kadi otsuse punktis 358,
et hageja rahaliste vahendite külmutamise meetmes sisalduv omandiõiguse kasutamise piirang tuleb lugeda oluliseks, arvestades
külmutamismeetme üldist ulatust ja asjaolu, et see on olnud kohaldatav alates 20. oktoobrist 2001. UK Supreme Court leidis
kohtuotsuses Ahmed jt (punktid 60 ja 192), et liialdus ei ole väita, et niimoodi määratletud isikud on tegelikult riigi ametivõimude
„vangid”: nende liikumisvabadus on tõsiselt piiratud, kuna neil ei ole juurdepääsu oma rahalistele vahenditele ning rahaliste
vahendite külmutamise tagajärjed võivad olla neile endile ja nende perekondadele laastavad.
Võib isegi küsida, kas Üldkohtu Kadi otsuse punktis 248 antud hinnangut, mida Euroopa Kohus kordas sisuliselt oma Kadi otsuse
punktis 358, mille kohaselt on rahaliste vahendite külmutamine alalhoidlik meede, mis erinevalt konfiskeerimisest ei piira
huvitatud isikute finantsvarade suhtes kehtiva omandiõiguse sisu ennast, vaid ainult nende varade kasutamist, ei võiks kahtluse
alla seada nüüd, kui möödunud on peaaegu kümme aastat hageja rahaliste vahendite külmutamise algusest. Sama kehtib ka Julgeolekunõukogu
mitmel korral meenutatud väite kohta resolutsioonis 1822 (2008), mille kohaselt on kõnealused meetmed „preventiivse iseloomuga
ning ei sõltu siseriikliku õiguse karistusõiguse normidest”. Inimelu mastaabis tähendavad kümme aastat tõepoolest märkimisväärselt
pikka aega ja kõnealuste meetmete kvalifitseerimine preventiivseks või repressiivseks, alalhoidlikuks või konfiskeerivaks,
tsiviil- või karistusõiguslikuks näib nüüd lahtise küsimusena (vt selle kohta ka järelevalve töörühma üheksas aruanne, punkt 34).
Sellisel arvamusel on ka ÜRO Inimõiguste Ülemkomissar, kes märgib 2. septembri 2009. aasta ÜRO Peaassamblee aruandes „Report
[...] on the protection of human rights and fundamental freedoms while countering terrorism” (dokument A/HRC/12/22, punkt 42)
järgmist:
„Kuna loetelus esinevad üksikkanded on käesoleval ajal ajaliselt määramata kehtivusega, siis võib see kaasa tuua selle, et
ajutine rahaliste vahendite külmutamine muutub püsivaks, mis võib omakorda sanktsiooni raskuse tõttu võrduda kriminaalkaristusega.
See võib minna kaugemale ÜRO eesmärgist võidelda üksikjuhust tuleneva terrorismiohuga. Peale selle ei ole ühtsust tõendamiskoormiste
ja menetluste osas. See tekitab tõsiseid probleeme inimõiguste vallas, kuna kõik kriminaalkaristused peavad olema kas kohtu
poolt määratud või kohtulikult kontrollitavad.”
Kuigi selle küsimuse arutelu läheb kaugemale käesolevast kohtuvaidlusest, nagu see on kindlaksmääratud hagis esitatud väidetega,
leiab Üldkohus, et kui aktsepteeritud on Euroopa Kohtu poolt Kadi otsuses sõnastatud eeldus, et selliste rahaliste vahendite
külmutamise meetmete suhtes nagu käesolevas asjas käsitletavad ei kehti kohtulik immuniteet üksnes sel põhjusel, et nendega
rakendatakse Julgeolekunõukogu poolt ÜRO põhikirja VII peatüki alusel vastu võetud resolutsioone, siis on täieliku ja range
kohtuliku kontrolli põhimõte seda põhjendatum, kui need meetmed riivavad puudutatud isiku põhiõigusi märkimisväärselt ja püsivalt.
Eeltoodud kaalutlusi silmas pidades tuleb nüüd analüüsida teist ja viiendat väidet.

Teine väide, et on rikutud kaitseõigusi ja õigust tõhusale kohtulikule kaitsele
Poolte argumendid
Hageja, kes viitab eelkõige Euroopa Kohtu Kadi otsusele (punktid 336, 337, 346 ja 352), kohtujurist Poiares Maduro eespool
viidatud ettepanekule nimetatud kohtuasjas (punkt 52), kohtuotsustele OMPI (punktid 138 ja 144), PMOI I (punktid 131 ja 176
) ja PMOI II (punktid 56 ja 73), rõhutab õiguse olla ametivõimude poolt ära kuulatud ning õiguse tõhusale kohtulikule kaitsele
põhiõiguslikku olemust rahaliste vahendite külmutamise meetme vastuvõtmise kontekstis. Hageja väidab, et ühenduse institutsioonid
ei austanud neid õigusi juhtumitel, mis olid aluseks neile kohtuotsustele (Euroopa Kohtu Kadi otsus, punktid 334, 345, 346
ja 348–352; kohtujurist Poiares Maduro eespool viidatud ettepanek selles kohtuasjas, punkt 55; kohtuotsused OMPI, punktid 165
ja 173, PMOI I, punktid 177–186 ja PMOI II, punktid 41 ja 44).
Hageja lisab, et ühenduse institutsioonide kohustuse tähtsust avaldada need asjaolud, tõendid ja toimiku andmed, mille põhjal
rahaliste vahendite külmutamise otsus on vastu võetud, rõhutab kohtuliku kontrolli olemus selles kontekstis. Hageja sõnul
peab Üldkohus olema olukorras, kus ta saab teostada täielikku ja tõhusat kontrolli nende asjaolude, tõendite ja andmete sisulise
õigsuse üle, mille alusel võetakse vastu otsus määruse nr 881/2002 lisasse I kandmiseks, et otsustada, kas selle otsuse vastuvõtmiseks
on olemas mõistlikud põhjused ja piisavad tõendid ning kas tehtud on hindamisviga või mitte.
Hageja leiab, et vaidlustatud määruse vastuvõtmisega rikkus komisjon uuesti raskelt kohustusi, mis toodi selgelt välja Euroopa
Kohtu Kadi otsuses ning kohtuotsustes OMPI, PMOI I ja PMOI II.
Esiteks, hoolimata Euroopa Kohtu Kadi otsusest (punkt 352) ei näe ei määrus nr 881/2002 ega vaidlustatud määrus ette menetlust,
mille kohaselt hagejale teatatakse tema vara külmutamise otsuse aluseks olevatest tõenditest või võimaldatakse hagejal esitada
nende tõendite kohta märkusi.
Teiseks ei saa lihtsalt põhjenduste kokkuvõtte saatmist pidada mõistlikult vahendiks, mille tulemusel on täidetud õiglase
menetluse ja tõhusa kohtuliku kaitse nõuded. Põhjenduste kokkuvõte sisaldab teatud hulgal üldiseid süüdistusi, mis on hageja
suhtes alusetud ning ebamäärased ja ebatäpsed. Nende tõsiste süüdistuste põhjenduseks ei ole lisatud ühtegi tõendit. Neil
asjaoludel on hagejal võimatu tema vastu esitatud süüdistusi ümber lükata ja esitada vastuseks tõhusalt oma seisukoha. Eelkõige:
–        väidab põhjenduste kokkuvõte, et hageja „vastab” ÜRO „loetellu kandmise kriteeriumidele”, aga ei täpsusta, millistele nende
kriteeriumide aspektidele (vt selle kohta resolutsiooni 1822 (2008) lõige 2) ta peaks vastama; selle tulemusel ei tea hageja,
kas talle heidetakse ette osalemist Al-Qaida, Talibani või mõne teise rühmituse tegevuses, nende moodustamist või toetamist;
–        põhjenduste kokkuvõtte kohaselt oli hageja oluline aktsionär ühes pangas, kus „toimusid võib-olla koosolekud, kus valmistati
ette rünnakut Ameerika Ühendriikide asutuse vastu Saudi Araabias”; puudub viide kõnealusele rünnakule, asutusele, kuupäevale,
nende koosolekute tegelikule toimumisele, väidetavale seosele Al-Qaidaga või hageja väidetavale seotusele;
–        põhjenduste kokkuvõtte kohaselt võttis hageja Al-Ayadi tööle Fondation Muwafaqi ning Al-Ayadi „tegutses vastavalt kokkulepetele”
Osama bin Ladeniga; täpsustatud ei ole nende väidetavate kokkulepete iseloomu ega põhjuseid, miks väidetav seos Al-Ayadiga
annab alust hageja vara külmutamiseks; näib, et nii Al-Ayadi kui ka hageja on mõlemad kantud määruse nr 881/2002 I lisasse
nende vastastikuste seoste tõttu; hageja sõnul kujutab isiku kandmine nimetatud lisasse endast ainuüksi tema väidetava seose
tõttu teise isikuga puhtalt ringargumentatsiooni;
–        põhjenduste kokkuvõtte kohaselt „omas hageja Albaanias mitmeid äriühinguid, kes rahastasid ekstremiste või andsid ekstremistidele
ametikohti, mis võimaldasid viimastel kontrollida kõnealuste äriühingute rahalisi vahendeid”; esitatud ei ole mingit informatsiooni
äriühingute, rahaliste vahendite, kuupäevade, ekstremistide või hageja väidetava seotuse kohta; hageja rõhutab, et pärast
tema tegevuse suhtes Albaanias läbi viidud uurimist lõpetati selles riigis tema suhtes alustatud kriminaalmenetlus süüstavate
tõendite puudumise tõttu;
–        põhjenduste kokkuvõte üksnes kordab ja kinnitab sisuliselt samas sõnastuses teatavaid põhjendusi, mille esitas Ameerika Ühendriikide
rahandusministri välismaiste varade kontrolli amet (Office of Foreign Assets Control või OFAC), et külmutada hageja vara Ameerika
Ühendriikides.
Oluline on, et hagejale esitatakse talle komisjoni poolt ette heidetud asjaolud, nii et hagejal oleks õiglane võimalus neile
vastata ning taastada oma hea nimi. Hageja väidab, et ta on osutunud edukaks alati, kui talle on antud tähelepanuvääriv võimalus
enda seisukoha esitamiseks ning tõendite vaidlustamiseks. Näiteks lõpetati Šveitsis 2007. aasta detsembris tema suhtes alustatud
kriminaalmenetlus pärast seda, kui põhjalik uurimine oli kestnud enam kui kuus aastat. Türgis ja Albaanias lõpetati sarnased
menetlused siis, kui uurimise tulemusel selgus, et kriminaalmenetluse alustamiseks puudub alus.
Hageja väidab veel, et tema süütuse tõendamiseks esitatud asjaolud on äärmiselt olulised ning et komisjon ei võinud neid arvestamata
jätta, vaid oleks pidanud neid eraldi uurima ning võtma vastu põhjendatud otsuse selle kohta, kas neid asjaolusid arvesse
võttes on veel veenvaid tõendeid, mis õigustavad rahaliste vahendite külmutamise jätkamist. Peale selle leiab hageja, et komisjon
ei või jätta tõendeid tähelepanuta põhjusel, et kriminaalmenetluse raames kasutatavate „tõendite osas” võivad kehtida „teistsugused
nõuded”. Hageja sõnul on kriminaalasjades tõenditele esitatavad nõuded täiesti asjakohased ka selliste rahaliste vahendite
külmutamise meetmete puhul nagu käesoleval juhul käsitletavad.
Lisaks ei võimalda põhjenduste kokkuvõte tagada tõhusat kohtulikku kaitset, kuna see ei sisalda piisavalt informatsiooni,
mille põhjal kohus võiks otsustada, kas nende rahaliste vahendite külmutamise jätkamise otsus on õiguspärane ning kas see
on vastu võetud ümberlükkamatute tõendite alusel väidetavalt käesoleval ajal esineva või tulevikus tekkida võiva ohu kohta
ning kas selles esineb ilmne hindamisviga või kas asjaolud on sisuliselt paikapidavad.
Kolmandaks väidab hageja, et komisjon tõlgendas ja kohaldas Euroopa Kohtu Kadi otsust ebaõigesti, kui märkis oma 8. detsembri
2008. aasta kirjas, et rahaliste vahendite külmutamise otsusele kohaldatavad kriteeriumid on need, mis on esitatud FATF‑i
dokumendi „III erisoovitus terrorismi rahastamise kohta” tõlgendavates märkustes, st et esinema peavad „mõistlikud põhjused
või mõistlik alus, mille põhjal võib kahtlustada või arvata, et nimetatud isik või üksus on terrorist, kes rahastab terrorismi
või terroristlikku organisatsiooni”.
Hageja sõnul on Euroopa Kohus tõepoolest leidnud, et ühenduse institutsioonid ei või kehtestada rahaliste vahendite külmutamist
pelgalt põhjusel, et nad arvavad (ja veel vähem põhjusel, et ÜRO arvab), et esinevad „mõistlikud põhjused” või „mõistlik alus”,
mille põhjal võib midagi kahtlustada või arvata, ilma et nad esitaks puudutatud isikule seda kahtlust või veendumust kinnitavaid
tõendeid. Ühenduse institutsioonid ei või seega kasutada üksnes ÜRO koostatud süüdistuste kokkuvõtet, mis esineb Ameerika
Ühendriikide süüdistusi kordavas versioonis, vaid nad peavad ise esitama „kaalukad ja usaldusväärsed tõendid”, „täpsed andmed
või […] toimikumaterjalid” ning „erilised ja konkreetsed põhjused”, mille tõttu rahaliste vahendite külmutamine on jätkuvalt
õigustatud. Ühenduse institutsioonid peavad ühtlasi võimaldama puudutatud isikul olla täielikult informeeritud tema vara külmutamise
meetmeid põhjendavatest asjaoludest ja tingimustest, nende aluseks olevatest tõenditest ja informatsioonist ning viimati nimetatul
peab olema piisav informatsioon selleks, et määrata kindlaks, kas ei ole tehtud sisulist viga. Käesoleval juhul ei esitatud
hagejale selliseid andmeid isegi siis, kui hageja nõudis sõnaselgelt nende asjaolude ja tõenditega tutvumist, millel põhinesid
süüdistused põhjenduste kokkuvõttes.
Neljandaks ei ole komisjonil õigus, kui ta püüab põhjendada oma seisukohta, viidates rahaliste vahendite külmutamise meetmete
preventiivsele iseloomule, mistõttu on tema väitel õigustatud, et keeldutakse hagejale nende tõendite avaldamisest, millel
põhineb komisjoni otsus jätta jõusse hageja vara külmutamise meetmed. Euroopa Kohtu Kadi otsuse kohaselt ei ole asjakohane
kontekst üldsegi selle meetme „preventiivne”, vaid pigem koormav iseloom ja karmus ning samuti puudutatud isiku põhiõiguste
tõsine riive, mis nõuab pigem rohkem kui vähem menetluslikku kaitset. Peale selle tunnistab eespool viidatud akti „III erisoovitus
terrorismi rahastamise kohta” tõlgendavate märkuste punkt 2, et nõutud rahaliste vahendite külmutamise meetmete eesmärgid
ei ole üksnes preventiivsed, vaid samas ka karistuslikud.
Viiendaks on Euroopa Kohtu arvates ainsad asjaolud, mille korral institutsioonidel võib olla õigus mitte avaldada sellise
iseloomuga meetmete aluseks olevaid tõendeid, „ülekaalukad kaalutlused, mis puudutavad ühenduse ja tema liikmesriikide rahvusvaheliste
suhete kindlust või toimimist”, mis „[võivad] takistada huvitatud isikutele teatud asjaoludest teatamist ja järelikult seda,
et neid nende asjaolude osas ära kuulatakse” (Euroopa Kohtu Kadi otsus, punktid 342–344).
Neid asjaolusid käesoleval juhul ei esine. Eelkõige pole komisjon esitanud ühtegi usaldusväärset põhjust, miks võiks Prantsusmaa
alalise esindaja Euroopa Liidu juures kirja või mis tahes muu hagejat süüdistava tõendi avaldamine kahjustada liidu rahvusvahelisi
suhteid.
Komisjon vastab, et kooskõlas hageja õigusega olla ära kuulatud anti talle võimalus esitada oma argumendid vaidlustatud määruse
vastuvõtmise menetluse käigus. Sanktsioonide komitee poolt Prantsusmaa alalisele esindajale liidu juures saadetud põhjenduste
kokkuvõte, mille viimatinimetatu edastas komisjonile, saadeti järgmisel päeval hagejale ja tema advokaatidele, andes hagejale
ühtlasi võimaluse esitada oma arvamus ning märkused kokkuvõtte sisu kohta. Hageja vastas sellele oma 10. novembri 2008. aasta
kirjaga. Pärast hoolsat tutvumist hageja märkustega otsustas komisjon kanda hageja määruse nr 881/2002 I lisasse. See määrus
saadeti posti teel koos saatekirjaga hagejale ja tema advokaatidele.
Lisaks sellele, et hageja kuulati tõhusalt ära haldusmenetluse käigus, on tal ka täielik õigus vaidlustada vaidlustatud määruse
põhjendusi käesoleva kohtuasja raames kooskõlas tema õigusega tõhusale kohtulikule kaitsele.
Mis puudutab kaitseõiguste järgimist, siis väidab ka nõukogu, et komisjon parandas vaidlustatud määruse vastuvõtmise menetluse
käigus menetluslikud puudused, mille Euroopa Kohus oli Kadi otsuses välja toonud, teavitades hagejat kõikidest talle ette
heidetavatest asjaoludest – täpsemini üksnes põhjenduste kokkuvõttest –, andes hagejale võimaluse esitada selle kohta tõhusalt
oma seisukoht ning võttes seda kohaselt arvesse.
Seega leiab nõukogu, et parandatud menetlused võimaldavad ka Üldkohtul täita oma kontrollimissiooni, nii et järgitud on ka
õigust tõhusale kohtulikule kaitsele.
Nõukogu lisab, et täiendavad menetluslikud tagatised, mis komisjon käesoleval juhul pärast Euroopa Kohtu Kadi otsust kehtestas,
vastavad nendele tagatistele, mis ta kehtestas pärast kohtuotsust OMPI. Üldkohus kinnitas neid tagatisi kohtuotsuses PMO I.
Nõukogu ei näe ühtki erinevust faktiliste asjaolude osas ega ka õiguslikust aspektist, mille tõttu võiks Üldkohus jõuda käesoleval
juhul teistsugusele järeldusele.
Üldkohtu hinnang
Vaidlustatud määruse seaduslikkuse „põhimõtteliselt täieliku” kohtuliku kontrolli raames põhiõiguste seisukohast (Euroopa
Kohtu Kadi otsus, punkt 326) ning kuivõrd sellel määrusel ei ole „kohtulikku immuniteeti” (Euroopa Kohtu Kadi otsus, punkt 327),
nähtub komisjoni ja nõukogu esitatud argumentidest ja selgitustest ning eeskätt nende esialgsetest märkustest käesoleval juhul
asjakohase kohtuliku kontrolli standardi kohta, et hageja kaitseõigusi „austati” üksnes puhtformaalselt ja näiliselt, sest
komisjon pidas tegelikult enda suhtes rangelt siduvaks sanktsioonide komitee hinnanguid ning ei kaalunud seetõttu hetkekski
nende kahtluse alla seadmist hageja märkuste tõttu.
Seetõttu ei võtnud komisjon – hoolimata tema väidetest vaidlustatud määruse põhjendustes 4–6 – nõuetekohaselt arvesse puudutatud
isiku arvamust, nii et hagejal ei olnud võimalust esitada tõhusalt oma seisukohta.
Peale selle ei andnud hageja taotlusel komisjoni läbi viidud menetlus hagejale mingisugust, isegi mitte minimaalset võimalust
tutvuda tema vastu esitatud tõenditega. Tegelikult keelduti puudutatud isikule selle võimaluse andmisest, hoolimata viimase
selgest taotlusest, ilma et hageja huvid oleks olnud tasakaalus vajadusega kaitsta kõnealuste andmete konfidentsiaalsust (vt
selle kohta Euroopa Kohtu Kadi otsus, punktid 342–344).
Neil asjaoludel näivad põhjenduste kokkuvõttes sisalduvad andmed ja ebamäärased süüdistused ilmselgelt ebapiisavana, selleks
et hageja võiks tõhusalt ümber lükata tema vastu esitatud süüdistused seoses tema väidetava osalemisega terrorismis.
See kehtib ka süüdistuse puhul – mis on eriti tähenduslik, kuid mitte ainus näide –, mida ei ole kuidagi põhjendatud ja mida
ei saa seetõttu ümber lükata, et hageja oli aktsionär Bosnia pangas, kus „võib‑olla” toimusid koosolekud, kus valmistati ette
rünnakut Ameerika Ühendriikide asutuse vastu Saudi Araabias.
See järeldus on kooskõlas Euroopa Inimõiguste Kohtu järeldusega 19. veebruari 2009. aasta otsuses A jt
vs.
Ühendkuningriik (kogumikus
Recueil des arrêts et décisions
veel avaldamata). Selles kohtuotsuses meenutas Euroopa Inimõiguste Kohus, et kui isikult on võetud vabadus, kuna esinevad
mõistlikud põhjused kahtlustada teda õigusrikkumise toimepanekus, siis nõuab Euroopa inimõiguste ja põhivabaduste kaitse konventsiooni
(EIÕK) artikli 5 lõikes 4 tagatud õiglane menetlus, et isikule antakse võimalus vaidlustada tõhusalt tema vastu esitatud süüdistusi,
mis eeldab üldjuhul kõikide süüstavate tõendite esitamist. Euroopa Inimõiguste Kohus on samuti meenutanud piiranguid õigusele
tutvuda kõikide asjassepuutuvate tõenditega, kui esineb kaalukas avalik huvi, mis räägib konfidentsiaalsuse poolt, näiteks
et kaitsta kaitset vajavaid tunnistajaid või allikaid, tingimusel et kinnipeetaval jääb võimalus tõhusalt süüdistustele vastu
vaielda. Euroopa Inimõiguste Kohus on andnud ka juhtumipõhiselt hinnanguid selle kohta, kas hagejatele esitatud andmed ja
tõendid on kaitseõiguste teostamiseks piisavad või mitte, ning konstateerinud EIÕK artikli 5 lõike 4 rikkumist juhtudel, kui
mittekonfidentsiaalne informatsioon kujutas endast üksnes üldiseid väiteid ja siseriiklik kohus tugines eranditult või olulises
osas salajastele andmetele. Ühes juhtumis, kus teatavad hagejate vastu esitatud avalikud süüdistused sisaldasid asja kohta
täpseid väiteid, näiteks selgelt kindlaks määratud telekommunikatsiooniseadmete müügi kohta või sellise dokumendi valdamise
kohta, mis viitab nimeliselt mainitud väidetavatele terroristidele ning nende väidetavate terroristidega kohtumisele kindlates
kohtades ja kuupäevadel, leidis Euroopa Inimõiguste Kohus, et kõnealused süüdistused olid piisavalt üksikasjalikud selleks,
et puudutatud isikud saaksid neid tõhusalt vaidlustada. Seevastu juhtumis, kus hagejatele heideti peamiselt ette rahaliste
vahendite kogumist Al-Qaidaga seotud terroristlikele organisatsioonidele ning kus hagejaid puudutavast avalikust informatsioonist
nähtus, et olulised summad kanti üle ühele pangaarvele ning et see raha oli kogutud kelmuse teel, kuid kus hagejatele ei avaldatud
tõendeid, mis pidid näitama seost saadud raha ja terrorismi vahel, leidis Euroopa Inimõiguste Kohus, et hagejatel ei olnud
võimalust tegelikult vaidlustada neid puudutavaid etteheiteid. Juhtumis, kus hagejate vastu esitatud avalikud süüdistused,
mis põhimõtteliselt käsitlesid puudutatud isikute väidetavat kuulumist Al-Qaidaga seotud radikaalsetesse islamistlikesse organisatsioonidesse,
olid väga üldised ja kus hagejate vastu esitatud tõendid sisaldusid peamiselt salastatud dokumentides, leidis Euroopa Inimõiguste
Kohus samuti, et puudutatud isikutel ei olnud võimalust vaidlustada tõhusalt nende vastu esitatud süüdistusi.
Kui kohaldada käesoleva asja asjaoludele samasuguseid kriteeriume, mida on kasutanud Euroopa Inimõiguste Kohus, siis on selge,
et hagejale ei antud võimalust vaidlustada tõhusalt ühtegi tema vastu esitatud süüdistust, kuivõrd talle avaldati üksnes põhjenduste
kokkuvõte. Üldkohus tunnistab selgesti, et selles osas on põhjendatud kõik hageja märkused ja argumendid, mis on kokkuvõtvalt
esitatud eespool punktis 157.
Kõnekas on ka fakt, et komisjon ei teinud ühtki tõsist katset, et kummutada hageja esitatud süüst vabastavaid asjaolusid neil
harvadel juhtudel, kui hageja vastu esitatud süüdistused olid piisavalt täpsed, et viimane võiks aru saada, mida talle on
ette heidetud.
Eeltoodust järeldub, et vaidlustatud määruse vastuvõtmisel on rikutud hageja kaitseõigusi.
Peale selle ei saa hageja võimalus olla ära kuulatud sanktsioonide komitee poolt läbivaatamise menetluse raames, selleks et
sanktsioonide komitee kustutaks hageja oma loetelust, ilmselgelt heastada tema kaitseõiguste sellist rikkumist (vt selle kohta
Euroopa Kohtu Kadi otsus, punktid 319–325, ja kohtujurist Poiares Maduro eespool viidatud ettepanek samas kohtuasjas, punkt 51).
Lisaks sellele, kuna hagejal ei olnud vähimatki tegelikku juurdepääsu tema vastu esitatud informatsioonile ja tõenditele ning
arvestades ühenduste kohtute poolt juba märgitud seoseid kaitseõiguste ja tõhusa kohtuliku kaitse õiguse vahel, ei saanud
hageja samuti kaitsta oma õigusi nimetatud asjaoludega seoses rahuldavates tingimustes ühenduste kohtus, nii et tuleb järeldada,
et on rikutud nimetatud tõhusa kohtuliku kaitse õigust (vt selle kohta Euroopa Kohtu Kadi otsus, punkt 349).
Ühtlasi tuleb sedastada, et seda rikkumist ei ole käesoleva hagi raames heastatud. Nimelt, kuna komisjoni põhimõttelise seisukoha
järgi, mida toetavad nõukogu ja menetlusse astunud valitsused, ei saa ühenduste kohus kontrollida ühtegi sellist asjaolu ega
tõendit, ei viidanud need institutsioonid ühelegi sellekohasele asjaolule (vt selle kohta Euroopa Kohtu Kadi otsus, punkt 350).
Peale selle, kuigi komisjon võttis käesoleva hagiga seoses teadmiseks Euroopa Kohtu Kadi otsuse järeldused, tuleb tõdeda,
et nimetatud institutsioon ei andnud mingisugust informatsiooni hageja vastu esitatatud tõendite kohta.
Üldkohus võib seega ainult sedastada, et tal ei ole võimalik kontrollida vaidlusaluse määruse seaduslikkust, nii et samal
põhjusel tuleb konstateerida, et käesolevas asjas ei ole austatud hageja põhiõigust tõhusale kohtulikule kaitsele (vt selle
kohta Euroopa Kohtu Kadi otsus, punkt 351).
Niisiis tuleb otsustada, et vaidlustatud määrus on vastu võetud ilma, et oleks antud reaalseid tagatisi hageja kahjuks kasutatud
asjaoludest ja tõenditest teatamise osas või hagejale antud võimaluse osas olla seoses sellega tegelikult tõhusalt ära kuulatud,
nii et tuleb järeldada, et see määrus on vastu võetud sellise menetluse kohaselt, mille käigus ei ole austatud kaitseõigusi,
mille tagajärg on ka see, et on rikutud tõhusa kohtuliku kaitse põhimõtet (vt selle kohta Euroopa Kohtu Kadi otsus, punkt 352).
Mis puudutab viimaks nõukogu argumenti, mille kohaselt vastavad need täiendavad menetluslikud tagatised, mille komisjon kehtestas
käesoleval juhul pärast Euroopa Kohtu Kadi otsust, neile menetluslikele tagatistele, mille nõukogu kehtestas pärast kohtuotsust
OMPI ja mida Üldkohus kinnitas kohtuotsuses PMOI I, siis jätab nõukogu tähelepanuta nende kahe viidatud ühenduse rahaliste
vahendite külmutamise korra vahelised olulised menetluslikud erinevused.
Ühenduse rahaliste vahendite külmutamise kord, mida käsitletakse kohtuotsuste OMPI ja PMOI I aluseks olnud kohtuasjades, on
kahel tasandil – liikmesriigi ja ühenduse tasandil – toimuv menetlus (kohtuasi OMPI, punkt 117). Selle korra raames on kaitseõigus
esmalt tõhusalt tagatud siseriiklikus menetluses, kus puudutatud isikule tuleb anda võimalus teha tegelikult teatavaks oma
seisukoht tema kohta kogutud asjaolude ja tõendite osas (kohtuotsus OMPI, punkt 119), mida kontrollivad siseriiklikud kohtud
või vajaduse korral Euroopa Inimõiguste Kohus (kohtuotsus OMPI, punkt 121). Just liikmesriigi tasandil esinevad kaitseõiguste
tagatised, millest kinnipidamise osas toimub tõhus kohtulik kontroll, vabastavad ühenduse institutsioonid kohustusest näha
uuesti ette tagatisi sama asja kohta ühenduse tasandil (vt selle kohta kohtuotsus OMPI, punktid 121–125).
Erinevalt esimesena nimetatud korrast ei esine käesoleval juhul käsitletavas ühenduse rahaliste vahendite külmutamise korras
– kuigi selles menetluses on ka kaks tasandit, ÜRO ja ühenduse tasand – sanktsioonide komitees toimuva menetluse raames kaitseõiguste
tagatisi, millest kinnipidamise osas toimub tõhus kohtulik kontroll (vt eespool punktid 127 ja 128). Sellest järeldub erinevalt
kohtotsuses OMPI leitust, et ühenduse institutsioonid on kohustatud tagama, et sellised tagatised on ühenduse tasandil loodud
ja et neid rakendatakse (vt selle kohta ka kohtujurist Poiares Maduro eespool viidatud ettepanek Euroopa Kohtu Kadi otsuse
aluseks olnud kohtuasjas, punkt 54).
Kõigist eespool esitatud kaalutlustest tuleneb, et teine väide, mis tugineb kaitseõiguste ning tõhusa kohtuliku kaitse õiguse
põhimõtte rikkumisele, on mõlemas selle osas põhjendatud (vt selle kohta Euroopa Kohtu Kadi otsus, punkt 353).

Viies väide, et on rikutud proportsionaalsuse põhimõtet
Poolte argumendid
Viidates Euroopa Kohtu Kadi otsusele (punktid 283, 284, 355, 358, 360, 362, 369 ja 370), väidab hageja et vaidlustatud määrusest
tema omandiõigusele tulenev riive on selle kestuse tõttu veel raskem kui määrusest nr 881/2002 tulenev riive, mida käsitleti
selle kohtuotsuse aluseks olevas kohtuasjas.
Tuleb märkida, et neil asjaoludel ei ole vaidlustatud määrusega kehtestatud piirang põhjendatud, kuna nimetatud määrus võeti
vastu ilma ühegi tagatiseta, mida Euroopa Kohus pidas ühenduse õiguse põhinõueteks, ning see ei põhine veenvatel tõenditel,
vaid lihtsalt kinnitustel.
Viidates Euroopa Kohtu Kadi otsuse punktidele 355, 366, 369 ja 370, väidab komisjon, et käesoleva kohtuasja asjaolud erinevad
nimetatud kohtuotsuse aluseks olnud kohtuasja asjaoludest. Ühelt poolt meenutas komisjon oma kirjavahetuses hagejaga, et sanktsioonide
komitee loetellu kantud isikutel on võimalus pöörduda otse ÜRO keskusesse New Yorgis, märkides seejuures selle teenistuse
aadressi, kelle poole pöörduda, ning veebilehe, millelt võib leida põhjalikumat informatsiooni. Teisalt andis komisjon hagejale
võimaluse kaitsta end liidu asutuste juures. Komisjon leiab, et ta on seega korrektselt kohaldanud Euroopa Kohtu nõutud menetlusi.
Üldkohtu hinnang
Teise väite analüüsimisest nähtub, et vaidlustatud määrus võeti vastu ilma, et oleks antud mingisugustki reaalset tagatist,
mis oleks hagejal võimaldanud esitada oma seisukoha pädevatele asutustele, ja seda olukorras, milles tema omandiõiguse piiramist
tuleb lugeda oluliseks, arvestades tema suhtes võetud rahaliste vahendite külmutamise meetmete üldist ulatust ja kestust (vt
selle kohta Euroopa Kohtu Hassani otsus, punkt 92, ja Euroopa Kohtu Kadi otsus, punkt 369).
Seega tuleb järeldada, et käesoleva kohtuasja tingimustes on hageja suhtes määruses nr 881/2002 sisalduvate selliste piirangute
kehtestamise näol, kuna ta on kantud vaidlustatud määrusega selle määruse I lisas sisalduvasse loetelusse, tegemist tema omandiõiguse
põhjendamatu piiramisega (vt selle kohta Euroopa Kohtu Hassani otsus, punkt 93 ja Euroopa Kohtu Kadi otsus, punkt 370).
Seetõttu on põhjendatud hageja etteheited seoses proportsionaalsuse põhimõtte rikkumisega tulenevalt sellest, et vaidlustatud
määrusega riivatakse tema põhiõigust omandi kaitsele (vt selle kohta Euroopa Kohtu Hassani otsus, punkt 94).
Kõikidest eeltoodud kaalutlustest tuleneb, et vaidlustatud määrus tuleb tühistada hagejat puudutavas osas, ilma et oleks vaja
analüüsida teisi hagi väiteid.

Kohtukulud
Üldkohtu kodukorra artikli 87 lõike 2 alusel on kohtuvaidluse kaotanud pool kohustatud hüvitama kohtukulud, kui vastaspool
on seda nõudnud. Kuna kohtuotsus tehti komisjoni kahjuks, mõistetakse kohtukulud vastavalt hageja nõudele välja komisjonilt.
Kodukorra artikli 87 lõike 4 esimese lõigu alusel kannavad menetlusse astuvad institutsioonid ja liikmesriigid ise oma kohtukulud.
Seega kannavad nõukogu, Prantsuse Vabariik ja Ühendkuningriik ise oma kohtukulud.
Esitatud põhjendustest lähtudes
ÜLDKOHUS (seitsmes koda)
otsustab:
1.
Tühistada komisjoni 28. novembri 2008. aasta määrus (EÜ) nr 1190/2008 (millega muudetakse 101. korda nõukogu määrust (EÜ)
nr 881/2002, millega kehtestatakse teatavate Osama bin Ladeni, Al-Qaida võrgu ja Talibaniga seotud isikute ja üksuste vastu
suunatud eripiirangud) Yassin Abdullah Kadi puudutavas osas.
2.
Mõista Y. A. Kadi kohtukulud välja komisjonilt, kes ühtlasi kannab ise oma kohtukulud.
3.
Euroopa Liidu Nõukogu, Prantsuse Vabariik ning Suurbritannia ja Põhja-Iiri Ühendkuningriik kannavad ise oma kohtukulud.
Forwood
Moavero Milanesi
Schwarcz
Kuulutatud avalikul kohtuistungil Luxembourgis 30. septembril 2010.
Allkirjad
Sisukord
Õiguslik raamistik ja vaidluse taust
Ühinenud Rahvaste Organisatsiooni põhikiri ja EÜ asutamisleping
Julgeolekunõukogu rahvusvahelise terrorismi vastane tegevus
Üldkohtu ja Euroopa Kohtu Kadi otsused
Üldkohtu ja Euroopa Kohtu Kadi otsuste järgne areng
Menetlus
Poolte nõuded
Asjaolud
Õiguslik käsitlus
Esialgsed kaalutlused
Käesoleval juhul asjakohane kohtuliku kontrolli standard
Poolte argumendid
Üldkohtu hinnang
Teine väide, et on rikutud kaitseõigusi ja õigust tõhusale kohtulikule kaitsele
Poolte argumendid
Üldkohtu hinnang
Viies väide, et on rikutud proportsionaalsuse põhimõtet
Poolte argumendid
Üldkohtu hinnang
Kohtukulud
*
Kohtumenetluse keel: inglise.