CELEX: 62008CJ0014
Civilrättsligt samarbete
Begäran om förhandsavgörande
Domstolens behörighet
Begreppet tvist
Förordning (EG) nr 1348/2000
Delgivning av utomrättsliga handlingar utan samband med något rättsligt förfarande
Handling som upprättats inför notarius publicus

Begäran om förhandsavgörande avser tolkningen av artikel 16 i rådets förordning (EG) nr 1348/2000 av den 29 maj 2000 om delgivning i medlemsstaterna av handlingar[*] i mål och ärenden av civil eller kommersiell natur (
EGT L 160, s. 37
). [*Ordet ”handlingar” motsvaras i den franska versionen av ”actes judiciaires et extrajudiciaires”. I den svenska versionen av förordning nr 1348/2000 används i detta sammanhang ordet ”handlingar” och i den svenska versionen av förordning nr 1393/2007 (se punkt 13 nedan) används begreppet ”rättegångshandlingar och andra handlingar”. I artikel 65 EG används ”rättegångshandlingar och utomrättsliga handlingar”. I överensstämmelse med artikel 65 EG kommer nedan begreppet ”rättegångshandlingar och utomrättsliga handlingar” att användas. I direkta citat markeras detta med hakparentes. Övers. anm.]
Begäran har framställts i ett förfarande som anhängiggjorts vid Juzgado de Primera Instancia e Instrucción n
o
5 de San Javier (domstol i första instans och förundersökningsdomstol) av Roda Golf & Beach Resort SL (nedan kallat Roda Golf), angående det beslut som fattats av justitiesekreteraren vid nämnda domstol att avslå ansökan om delgivning, utan samband med något rättsligt förfarande, av en delgivnings- och anmodandehandling som upprättats inför notarius publicus till ett antal mottagare i Förenade kungariket och Irland. Handlingen innehöll upplysning om Roda Golfs ensidiga uppsägning av 16 avtal om fastighetsförsäljning som slutits mellan nämnda företag och var och en av mottagarna.
Tillämpliga bestämmelser
Gemenskapsrätten och den internationella rätten
Europeiska unionens råd antog den 26 maj 1997, med stöd av artikel K.3 i fördraget om Europeiska unionen (artiklarna K–K.9 i fördraget om Europeiska unionen har ersatts av artiklarna 29 EU–42 EU), en rättsakt om utarbetande av konventionen om delgivning i Europeiska unionens medlemsstater av handlingar i mål och ärenden av civil eller kommersiell natur (
EGT C 261, s. 1
).
Nämnda konvention har inte trätt i kraft. Eftersom konventionens innehåll har påverkat innehållet i förordning nr 1348/2000, har det hänvisats till den förklarande rapporten till konventionen (
EGT C 261, 1997, s. 26
) i ingressen till nämnda förordning.
Förordning nr 1348/2000 rör delgivning mellan medlemsstaterna av rättegångshandlingar och utomrättsliga handlingar i mål och ärenden av civil eller kommersiell natur.
I skäl 2 i förordningen anges följande:
”En väl fungerande inre marknad kräver att man förbättrar och påskyndar översändningen för delgivning mellan medlemsstaterna av [rättegångshandlingar och utomrättsliga handlingar] i mål och ärenden av civil eller kommersiell natur.”
Skäl 6 i samma förordning har följande lydelse:
”Snabba och effektiva förfaranden[*] inom det civilrättsliga området kräver att översändningen av [rättegångshandlingar och utomrättsliga handlingar] sker direkt och snabbt mellan lokala organ som utses av medlemsstaterna. …” [*I den franska språkversionen används begreppet ”procédures judiciaires”. I överensstämmelse med artikel 15 i förordning nr 1348/2000 används nedan begreppet ”rättsligt förfarande”. Övers. anm.]
Enligt artikel 2.1 i förordning nr 1348/2000 ska ”[v]arje medlemsstat … utse tjänstemän, myndigheter eller andra personer, nedan kallade sändande organ, med behörighet att översända [rättegångshandlingar och utomrättsliga handlingar] som ska delges i en annan medlemsstat”. Medlemsstaterna ska med tillämpning av artikel 23.1 i nämnda förordning lämna denna information till Europeiska gemenskapernas kommission, som i sin tur ska offentliggöra den i Officiella tidningen.
Det framgår av den information som Konungariket Spanien har lämnat enligt nämnda artikel 23 (
EGT C 151, 2001, s. 4
, och
EGT C 202, 2001, s. 10
) att de sändande organen i Spanien är Secretarios Judiciales (justitiesekreterare) vid Juzgados (enmansdomstolar) och Tribunales (kollegiala domstolar).
I artikel 16 i förordning nr 1348/2000, som återfinns i kapitel III i denna förordning, vilket har rubriken ”[Utomrättsliga] handlingar”, föreskrivs följande:
”[Utomrättsliga] handlingar får översändas för delgivning i en annan medlemsstat i enlighet med bestämmelserna i denna förordning.”
Enligt artikel 17 b i förordningen ska det utarbetas en förteckning över handlingar som kan delges enligt förordningen.
Denna förteckning återfinns som bilaga II till kommissionens beslut 2001/781/EG av den 25 september 2001 om att utforma en handbok över mottagande organ och en förteckning över handlingar som kan delges enligt förordning nr 1348/2000 (
EGT L 298, s. 1
, och – rättelser –
EGT L 31, 2002, s. 88
, och
EUT L 60, 2003, s. 3
), i dess lydelse enligt kommissionens beslut 2007/500/EG av den 16 juli 2007 (
EUT L 185, s. 24
). Den innehåller den information som medlemsstaterna har lämnat i enlighet med artikel 17 b i förordning nr 1348/2000. Vad gäller Spanien anges där särskilt att ”[utomrättsliga] handlingar som skall delges är de handlingar som utfärdas av myndigheter som har befogenhet att företa delgivningar i enlighet med spansk rätt”.
Förordning nr 1348/2000 har ersatts av Europaparlamentets och rådets förordning (EG) nr 1393/2007 av den 13 november 2007 om delgivning i medlemsstaterna av rättegångshandlingar och andra handlingar i mål och ärenden av civil eller kommersiell natur (”delgivning av handlingar”) och om upphävande av förordning nr 1348/2000 (
EUT L 324, s. 79
), vars samtliga bestämmelser blev tillämpliga den 13 november 2008.
Genom Haagkonventionen av den 15 november 1965 om delgivning i utlandet av handlingar i mål och ärenden av civil eller kommersiell natur inrättades det ett system för administrativt samarbete som gjorde det möjligt att delge en handling genom en central myndighet. Artikel 17 i denna konvention avser delgivning av ”[utomrättsliga] handlingar”.
Enligt artikel 20.1 i förordning nr 1348/2000 ska förordningen ha företräde framför de bestämmelser som återfinns i Haagkonventionen av den 15 november 1965.
Den nationella rätten
I den spanska civilprocesslagen 1/2000 (Ley de Enjuiciamiento Civil) av den 7 januari 2000 (BOE nr 7 av den 8 januari 2000, s. 575, nedan kallad LEC), fastställs i artiklarna 223 och 224 vilken ordning som gäller för beslut som fattas av justitiesekreterare vid domstolar som handlägger civilrättsliga mål. Artiklarna har följande lydelse:
”Artikel 223. Handläggningsbeslut
1.   Justitiesekreterare får meddela handläggningsbeslut, genom vilka det anges hur ett förfarande ska fortskrida i enlighet med lag.
2.   Handläggningsbeslut ska innehålla uppgift om vad som beslutas, namnet på den justitiesekreterare som meddelar beslutet, vederbörandes underskrift samt datum för beslutet.
Artikel 224. Prövning av handläggningsbeslut
1.   Handläggningsbeslut genom vilka avgörs frågor som enligt lag ska avgöras genom processbeslut, beslut före rättskipning eller genom dom är ogiltiga.
2.   Bortsett från de fall som avses i föregående punkt, får handläggningsbeslut ogiltigförklaras på yrkande av den som beslutet är till nackdel för, om beslutet strider mot lag eller om det genom beslutet avgörs en fråga som enligt denna lag ska avgöras genom processbeslut fattat av en domare.
3.   Talan om ogiltigförklaring enligt föregående punkt ska handläggas och prövas i enlighet med bestämmelserna om begäran om omprövning.”
I artikel 454 LEC föreskrivs följande beträffande sådan begäran om omprövning till vilken det hänvisas i artikel 224 LEC:
”Beslut genom vilket en begäran om omprövning prövas i sak får inte överklagas.
Förutom de fall som kan bli föremål för en klagomålstalan, får beslut genom vilka en begäran om omprövning prövas i sak inte överklagas, bortsett från möjligheten att ta upp den fråga som är föremål för begäran om omprövning i samband med ett eventuellt överklagande av det slutliga avgörandet.”
Enligt artikel 455 LEC får beslut före rättskipning som har meddelats av Juzgados de Primera Instancia överklagas, under förutsättning att de är ”slutliga” eller att möjligheten att överklaga ”uttryckligen föreskrivs i lag”.
Tvisten vid den nationella domstolen och tolkningsfrågorna
Den 2 november 2007 ansökte Roda Golf, ett bolag bildat enligt spansk rätt, om att justitiesekreteraren vid den hänskjutande domstolen, i enlighet med förordning nr 1348/2000, till de behöriga mottagande organen i Förenade konungariket Storbritannien och Nordirland och Irland, skulle översända sexton skrivelser ställda till ett antal mottagare i Förenade kungariket och Irland. Skrivelserna innehöll en ensidig uppsägning av försäljningsavtal avseende fastigheter som detta bolag hade slutit med mottagarna i fråga. Innehållet i skrivelserna hade inget samband med något pågående rättsligt förfarande.
Såsom framgår av de handlingar som Juzgado de Primera Instancia e Instrucción n
o
5 de San Javier har skickat till domstolen, och i enlighet med vad Roda Golf har anfört i sitt yttrande, hade bolaget inför en notarius publicus i San Javier upprättat en delgivnings- och anmodandehandling, inskriven under nr 111 i notarieprotokollet. Enligt denna handling ankom det på notarien att se till att adressaterna delgavs handlingen genom justitiesekreteraren, som är behörig myndighet enligt den information som Konungariket Spanien har lämnat enligt artikel 23 i förordning nr 1348/2000.
Justitiesekreteraren vid den hänskjutande domstolen avslog ansökan med hänvisning till att delgivningen av handlingarna i fråga inte hade samband med något rättsligt förfarande och att förordning nr 1348/2000 därför inte var tillämplig.
Roda Golf förde talan mot detta beslut vid den hänskjutande domstolen. Bolaget gjorde bland annat gällande att utomrättsliga handlingar kan delges med tillämpning av förordning nr 1348/2000 även om delgivningen inte sker inom ramen för ett rättsligt förfarande.
Mot denna bakgrund beslutade Juzgado de Primera Instancia e Instrucción n
o
5 de San Javier att vilandeförklara målet och ställa följande tolkningsfrågor till domstolen:
”1)
Är … förordning nr 1348/2000 tillämplig på delgivning av utomrättsliga handlingar, som delges mellan enskilda, vilka utan att inleda något rättsligt förfarande använder sig av domstolar inom Europeiska unionen och deras materiella och personliga resurser och det gemenskapsrättsliga regelverket?
2)
Omfattar tillämpningsområdet för förordning nr 1348/2000 endast rättsligt samarbete mellan medlemsstater under pågående rättsliga förfaranden (artiklarna 61 c EG, 67.1 EG och 65 EG samt skäl 6 i förordning nr 1348/2000)?”
Domstolens behörighet
Kommissionen har anfört två invändningar om rättegångshinder, enligt vilka domstolen inte är behörig att besvara de två tolkningsfrågorna. För det första har kommissionen gjort gällande att det avgörande som den hänskjutande domstolen har att fatta är ett sådant slutligt beslut som får överklagas enligt artikel 455 LEC. Mot bakgrund av att det enligt artikel 68 EG endast är nationella domstolar mot vars avgöranden det inte finns något rättsmedel som får framställa begäran om förhandsavgörande avseende frågor inom ramen för avdelning IV i tredje delen av EG-fördraget, anser kommissionen därför att begäran om förhandsavgörande ska avvisas.
Domstolen erinrar härvid om att det i artikel 68 EG föreskrivs att om en fråga om tolkningen av rättsakter som beslutats av Europeiska gemenskapens institutioner på grundval av avdelning IV uppkommer i ett mål vid en domstol i en medlemsstat, mot vars avgöranden det inte finns något rättsmedel enligt nationell lagstiftning, ska nämnda domstol, om den anser att ett beslut i frågan är nödvändigt för att döma i saken, begära att domstolen meddelar ett förhandsavgörande.
Frågorna i förevarande förfarande avser tolkningen av förordning nr 1348/2000. Med hänsyn till att denna förordning har antagits av rådet med stöd av artiklarna 61 c EG och 67.1 EG, vilka båda ingår i avdelning IV i tredje delen av EG-fördraget, är artikel 68 EG tillämplig.
Det är således enbart nationella domstolar mot vars avgöranden det inte finns något rättsmedel enligt nationell lagstiftning som kan begära att domstolen meddelar ett förhandsavgörande avseende tolkningen av förordning nr 1348/2000.
I detta avseende har generaladvokaten, i punkt 41 i sitt förslag till avgörande, framhållit att spansk rättspraxis inte är helt entydig vad gäller frågan huruvida det är möjligt att överklaga ett sådant beslut som den hänskjutande domstolen har att fatta i det förfarande som anhängiggjorts vid den. Kommissionen har visserligen hänvisat till ett antal beslut före rättskipning i nationell rättspraxis enligt vilka sådana beslut får överklagas. Rättspraxis är icke desto mindre motsägelsefull i detta avseende, och i doktrinen finns motstridiga uppfattningar. En av dem är att det saknas rättsmedel inom ramen för ett förfarande som det aktuella.
Det ankommer emellertid inte på EG-domstolen att finna en lösning i denna fråga. Den hänskjutande domstolen har i sitt beslut att begära förhandsavgörande angett att den i det förfarande som anhängiggjorts vid den kommer att fälla ett avgörande i egenskap av sista instans.
Kommissionens första invändning om rättegångshinder på grund av bristande behörighet ska således ogillas.
Kommissionens andra invändning är att det inte är en tvist som har anhängiggjorts vid den nationella domstolen, utan ett ärende i vilket domstolen inte utövar dömande verksamhet. Domstolen är därför inte behörig att pröva tolkningsfrågorna, eftersom frågorna har ställts i ett förfarande där den nationella domstolen handlar i egenskap av administrativ myndighet och inte utövar dömande verksamhet.
Det framgår av de handlingar som har inkommit till domstolen att tolkningsfrågorna har ställts i ett förfarande angående en begäran om omprövning av justitiesekreterarens beslut att inte låta delge den aktuella handlingen. Sökanden är ensam part i nämnda förfarande.
Härvid erinrar EG-domstolen om att det inte är nödvändigt att förfarandet vid den nationella domstolen är kontradiktoriskt för att denna ska kunna begära att EG-domstolen meddelar förhandsavgörande enligt artikel 234 EG, som enligt artikel 68 EG är tillämplig på avdelning IV i tredje delen av EG-fördraget (se dom av den 17 maj 1994 i mål
C-18/93, Corsica Ferries, REG 1994, s. I-1783
, punkt 12; svensk specialutgåva, volym 15, s. I-113).
Däremot följer det av denna artikel att de nationella domstolarna endast är behöriga att begära att EG-domstolen ska meddela förhandsavgörande om en tvist är anhängig vid dem och om förfarandet i fråga är avsett att leda till ett avgörande av rättskipningskaraktär (se beslut av den 18 juni 1980 i mål
138/80, Borker, REG 1980, s. 1975
, punkt 4, svensk specialutgåva, volym 5, s. 237, av den 5 mars 1986 i mål
318/85, Greis Unterweger, REG 1986, s. 955
, punkt 4, dom av den 19 oktober 1995 i mål
C-111/94, Job Centre, REG 1995, s. I-3361
, punkt 9, och av den 14 juni 2001 i mål
C-178/99, Salzmann, REG 2001, s. I-4421
, punkt 14).
När den hänskjutande domstolen handlar i egenskap av administrativ myndighet, utan att därvid avgöra någon tvist, kan den således inte anses utöva dömande verksamhet. Detta är exempelvis fallet när den fattar beslut om en ansökan om registrering av ett bolag genom ett förfarande som inte avser ogiltigförklaring av en rättsakt som påstås vara till men för någon av sökandens rättigheter (se domarna i de ovannämnda målen Job Centre, punkt 11, och Salzmann, punkt 15, samt dom av den 15 januari 2002 i mål
C-182/00, Lutz m.fl., REG 2002, s. I-547
, punkt 14; se också, för ett liknande resonemang, dom av den 16 december 2008 i mål
C-210/06, Cartesio, REG 2008, s. I-9641
, punkt 57).
En domstol som prövar ett överklagande av ett beslut om avslag på en sådan ansökan om registrering som meddelats av en registerförande underinstans, där överklagandet avser en ogiltigförklaring av detta beslut som påstås vara till men för sökandens rättigheter, har däremot att avgöra en tvist och utövar således dömande verksamhet (se domen i det ovannämnda målet Cartesio, punkt 58). I ett sådant fall ska således den domstol som avgör målet om överklagande i princip anses utgöra en domstol som är behörig att begära att EG-domstolen ska meddela förhandsavgörande enligt artikel 234 EG (se angående sådana fall, bland annat, dom av den 15 maj 2003 i mål
C-300/01, Salzmann, REG 2003, s. I-4899
, av den 13 december 2005 i mål
C-411/03, SEVIC Systems, REG 2005, s. I-10805
, dom av den 11 oktober 2007 i mål
C-117/06, Möllendorf och Möllendorf-Niehuus, REG 2007, s. I-8361
, samt domen i det ovannämnda målet Cartesio).
Ovannämnda rättspraxis är tillämplig i det nu aktuella fallet. Även om en justitiesekreterare som har mottagit en ansökan om delgivning av rättegångshandlingar eller utomrättsliga handlingar med stöd av förordning nr 1348/2000 kan anses handla i egenskap av administrativ myndighet utan att därvid avgöra någon tvist, så är detta inte fallet med en domstol som har att pröva en talan mot justitiesekreterarens beslut att avslå ansökan om delgivning.
Föremålet för en sådan talan är nämligen en ogiltigförklaring av beslutet att avslå ansökan, vilket beslut påstås vara till men för sökandens rättigheter, närmare bestämt dennes rätt att låta delge vissa handlingar på de sätt som föreskrivs i förordning nr 1348/2000.
Följaktligen är en tvist anhängig vid den hänskjutande domstolen, och denna utövar således dömande verksamhet.
Den omständigheten att justitiesekreteraren organisatoriskt sett utgör en del av den hänskjutande domstolen föranleder inte någon annan bedömning. Den påverkar nämligen inte det förhållandet att den verksamhet som den hänskjutande domstolen utövar inom ramen för det förfarande som har anhängiggjorts vid den är av dömande karaktär, eftersom föremålet för nämnda förfarande är ogiltigförklaring av en rättsakt som påstås vara till men för sökandens rättigheter.
Härav följer att även kommissionens andra invändning om rättegångshinder på grund av bristande behörighet ska ogillas.
Domstolen är således behörig att besvara den nationella domstolens tolkningsfrågor.
Prövning av tolkningsfrågorna
Den hänskjutande domstolen har ställt sina två tolkningsfrågor, vilka ska prövas tillsammans, för att få klarhet i huruvida förordning nr 1348/2000 är tillämplig på delgivning, utan samband med något rättsligt förfarande, av utomrättsliga handlingar mellan privatpersoner.
Inledande anmärkning
Först ska det fastställas huruvida begreppet utomrättsliga handlingar, i den mening som avses i artikel 16 i förordning nr 1348/2000, är ett gemenskapsrättsligt begrepp eller, tvärtom, ett begrepp som ska fastställas i enlighet med nationell rätt.
De spanska, tjeckiska, tyska, grekiska, lettiska, ungerska och polska regeringarna anser att innebörden av begreppet utomrättsliga handlingar ska fastställas i enlighet med den nationella rätten i varje medlemsstat. De har gjort gällande att förordning nr 1348/2000 överlåter åt medlemsstaterna att bestämma om utomrättsliga handlingar kan delges och i så fall vilka. De har hänvisat till artikel 17 b i förordningen, som är en genomförandebestämmelse för förordningen, i vilken det föreskrivs att det ska utarbetas en förteckning över handlingar som kan delges. De ovannämnda regeringarna har härvid framhållit att de listor med handlingar som har fastställts genom denna förteckning skiljer sig åt mellan medlemsstaterna.
Domstolen erinrar härvid om att syftet med förordning nr 1348/2000 är att förbättra och påskynda översändningen, för delgivning mellan medlemsstaterna, av rättegångshandlingar och utomrättsliga handlingar i mål och ärenden av civil eller kommersiell natur. I förordningen definieras emellertid inte klart och entydigt vad som avses med begreppet utomrättsliga handlingar.
Genom artikel 17 b i förordningen har kommissionen anförtrotts uppgiften att efter samråd med medlemsstaterna utarbeta en förteckning över handlingar som kan delges. I förteckningens inledning anges visserligen att uppgifterna från medlemsstaterna offentliggörs enbart i informationssyfte. Av innehållet framgår dock att medlemsstaterna, under kommissionens överinseende, har gett olika definitioner av vilka handlingar som kan delges med tillämpning av förordningen. Begreppet utomrättsliga handlingar, i den mening som avses i artikel 16 i förordning nr 1348/2000, ska emellertid, trots förekomsten av ovannämnda förteckning, anses vara ett gemenskapsrättsligt begrepp.
Det är nämligen så att Amsterdamfördragets syfte att upprätta ett område med frihet, säkerhet och rättvisa, vilket ger gemenskapen en ny dimension, och överföringen från EU-fördraget till EG-fördraget av en ordning enligt vilken det är möjligt att vidta åtgärder rörande civilrättsligt samarbete med gränsöverskridande följder, återspeglar medlemsstaternas vilja att förankra sådana åtgärder i gemenskapens rättsordning och att därigenom fastslå att de ska ges en självständig tolkning (dom av den 8 november 2005 i mål
C-443/03, Leffler, REG 2005, s. I-9611
, punkt 45).
Dessutom visar valet att utforma bestämmelserna som en förordning i stället för som ett direktiv, vilket var kommissionens ursprungliga förslag (se
EGT C 247 E, 1999, s. 11
), att gemenskapslagstiftaren fäst stor vikt vid att bestämmelserna i förordning nr 1348/2000 ska vara direkt tillämpliga och tillämpas enhetligt (domen i det ovannämnda målet Leffler, punkt 46).
Härav följer att begreppet utomrättsliga handlingar, i den mening som avses i artikel 16 i förordning nr 1348/2000, är ett gemenskapsrättsligt begrepp.
Tillämpningsområdet för förordning nr 1348/2000
Vad gäller frågan huruvida förordning nr 1348/2000 är tillämplig på delgivning av utomrättsliga handlingar utan samband med något rättsligt förfarande har den spanska och den slovakiska regeringen gjort gällande att handlingar, för att kunna anses utgöra utomrättsliga handlingar, måste ha ett konkret samband antingen med ett pågående rättsligt förfarande eller med anhängiggörandet av ett sådant.
Roda Golf, den tyska, den grekiska, den italienska, den lettiska, den ungerska och den polska regeringen samt kommissionen är av motsatt uppfattning.
Domstolen påpekar härvid att artikel 61 c EG är den rättsliga grunden för förordning nr 1348/2000. Enligt denna bestämmelse är det tillåtet att besluta om de åtgärder som föreskrivs i artikel 65 EG för att gradvis upprätta ett område med frihet, säkerhet och rättvisa. Dessa åtgärder rörande civilrättsligt samarbete med gränsöverskridande följder, som ska vidtas i den mån de behövs för att den inre marknaden ska fungera väl, ska enligt samma artikel 65 EG omfatta bland annat förbättring och förenkling av systemet för gränsöverskridande delgivning av rättegångshandlingar och utomrättsliga handlingar.
På samma sätt anges i skäl 2 i förordning nr 1348/2000 att en väl fungerande inre marknad kräver att man förbättrar och påskyndar översändningen, för delgivning mellan medlemsstaterna, av rättegångshandlingar och utomrättsliga handlingar i mål och ärenden av civil eller kommersiell natur.
Syftet med artikel 65 EG och förordning nr 1348/2000 är således att upprätta ett system för delgivning mellan medlemsstaterna, vilket i sin tur syftar till att den inre marknaden ska fungera väl.
Med hänsyn till detta syfte kan inte det rättsliga samarbete som avses i artikel 65 EG och förordning nr 1348/2000 begränsas till enbart rättsliga förfaranden. Samarbetet kan nämligen komma till uttryck såväl inom ramen för ett rättsligt förfarande som i en situation utan samband med något sådant förfarande, i den mån samarbetet är gränsöverskridande och nödvändigt för att den inre marknaden ska fungera väl.
I motsats till vad den spanska, den polska och den slovakiska regeringen har gjort gällande, är den omständigheten att det i skäl 6 i förordning nr 1348/2000 endast talas om snabba och effektiva rättsliga förfaranden inte tillräcklig för att handlingar som inte ingår i något rättsligt förfarande ska uteslutas från tillämpningsområdet för förordning nr 1348/2000. Nämnda skäl hänför sig nämligen bara till en av konsekvenserna av förordningens huvudsakliga syfte. Att det i nämnda skäl talas om delgivning av utomrättsliga handlingar i samband med rättsliga förfaranden ska följaktligen förstås så att delgivning av en sådan handling kan begäras inom ramen för ett rättsligt förfarande.
Den handling som är i fråga i förfarandet vid den nationella domstolen, och som översändes till justitiesekreteraren vid densamma i syfte att den skulle delges, har dessutom upprättats inför notarius publicus, såsom framgår av punkt 20 ovan, och utgör således i denna egenskap en utomrättslig handling, i den mening som avses i artikel 16 i förordning nr 1348/2000.
Beträffande den spanska och den polska regeringens oro för att en vid definition av begreppet utomrättsliga handlingar skulle medföra en alltför tung börda med hänsyn till de nationella domstolarnas resurser, ska det framhållas att de skyldigheter i fråga om delgivning som följer av förordning nr 1348/2000 inte nödvändigtvis måste uppfyllas av de nationella domstolarna. Uppgiften att utse sändande och mottagande organ, vilka enligt artikel 2.1 och 2.2 i förordningen kan vara ”tjänstemän, myndigheter eller andra personer”, omfattas nämligen av medlemsstaternas behörighet. De är följaktligen fria att utse sådana sändande och mottagande organ, med uppgift att delge rättegångshandlingar och utomrättsliga handlingar, som inte är nationella domstolar.
I övrigt är delgivning med hjälp av sändande och mottagande organ inte det enda sättet att delge handlingar enligt förordning nr 1348/2000. Enligt artikel 14 i förordningen får medlemsstaterna föreskriva att delgivning får ske med post direkt till personer som är bosatta i en annan medlemsstat. Merparten av medlemsstaterna godtar en sådan typ av delgivning. Denna förordning ska i övrigt, enligt artikel 15 i densamma, inte innebära något hinder för delgivning omedelbart genom tjänstemän eller andra behöriga personer i den mottagande medlemsstaten. Enligt artikel 16 i förordningen är dessa två artiklar tillämpliga på delgivning av utomrättsliga handlingar.
Tolkningsfrågorna ska således besvaras så, att förordning nr 1348/2000 är tillämplig på delgivning, utan samband med något rättsligt förfarande, av en sådan handling som upprättats inför notarius publicus som är aktuell i förfarandet vid den nationella domstolen.
Rättegångskostnader
Eftersom förfarandet i förhållande till parterna i målet vid den nationella domstolen utgör ett led i beredningen av samma mål, ankommer det på den nationella domstolen att besluta om rättegångskostnaderna. De kostnader för att avge yttrande till domstolen som andra än nämnda parter har haft är inte ersättningsgilla.

Mot denna bakgrund beslutar domstolen (tredje avdelningen) följande:

Rådets förordning (EG) nr 1348/2000 av den 29 maj 2000 om delgivning i medlemsstaterna av handlingar i mål och ärenden av civil eller kommersiell natur är tillämplig på delgivning, utan samband med något rättsligt förfarande, av en sådan handling som upprättats inför notarius publicus som är aktuell i förfarandet vid den nationella domstolen.

Underskrifter
(
*1
)	Rättegångsspråk: spanska.