CELEX: 62008CJ0219
Jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättäminen
Palvelujen tarjoamisen vapaus
Perusteeton este
Kolmansien valtioiden kansalaisia olevien työntekijöiden lähettäminen työhön toiseen jäsenvaltioon

Euroopan yhteisöjen komissio vaatii kanteellaan yhteisöjen tuomioistuinta toteamaan, että koska Belgian kuningaskunta on vaatinut silloin, kun yhteisön yritykset lähettävät työntekijöitä, jotka ovat kolmansien maiden kansalaisia, työhön Belgiaan palvelujen tarjoamisen yhteydessä,
—
että ennen taloudellisen toiminnan harjoittamista on saatava sitä koskeva lupa
—
että siinä valtiossa, johon työnantaja on sijoittautunut, annettu oleskeluoikeuden osoittava todistus on voimassa vielä kolme kuukautta palvelujen suorittamisen jälkeen
—
että työntekijä on ollut saman työnantajan, joka tarjoaa palveluja, palveluksessa vähintään kuusi kuukautta,
Belgian kuningaskunta ei ole noudattanut EY 49 artiklan mukaisia velvoitteitaan.
Asiaa koskevat oikeussäännöt
Ulkomaisten työntekijöiden palvelukseen ottamisesta 30.4.1999 annetun lain (loi relative à l’occupation des travailleurs étrangers; Moniteur belge , s. 17800), sellaisena kuin se on muutettuna tehdyllä kuninkaan päätöksellä (Moniteur belge , s. 29642), ulkomaalaisen työntekijän on etukäteen hankittava työlupa ja hänen työnantajansa on etukäteen hankittava palvelukseen ottamista koskeva lupa. Kyseisen lain 7 §:n 1 momentissa säädetään kuitenkin seuraavaa:
”Kuningas voi ministerien neuvostossa tehdyllä päätöksellä vapauttaa määrittelemänsä ulkomaisten työntekijöiden ryhmät velvollisuudesta hankkia työlupa.”
Ulkomaisten työntekijöiden palvelukseen ottamisesta 30.4.1999 annetun lain täytäntöönpanosta tehdyn kuninkaan päätöksen (Moniteur belge , s. 24162), sellaisena kuin se on muutettuna tehdyllä kuninkaan päätöksellä (Moniteur belge , s. 9583), 2 §:ssä säädetään seuraavaa:
”Työluvan hankkimisvelvollisuudesta vapautetaan
– –
14.
työntekijät, jotka eivät ole Euroopan talousalueesta tehdyn sopimuksen osapuolena olevan valtion kansalaisia ja jotka ovat sellaisen yrityksen palveluksessa, joka on sijoittautunut johonkin Euroopan talousalueesta tehdyn sopimuksen osapuolena olevaan valtioon ja joka tulee Belgiaan tarjotakseen palveluja, edellyttäen, että
a)
näillä työntekijöillä on Euroopan talousalueesta tehdyn sopimuksen osapuolena olevassa valtiossa, jossa he asuvat, oleskeluoikeus tai oleskelulupa yli kolmen kuukauden oleskelua varten
b)
nämä työntekijät on laillisesti hyväksytty työskentelemään jäsenvaltiossa, jossa he asuvat, ja tämä lupa on voimassa vähintään sen ajan, kun Belgiassa tehdään työtä
c)
näillä työntekijöillä on laillinen työsopimus
d)
nämä työntekijät ovat olleet yrityksen palveluksessa vähintään kuusi kuukautta keskeytyksettä
e)
näillä työntekijöillä on passi ja oleskeluoikeuden osoittava todistus, joka on voimassa vielä kolme kuukautta palvelujen suorittamisen jälkeen, sen takaamiseksi, että he palaavat alkuperämaahansa tai asuinmaahansa.”
Oikeudenkäyntiä edeltänyt menettely
Koska komissio katsoi, että Belgian kuningaskunta rikkoi EY:n perustamissopimuksen 59 artiklaa (josta on muutettuna tullut EY 49 artikla) sellaisten työntekijöiden, jotka ovat kolmansien valtioiden kansalaisia ja jotka ovat sellaisen yrityksen palveluksessa, joka on sijoittautunut johonkin muuhun jäsenvaltioon kuin Belgian kuningaskuntaan, Belgian kuningaskuntaan työhön lähettämisen yhteydessä, komissio toimitti tälle jäsenvaltiolle 25.3.1997 päivätyssä kirjeessä virallisen huomautuksen, johon tämä vastasi päivätyllä kirjeellä.
Komissio lähetti 9.9.1998 päivätyssä kirjeessä perustellun lausunnon, johon Belgian kuningaskunta vastasi päivätyllä kirjeellä.
Uusien kirjelmien vaihdon jälkeen komissio lähetti 13.7.2005 täydentävän perustellun lausunnon, johon Belgian kuningaskunta vastasi päivätyllä kirjeellä.
Koska Belgian kuningaskunnan vastaus ei tyydyttänyt komissiota, komissio päätti nostaa nyt käsiteltävänä olevan kanteen.
Oikeudenkäynti yhteisöjen tuomioistuimessa
Yhteisöjen tuomioistuimen presidentin 9.10.2008 antamalla määräyksellä Puolan tasavalta hyväksyttiin väliintulijaksi tukemaan komission vaatimuksia. Sen jälkeen, kun tämä jäsenvaltio oli ilmoittanut yhteisöjen tuomioistuimelle luopuvansa väliintulostaan tässä asiassa, tämä jäsenvaltio kuitenkin poistettiin rekisteristä asian väliintulijana yhteisöjen tuomioistuimen presidentin antamalla määräyksellä.
Kirjaamoon 24.3.2009 toimittamallaan asiakirjalla komissio ilmoitti yhteisöjen tuomioistuimelle, että koska Belgian kuningaskunta oli tehnyt ulkomaalaisten työntekijöiden palvelukseen ottamisesta annetun lain täytäntöönpanosta tehdyn kuninkaan päätöksen 2 §:n 1 momentin 14 kohdan muuttamisesta kuninkaan päätöksen (Moniteur belge , s. 26202) ja ilmoittanut kyseisen päätöksen tekemisestä päivätyllä kirjeellä, komissio luopui kanteestaan siltä osin kuin se koskee komission esittämiä toista ja kolmatta kanneperustetta.
Kanne
Ensimmäisessä kanneperusteessaan, joka koskee tarvetta hankkia etukäteen lupa taloudellisen toiminnan harjoittamiselle ja josta on sen johdosta, että komissio on osittain luopunut kanteestaan, tullut kanteen ainoa kanneperuste, komissio arvostelee Belgian kuningaskuntaa siitä, että se on aiheettomasti rajoittanut sitä, että palvelujen vapaan tarjoamisen yhteydessä toimivat yhteisön yritykset lähettävät työntekijöitä, jotka ovat kolmansien maiden kansalaisia, työhön Belgiaan, kun nämä työntekijät lähetetään työhön Belgiaan jäsenvaltiosta, joka ei sovella Schengenin säännöstöä kokonaisuudessaan, tai kun nämä työntekijät lähetetään työhön Belgiaan yli kolmen kuukauden pituiseksi ajanjaksoksi jäsenvaltiosta, joka soveltaa Schengenin säännöstöä kokonaisuudessaan. Tällaisessa tapauksessa Belgian kuningaskunta edellyttää, että työntekijä, joka haluaa tulla lähetetyksi työhön Belgiaan, hankkii etukäteen viisumin tai väliaikaisen oleskeluluvan raskaassa menettelyssä, jossa pyritään varmistamaan, noudatetaanko työntekijän työhön lähettämisessä tosiaankin kaikkia asiassa C-43/93, Vander Elst, 9.8.1994 annetusta tuomiosta (Kok., s. I-3803) ilmeneviä kriteerejä.
Komissio katsoo, että palvelujen vapaan tarjonnan rajoitus johtuu erityisesti siitä, että Belgian viranomaiset vaativat asianomaisia työntekijöitä esittämään asiakirjoja, jotka osoittavat yhtäältä, että kyseiset työntekijät siirtyvät Belgiaan työhön lähettämisen yhteydessä ja että heidät on tämän johdosta vapautettu työluvasta, ja toisaalta, että näillä työntekijöillä on toimeentuloon tarvittavat varat, asunto Belgiassa ja matkavakuutus, ja kyseisten työntekijöiden on esitettävä nämä asiakirjat voidakseen saada viisumin.
Belgian kuningaskunta ei kiistä sitä, että se vaatii esittämään komission mainitsemat todisteet, jotka sitä paitsi voidaan esittää millä tahansa oikeudellisella keinolla ja erityisesti siten, että esitetään alkuperävaltion sosiaaliturvalaitoksen antama lähetetyn työntekijän todistus (E 101 -lomake). Belgian kuningaskunta esittää, että näillä todisteilla on yksinomaan tarkoitus näyttää, että lähetetty työntekijä vastaa tarkastusten asteittaisesta lakkauttamisesta yhteisillä rajoilla 14.6.1985 Benelux-talousliiton valtioiden hallitusten, Saksan liittotasavallan ja Ranskan tasavallan hallitusten välillä tehdyn Schengenin sopimuksen soveltamisesta tehdyssä, Schengenissä (Luxemburg) allekirjoitetussa yleissopimuksessa (
EYVL 2000, L 239, s. 19
) määriteltyjä kriteerejä, joita on sittemmin täsmennetty yhteisessä konsuliohjeistossa diplomaatti- ja konsuliedustustoille (
EUVL 2005, C 326, s. 1
).
Tältä osin on muistutettava, että vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan EY 49 artiklassa ei edellytetä ainoastaan sitä, että toiseen jäsenvaltioon sijoittautuneen palvelujen tarjoajan kaikenlainen kansalaisuuteen perustuva syrjintä poistetaan, vaan siinä edellytetään myös kaikkien rajoitusten poistamista, vaikka niitä sovellettaisiin erotuksetta sekä kotimaisiin palvelujen tarjoajiin että muiden jäsenvaltioiden palvelujen tarjoajiin, jos nämä rajoitukset ovat omiaan estämään palvelun tarjoajan, joka on sijoittautunut johonkin toiseen jäsenvaltioon, jossa hän tarjoaa vastaavanlaisia palveluja lainmukaisesti, toiminnan, haittaamaan tätä toimintaa tai tekemään siitä vähemmän houkuttelevaa (ks. erityisesti asia C-244/04, komissio v. Saksa, tuomio 19.1.2006, Kok., s. I-885, 30 kohta).
Kansallinen lainsäädäntö, joka koskee alaa, jota ei ole yhdenmukaistettu yhteisön tasolla, ja jota sovelletaan erotuksetta kaikkiin henkilöihin tai yrityksiin, jotka harjoittavat toimintaa kyseisen jäsenvaltion alueella, voi siitä huolimatta, että sillä rajoitetaan palvelujen tarjoamisen vapautta, olla kuitenkin oikeutettua, jos se perustuu yleistä etua koskevaan pakottavaan syyhyn, jos tätä etua ei jo suojella palvelujen tarjoajaan sen sijoittautumisvaltiossa sovellettavilla säännöksillä, jos kyseinen kansallinen lainsäädäntö on omiaan takaamaan sillä tavoitellun päämäärän toteutumisen ja jos sillä ei ylitetä sitä, mikä on tarpeen tämän päämäärän saavuttamiseksi (ks. em. asia komissio v. Saksa, tuomion 31 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
On täsmennettävä, että oikeuskäytännössä on jo todettu, että jäsenvaltio voi tutkia, että toiseen jäsenvaltioon sijoittautunut yritys, joka lähettää ensiksi mainitun jäsenvaltion alueelle työhön työntekijöitä, jotka ovat kolmannen valtion kansalaisia, ei käytä palvelujen tarjoamisen vapautta muuhun tarkoitukseen kuin kyseessä olevan palvelun suorittamiseen (em. asia komissio v. Saksa, tuomion 40 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Yhteisöjen tuomioistuin on tässä yhteydessä pitänyt vaatimusta siitä, että palvelujen tarjoajan on toimitettava etukäteen pelkkä ilmoitus siitä, että kyseessä olevat työntekijät ovat laillisessa tilanteessa erityisesti oleskelun, työluvan ja sosiaaliturvan edellytysten osalta siinä jäsenvaltiossa, jossa he ovat tämän yrityksen palveluksessa, toimenpiteenä, jolla lähtökohtaisesti ei ylitetä sitä, mikä on tarpeellista palvelujen tarjoamisen vapauden toteuttamisen mahdollisten väärinkäytösten estämiseksi (ks. vastaavasti asia C-445/03, komissio v. Luxemburg, tuomio 21.10.2004, Kok., s. I-10191, 46 kohta ja em. asia komissio v. Saksa, tuomion 41 ja 42 kohta).
Istunnossa komissio täsmensi, ettei sen tarkoituksena ollut riitauttaa tätä oikeuskäytäntöä. Se esitti kuitenkin, että se, että Belgian viranomaiset vaativat asianomaisilta työntekijöitä E 101 -lomaketta, muodostaa pidemmälle menevän toimenpiteen kuin palvelujen tarjoajan etukäteen toimittama ilmoitus.
Belgian kuningaskunnan mukaan juuri E 101 -lomakkeen esittäminen muodostaa vähemmän raskaan toimenpiteen asianomaiselle työntekijälle kuin palvelujen tarjoajan etukäteen toimittama ilmoitus. Kyseinen jäsenvaltio on kuitenkin nimenomaisesti myöntänyt istunnossa, että koska Belgian viranomaisten vaatimat todisteet, joita kuvaillaan tämän tuomion 11 kohdassa, voidaan esittää millä tahansa oikeudellisella keinolla, ne voidaan myös esittää siten, että esitetään palvelujen tarjoajan tämän tuomion 16 kohdassa mainitussa oikeuskäytännössä tarkoitettu etukäteen tekemä ilmoitus.
Näin ollen on todettava, että komissio ei ole näyttänyt toteen, että Belgian kuningaskunta vaatisi etukäteisen luvan taloudellisen toiminnan harjoittamiselle tapauksessa, jossa yhteisön yritykset lähettävät työntekijöitään, jotka ovat kolmannen maan kansalaisia, työhön Belgiaan palvelujen tarjoamisen yhteydessä.
Kanneperusteessaan komissio arvostelee Belgian kuningaskuntaa myös siitä, ettei tämä ole toiminut joutuisasti haetun viisumin myöntämisessä, sillä viisumi myönnetään vasta 48 tunnin kuluttua siitä hetkestä, jona asianomainen henkilö on esittänyt vaaditut asiakirjat. Komissio arvostelee Belgian kuningaskuntaa myös avoimuuden puutteesta. Komissio esittää erityisesti, että koska ei ollut laadittu hallinnollista soveltamisohjetta, vaikka Belgian viranomaiset olivat aiemmin ilmoittaneet näin tekevänsä, talouden toimijat eivät voi etukäteen olla tietoisia niistä edellytyksistä, joiden on täytyttävä, jotta kyseiset toimijat voivat tarjota palveluja Belgiassa.
Tältä osin riittää kuitenkin, kun todetaan, että tällaisilla moitteilla, mikäli ne olisivat perusteltuja, ei voida näyttää toteen, että Belgian kuningaskunta vaatii etukäteisen luvan taloudellisen toiminnan harjoittamiselle.
Tästä seuraa, että kanne on hylättävä.
Oikeudenkäyntikulut
Yhteisöjen tuomioistuimen työjärjestyksen 69 artiklan 2 kohdan mukaan asianosainen, joka häviää asian, velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut, jos vastapuoli on sitä vaatinut. Lisäksi saman artiklan 5 kohdan ensimmäisen alakohdan perusteella vastapuoli velvoitetaan kanteensa peruuttavan pyynnöstä korvaamaan oikeudenkäyntikulut, jos se vastapuolen menettelyn vuoksi katsotaan kohtuulliseksi.
Nyt esillä olevassa tapauksessa komissio on hävinnyt asian ainoan voimassa pysyttämänsä kanneperusteen osalta. Se, että komissio osittain luopui kanteesta, on seurausta siitä, että Belgian kuningaskunta ilmoitti 23.4.2008 tehdystä kuninkaan päätöksestä tämän kanteen nostamisen jälkeen.
Näin ollen on päätettävä, että kukin asianosainen vastaa omista oikeudenkäyntikuluistaan.

Näillä perusteilla yhteisöjen tuomioistuin (toinen jaosto) on ratkaissut asian seuraavasti:

1)
Kanne hylätään.

2)
Euroopan yhteisöjen komissio ja Belgian kuningaskunta vastaavat kumpikin omista oikeudenkäyntikuluistaan.

Allekirjoitukset
(
*1
)	Oikeudenkäyntikieli: ranska.