CELEX: 62008CJ0467
Tillnärmning av lagstiftning
Upphovsrätt och närstående rättigheter
Direktiv 2001/29/EG
Rätten till mångfaldigande
Undantag och inskränkningar
Undantag för privatkopiering
Begreppet rimlig kompensation
Enhetlig tolkning
Medlemsstaternas genomförande
Kriterier
Gränser
Avgift för privatkopiering som tillämpas på utrustning, apparater och medier för digitalt mångfaldigande

Begäran om förhandsavgörande avser tolkningen av begreppet ”rimlig kompensation” i artikel 5.2 b i Europaparlamentets och
rådets direktiv 2001/29/EG av den 22 maj 2001 om harmonisering av vissa aspekter av upphovsrätt och närstående rättigheter
i informationssamhället (EGT L 167, s. 10), som ska utgå till upphovsrättsinnehavare som ersättning till följd av ”undantaget
för privatkopiering”.
Begäran har framställts i ett mål mellan Padawan SL (nedan kallat Padawan) och Sociedad General de Autores y Editores de España
(nedan kallad SGAE), angående den avgift för privatkopiering som SGAE anser att Padawan ska betala till följd av företagets
försäljning av cd-r‑, cd-rw‑ och dvd‑r‑skivor samt mp3‑spelare.

Tillämpliga bestämmelser

Direktiv 2001/29
Skälen 9, 10, 31, 32, 35, 38 och 39 i direktiv 2001/29 har följande lydelse:
”(9) Utgångspunkten för en harmonisering av upphovsrätt och närstående rättigheter måste vara en hög skyddsnivå, eftersom dessa
rättigheter har en avgörande betydelse för det intellektuella skapandet. Skyddet av dem bidrar till att bevara och utveckla
kreativiteten och gagnar upphovsmän, utövande konstnärer, producenter, konsumenter, kultur, näringsliv och allmänhet. Immaterialrätt
har därför erkänts som en integrerad del av äganderätten.
(10) För att upphovsmännen och de utövande konstnärerna skall kunna fortsätta med sin skapande och konstnärliga verksamhet måste
de få en skälig ersättning för utnyttjandet av sina verk och detsamma gäller producenterna som måste kunna finansiera denna
verksamhet. …
…
(31)      En skälig avvägning mellan rättigheter och intressen hos de olika kategorierna av rättsinnehavare samt mellan de olika kategorierna
av rättsinnehavare och användarna av skyddade alster måste upprätthållas. …
(32) Detta direktiv innehåller en uttömmande förteckning över undantagen och inskränkningarna från mångfaldiganderätten och rätten
till överföring till allmänheten. Vissa undantag och inskränkningar gäller endast mångfaldiganderätten, när så är lämpligt.
I denna förteckning tas vederbörlig hänsyn till de olika rättstraditionerna i medlemsstaterna, samtidigt som syftet är att
säkerställa en fungerande inre marknad. Medlemsstaterna bör nå samstämmighet i tillämpningen av dessa undantag och inskränkningar,
och detta kommer att utvärderas vid den kommande översynen av genomförandelagstiftningen.
…
(35)      När det gäller vissa undantag eller inskränkningar bör rättsinnehavarna få rimlig kompensation för att ge dem skälig ersättning
för användningen av deras skyddade verk eller andra alster. Vid fastställande av formen, de närmare bestämmelserna om och
den eventuella nivån på denna rimliga kompensation bör de särskilda förhållandena i varje enskilt fall beaktas. När dessa
förhållanden bedöms är ett värdefullt kriterium den eventuella skadan för rättsinnehavarna av åtgärden i fråga. I de fall
när rättsinnehavarna redan har erhållit betalning i någon annan form, t.ex. som en del av en licensavgift, behöver det inte
krävas någon särskild eller separat betalning. Vid fastställandet av nivån på den rimliga kompensationen bör full hänsyn tas
till i hur stor utsträckning sådana tekniska åtgärder som avses i detta direktiv används. I vissa situationer när förfånget
för rättsinnehavaren är obetydligt behöver det inte uppkomma någon betalningsskyldighet.
…
(38)      Medlemsstaterna bör ges möjlighet att besluta om undantag eller inskränkningar, förutsatt att rimlig kompensation säkerställs,
från mångfaldiganderätten för vissa former av mångfaldigande av ljudmaterial, bildmaterial och audiovisuellt material för
privat bruk. Detta kan omfatta införande eller förlängning av ersättningssystem som kompensation för förfånget för rättsinnehavarna.
…
(39)      När medlemsstaterna tillämpar undantaget eller inskränkningen för privatkopiering bör de vederbörligen beakta den tekniska
och ekonomiska utvecklingen, särskilt i fråga om digital privatkopiering och ersättningssystem, när effektiva tekniska skyddsåtgärder
finns att tillgå. Sådana undantag eller inskränkningar bör inte hindra användningen av tekniska åtgärder eller att de genomdrivs
för att hindra kringgående.”
I artikel 2 i direktiv 2001/29 föreskrivs följande:
”Medlemsstaterna skall föreskriva en ensamrätt att tillåta eller förbjuda direkt eller indirekt, tillfälligt eller permanent,
mångfaldigande, oavsett metod och form, helt eller delvis
a)      för upphovsmän: av deras verk,
b)      för utövande konstnärer: av upptagningar av deras framföranden,
c)      för fonogramframställare: av deras fonogram,
d)      för framställarna av de första upptagningarna av filmer: av original och kopior av deras filmer,
e)      för radio- och televisionsföretag: av upptagningar av deras utsändningar, trådöverförda såväl som luftburna, inklusive kabel-
och satellitsändningar.”
Artikel 5 i direktiv 2001/29 har rubriken ”Undantag och inskränkningar”. I artikel 5.2 b föreskrivs följande:
”Medlemsstaterna får föreskriva undantag eller inskränkningar från den rätt till mångfaldigande som avses i artikel 2 i följande
fall:
…
b)      För mångfaldigande på alla typer av medier utfört av en fysisk person för privat bruk och där syftet varken direkt eller indirekt
är kommersiellt, under förutsättning att rättsinnehavarna får rimlig kompensation varvid hänsyn skall tas till huruvida de
tekniska åtgärder som avses i artikel 6 har tillämpats på det berörda verket eller alstret eller inte.”
Artikel 5.5 i samma direktiv har följande lydelse:
”De undantag och inskränkningar som föreskrivs i punkterna 1, 2, 3 och 4 får endast tillämpas i vissa särskilda fall som inte
strider mot det normala utnyttjandet av verket eller annat alster och inte oskäligt inkräktar på rättsinnehavarnas legitima
intressen.”
Artikel 6 i direktivet har rubriken ”Förpliktelser i fråga om tekniska åtgärder”. I artikel 6.3 och 6.4 föreskrivs följande:
”3.      I detta direktiv avses med teknisk åtgärd varje teknik, anordning eller komponent som har utformats till att vid normalt bruk
förhindra eller begränsa handlingar, med avseende på verk eller andra alster, som inte är tillåtna av innehavaren av enligt
lag föreskriven upphovsrätt eller enligt lag föreskrivna till upphovsrätten närstående rättigheter eller av den rätt av sitt
eget slag som föreskrivs i kapitel III i direktiv 96/9/EG. Tekniska åtgärder skall anses vara ’effektiva’ om användningen
av ett skyddat verk eller annat alster kontrolleras av rättsinnehavarna genom en åtkomstkontroll- eller skyddsprocess, t.ex.
kryptering, kodning eller annan omvandling av verket eller alstret eller en kontrollmekanism för kopiering, om processen uppfyller
skyddsändamålet.
4.      Trots det rättsliga skyddet enligt punkt 1, i avsaknad av frivilliga åtgärder från rättsinnehavarnas sida, inbegripet avtal
mellan rättsinnehavare och andra berörda parter, skall medlemsstaterna vidta lämpliga åtgärder för att säkerställa att rättsinnehavarna
gör det möjligt för en person, som enligt nationell lagstiftning har rätt att utnyttja undantag eller inskränkningar i enlighet
med artikel 5.2 a, 5.2 c–e, 5.3a–b eller 5.3 e, att utnyttja sådana undantag eller inskränkningar i den mån som behövs för
att sådana undantag eller inskränkningar skall kunna utnyttjas, om denna person har laglig tillgång till det skyddade verket
eller alstret i fråga.
Medlemsstaterna får även vidta sådana åtgärder när det gäller en person som har rätt att utnyttja ett undantag eller en inskränkning
enligt artikel 5.2 b, om inte rättsinnehavarna redan möjliggjort mångfaldigande för privat bruk i den mån som behövs för att
undantaget eller inskränkningen i fråga skall kunna utnyttjas och i enlighet med bestämmelserna i artikel 5.2 b och 5.5, utan
att rättsinnehavarna hindras från att i enlighet med dessa bestämmelser vidta lämpliga åtgärder vad avser antalet exemplar
vid mångfaldigandet.
…”

Den nationella lagstiftningen
Den tillämpliga lagstiftningen finns i kungligt lagstiftningsdekret 1/1996 av den 12 april 1996, om antagande av den kodifierade
texten av lagen om immateriella rättigheter (nedan kallad TRLPI). Detta kungliga lagstiftningsdekret har, i samband med införlivandet
av direktiv 2001/29, ändrats genom lag 23/2006 av den 7 juli 2006 om ändring av den kodifierade lagen om immateriella rättigheter
antagen genom kungligt lagstiftningsdekret 1/1996 (BOE nr 162, av den 8 juli 2006, s. 25561).
Artikel 17 i TRLPI har rubriken ”Ensamrätt att förfoga över verket och formerna för denna rätt” och har följande lydelse:
”Upphovsmannen äger ensam rätten att förfoga över sitt verk, oavsett i vilken form förfogandet sker. Rätten att förfoga över
ett verk utövas främst genom rätten till mångfaldigande av verket … vilket endast får ske med upphovsmannens tillstånd, med
de undantag som följer av denna lag.”
Under rubriken ”Mångfaldigande” föreskrivs följande i artikel 18 i TRLPI:
”Med mångfaldigande avses upptagning av ett verk, direkt eller indirekt, tillfälligt eller permanent, oavsett metod och form,
helt eller delvis, i syfte att sprida eller kopiera det.”
Artikel 31.2 i TRLPI har följande lydelse:
”Mångfaldigande, oavsett genom vilka medier, av redan spridda verk är tillåtet även utan upphovsmannens tillstånd när mångfaldigandet
utförs av en fysisk person för privat bruk under förutsättning att denne har fått tillgång till verket på laglig väg och att
kopian inte är avsedd för kollektivt eller kommersiellt bruk. Detta undantag gäller utan hinder för bestämmelserna om rimlig
kompensation i artikel 25 …”
Artikel 25 i TRLPI har rubriken ”Rimlig kompensation för privatkopiering”. Punkterna 1, 2 och 4 i denna artikel har följande
lydelse:
”1.      Mångfaldigande, uteslutande för privat bruk, som sker med hjälp av icke typografiska tekniska apparater eller instrument,
av redan spridda verk i form av böcker eller publikationer som enligt lag är att likställa med böcker, samt fonogram, videogram
eller andra ljud‑, bild‑ eller audiovisuella medier medför, såvitt avser var och en av de tre nämnda formerna för mångfaldigande,
en rätt till rimlig kompensation av engångskaraktär för de personer som anges i punkt 4 b, i syfte att kompensera de inskränkningar
i rättsinnehavarens immateriella rättigheter som mångfaldigandet innebär. …
2.      Kompensationen ska fastställas för varje slags mångfaldigande med avseende på utrustning, apparater och medier avsedda att
användas för nämnda mångfaldigande, som har tillverkats i eller utanför Spanien för att säljas eller användas inom landet.
…
4.      Såvitt avser den lagstadgade skyldigheten enligt punkt 1 avses med
a)      avgiftsskyldiga: tillverkare etablerade i Spanien, när de agerar i egenskap av kommersiella distributörer, liksom personer
som utanför Spanien förvärvar utrustning, apparater och medier enligt punkt 2 i syfte att sälja eller använda dem inom Spanien.
Distributörer, grossister och detaljister som senare förvärvar nämnda utrustning, apparater och medier är skyldiga att betala
avgiften solidariskt med de avgiftsskyldiga personer som har tillhandahållit dem utrustningen, apparaterna och medierna, såvida
de inte styrker att de har erlagt avgiften till nämnda personer och utan hinder av vad som föreskrivs i punkterna 14, 15 och
20.
b)      ersättningsberättigade: Upphovsmännen till offentliggjorda verk i någon av de former som anges i punkt 1, tillsammans med,
beroende på fall och mångfaldigandetyp, förläggare, fonogram- och videogramproducenter samt utövande konstnärer vars framföranden
har upptagits på nämnda fonogram och videogram.”
I artikel 25.6 i TRLPI finns bestämmelser om förfarandet för fastställande av storleken på den kompensation som de avgiftsskyldiga
ska erlägga för utrustning, apparater och medier för digitalt mångfaldigande. I förfarandet deltar kulturministeriet, industri-,
turism- och handelsministeriet, organ för förvaltning av immateriella rättigheter, branschorganisationer som till övervägande
del representerar de avgiftsskyldiga, den spanska konsumentföreningen och ekonomi- och finansministeriet.
I samma punkt 6 föreskrivs det att ”de parter som deltar i förhandlingsförfarandet, och under alla omständigheter kulturministeriet
och industri‑, turism- och handelsministeriet, ska, vid antagandet av det interministeriella beslut som avses i föregående
punkt, beakta särskilt följande kriterier:
a)      Den skada som rättsinnehavarna faktiskt har lidit till följd av mångfaldigande enligt punkt 1, såvida inte den uppkomna skadan
är obetydlig, varvid det inte uppkommer någon betalningsskyldighet.
b)      Den utsträckning i vilken utrustningen, apparaterna och medierna används för mångfaldigande enligt punkt 1.
c)      Lagringskapaciteten hos utrustningen, apparaterna och medierna.
d)      Kvaliteten på kopiorna.
e)      Tillgänglighet, graden av användning samt effektivitet med avseende på de tekniska åtgärder som avses i artikel 161.
f)      Längden på den tidsperiod under vilken kopiorna kan bevaras.
g)      Den kompensation som ska utgå på de olika typerna av utrustning och apparater ska ekonomiskt stå i proportion till det genomsnittliga
konsumentpriset på varorna i fråga.”
Artikel 25.12 i TRLPI rör de personer som ska betala kompensationen och har följande lydelse:
”Skyldigheten att utge kompensation uppstår under följande omständigheter:
a)      För tillverkare som agerar i egenskap av distributörer och för personer som förvärvar utrustning, apparater och medier utanför
Spanien i syfte att sälja dem inom landet – när den avgiftsskyldige överför egendomen eller, i förekommande fall, överför
nyttjanderätten till utrustningen, apparaterna eller medierna.
b)      För personer som förvärvar utrustning, apparater och medier utanför Spanien i syfte att de ska användas inom nämnda land –
från och med tidpunkten för förvärvet.”

Målet vid den nationella domstolen och tolkningsfrågorna
SGAE är ett av de organ som sköter den kollektiva förvaltningen av immateriella rättigheter i Spanien.
Padawan säljer cd‑r-, cd-rw- och dvd-r‑skivor samt mp3-spelare. SGAE väckte talan mot Padawan och yrkade att bolaget till
SGAE för åren 2002–2004 skulle betala en sådan avgift för privatkopiering som föreskrivs i artikel 25 i TRLPI. Padawan bestred
betalningsskyldighet med motiveringen att det strider mot direktiv 2001/29 att tillämpa denna avgift på digitala medier utan
åtskillnad och oberoende av hur medierna ska användas (för privat bruk eller i yrkesmässig eller kommersiell verksamhet).
Genom dom av den 14 juni 2007 biföll Juzgado de lo Mercantil n
o
4 de Barcelona SGAE:s talan om ersättning i dess helhet och förpliktade Padawan att betala 16 759,25 euro jämte lagstadgad
ränta.
Padawan överklagade domen till den hänskjutande domstolen.
Efter att ha inhämtat yttrande från parterna och Ministerio Fiscal beslutade Audiencia Provincial de Barcelona att vilandeförklara
målet och att ställa följande tolkningsfrågor till domstolen:
”1)      Ska begreppet rimlig kompensation i artikel 5.2 b i direktiv 2001/29 harmoniseras, oberoende av medlemsstaternas möjlighet
att välja det ersättningssystem som de anser bäst lämpat i syfte att säkerställa rätten till ’rimlig kompensation’ för innehavare
av immateriella rättigheter som påverkas av införandet av det undantag från rätten till mångfaldigande som gäller privatkopiering?
2)      Ska systemet för att beräkna den rimliga kompensationen, oberoende av vilket system en medlemsstat använder, säkerställa en
skälig avvägning mellan de berörda personernas intressen, nämligen å ena sidan de immaterialrättsinnehavare som berörs av
undantaget för privatkopiering och som ska erhålla nämnda kompensation och å andra sidan de personer som direkt eller indirekt
ska utge kompensationen? Är skälet bakom den rimliga kompensationen, nämligen att lindra den skada som undantaget för privatkopiering
orsakar, avgörande för denna avvägning?
3)      Om en medlemsstat väljer ett system med en avgift på utrustning, apparater och medier för digitalt mångfaldigande, måste i
sådant fall
avgiften
(den rimliga kompensationen för privatkopiering), i enlighet med det mål som eftersträvas med artikel 5.2 b i direktiv 2001/29/EG
och det sammanhang som artikeln ingår i,
nödvändigtvis ha ett samband med en presumtion om att utrustningen och medierna ska användas
för sådant mångfaldigande som omfattas av undantaget för
privatkopiering
, så att uttaget av avgiften är motiverat då det kan antas att utrustningen, apparaterna och medierna för digitalt mångfaldigande
ska användas för privatkopiering, men inte annars?
4)      I det fall en medlemsstat väljer att införa ett system med avgifter för privatkopiering, är då en tillämpning utan åtskillnad
av denna avgift på företag och yrkesutövare som uppenbarligen köper utrustning och medier för digitalt mångfaldigande av andra
skäl än för privatkopiering förenlig med begreppet rimlig kompensation?
5)      Strider det system som den spanska staten har infört, enligt vilket en avgift för privatkopiering tillämpas utan åtskillnad
på all utrustning och alla apparater och medier för digitalt mångfaldigande, mot direktiv 2001/29, i den mån det inte föreligger
ett tillräckligt samband mellan den rimliga kompensationen och den inskränkning, avseende privatkopiering, i rätten [till
mångfaldigande] som motiverar avgiften, med hänsyn till att avgiften till stor del tillämpas i andra situationer där rättighetsinskränkningen
som motiverar den ekonomiska kompensationen inte föreligger?”

Prövning av tolkningsfrågorna

Huruvida tolkningsfrågorna kan tas upp till sakprövning
Centro Español de Derechos Reprográficos och den spanska regeringen har gjort gällande att begäran om förhandsavgörande är
irrelevant för att avgöra tvisten i det nationella målet, eftersom direktiv 2001/29 inte är tillämpligt i det aktuella målet
i tidsmässigt hänseende (
ratione temporis
). Tillämpliga är i stället de nationella bestämmelser som gällde innan bestämmelserna för införlivande av direktivet trädde
i kraft. Det behövs således ingen tolkning av begreppet rimlig kompensation i artikel 5.2 b i direktivet för att målet ska
kunna avgöras.
Härvid erinrar domstolen om att det – inom ramen för det samarbete mellan domstolen och medlemsstaternas domstolar som har
inrättats genom artikel 267 FEUF – ankommer uteslutande på de nationella domstolar vid vilken tvisten anhängiggjorts och vilka
har ansvaret för det rättsliga avgörandet, att mot bakgrund av de särskilda omständigheterna i målet bedöma såväl om ett förhandsavgörande
är nödvändigt för att döma i saken som relevansen av de frågor som ställs till domstolen. Domstolen är följaktligen i princip
skyldig att meddela ett förhandsavgörande när de frågor som ställts av de nationella domstolarna avser tolkningen av unionsrätten
(se, bland annat, dom av den 13 mars 2001 i mål C‑379/98, PreussenElektra, REG 2001, s. I‑2099, punkt 38, av den 22 maj 2003
i mål C‑18/01, Korhonen m.fl., REG 2003, s. I‑5321, punkt 19, och av den 23 april 2009 i de förenade målen C‑261/07 och C‑299/07,
VTB‑VAB och Galatea, REG 2009, s. I‑2949, punkt 32).
Det ankommer däremot inte på domstolen att i ett mål om förhandsavgörande uttala sig om tolkningen av nationella bestämmelser
och avgöra om den hänskjutande domstolens tolkning av dessa är korrekt. Domstolen ska nämligen, i enlighet med fördelningen
av behörighet mellan unionsdomstolen och de nationella domstolarna, beakta den faktiska och rättsliga bakgrunden till tolkningsfrågorna,
såsom den angetts i beslutet om hänskjutande (se domar av den 29 april 2004 i de förenade målen C‑482/01 och C‑493/01, Orfanopoulos
och Oliveri, REG 2004, s. I‑5257, punkt 42, av den 4 december 2008 i mål C‑330/07, Jobra, REG 2008, s. I‑9099, punkt 17, och
av den 23 april 2009 i de förenade målen C‑378/07–C‑380/07, Angelidaki m.fl., REG 2009, s. I‑3071, punkt 48).
För det första avser den nu aktuella begäran om förhandsavgörande tolkningen av en bestämmelse i unionsrätten, närmare bestämt
artikel 5.2 b i direktiv 2001/29, som omfattas av domstolens behörighet inom ramen för en sådan begäran, och det är inte på
något sätt uteslutet, med hänsyn till den period för vilken betalning av den omtvistade avgiften har krävts och datumet för
utgången av den införlivandefrist som föreskrivs i direktiv 2001/29, nämligen den 22 december 2002, att den hänskjutande domstolen
är skyldig att rätta sig efter den begärda tolkningen, särskilt med hänsyn till dess skyldighet att tolka den nationella rätten
mot bakgrund av unionsrätten (dom av den 13 november 1990 i mål C‑106/89, Marleasing, REG 1990, s. I‑4135, punkt 8; svensk
specialutgåva, volym 10, s. 575).
För det andra är frågan om vilken nationell lagstiftning som är tillämplig
ratione temporis
en fråga om tolkning av nationell rätt, vilken alltså inte omfattas av domstolens behörighet inom ramen för ett mål om förhandsavgörande.
Härav följer att denna första invändning om rättegångshinder ska ogillas.
SGAE har vidare gjort gällande att den nationella domstolens frågor ska avvisas eftersom de rör nationell rätt som inte har
harmoniserats genom direktiv 2001/29. Frågorna grundar sig enligt SGAE nämligen huvudsakligen på aspekter som omfattas av
medlemsstaternas behörighet, och domstolen är inte behörig att tolka och tillämpa nationell rätt inom ramen för ett mål om
förhandsavgörande.
Domstolen erinrar emellertid om att frågan huruvida den nationella domstolens frågor avser ett ämne som inte regleras av unionsrätten,
på grund av att det i direktiv 2001/29 bara föreskrivs en minimiharmonisering på området, hör till bedömningen i sak av de
frågor som ställts och inte till bedömningen av huruvida dessa kan tas upp till sakprövning (se dom av den 11 april 2000 i
de förenade målen C‑51/96 och C‑191/97, Deliège, REG 2000, s. I‑2549, punkt 28). SGAE:s invändning att detta direktiv inte
är tillämpligt i målet vid den nationella domstolen har således inget att göra med frågan huruvida begäran om förhandsavgörande
kan tas upp till sakprövning, utan rör själva sakprövningen av tolkningsfrågorna (se, för ett liknande resonemang, dom av
den 13 juli 2006 i de förenade målen C‑295/04–C‑298/04, Manfredi m.fl., REG 2006, s. I‑6619, punkt 30).
Mot bakgrund av att även denna andra invändning om rättegångshinder ska ogillas, anser domstolen att begäran om förhandsavgörande
kan tas upp till sakprövning.

Prövning i sak
Den första frågan
Den nationella domstolen har ställt den första frågan för att få klarhet i huruvida begreppet rimlig kompensation, i den mening
som avses i artikel 5.2 b i direktiv 2001/29, utgör ett självständigt begrepp i unionsrätten som ska tolkas enhetligt i alla
medlemsstater, oberoende av medlemsstaternas rätt att anta närmare bestämmelser om hur rätten till denna kompensation ska
genomföras.
Domstolen erinrar om att det följer av artikel 5.2 b i direktiv 2001/29 att de medlemsstater som beslutar sig för att införa
undantaget för privatkopiering i sin nationella rätt är skyldiga att föreskriva en rätt till ”rimlig kompensation” för rättsinnehavarna.
Det kan omedelbart konstateras att det varken i artikel 5.2 b i direktiv 2001/29 eller i någon annan bestämmelse i detta direktiv hänvisas
till medlemsstaternas nationella rättsordningar såvitt avser begreppet rimlig kompensation.
Enligt domstolens fasta praxis följer det i en sådan situation, såväl av kravet på en enhetlig tillämpning av unionsrätten
som av likhetsprincipen, att en bestämmelse i unionsrätten som inte innehåller någon uttrycklig hänvisning till medlemsstaternas
rättsordningar för att bestämma dess innebörd och tillämpningsområde normalt ska ges en självständig och enhetlig tolkning
inom hela Europeiska unionen, med beaktande av bestämmelsens sammanhang och det mål som eftersträvas med den aktuella lagstiftningen
(se, bland annat, dom av den 18 januari 1984 i mål 327/82, Ekro, REG 1984, s. 107, punkt 11, av den 19 september 2000 i mål C‑287/98,
Linster, REG 2000, s. I‑6917, punkt 43, och av den 2 april 2009 i mål C‑523/07, A, REG 2009, s. I‑2805, punkt 34).
Det följer av denna praxis att begreppet rimlig kompensation, som finns i en bestämmelse i ett direktiv som inte innehåller
någon hänvisning till de nationella rättsordningarna ska anses utgöra ett självständigt begrepp i unionsrätten och tolkas
enhetligt inom hela unionen (se, analogt, angående begreppet skälig ersättning i artikel 8.2 i rådets direktiv 92/100/EEG
av den 19 november 1992 om uthyrnings- och utlåningsrättigheter och vissa upphovsrätten närstående rättigheter inom det immaterialrättsliga
området (EGT L 346, s. 61), dom av den 6 februari 2003 i mål C‑245/00, SENA, REG 2003, s. I‑1251, punkt 24).
Denna slutsats bekräftas av målet med den lagstiftning som begreppet rimlig kompensation ingår i.
Målet med direktiv 2001/29, som grundar sig bland annat på artikel 95 EG och syftar till harmonisering av vissa aspekter av
upphovsrätt och närstående rättigheter i informationssamhället, liksom till att hindra snedvridningar av konkurrensen inom
den inre marknaden som beror på skillnader mellan medlemsstaternas lagstiftningar (dom av den 12 september 2006 i mål C‑479/04,
Laserdisken, REG 2006, s. I‑8089, punkterna 26 och 31–34), förutsätter nämligen att självständiga begrepp utvecklas i unionsrätten.
Unionslagstiftarens avsikt att uppnå en så enhetlig tolkning som möjligt av direktiv 2001/29 återspeglas bland annat i skäl
32 i det aktuella direktivet. I detta skäl uppmanas medlemsstaterna att tillämpa undantag och inskränkningar från rätten till
mångfaldigande samstämmigt i syfte att säkerställa en fungerande inre marknad.
Även om medlemsstaterna enligt artikel 5.2 b i direktiv 2001/29 har rätt att – från den ensamrätt till mångfaldigande som
upphovsmannen har enligt unionsrätten – besluta om införandet av ett undantag för privatkopiering, är de stater som utnyttjar
denna möjlighet således skyldiga att föreskriva att upphovsmän som lider skada till följd av tillämpningen av undantaget ska
erhålla rimlig kompensation. En tolkning innebärande att de medlemsstater som har infört precis ett sådant undantag – vilket
föreskrivs i unionsrätten och i vilket begreppet rimlig kompensation, i enlighet med lydelsen i skälen 35 och 38 i direktivet,
ingår som en viktig beståndsdel – fritt kunde precisera dess parametrar på ett inkonsekvent och icke harmoniserat sätt, med
eventuella variationer medlemsstaterna emellan, skulle strida mot det i föregående punkt angivna målet med direktivet.
Med hänsyn till det ovan anförda ska den första tolkningsfrågan besvaras enligt följande. Begreppet rimlig kompensation, i
den mening som avses i artikel 5.2 b i direktiv 2001/29, är ett självständigt begrepp i unionsrätten som ska tolkas enhetligt
i alla medlemsstater som har infört ett undantag för privatkopiering. Detta gäller oberoende av medlemsstaternas möjlighet
att inom de gränser som uppställs i unionsrätten, bland annat i direktiv 2001/29, anta bestämmelser angående denna rimliga
kompensation såvitt avser dess form, finansiering, uppbörd och nivå.
Den andra frågan
Den nationella domstolen har ställt den andra frågan för att få klarhet i huruvida den skäliga avvägning som ska upprätthållas
mellan berörda personer innebär att den rimliga kompensationen ska beräknas med utgångspunkt från kriteriet avseende den skada
som upphovsmännen lider till följd av att ett undantag för privatkopiering införs. Den vill även få klarhet i vilka personer,
förutom de skadelidande upphovsmännen, som ska beaktas vid den skäliga avvägningen.
Domstolen ska först pröva frågan om vilken betydelse kriteriet avseende upphovsmännens skada ska tillmätas vid beräkningen
av den rimliga kompensationen. Det framgår av skälen 35 och 38 i direktiv 2001/29 att syftet med den rimliga kompensationen
är att ge upphovsmännen ”skälig ersättning” för användningen av deras skyddade verk. När kompensationsnivån ska fastställas
är vidare ett ”värdefullt kriterium” den ”eventuella skadan” för rättsinnehavaren till följd av det aktuella mångfaldigandet,
varvid det dock inte behöver uppkomma någon betalningsskyldighet när ”förfånget … är obetydligt”. Undantaget för privatkopiering
måste alltså kunna innefatta ett ”ersättningssystem som kompensation för förfånget för rättsinnehavarna”.
Det framgår av dessa bestämmelser att utformningen av och nivån på den rimliga kompensationen står i samband med den skada
som upphovsmannen lider till följd av att det skyddade verket mångfaldigas för privat bruk utan vederbörandes tillstånd. Sett
ur detta perspektiv ska den rimliga kompensationen betraktas som en ersättning för upphovsmannens skada.
Dessutom visar uttrycken ”ge dem skälig ersättning” och ”som kompensation för”, i skälen 35 och 38 i direktiv 2001/29, på
unionslagstiftarens avsikt att inrätta ett särskilt ersättningssystem vars tillämpning utlöses av att det föreligger en skada
till nackdel för rättsinnehavarna som i princip ger upphov till en skyldighet att ge ”ersättning” eller ”kompensation” till
dessa.
Härav följer att den rimliga kompensationen med nödvändighet måste beräknas med utgångspunkt från kriteriet avseende den skada
som upphovsmännen till de skyddade verken lider till följd av införandet av undantaget för privatkopiering.
Domstolen övergår så till att pröva frågan om vilka personer som berörs av den ”skäliga avvägningen”. Det anges i skäl 31
i direktiv 2001/29 att en ”skälig avvägning” ska upprätthållas mellan rättigheter och intressen hos å ena sidan upphovsmännen,
som uppbär den rimliga kompensationen, och å andra sidan användarna av skyddade alster.
En fysisk persons kopiering för privat bruk ska anses utgöra en handling som är ägnad att medföra skada för det berörda verkets
upphovsman.
Härav följer att den person som har förorsakat skada för den som innehar ensamrätten till mångfaldigande är den som för privat
bruk på sådant sätt mångfaldigar ett skyddat verk utan föregående tillstånd från rättsinnehavaren. Det ankommer således i
princip på denna person att ersätta den skada som uppkommit genom mångfaldigandet genom att finansiera rättsinnehavarens kompensation.
Trots detta har medlemsstaterna – med tanke på de praktiska svårigheter som är förenade med att identifiera privatanvändarna
och att se till att de ersätter rättsinnehavarna för deras skada, och mot bakgrund av att den skada som kan följa av varje
enskild användning för privat bruk kan visa sig obetydlig, varvid det inte uppkommer någon betalningsskyldighet, såsom det
anges i den sista meningen i skäl 35 i direktiv 2001/29 – rätt att, i syfte att finansiera den rimliga kompensationen, införa
en avgift för privatkopiering, som inte belastar de berörda privatpersonerna utan dem som förfogar över utrustning, apparater
och medier för digitalt mångfaldigande och, i denna egenskap, rättsligt eller faktiskt ställer utrustningen till privatpersoners
förfogande eller tillhandahåller dem en tjänst i form av mångfaldigande. Inom ramen för ett sådant system ska avgiften för
privatkopiering tas ut av dem som förfogar över utrustningen.
I ett sådant system är det visserligen inte, i motsats till vad som förefaller krävas enligt skäl 31 i direktivet, användarna
av skyddade alster som ska finansiera den rimliga kompensationen.
Den verksamhet som utövas av dem som ska finansiera kompensationen, nämligen att ställa utrustning, apparater och medier för
mångfaldigande till privatanvändares förfogande, eller att tillhandahålla dessa en tjänst i form av mångfaldigande, utgör
emellertid den nödvändiga objektiva förutsättningen för att fysiska personer ska kunna erhålla privatkopior. Vidare finns
det inget som hindrar att dessa avgiftsskyldiga personer i sin tur överför avgiften för privatkopiering genom att låta den
få genomslag på priset för att tillhandahålla utrustningen, apparaterna och medier för mångfaldigande eller priset för den
tillhandahållna mångfaldigandetjänsten. Kostnaden för avgiften hamnar på detta sätt slutligen på de privatanvändare som betalar
nämnda pris. Under dessa omständigheter ska den privatanvändare, till förmån för vilken utrustningen, apparaterna och medierna
för mångfaldigande tillhandahålls, eller som utnyttjar en tjänst i form av mångfaldigande i realiteten betraktas som ”indirekt
betalningsskyldig” för den rimliga kompensationen.
Ett sådant system gör det således möjligt för de avgiftsskyldiga att föra kostnaden för avgiften vidare på privatanvändarna,
vilka följaktligen kommer att bära den kostnad som avgiften för privatkopiering medför. Därmed måste det anses uppfylla kravet
på den ”skäliga avvägning” som ska göras mellan upphovsmännens intressen och intressena hos användarna av de skyddade alstren.
Med hänsyn till det ovan anförda ska den andra tolkningsfrågan besvaras enligt följande. Artikel 5.2 b i direktiv 2001/29
ska tolkas på så sätt att den ”skäliga avvägning” som ska upprätthållas mellan de berörda personerna innebär att den rimliga
kompensationen med nödvändighet ska beräknas med utgångspunkt från kriteriet avseende den skada som upphovsmännen till de
skyddade verken lider till följd av att undantaget för privatkopiering införs. Det är förenligt med kraven på denna ”skäliga
avvägning” att föreskriva att de personer som förfogar över utrustning, apparater och medier för digitalt mångfaldigande och
som i denna egenskap faktiskt eller rättsligt ställer utrustningen till privatanvändares förfogande, eller tillhandahåller
dem en tjänst i form av mångfaldigande, ska finansiera den rimliga kompensationen, i den mån dessa personer kan föra den faktiska
kostnaden för finansieringen vidare på privatanvändarna.
Den tredje och den fjärde frågan
Den nationella domstolen har ställt den tredje och den fjärde frågan, vilka ska prövas tillsammans, för att få klarhet i huruvida
det enligt artikel 5.2 b i direktiv 2001/29 finns ett nödvändigt samband mellan, å ena sidan, tillämpningen av den avgift
som ska finansiera den rimliga kompensationen på utrustning, apparater och medier för digitalt mångfaldigande och, å andra
sidan, en presumtion om att dessa ska användas för mångfaldigande för privat bruk. Den vill även få klarhet i huruvida det
är förenligt med direktiv 2001/29 att tillämpa avgiften för privatkopiering utan åtskillnad, särskilt vad gäller utrustning,
apparater och medier för digitalt mångfaldigande som uppenbart ska användas uteslutande till annat än till privatkopiering.
Det kan inledningsvis konstateras att ett sådant system för finansiering av den rimliga kompensationen som beskrivits ovan
i punkterna 46 och 48 endast är förenligt med kraven på en ”skälig avvägning” om utrustningen, apparaterna och medierna för
mångfaldigande i fråga kan användas för privatkopiering och följaktligen kan medföra skada för upphovsmannen till det skyddade
verket. Det föreligger således, mot bakgrund av dessa krav, ett nödvändigt samband mellan, å ena sidan, en tillämpning av
avgiften för privatkopiering på nämnda utrustning, apparater och medier för digitalt mångfaldigande och, å andra sidan, den
omständigheten att dessa används för privatkopiering.
Det är följaktligen inte förenligt med artikel 5.2 i direktiv 2001/29 att tillämpa avgiften för privatkopiering utan åtskillnad
på alla typer av utrustning, apparater och medier för digitalt mångfaldigande, inbegripet i det av den nationella domstolen
uttryckligen angivna fallet att dessa förvärvas av andra personer än fysiska personer och det är uppenbart att de ska användas
för andra syften än privatkopiering.
Om den aktuella utrustningen däremot har tillhandahållits fysiska personer som ska använda den för privat bruk är det inte
på något sätt nödvändigt att fastställa att personerna faktiskt har gjort privatkopior med hjälp av utrustningen och att de
därigenom faktiskt har orsakat skada för upphovsmannen till det skyddade verket.
Det är nämligen befogat att presumera att sådana fysiska personer utnyttjar tillgången till utrustningen fullt ut, det vill
säga att de får antas använda sig av utrustningens samtliga funktioner, däribland möjligheten till mångfaldigande.
Den omständigheten att det är möjligt att använda utrustningen eller apparaterna för att göra kopior är således i sig tillräcklig
för att tillämpningen av avgiften för privatkopiering ska vara motiverad, dock under förutsättning att de fysiska personerna
har tillhandahållits utrustningen eller apparaterna i egenskap av privatanvändare.
En sådan tolkning bekräftas av lydelsen av skäl 35 i direktiv 2001/29. I skälet anges såsom värdefullt kriterium för att fastställa
nivån på den rimliga kompensationen, inte bara ”skadan” som sådan, utan den ”eventuella” skadan. Skadan för upphovsmannen
till det skyddade verket är ”eventuell” när den nödvändiga förutsättningen att en fysisk person har tillhandahållits utrustning
eller apparater som kan användas för att göra kopior är uppfylld. Det är inte nödvändigt att det därtill faktiskt görs privatkopior.
Domstolen har i ett annat mål dessutom redan slagit fast att det är själva möjligheten för slutanvändaren, i det målet hotellgäster,
att se utsända verk via TV‑apparater och en TV‑signal som hotellet ställt till gästernas förfogande som är av betydelse ur
upphovsrättslig synvinkel, inte frågan huruvida gästerna faktiskt tar del av verken (dom av den 7 december 2006 i mål C‑306/05,
SGAE, REG 2006, s. I‑11519, punkterna 43 och 44).
Med hänsyn till det ovan anförda ska den tredje och den fjärde tolkningsfrågan besvaras enligt följande. Artikel 5.2 b i direktiv 2001/29
ska tolkas på så sätt att det måste finnas ett samband mellan, å ena sidan, en tillämpning av den avgift som ska finansiera
den rimliga kompensationen på utrustning, apparater och medier för digitalt mångfaldigande och, å andra sidan, en presumtion
om att dessa ska användas till mångfaldigande för privat bruk. Det är följaktligen inte förenligt med direktiv 2001/29 att
tillämpa avgiften för privatkopiering utan åtskillnad på bland annat utrustning, apparater och medier för digitalt mångfaldigande
som inte tillhandahålls privatanvändare och som uppenbart ska användas uteslutande till annat än till privatkopiering.
Den femte frågan
Den nationella domstolen har ställt den femte tolkningsfrågan för att få klarhet i huruvida det system som har införts av
Konungariket Spanien, i enlighet med vilket avgiften för privatkopiering tillämpas utan åtskillnad på alla typer av utrustning,
apparater och medier för digitalt mångfaldigande oavsett hur utrustningen, apparaterna och medierna används, är förenligt
med direktiv 2001/29.
Enligt fast rättspraxis ankommer det inte på domstolen att avgöra om en nationell bestämmelse är förenlig med unionsrätten,
förutom i mål om fördragsbrott. Denna behörighet tillkommer i stället de nationella domstolarna, eventuellt efter det att
de från domstolen genom en begäran om förhandsavgörande har erhållit nödvändiga preciseringar avseende unionsrättens tillämpningsområde
och tolkning (se dom av den 22 mars 1990 i mål C‑347/87, Triveneta Zuccheri m.fl. mot kommissionen, REG 1990, s. I‑1083, punkt 16).
Det ankommer följaktligen på den hänskjutande domstolen att mot bakgrund av svaren på de fyra första frågorna bedöma huruvida
det spanska systemet för avgifter för privatkopiering är förenligt med direktiv 2001/29.
Domstolen saknar således anledning att besvara den femte tolkningsfrågan.

Rättegångskostnader
Eftersom förfarandet i förhållande till parterna i målet vid den nationella domstolen utgör ett led i beredningen av samma
mål, ankommer det på den nationella domstolen att besluta om rättegångskostnaderna. De kostnader för att avge yttrande till
domstolen som andra än nämnda parter har haft är inte ersättningsgilla.
Mot denna bakgrund beslutar domstolen (tredje avdelningen) följande:
1)
Begreppet rimlig kompensation, i den mening som avses i artikel 5.2 b i Europaparlamentets och rådets direktiv 2001/29/EG
av den 22 maj 2001 om harmonisering av vissa aspekter av upphovsrätt och närstående rättigheter i informationssamhället, är
ett självständigt begrepp i unionsrätten som ska tolkas enhetligt i alla medlemsstater som har infört ett undantag för privatkopiering.
Detta gäller oberoende av medlemsstaternas möjlighet att inom de gränser som uppställs i unionsrätten, bland annat i direktiv 2001/29,
anta bestämmelser angående denna rimliga kompensation såvitt avser dess form, finansiering, uppbörd och nivå.
2)
Artikel 5.2 b i direktiv 2001/29 ska tolkas på så sätt att den skäliga avvägning som ska upprätthållas mellan de berörda personerna
innebär att den rimliga kompensationen med nödvändighet ska beräknas med utgångspunkt från kriteriet avseende den skada som
upphovsmännen till de skyddade verken lider till följd av att undantaget för privatkopiering införs. Det är förenligt med
kraven på denna skäliga avvägning att föreskriva att de personer som förfogar över utrustning, apparater och medier för digitalt
mångfaldigande och som i denna egenskap faktiskt eller rättsligt ställer utrustningen till privatanvändares förfogande, eller
tillhandahåller dem en tjänst i form av mångfaldigande, ska finansiera den rimliga kompensationen, i den mån dessa personer
kan föra den faktiska kostnaden för finansieringen vidare på privatanvändarna.
3)
Artikel 5.2 b i direktiv 2001/29 ska tolkas på så sätt att det måste finnas ett samband mellan, å ena sidan, tillämpningen,
av den avgift som ska finansiera den rimliga kompensationen, på utrustning, apparater och medier för digitalt mångfaldigande
och, å andra sidan, en presumtion om att dessa ska användas till mångfaldigande för privat bruk. Det är följaktligen inte
förenligt med direktiv 2001/29 att tillämpa avgiften för privatkopiering utan åtskillnad på bland annat utrustning, apparater
och medier för digitalt mångfaldigande som inte tillhandahålls privatanvändare och som uppenbart ska användas uteslutande
till annat än till privatkopiering.
Underskrifter
*
Rättegångsspråk: spanska.