CELEX: 62006CJ0279
Konkurents
Kartellid
Ettevõtjatevahelised kokkulepped
EÜ artikkel 81
Määrus (EMÜ) nr 1984/83
Artiklid 10-13
Määrus nr 2790/1999
Artikli 4 punkt a
Teenindusjaama käitaja ja naftakompanii vaheline ainuõiguslik naftatoodete tarneleping
Erand

Eelotsusetaotlus käsitleb EÜ artikli 81 ning komisjoni 22. juuni 1983. aasta määruse (EMÜ) nr 1984/83 asutamislepingu artikli [81] lõike 3 kohaldamise kohta ainuõigusliku ostukokkuleppe liikide suhtes (
EÜT L 173, lk 5
ja parandus
EÜT 1984, L 79, lk 38
), muudetud komisjoni 30. juuli 1997. aasta määrusega (EÜ) nr 1582/97 (
EÜT L 214, lk 27
), (edaspidi „määrus nr 1984/83”) artiklite 10–13 tõlgendamist.
Taotlus esitati põhikohtuasja hageja CEPSA Estaciones de Servicio SA (edaspidi „CEPSA”) ja põhikohtuasja kostja LV Tobar e Hijos, SL (edaspidi „Tobar”) vahelises kohtumenetluses, mis puudutab nende kahe äriühingu vahel sõlmitud ainuõigusliku ostulepingu täitmata jätmist Tobari poolt.
Ühenduse õigus
Määrus nr 1984/83 välistas EÜ asutamislepingu artikli 85 lõike 1 (nüüd EÜ artikli 81 lõige 1) kohaldamisalast mõned ainuõigusliku ostukokkuleppe ja kooskõlastatud tegevuse liigid, mis tavapäraselt vastasid mainitud artikli lõikes 3 ette nähtud tingimustele, põhjendusel et need tõid üldjuhul kaasa kaupade turustamise paranemise.
Mainitud määruse põhjendused 5, 6, 13, 15 ja 17 olid sõnastatud järgmiselt:
„(5)
käesolevas määruses määratletud ainuõiguslike ostukokkulepete tulemusel turustamine üldjuhul paraneb; need kokkulepped võimaldavad tarnijal oma kaupade müüki täpsemalt ja pikemaks ajaks ette planeerida ja tagavad edasimüüjale regulaarse varustatuse kokkuleppe kehtivuse ajaks; huvitatud ettevõtjatel on seeläbi võimalus piirata turutingimuste muutumisest tulenevaid riske ja vähendada oma turustuskulusid;
(6)
sellised kokkulepped aitavad toote müüki edendada ja viivad intensiivsemale turutegevusele, sest üldjuhul kohustub tarnija vastutasuks edasimüüja ainuõigusliku ostukohustuse eest kaasa aitama turustusvõrgu struktuuri, müügiteeninduse kvaliteedi ja müügi edukuse parendamisele; samal ajal ergutavad need kokkulepped konkurentsi eri tootjate valmistatud toodete vahel; mitme edasimüüja määramine, kes on kohustatud ostma üksnes sellelt tootjalt ja kes katavad müügi edendamise, klienditeeninduse ning ladustamise kulud, on sageli kõige tõhusam, mõnikord tootjale ainus viis turule tulla ning konkureerida seal juba olevate teiste tootjatega; […]
[…]
(13)
[õlle tarnimise lepingutele ja teenindusjaamalepingutele] on üldiselt iseloomulik, et ühelt poolt annab tarnija edasimüüjale eriti olulised majanduslikud või rahalised eelised, tasudes talle tagastamatuid rahasummasid, andes või hankides talle soodsate tingimustega laene, loovutades talle jookide müügi ja tarbimise koha või teenindusjaama pidamiseks maatüki või ruumid, andes tema käsutusse tehnilise sisseseade või muud seadmed või tehes muid investeeringuid edasimüüja huvides, ning et teiselt poolt võtab edasimüüja endale tarnija ees pikaajalise ainuõigusliku ostukohustuse, millega tavaliselt kaasneb konkurentsikeeld;
[…]
(15)
majanduslikud ja rahalised eelised, mida tarnija annab edasimüüjale, muudavad jookide müügi ja tarbimise koha või teenindusjaama sisseseadmise, kaasajastamise, hooldamise ja kasutamise märgatavalt lihtsamaks; […]
[…]
(17)
[…] määrete ja samalaadsete naftal põhinevate toodete ainuõigusliku ostukohustuse saab võtta ainult tingimusel, et tarnija on edasimüüja varustanud määrimistööde tegemiseks ette nähtud erisisseseadega või rahastanud selle hanget; […]” [Siin ja edaspidi on osundatud määrust tsiteeritud mitteametlikus tõlkes.]
Teenindusjaamade käitajatega sõlmitud kokkuleppeid (edaspidi „teenindusjaamakokkulepped”) puudutavad erisätted olid ette nähtud määruse nr 1984/83 artiklites 10–13.
Sama määruse artikli 10 kohaselt:
„Vastavalt asutamislepingu artikli 85 lõikele 3 ja käesoleva määruse artiklitele 11–13 deklareeritakse käesolevaga, et asutamislepingu artikli 85 lõiget 1 ei kohaldata kokkulepete suhtes, milles kokkuleppepoolteks on ainult kaks ettevõtjat ja milles üks kokkuleppepool (edasimüüja) lepib kokku teise kokkuleppepoolega (tarnija), et ta vastutasuks saadud eriliste majanduslike või rahaliste eeliste eest ostab kokkuleppes nimetatud teatavaid naftal põhinevaid mootorsõidukikütuseid või kokkuleppes nimetatud teatavaid naftal põhinevaid mootorsõidukikütuseid ja muid kütuseid edasimüümiseks kokkuleppes kindlaksmääratud teenindusjaamas üksnes sellelt tarnijalt, tarnijaga seotud ettevõtjalt või ettevõtjalt, millele tarnija on usaldanud oma kaupade turustamise.”
Määruse artiklis 11 oli sätestatud:
„Lisaks artiklis 10 tähendatud kohustusele ei kehtestata edasimüüjale mingeid muid konkurentsipiiranguid peale:
a)
kohustuse mitte müüa kokkuleppes kindlaksmääratud teenindusjaamas teiste ettevõtjate tarnitud mootorsõidukikütust ja muid kütuseid;
b)
kohustuse mitte kasutada kokkuleppes kindlaksmääratud teenindusjaamas teiste ettevõtjate tarnitud määrdeõlisid või muid samalaadseid naftal põhinevaid tooteid, kui tarnija või seotud ettevõtja on teinud edasimüüjale kättesaadavaks õlitamiskanali või muu mootorsõidukite õlitamiseks mõeldud sisseseade või rahastanud selle hankimist;
c)
kohustuse reklaamida teiste ettevõtjate tarnitud kaupu kokkuleppes kindlaks määratud teenindusjaamas või väljaspool seda üksnes vastavalt sellele, milline on kõnealuste kaupade osatähtsus teenindusjaamas müümisel saadud kogukäibest;
d)
kohustuse lasta tarnijale või seotud ettevõtjale kuuluvat või tarnija või seotud ettevõtja rahastatud sisseseadet hooldada tarnijal või tarnija määratud ettevõtjal.”
Määruse nr 1984/83 artiklis 12 olid loetletud lepingutingimused ja lepingulised kohustused, mis takistasid määruse artikli 10 kohaldamist; nende hulgas oli tingimus, et lepingut ei või sõlmida määramata tähtajaks või pikemaks ajaks kui kümme aastat.
Sama määruse artikkel 13 nägi ette, et artikli 2 lõikeid 1 ja 3, artikli 3 punkte a ja b ning artikleid 4 ja 5 kohaldatakse analoogia alusel teenindusjaamakokkulepetele.
Määrus nr 1984/83 kaotas 31. detsembril 1999 kehtivuse. 1. jaanuaril 2000 jõustus komisjoni 22. detsembri 1999. aasta määrus (EÜ) nr 2790/1999 asutamislepingu artikli 81 lõike 3 kohaldamise kohta vertikaalkokkuleppe ja kooskõlastatud tegevuse liikide suhtes (
EÜT L 336, lk 21
; ELT eriväljaanne 08/01, lk 364).
Määruse nr 2790/1999 artikli 3 lõikes 1 on sätestatud:
„Võttes arvesse käesoleva artikli lõiget 2, kohaldatakse artiklis 2 sätestatud erandit tingimusel, et tarnija turuosa ei ole suurem kui 30% asjaomasest turust, millel ta lepingujärgseid kaupu või teenuseid müüb.”
Sama määruse artikkel 4 näeb ette, et erandit EÜ artikli 81 lõikes 1 sätestatud keelust „ei kohaldata vertikaalkokkulepete suhtes, mille eesmärgiks on otseselt või kaudselt, üksikult või muude poolte kontrolli all olevate teguritega kombineeritult:
a)
piirata ostja võimet määrata kindlaks oma müügihind, ilma et see piiraks tarnija võimalust kehtestada maksimaalne müügihind või soovituslik müügihind tingimusel, et poolte survel või nende pakutud stiimulite põhjal ei ulatu need fikseeritud või minimaalse müügihinnani;
[…]”
Vastavalt kõnealuse määruse artikli 5 punktile a ei kehti artiklis 2 sätestatud erand ühelegi otsesele või kaudsele konkurentsikeelukohustusele, mille kehtivusaeg on kindlaks määramata või pikem kui viis aastat. Konkurentsikeelukohustusi, mida saab vaikimisi uuendada pikemaks ajaks kui viis aastat, käsitatakse määramata kehtivusega kohustustena.
Määruse nr 2790/1999 artikli 12 kohaselt jätkatakse muu hulgas määruses nr 1984/83 sätestatud erandite kohaldamist kuni 31. maini 2000. EÜ asutamislepingu artikli 81 lõikes 1 sätestatud keeldu ei kohaldata ajavahemikul 1. juunist 2000 kuni 31. detsembrini 2001 nende kokkulepete suhtes, mis 31. mail 2000 juba kehtisid ja mis ei vasta määruses nr 2790/1999 sätestatud erandi tingimustele, kuid vastavad määruses nr 1984/83 sätestatud erandi tingimustele.
Põhikohtuasi ja eelotsuse küsimused
Põhikohtuasja pooled sõlmisid 7. veebruaril 1996„lepingu, mis annab õiguse kasutada kaubamärki ja mainet, saada tehnilist ja kaubanduslikku abi ning tarneid teenindusjaama käitaja ja edasimüüja suhtes kehtivas korras” (edaspidi „põhikohtuasjas käsitletav leping”).
Kõnealuse lepingu alusel kohustub Tobar ostma mootorsõidukikütust ja muid kütuseid ning määrdeaineid ja muid sarnaseid tooteid (edaspidi „naftatooted”) ainult CEPSA-lt edasimüügiks teenindusjaamas tarnija kehtestatud jaemüügihinnaga ning müügi- ja kasutustingimustel ning vastavalt tema müügi- ja kasutusmeetoditele. Leping sõlmiti kümneks aastaks ja seda saab pikendada vähemalt kuuekuulise etteteatamisega poolte kirjalikul sõnaselgel nõusolekul viieaastaste järjestikuste perioodide kaupa. Nende toodete ainuõigusliku ostukohustusega kaasneb konkurentsikeeld, mis keelab Tobaril müüa või reklaamida konkurentide tooteid või osaleda sellistes müügi- ja reklaamitoimingutes nii teenindusjaamas kui ka selle ümbruses.
Tobar peab naftatoodete eest CEPSA-le tasuma üheksa päeva jooksul alates nende tarnimisest teenindusjaama. Tobar peab samuti võtma pangagarantii summas, mis vastab 15 päeva tarnetele, ja esitama selle esimese tarne kuupäeval ning CEPSA võib selle täitmisele pöörata, kui kauba eest ei tasuta õigeaegselt. Kui garantii täitmisele pööramine osutub vajalikuks, on Tobar kohustatud tasuma tarnete eest enne nende toimumist. Tobar saab tasuks iga teenindusjaama eest turul kehtivat komisjonitasu. CEPSA-le makstakse teenindusjaama tarnitud liitrite arvu alusel, arvates CEPSA kehtestatud jaemüügihinnast, milles sisaldub käibemaks, maha komisjonitasu, milles sisaldub käibemaks.
Kulude ja riskide jagamist puudutavate lepingutingimuste osas nähtub eelotsusetaotlusest, et Tobar on kohustatud kandma naftatoodetega seotud riske, sealhulgas mahu erinevusest tulenevat riski, alates hetkest, mil tarnija tarnib need hoiumahutitesse, ning hoidma tooteid kadude või halvenemise vältimiseks nõutavates tingimustes. Kõnealune äriühing vastutab kõnealuste toodete kvaliteeti kahjustada võiva mis tahes kao, reostamise või segunemise eest ning selle tõttu tekkinud mis tahes kahju eest nii tarnija kui kolmandate isikute ees. Lisaks käendab Tobar kliente, kes on saanud krediitkaardi CEPSA CARD kasutajateks tema vahendusel või kellele ta on otseselt krediiti andnud, ja vastutab nende klientide eest. Samuti osaleb Tobar vähesel määral CEPSA kliendikaardi kasutamisega seotud kulude rahastamises.
Viimati mainitud äriühing kannab omakorda naftatoodete veokulud ning tema kaubamärgi mainega seotud sisseseade ja hoolduse kulud teenindusjaamas. Lisaks annab ta Tobarile kütusemahutid ja -pumbad, mida Tobar peab kasutama ainult CEPSA tarnitud toodete müümisel ja mille ta peab lepingu lõppemisel tagastama. Sellegipoolest peab Tobar andma CEPSA-le „esimesel nõudel täitmisele pööratava garantii” summas, mis vastab tehnilise sisseseade väärtusele.
CEPSA saatis 2. novembril 2001 Tobarile kirja, milles ta lubas viimasel sellest päevast alates naftatoodete müügihinda langetada, CEPSA tulu seejuures siiski vähendamata.
Olles saatnud CEPSA-le mitu kirja, lõpetas Tobar 2003. aastal ostmise sellelt tarnijalt ja võttis teenindusjaama seadmetelt tema logo maha.
2004. aastal esitas Tobar CEPSA vastu hagi põhikohtuasjas käsitletava lepingu tühistamiseks, väites, et leping on vastuolus EÜ artikliga 81 ja et lepingu ese on õigusvastane põhjusel, et naftatoodete müügihinna üle otsustab ühepoolselt CEPSA. Tobar nõudis ka hüvitist.
CEPSA väitis, et hagi ei ole põhjendatud, ja esitas vastuhagi, milles nõudis kõnealuse lepingu täitmist või selle lõpetamist, kui täitmine osutub võimatuks, ning tekitatud kahju hüvitamist.
Juzgado de Primera Instancia n
o
3 de Madrid tuvastas 29. juulil 2005 vaidlusaluse lepingu tühisuse põhjusel, et see on vastuolus EÜ artikli 81 lõikega 1 ning samuti määrustega nr 1984/83 ja nr 2790/1999. CEPSA kaebas kohtuotsuse edasi eelotsusetaotluse esitanud kohtusse.
Neil asjaoludel otsustas Audiencia Provincial de Madrid menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused:
„1.
a)
Kas EÜ artikli 81 lõiget 1 tuleb tõlgendada selliselt, et naftatoodete turustaja ja teenindusjaama käitaja vahel 1996. aastal sõlmitud kaubamärgi kasutamise õigust andev ainuõiguslik tarneleping, millega teenindusjaama käitaja kohustub müüma kindlaksmääratud aja jooksul üksnes tarnija mootorikütuseid ja muid kütuseid ning mitte müüma teiste turustajate tarnitud samu kaupu, kuulub selle sätte kohaldamisalasse, kuna selline kohustus tähendab konkurentsikeelu kokkulepet, isegi kui sellist lepingut võib selle majanduslikust tähtsusest tulenevalt käsitada agendilepinguna?
b)
Kui nimetatud leping kuulub EÜ artikli 81 lõike 1 kohaldamisalasse, siis kas selle suhtes võib kohaldada keelust vabastamise erandit, kui see vastab määruses nr 1984/83 ette nähtud tingimustele, täpsemalt kestust puudutavatele tingimustele?
c)
Kui see on nii, siis kas nimetatud määruse artiklite 10 ja 12 sätted – mis lubavad konkurentsikeelu kokkuleppe sõlmida rohkem kui viieks aastaks vastutasuks tarnija poolt teenindusjaama käitajale antud majanduslike või rahaliste eeliste eest – nõuavad, et sellised majanduslikud või rahalised eelised peavad olema olulised, või piisab sellest, kui need ei ole tähtsusetud? Kas neid sätteid võib tõlgendada nii, et sellised majanduslikud või rahalised eelised loetakse antuks, kui on sõlmitud kaubamärgi kasutamise õigust andev ainuõiguslik tarneleping, milles tarnija kohustub tasuma teenindusjaamas oma kaubamärgi mainega seotud sisseseade ja hoolduse kulud ja andma üle kütusemahutid ja -pumbad, mida teenindusjaama käitaja ei tohi ilma ainuõigusliku tarnija kirjaliku loata kasutada teiste tarnijate tarnitud kaupade müümisel ja mis ta peab lubatud kasutamise lõppedes tagastama ning mille väärtuse katab teenindusjaama käitaja poolt tarnija kasuks võetud esimesel nõudel täitmisele pööratava garantii?
d)
Kui eespool nimetatud erandit ei saa kohaldada, siis kas EÜ artikli 81 lõikes 2 sätestatud tühisus, mis on olemas algusest peale, mõjutab lepingut tervikuna?
2.
a)
Kas EÜ artikli 81 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et kui selline kaubamärgi kasutamise õigust andev ainuõiguslik tarneleping näeb ette, et teenindusjaama omanikuks olev ettevõtja kohustub müüma ainult konkreetse tarnija mootorikütuseid ja muid kütuseid tarnija poolt kindlaksmääratud jaemüügihinnaga, siis on selle suhtes põhimõtteliselt kohaldatav konkurentsi piiramise keeld, kuna müügihind on kindlaks määratud lepinguga, võttes arvesse lepingu majanduslikku tähtsust ja eelkõige teenindusjaama käitaja võetud riske ning tema panust selliste kulude katmisel, mis puudutavad lepingu esemeks olevate kaupade tarnimist ja müügi edendamist, ning arvestades järgmisi asjaolusid:
i)
teenindusjaama käitaja kohustub müüma üksnes tarnija tarnitud määrdeaineid ja muid sõidukimootoritele mõeldud tooteid, mootorikütuseid ja muid kütuseid tarnija kehtestatud jaemüügihinnaga, müügi- ja kasutustingimustel ning vastavalt tarnija müügi- ja kasutusmeetoditele kümne aasta vältel, mida on sõnaselge kirjaliku kokkuleppega võimalik pikendada viie aasta kaupa, teatades sellest ette vähemalt kuus kuud;
ii)
teenindusjaama käitaja kannab mootorikütuse ja muude kütustega seotud riske, sealhulgas mahu erinevusest tulenevat riski, alates hetkest, mil tarnija tarnib need hoiumahutitesse. Alates kauba vastuvõtmisest kohustub teenindusjaama käitaja hoidma neid kadude või halvenemise vältimiseks nõutavates tingimustes ja vastutab nimetatud kauba mis tahes kao, reostamise või segunemise eest ning selle tõttu tekkinud mis tahes kahju eest vajaduse korral nii tarnija kui kolmandate isikute ees;
iii)
teenindusjaama käitaja kohustub tasuma tarnijale mootorikütuse ja muude kütuste eest üheksa päeva jooksul alates nende tarnimisest teenindusjaama, kusjuures ta peab võtma pangagarantii summas, mis vastab 15 päeva tarnetele, ja esitama selle esimese tarne kuupäeval. Kui kauba eest ei tasuta, siis lisaks sellele, et tarnija võib teenindusjaama käitaja esitatud pangagarantii täitmisele pöörata, on viimane kohustatud tasuma tarnete eest enne kauba tarnimist teenindusjaama. Maksmisel arvab teenindusjaama käitaja turustaja kehtestatud jaemüügihinnast, milles sisaldub käibemaks, maha teenindusjaama käitaja „komisjonitasu”, milles sisaldub käibemaks. Tarnitud mootorikütus müüakse üldjuhul tunduvalt kiiremini kui üheksa päeva jooksul, mis on ette nähtud hageja poolt kostjale tasumiseks. Turustaja debiteerib või krediteerib igakuiselt teenindusjaama käitajat vastavalt tarnitud mootorikütuste kindlaksmääratud hindade tõusule või langusele. Kauba veokulud katab tarnija;
iv)
teenindusjaama käitaja käendab kliente, kes on tema vahendusel saanud sellise krediitkaardi kasutajateks, mille on loonud ja mida haldab kontsern, kuhu kuulub ka tarnija, ja vastutab nende klientide eest, nõuab nimetatud krediitkaardiga sooritatud ostude eest tasu sisse ostule järgneval kuul, osaleb vähesel määral naftatoodete turustaja kliendikaardi kasutamisega seotud kulude rahastamises ja kannab nende klientide tasumata arvetega seotud riski, kellele ta on andnud otseselt krediiti;
v)
naftatooteid tarniv ettevõtja tasub teenindusjaamas oma kaubamärgi mainega seotud sisseseade ja hoolduse kulud ning annab üle kütusemahutid ja -pumbad, mida teenindusjaama käitaja ei tohi ilma tarnija kirjaliku loata kasutada teiste tarnijate tarnitud kaupade müümisel ning mille väärtus vastab täpselt teenindusjaama käitaja poolt tarnija kasuks võetud esimesel nõudel täitmisele pööratava garantii summale.
b)
Kui see on nii, siis kas määrust [nr 1984/83] ja eelkõige selle artikleid 10–13 tuleb tõlgendada selliselt, et kirjeldatud liiki leping kuulub nende sätete kohaldamisalasse, nii et EÜ artikli 81 lõikes 1 sisalduvat keeldu ei kohaldata, kui leping vastab tingimustele, mis on nende sätete kohaselt nõutavad erandi tegemiseks?
c)
Kas sellisel juhul tuleb sama määruse artiklit 11 tõlgendada selliselt, et kõnealuses lepingus on kehtestatud rohkem kui üks konkurentsipiirang, st lisaks ainuõigusliku tarne tingimusele, mis tähendab konkurentsi puudumist, näeb teine lepingutingimus ette, et jaemüügihinna määrab kindlaks tarnija? Kas [tarnija] poolt teenindusjaama [käitajale] 2001. aasta novembris antud luba alandada müügihinda, vähendamata [tarnija] tulu, võimaldab pidada seda lepingut kehtivaks?”
Eelotsuse küsimused
Sissejuhatavad märkused
Eelotsusetaotluse esitanud kohus esitab oma taotluses Euroopa Kohtule kaks küsimust, millest kumbki jaguneb mitmeks osaks, mis käsitlevad erinevaid eeldusi olenevalt põhikohtuasjas käsitletava lepingu kvalifitseerimisest. Esimene küsimus on esitatud lähtuvalt eeldusest, et leping kvalifitseeritakse agendilepinguks, samal ajal kui teine küsimus puudutab eeldust, et leping on sõlmitud kahe autonoomse ettevõtja vahel.
Eelotsusetaotluse esitanud kohus arutleb sisuliselt EÜ artikli 81 lõikes 1 ette nähtud keelu ning määrusega nr 1984/83 kehtestatud grupierandi kohaldatavuse üle põhikohtuasja asjaolude suhtes. Oma esimese küsimuse punktiga a ja teise küsimuse punktiga a ei soovi kõnealune kohus saada Euroopa Kohtult ettevõtjatevahelise kokkuleppe tõlgendust kõnealuse sätte tähenduses, selleks et tal oleks võimalik seejärel hinnata, kas põhikohtuasjas käsitletav leping kuulub selle sätte kohaldamisalasse, vaid palub Euroopa Kohtul endal sellise hindamise läbi viia.
Tuleb meenutada, et EÜ artikli 234 alusel, mis põhineb liikmesriikide kohtute ja Euroopa Kohtu ülesannete selgel jaotusel, on Euroopa Kohus pädev otsustama üksnes ühenduse õigusnormide tõlgenduse või kehtivuse üle, lähtudes talle siseriikliku kohtu poolt esitatud asjaoludest, ja et ühenduse õigusnormide kohaldamine konkreetsele juhtumile on seevastu liikmesriigi kohtu ülesanne. Järelikult puudub Euroopa Kohtul pädevus otsustada põhikohtuasja asjaolude üle või kohaldada siseriiklike meetmete või asjaolude suhtes ühenduse õigusnorme, mida ta on tõlgendanud, kuna nimetatud küsimused kuuluvad liikmesriigi kohtu ainupädevusse (vt eelkõige 22. juuni 2000. aasta otsus kohtuasjas
C-318/98: Fornasar jt, EKL 2000, lk I-4785
, punkt 32, ja 16. oktoobri 2003. aasta otsus kohtuasjas
C-421/01: Traunfellner, EKL 2003, lk I-11941
, punkt 21).
Eelotsusetaotlusest aga nähtub, et Euroopa Kohtule esitatud tõlgendamistaotlus põhineb põhikohtuasja poolte väidetel, mille põhjendatust ei ole liikmesriigi kohus veel kontrollinud. Samuti väljendasid põhikohtuasja pooled Euroopa Kohtule esitatud kirjalikes ja suulistes märkustes olulisi lahkhelisid eelotsusetaotluse esitanud kohtu menetluses oleva kohtuasja asjaolude osas.
Samuti tuleb meenutada, et EÜ artiklis 234 sätestatud menetluses ei saa Euroopa Kohus lahendada faktilist olukorda puudutavat vaidlust. Sellise vaidluse lahendamine, nagu ka kohtuasja mis tahes asjaoludele hinnangu andmine kuulub liikmesriigi kohtu pädevusse (vt 15. novembri 1979. aasta otsus kohtuasjas
36/79: Denkavit Futtermittel, EKL 1979, lk 3439
, punkt 12, ja 9. juuni 2005. aasta otsus liidetud kohtuasjades
C-211/03, C-299/03 ja C-316/03–C-318/03: HLH Warenvertrieb ja Orthica, EKL 2005, lk I-5141
, punkt 96).
Siiski on Euroopa Kohtu ülesanne anda siseriiklikule kohtule tarvilik vastus, mis võimaldaks viimasel poolelioleva kohtuasja lahendada (vt eelkõige 11. oktoobri 2007. aasta otsus kohtuasjas
C-98/06: Freeport, EKL 2007, lk I-8319
, punkt 31).
Kuna põhikohtuasjas käsitletava lepingu kvalifitseerimine konkurentsieeskirjade alusel on eelotsusetaotluse esitanud kohtu menetluses oleva asja lahendamiseks oluline, peab Euroopa Kohus esmalt meenutama sellise kvalifitseerimise seisukohast asjakohaseid kriteeriume (esimese küsimuse punkt a ja teise küsimuse punkt a). Teiseks on vaja analüüsida, kas grupierand võib olla kõnealusele lepingule kohaldatav, võttes arvesse lepingu tingimusi, mis puudutavad selle kehtivuse kestust (esimese küsimuse punktid b ja c ning teise küsimuse punkt b) ja jaemüügihinna kindlaksmääramist (teise küsimuse punkt c). Kolmandaks tekib küsimus lepingu võimalikust tühisusest vastavalt EÜ artikli 81 lõikele 2 (esimese küsimuse punkt d).
Ettevõtjatevaheline kokkulepe EÜ artikli 81 lõike 1 tähenduses
Oma esimese küsimuse punktiga a ja teise küsimuse punktiga a soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus teada, kas EÜ artikli 81 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et see on kohaldatav põhikohtuasjas käsitletava lepingu tunnustega ainuõigusliku naftatoodete tarnelepingu suhtes esiteks juhul, kui seda lepingut käsitatakse kahe iseseisva ettevõtja vahel sõlmitud lepinguna, asjaolu tõttu, et nende toodete jaemüügihinna määrab kindlaks tarnija, ning teiseks juhul, kui sama lepingut käsitatakse tegeliku agendilepinguna, asjaolu tõttu, et selles on ette nähtud ainuõigusliku tarne tingimus.
Siinkohal on põhjust meenutada, et sarnane küsimus esitati Euroopa Kohtule juba kohtuasjas
C-217/05: Confederación Española de Empresarios de Estaciones de Servicio, milles tehti otsus 14. detsembril 2006 (EKL 2006, lk I-11987
, edaspidi „CEEES-i kohtuotsus”). Kõnealuses kohtuasjas, nagu ka käesoleva eelotsusetaotluse aluseks olevas kohtuasjas, käsitleti teenidusjaamade käitajate ja nende tarnija, st CEPSA vahelisi lepingulisi suhteid. Eelotsusetaotluse kohaselt on põhikohtuasjas käsitletav leping identne lepingutega, mis olid selle eelotsuse küsimuse esemeks, mida Euroopa Kohus analüüsis CEEES-i kohtuotsuses.
Euroopa Kohus leidis CEEES-i kohtuotsuse punktis 38, et sellised vertikaalsed kokkulepped nagu CEPSA ja teenindusjaamade käitajate vahelised kokkulepped kuuluvad asutamislepingu artikli 85 kohaldamisalasse üksnes juhul, kui käitajat käsitletakse iseseisva ettevõtjana ning kui sellest tulenevalt on tegemist kahe ettevõtja vahelise kokkuleppega.
Määrava tähtsusega asjaolu, mille alusel saab kindlaks teha, kas teenindusjaama käitaja on iseseisev ettevõtja, seisneb käsundiandjaga sõlmitud kokkuleppes ja täpsemalt selles kokkuleppes vaikimisi või sõnaselgelt sisalduvates tingimustes, mis käsitlevad kaupade kolmandatele isikutele müümisega kaasnevate finants- ja äririskide kandmist. Riski küsimust tuleb analüüsida juhtumipõhiselt ning võttes arvesse pigem majanduse tegelikku olukorda kui lepingulise suhte õiguslikku vormi siseriiklikus õiguses (CEEES-i kohtuotsus, punkt 46).
Euroopa Kohus täpsustas ka kriteeriume, mis võimaldavad liikmesriigi kohtul tema menetluses oleva asja faktilisi asjaolusid silmas pidades hinnata finants- ja äririskide tegelikku jaotust teenindusjaamade käitajate ja mootorikütuse tarnija vahel.
Mis puudutab esiteks kaupade müügiga seotud riske, siis eeldatakse, et teenindusjaama käitaja kannab neid kaupade omanikuks saamisel alates hetkest, mil ta need tarnijalt vastu võtab, kui ta otseselt või kaudselt kannab nende kaupade turustamisega seotud kulud, eelkõige veokulud, kui ta hoiab varusid omal kulul, kui ta vastutab kaupadele tekitatud võimaliku kahju eest, nagu nende kadu või kahjustamine, ning kahju eest, mida müüdud kaupadega on tekitatud kolmandatele isikutele, või kui ta kannab kaupadega seotud finantsriski, juhul kui ta on kohustatud tasuma tarnijale summa, mis vastab tarnitud mootorikütuse kogusele, mitte tegelikult müüdud kogusele (vt CEEES-i kohtuotsus, punktid 51–58).
Mis puudutab teiseks riske, mis on seotud turuspetsiifiliste investeeringutega, st investeeringutega, mis on vajalikud selleks, et teenindusjaama käitaja saaks kolmandate isikutega lepingute üle läbirääkimisi pidada või neid sõlmida, siis tuleb kontrollida, kas käitaja teeb investeeringuid näiteks ruumidesse või seadmetesse, nagu mootorikütuse mahuti, või müügi edendamisse. Jaatava vastuse korral on kõnealused riskid käitajale üle läinud (CEEES-i kohtuotsus, punktid 51 ja 59).
Tuleb siiski rõhutada, et asjaolu, et käitaja kannab üksnes ebaolulist osa riskidest, ei muuda EÜ artiklit 81 kohaldatavaks (vt selle kohta CEEES-i kohtuotsus, punkt 61), kuna käitaja ei muutu kolmandatele isikutele mootorikütuse müümisel iseseisvaks ettevõtjaks. Sellisel juhul on käitaja ja tarnija vahelised suhted identsed agendi ja käsundiandja vaheliste suhetega.
CEEES-i kohtuotsuse punktidest 62 ja 63 nähtub samuti, et üksnes vahendaja kohustused, mis tal on seoses kaupade müügiga kolmandatele isikutele käsundiandja arvel ja mille hulka kuulub jaemüügihinna kindlaksmääramine, ei kuulu isegi agendilepingu korral EÜ artikli 81 kohaldamisalasse. Seevastu agendi ja käsundiandja kui iseseisvate ettevõtjate vahelisi suhteid puudutavad ainuõigusklausel ja konkurentsikeelu klausel võivad rikkuda konkurentsieeskirju, kuna need takistavad juurdepääsu asjaomasele turule. EÜ artikli 81 lõikes 1 sätestatud keeld on seetõttu nimetatud klauslite suhtes kohaldatav.
Kui riskide analüüsimise tulemusel tuvastatakse EÜ artikli 81 tähenduses ettevõtjatevaheline kokkulepe kauba kolmandatele isikutele müümise osas, kujutab kauba jaemüügihinna kindlaksmääramine konkurentsipiirangut, mis on sõnaselgelt ette nähtud kõnealuse artikli lõike 1 punktis a, mistõttu on kokkulepe selle sätte alusel keelatud, kui sätte kohaldamise kõik teised tingimused on täidetud, st kui kokkuleppe eesmärk või tagajärg on oluliselt piirata konkurentsi ühisturul ja kui see võib mõjutada liikmesriikidevahelist kaubandust (vt selle kohta 30. aprilli 1998. aasta otsus kohtuasjas
C-230/96: Cabour, EKL 1998, lk I-2055
, punkt 48).
Mis puudutab täpsemalt ainuõiguslikke ostukokkuleppeid, siis tuleb meenutada Euroopa Kohtu praktikat, mille kohaselt juhul, kui kokkulepete eesmärk ei ole piirata konkurentsi EÜ artikli 81 tähenduses, tuleb siiski kindlaks teha, kas neil ei ole konkurentsi takistavaid, piiravaid või kahjustavaid tagajärgi. Ainuõigusliku ostukokkuleppe tagajärgede hindamine toob kaasa vajaduse võtta arvesse selle majanduslikku ja õiguslikku konteksti, milles see võib koos teiste lepingutega kumulatiivselt konkurentsi toimimist mõjutada. Seetõttu tulebki analüüsida sellise lepingu tagajärgi koostoimes teiste sama liiki lepingutega siseriiklike või teistest liikmesriikidest pärit konkurentide võimalustele end asjaomasel turul sisse seada või oma turuosa suurendada (vt 28. veebruari 1991. aasta otsus kohtuasjas
C-234/89: Delimitis, EKL 1991, lk I-935
, punktid 13–15, ja 7. detsembri 2000. aasta otsus kohtuasjas
C-214/99: Neste, EKL 2000, lk I-11121
, punkt 25).
Eespool esitatud kaalutlusi silmas pidades tuleb esimese küsimuse punktile a ja teise küsimuse punktile a vastata, et ainuõiguslik naftatoodete tarneleping võib kuuluda EÜ artikli 81 lõike 1 kohaldamisalasse, kui teenindusjaama käitaja kohustub kandma märkimisväärset osa ühest või mitmest finants- ja äririskist, mis on seotud nende toodete müümisega kolmandatele isikutele, ning kui leping sisaldab tingimusi, mis võivad konkurentsi toimimist takistada, näiteks jaemüügihinna kindlaksmääramist puudutavat tingimust. Juhul kui teenindusjaama käitaja ei kohustu selliseid riske kandma või kannab üksnes tühist osa riskidest, võivad kõnealuse sätte kohaldamisalasse kuuluda üksnes kohustused, mis on käitajale pandud tema poolt käsundiandjale osutatavate vahendusteenuste raames, näiteks ainuõigusklausel või konkurentsikeeld. Eelotsusetaotluse esitanud kohtu ülesanne on lisaks kontrollida, kas põhikohtuasjas käsitletav leping takistab, piirab või kahjustab konkurentsi EÜ artikli 81 tähenduses.
Kokkuleppe maksimaalne kestus, mis on ette nähtud määruses nr 1984/83
Esimese küsimuse punktidega b ja c ning teise küsimuse punktiga b soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt teada, kas juhul kui põhikohtuasjas käsitletava lepingu laadne ainuõiguslik tarnekokkulepe kuulub EÜ artikli 81 kohaldamisalasse, võib selle suhtes kohaldada sellist grupierandit, nagu on ette nähtud määruses nr 1984/83, kui järgitakse määruses sätestatud tingimusi, sealhulgas kokkuleppe maksimaalset kestust ning majanduslike ja rahaliste eeliste andmist puudutavaid tingimusi.
Kõnealune kohus arutleb täpsemalt küsimuse üle, kas esiteks selleks, et järgida maksimaalse kestuse tingimust, tuleb määruse nr 1984/83 artiklit 10 tõlgendada nii, et see nõuab teenindusjaamakokkulepetele erandi kohaldamiseks, et tarnija poolt teenindusjaama käitajale antud eelised oleksid olulised, või piisab sellest, kui need ei ole tähtsusetud, ning kas teiseks on põhikohtuasjas käsitletava lepinguga antud eelised selleks piisavad.
Kõigepealt tuleb meenutada, et määrus nr 1984/83 nägi ette asutamislepingu artikli 85 lõike 3 kohaldamise teatavat liiki ainuõiguslikele ostukokkulepetele, mis on sõlmitud kahe ettevõtja vahel eesmärgiga sama artikli lõike 1 kohaldamisalasse kuuluda võivaid kaupu edasi müüa.
Nagu on täpsustatud käesoleva kohtuotsuse punktis 41, võivad tegeliku agendisuhte korral EÜ artikli 81 kohaldamisalasse kuuluda üksnes ainuõigusklausel ja konkurentsikeeld, mis puudutavad agendi ja käsundiandja kui iseseisvate ettevõtjate vahelisi suhteid. Seevastu – kuigi kohustused, mis on seotud kaupade müügiga kolmandatele isikutele käsundiandja arvel või vähemalt osa nendest kohustustest võivad kahjustada konkurentsieeskirju, kui need on kokku lepitud kahe iseseisva ettevõtja vahel, ei tohi neid kohustusi kõnealuse määruse kohaldatavuse hindamisel arvesse võtta. Kui on tegemist kahe iseseisva ettevõtja vahel sõlmitud tarnelepinguga, tuleb analüüsida lepingut tervikuna, selleks et otsustada grupierandi kohaldatavuse üle.
Määruse nr 1984/83 artikli 12 lõike 1 punkt c nägi ette, et erandina üldisest viieaastasest maksimaalsest kestusest, mis kehtib lühikese või keskmise kestusega ainuõiguslike ostukokkulepete suhtes, mida esineb kõikides majandusharudes, on teenindusjaamakokkulepetele kohaldatav maksimaalne kestus kümme aastat. Viimati nimetatud kokkulepetele kohaldatavate eritingimuste osas nägi sama määruse artikkel 10 ette, et edasimüüja võttis tarnija ees kohustuse osta üksnes temalt ning sellises ainuõiguslikus ostukohustuses lepiti kokku „vastutasuks saadud eriliste majanduslike või rahaliste eeliste eest”.
Tuleb tõdeda, et artikli 10 hispaaniakeelne versioon ei täpsusta kõnealuste majanduslike või rahaliste eeliste laadi erinevalt kõikidest teistest keeleversioonidest, mis kasutavad nende eeliste täpsustamiseks sõna „erilised” või „spetsiifilised”. Väljakujunenud kohtupraktika kohaselt tuleb ühenduse õigusakti erinevaid keeleversioone tõlgendada ühetaoliselt ja nende versioonide lahknevuse korral tuleb asjakohast normi tõlgendada vastavalt seda normi sisaldava õigusakti üldisele ülesehitusele ja eesmärgile (vt 1. aprilli 2004. aasta otsus kohtuasjas
C-1/02: Borgmann, EKL 2004, lk I-3219
, punkt 25; 16. septembri 2004. aasta otsus kohtuasjas
C-227/01: komisjon
vs.
Hispaania, EKL 2004, lk I-8253
, punkt 45, ja 16. märtsi 2006. aasta otsus kohtuasjas C-332/04: komisjon
vs.
Hispaania, punkt 52).
Mis puudutab kõnealuse ühenduse õigusakti ülesehitust ja eesmärki, siis tulenes määruse nr 1984/83 põhjendusest 13, et teenindusjaamakokkulepetele on üldiselt iseloomulik, et tarnija annab edasimüüjale eriti olulised majanduslikud või rahalised eelised, tasudes talle tagastamatuid rahasummasid, andes või hankides talle soodsate tingimustega laene, loovutades talle teenindusjaama pidamiseks maatüki või ruumid, andes tema käsutusse tehnilise sisseseade või muud seadmed või tehes muid investeeringuid edasimüüja huvides.
Sama määruse põhjenduses 15 oli lisaks täpsustatud, et majanduslikud ja rahalised eelised, mida tarnija annab edasimüüjale, muudavad teenindusjaama sisseseadmise, kaasajastamise, hooldamise ja kasutamise märgatavalt lihtsamaks. Põhjenduses 17 oli näitena märgitud, et määrete ja samalaadsete naftatoodete ainuõigusliku ostukohustuse saab võtta ainult tingimusel, et tarnija on edasimüüja varustanud määrimistööde tegemiseks ette nähtud erisisseseadega või rahastanud selle hanget.
EÜ artikli 81 lõikes 1 sätestatud keelust erandi tegemise eesmärk nähtub ka selle artikli lõike 3 kolmandast taandest, mille kohaselt lõike 1 sätteid ei kohaldata kokkulepete suhtes, „mis aitavad parandada kaupade tootmist või levitamist või edendada tehnilist või majanduslikku progressi, võimaldades samal ajal tarbijatel saada sellest tulenevast kasust õiglase osa”. Määruse nr 1984/83 põhjendustes 5 ja 6 oli lisaks ainuõiguslike ostukokkulepete osas täpsustatud, et sellised kokkulepped vähendavad turustuskulusid, piiravad turutingimuste muutumisest tulenevaid riske, aitavad toote müüki edendada, parendavad turustusvõrgu struktuuri ja müügiteeninduse kvaliteeti ning on kõige tõhusam, mõnikord ainus viis turule tulla.
Sellest lähtudes tuleb määruse nr 1984/83 artiklis 10 sisalduvat mõistet „erilised majanduslikud ja rahalised eelised” tõlgendada nii, et need eelised puudutavad küll konkreetselt lepingulist suhet, kuid peavad olema olulised ka kümme aastat kestva ainuõigusliku tarnimise õigustamiseks. Eelised peavad kaasa tooma turustamise paranemise, muutma teenindusjaama sisseseadmise või kaasajastamise lihtsamaks ja vähendama turustuskulusid.
Mis puudutab küsimust, kas sellised majanduslikud või rahalised eelised, nagu on antud Tobarile põhikohtuasjas, võivad õigustada kümme aastat kestvat ainuõiguslikku tarnimist, siis tuleb meenutada käesoleva kohtuotsuse punktis 30 viidatud kohtupraktikat, mille kohaselt kuulub igasugune asjaoludele hinnangu andmine liikmesriigi kohtu pädevusse. Seega on eelotsusetaotluse esitanud kohtu ülesanne hinnata CEPSA tehtud investeeringute olulisust, võttes arvesse käesoleva kohtuotsuse punktides 51–54 sisalduvaid tähelepanekuid.
Tuleb siiski täpsustada, et eelotsusetaotlusest nähtub, et määruse nr 1984/83 ajaline kehtivus ei hõlma täielikult põhikohtuasjas käsitletava lepingu kehtivusaega, kuna leping sõlmiti 7. veebruaril 1996 kümneks aastaks ning Tobar lõpetas oma lepinguliste kohustuste täitmise alles 2003. aastal. Kõnealune määrus kaotas 31. detsembril 1999 kehtivuse, kuid selles sätestatud erand kehtis kuni 31. maini 2000 määruse nr 2790/1999 alusel, mis nägi muu hulgas ette üleminekuperioodi 31. detsembrini 2001, mille vältel EÜ artikli 81 lõikes 1 sätestatud keeld ei olnud kohaldatav 31. mail 2000 kehtinud kokkulepete suhtes, mis ei vastanud määruses nr 2790/1999 sätestatud erandi tingimustele, kuid vastasid määruses nr 1984/83 sätestatud erandi tingimustele. Eelotsusetaotluse esitanud kohtule tarviliku vastuse andmiseks tuleb analüüsida ka määruse nr 2790/1999 alusel kohaldatavaid erandi tingimusi.
Viimati nimetatud määrus, mida kohaldatakse vertikaalkokkuleppe ja kooskõlastatud tegevuse liikide suhtes, ei sisalda teenindusjaamakokkuleppeid käsitlevaid erisätteid. Vastavalt artikli 3 lõikele 1 kohaldatakse määruses sätestatud erandit tingimusel, et tarnija turuosa ei ole suurem kui 30% asjaomasest turust, millel ta lepingujärgseid kaupu või teenuseid müüb. Erinevalt määrusest nr 1984/83 näeb määruse nr 2790/1999 artikli 5 punkt a ette, et artiklis 2 sätestatud erand ei kehti ühegi otsese või kaudse konkurentsikeelukohustuse suhtes, „mille kehtivusaeg on kindlaks määramata või pikem kui viis aastat”, ning et „konkurentsikeelukohustusi, mida saab vaikimisi uuendada pikemaks ajaks kui viis aastat, käsitatakse määramata kehtivusega kohustustena”.
Kui eelotsusetaotluse esitanud kohus jõuab järeldusele, et ainuõigusliku tarnekokkuleppe kestus vastab määruse nr 1984/83 artikli 12 lõike 1 punktis c sätestatud maksimaalse kestuse tingimusele, peab ta veel kontrollima, kas kokkulepe vastab ka määruse nr 2790/1999 alusel lubatavale maksimaalsele kestusele, st viiele aastale.
Siinkohal on oluline teada, kas ainuõiguslik kokkulepe vastas määruses nr 2790/1999 ette nähtud erandi tingimustele alates 1. juunist 2000, mil määrus muutus kohaldatavaks. Kui vastus on eitav, kehtis kõnealuse kokkuleppe suhtes üleminekuperiood 31. detsembrini 2001 üksnes juhul, kui see vastas määruses nr 1984/83 sätestatud erandi tingimustele.
Määruse nr 2790/1999 sätetest tuleneb, et selles ette nähtud erandit kohaldatakse alates 1. juunist 2000 kokkulepetele, mille kestus ei ületa viit aastat. Sama määruse artikli 12 lõige 2 näeb siiski ette üleminekuperioodi 31. detsembrini 2001 nendele kokkulepetele, mis 31. mail 2000 juba kehtisid ja mis ei vasta selles määruses sätestatud erandi tingimustele, kuid vastavad määruses nr 1984/83 sätestatud erandi tingimustele. Käesoleval juhul on eelotsusetaotluse esitanud kohtu ülesanne vastavalt sellele, kas põhikohtuasjas käsitletav leping vastas määruses nr 1984/83 sätestatud erandi tingimustele või mitte, kontrollida, millisest kuupäevast alates tuleb ainuõigusklauslit määruse nr 2790/1999 alusel analüüsida.
Lisaks on kõnealuse kohtu ülesanne hinnata, kas põhikohtuasjas käsitletava lepingu tingimust, mis näeb ette lepingu pikendamise vähemalt kuuekuulise etteteatamisega poolte kirjalikul sõnaselgel nõusolekul viieaastaste järjestikuste perioodide kaupa, ei saa lähtudes määruse nr 2790/1999 artikli 5 punktist a pidada tingimuseks, mis näeb ette, et leping on sõlmitud määramata ajaks, mille tagajärjel oleks välistatud sellele grupierandi kohaldamine.
Eespool esitatud kaalutlusi silmas pidades tuleb esimese küsimuse punktidele b ja c ning teise küsimuse punktile b vastata, et põhikohtuasjas käsitletava lepingu laadse ainuõigusliku tarnekokkuleppe suhtes võib kohaldada määruses nr 1984/83 ette nähtud grupierandit, kui leping järgib sama määruse artikli 12 lõike 1 punktis c sätestatud kümneaastast maksimaalset kestust ja kui tarnija annab teenindusjaama käitajale vastutasuks ainuõigusliku ostukohustuse eest olulisi majanduslikke ja rahalisi eeliseid, mis aitavad kaasa turustamise paranemisele, muudavad teenindusjaama sisseseadmise või kaasajastamise lihtsamaks ja vähendavad turustuskulusid. Eelotsusetaotluse esitanud kohtu ülesanne on hinnata, kas need tingimused on põhikohtuasjas täidetud.
Jaemüügihinna kindlaksmääramine
Teise küsimuse punktiga c soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt teada, kas määruse nr 1984/83 artikleid 10–13 tuleb tõlgendada nii, et need välistavad grupierandi kohaldamise ainuõigusliku tarnelepingu suhtes seetõttu, et lepingus on ette nähtud, et tarnija määrab kindlaks jaemüügihinna. Jaatava vastuse korral soovib kohus teada, kas luba alandada müügihinda tarnija tulu vähendamata muudab erandi taas kohaldatavaks.
Kõigepealt tuleb meenutada, nagu juba märgiti käesoleva kohtuotsuse punktis 42, et kahe ettevõtja vahelise lepingulise suhte korral on grupierandi kohaldamine välistatud, kui lisaks tarnimise ainuõigusklauslile sisaldab nende vahel sõlmitud leping tingimust, mis näeb ette, et tarnija määrab kindlaks jaemüügihinna.
Määruse nr 1984/83 artiklis 11 oli ammendav loetelu kohustustest, mida lisaks ainuõigusklauslile võis edasimüüjale panna, kuid nende hulgas ei olnud jaemüügihinna kindlaksmääramist. Vastavalt sama määruse põhjendusele 8 „muude konkurentsi piiravate kohustuste osas, eelkõige selliste osas, mis […] piiravad edasimüüja vabadust määrata oma müügihindu […], käesoleva määruse alusel erandit teha ei saa”. Järelikult on CEPSA poolt naftatoodete jaemüügihinna kindlaksmääramine konkurentsipiirang, mis ei ole määruse artiklis 10 ette nähtud erandiga hõlmatud (vt CEEES-i kohtuotsus, punkt 64).
Eelotsusetaotlusest nähtub siiski, et CEPSA saatis 2. novembril 2001 Tobarile kirja, milles ta lubas viimasel müügihinda alandada, seejuures tarnija tulu vähendamata. Oma kirjalikes ja suulistes märkustes väidab CEPSA, et selline luba oli olemas alates põhikohtuasjas käsitletava lepingu sõlmimisest ja et Tobar oli seda tegelikult ka kasutanud juba enne kõnealuse kirja saatmist. Tobar vaidleb sellele väitele kindlalt vastu ja rõhutab, et lepingut on võimatu ühepoolse teoga õiguspäraselt muuta.
Pidades silmas liikmesriikide kohtute ja Euroopa Kohtu pädevuste jaotust, on sellises olukorras eelotsusetaotluse esitanud kohtu ülesanne hinnata põhikohtuasjas jaemüügihinna kindlaksmääramise meetodeid ning küsimust, kas siseriiklikus õiguses on võimalus kõnealuse hinna kindlaksmääramist puudutavat lepingutingimust ühepoolselt muuta.
Eeldusel, et eelotsusetaotluse esitanud kohus jõuab järeldusele, et selline ühepoolne muutmine on siseriikliku õiguse alusel võimalik, tuleb seejärel analüüsida erandi tingimusi, mis kehtisid CEPSA loa andmise kuupäeval.
Novembris 2001 oli kokkulepete suhtes, millele ei kohaldatud määruse nr 2790/1999 artikli 12 lõikes 2 ette nähtud üleminekuperioodi, kuna need ei vastanud määruses nr 1984/83 sätestatud erandi tingimustele, kohaldatav määrus nr 2790/1999. Vastavalt viimati mainitud määruse artikli 4 punktile a ei kohaldata sama määruse artiklis 2 sätestatud erandit vertikaalkokkulepete suhtes, mille eesmärk on „piirata ostja võimet määrata kindlaks oma müügihind, ilma et see piiraks tarnija võimalust kehtestada maksimaalne müügihind või soovituslik müügihind tingimusel, et poolte survel või nende pakutud stiimulite põhjal ei ulatu need fikseeritud või minimaalse müügihinnani”.
Sellest lähtudes tuleb kontrollida, kas maksimaalse müügihinna kindlaksmääramine ei tähenda tegelikult fikseeritud või minimaalse müügihinna kindlaksmääramist, ning seda tuleb teha kõiki lepingulisi kohustusi ja põhikohtuasja poolte tegevust arvesse võttes.
Kuna Euroopa Kohtul ei ole võimalik hinnata tegutsemisruumi, mis Tobaril oli naftatoodete jaemüügihinna kindlaksmääramisel pärast CEPSA 2. novembri 2001. aasta kirjaga loa saamist, on eelotsusetaotluse esitanud kohtu ülesanne analüüsida, kas see luba kujutab endast edasimüüja tegelikku võimalust alandada müügihinda, võttes arvesse põhikohtuasjas käsitletava lepingu kõikide tingimuste konkreetset mõju nende majanduslikus ja õiguslikus kontekstis. Muu hulgas tuleb kontrollida, kas jaemüügihinda ei määrata tegelikult kindlaks kaudsete või varjatud vahenditega, näiteks teenindusjaama käitaja marginaali kindlaksmääramise teel või ähvarduste, hirmutamise, hoiatuste, sanktsioonide või stiimulite abil.
Kui eelotsusetaotluse esitanud kohus jõuab järeldusele, et Tobar oli tegelikult kohustatud järgima fikseeritud või minimaalset müügihinda, mille oli kehtestanud CEPSA, ei saa kõnealuse lepingu suhtes kohaldada määrusega nr 2790/1999 kehtestatud grupierandit. Kui kokkulepe ei vasta kõigile erandimääruses ette nähtud tingimustele, on see EÜ artikli 81 lõike 1 alusel keelatud siiski üksnes juhul, kui kokkuleppe eesmärk või tagajärg on oluliselt piirata konkurentsi ühisturul ja kui see võib mõjutada liikmesriikidevahelist kaubandust (vt selle kohta eespool viidatud kohtuotsus Cabour, punkt 48). Viimati nimetatud juhul ja EÜ artikli 81 lõikest 3 tuleneva konkreetse erandi puudumisel oleks hinnakokkulepe vastavalt sama artikli lõikele 2 algusest peale tühine.
Seevastu juhul, kui põhikohtuasjas käsitletava lepingu ühepoolse muutmise tagajärjel viidaks naftatoodete jaemüügihinda puudutav tingimus konkurentsieeskirjadega vastavusse, saaks lepingu suhtes kohaldada grupierandit, kui leping vastab kõigile määruses nr 2790/1999 ette nähtud tingimustele. Nagu kohtujurist oma ettepaneku punktis 94 õigesti väidab, ei saa selline muudatus määruses nr 1984/83 sätestatud grupierandi seisukohast kaasa tuua kõnealuse lepingu tagasiulatuvat kehtivust.
Väljakujunenud kohtupraktikast nähtub, et niipea kui EÜ artikli 81 lõike 1 kohaldamise tingimused on täidetud ja asjaomase kokkuleppe puhul ei ole õigustatud erandi tegemine EÜ artikli 81 lõike 3 alusel, võivad kõik tugineda sama artikli lõikes 2 nimetatud tühisusele. Kuna kõnealune tühisus on absoluutne, mõjutab see asjaomase kokkuleppe kõiki – nii seniseid kui ka tulevikus tekkida võivaid – tagajärgi (13. juuli 2006. aasta otsus liidetud kohtuasjades
C-295/04–C-298/04: Manfredi jt, EKL 2006, lk I-6619
, punkt 57 ja viidatud kohtupraktika).
Küsimus, kas naftatoodete jaemüügihinna kindlaksmääramist puudutava lepingutingimuse tühisuse tagajärjel on põhikohtuasjas käsitletav leping tervikuna algusest peale tühine, kuulub esimese küsimuse punkti d alla, millele vastati käesoleva kohtuotsuse punktides 78–80. Kui eelotsusetaotluse esitanud kohus tuvastab, et leping on tervikuna algusest peale tühine, kuulub küsimus, kas leping võib müügihinda puudutava tingimuse muutmise tulemusel muutuda kehtivaks, liikmesriigi lepinguõiguse valdkonda, nagu Euroopa Ühenduste Komisjon õigesti väidab.
Eelnevast lähtudes tuleb teise küsimuse punktile c vastata, et määruse nr 1984/83 artikleid 10–13 tuleb tõlgendada nii, et need välistavad grupierandi kohaldamise ainuõigusliku tarnelepingu suhtes, milles on ette nähtud, et tarnija määrab kindlaks jaemüügihinna. Eelotsusetaotluse esitanud kohtu ülesanne on kontrollida, kas siseriikliku õiguse alusel võib müügihinda puudutavat lepingutingimust muuta tarnija sellise ühepoolse loaga, nagu on põhikohtuasjas kõne all, ning kas algusest peale tühine leping võib muutuda kehtivaks selle lepingutingimuse muutmise tulemusel, mille tagajärjel viiakse kõnealune tingimus EÜ artikli 81 lõikega 1 kooskõlla.
Võimalikud tagajärjed, kui kokkulepe on vastavalt EÜ artikli 81 lõikele 2 tühine
Esimese küsimuse punktiga d soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus teada, kas EÜ artikli 81 lõikes 2 ette nähtud tühisus, mis on olemas algusest peale, mõjutab põhikohtuasjas käsitletavat lepingut tervikuna või üksnes sama artikli lõikega 1 vastuolus olevaid lepingutingimusi.
Siinkohal tuleb meenutada, et vastavalt Euroopa Kohtu väljakujunenud praktikale on kokkulepe EÜ artikli 81 lõike 2 tähenduses algusest peale tühine ainult nende kokkuleppetingimuste osas, mis on keelatud sama artikli lõike 1 alusel, või tervikuna tühine juhul, kui need osad ei ole kokkuleppest lahutatavad (vt eelkõige 30. juuni 1966. aasta otsus kohtuasjas
56/65: LTM, EKL 1966, lk 337
, 360, ja eespool viidatud kohtuotsus Delimitis, punkt 40).
Kui need osad on kokkuleppest lahutatavad, ei kuulu tühisuse tagajärjed kokkuleppe kõigile muudele osadele või kokkuleppest tulenevatele muudele kohustustele ühenduse õiguse kohaldamisalasse. Seetõttu on eelotsusetaotluse esitanud kohtu ülesanne kohaldatava siseriikliku õiguse alusel hinnata, millised on teatavate lepingutingimuste EÜ artikli 81 lõikest 2 tuleneva võimaliku tühisuse ulatus ja tagajärjed kõigi lepinguliste suhete seisukohast (vt eelkõige 18. detsembri 1986. aasta otsus kohtuasjas
10/86: VAG France, EKL 1986, lk 4071
, punktid 14 ja 15; eespool viidatud kohtuotsus Cabour, punkt 51, ning 30. novembri 2006. aasta otsus liidetud kohtuasjades
C-376/05 ja C-377/05: Brünsteiner ja Autohaus Hilgert, EKL 2006, lk I-11383
, punkt 48).
Seega tuleb esimese küsimuse punktile d vastata, et EÜ artikli 81 lõikes 2 ette nähtud tühisus, mis on olemas algusest peale, mõjutab lepingut tervikuna üksnes juhul, kui sama artikli lõikega 1 vastuolus olevad tingimused ei ole lepingust lahutatavad. Vastupidisel juhul ei kuulu tühisuse tagajärjed lepingu muudele osadele ühenduse õiguse kohaldamisalasse.
Kohtukulud
Kuna põhikohtuasja poolte jaoks on käesolev menetlus eelotsusetaotluse esitanud kohtus poolelioleva asja üks staadium, otsustab kohtukulude jaotuse siseriiklik kohus. Euroopa Kohtule märkuste esitamisega seotud kulusid, välja arvatud poolte kohtukulud, ei hüvitata.

Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (kolmas koda) otsustab:

1.
Ainuõiguslik naftatoodete tarneleping võib kuuluda EÜ artikli 81 lõike 1 kohaldamisalasse, kui teenindusjaama käitaja kohustub kandma märkimisväärset osa ühest või mitmest finants- ja äririskist, mis on seotud nende toodete müümisega kolmandatele isikutele, ning kui leping sisaldab tingimusi, mis võivad konkurentsi toimimist takistada, näiteks jaemüügihinna kindlaksmääramist puudutavat tingimust. Juhul kui teenindusjaama käitaja ei kohustu selliseid riske kandma või kannab üksnes tühist osa riskidest, võivad kõnealuse sätte kohaldamisalasse kuuluda üksnes kohustused, mis on käitajale pandud tema poolt käsundiandjale osutatavate vahendusteenuste raames, näiteks ainuõigusklausel või konkurentsikeeld. Eelotsusetaotluse esitanud kohtu ülesanne on lisaks kontrollida, kas CEPSA Estaciones de Servicio SA ja LV Tobar e Hijos SL vahel 7. veebruaril 1996 sõlmitud leping takistab, piirab või kahjustab konkurentsi EÜ artikli 81 tähenduses.

2.
Käesoleva resolutsiooni eelmises punktis nimetatud ainuõigusliku tarnelepingu laadse lepingu suhtes võib kohaldada komisjoni 22. juuni 1983. aasta määruses (EMÜ) nr 1984/83 asutamislepingu artikli [81] lõike 3 kohaldamise kohta ainuõigusliku ostukokkuleppe liikide suhtes (muudetud komisjoni 30. juuli 1997. aasta määrusega (EÜ) nr 1582/97) ette nähtud grupierandit, kui leping järgib sama määruse artikli 12 lõike 1 punktis c sätestatud kümneaastast maksimaalset kestust ja kui tarnija annab teenindusjaama käitajale vastutasuks ainuõigusliku ostukohustuse eest olulisi majanduslikke ja rahalisi eeliseid, mis aitavad kaasa turustamise paranemisele, muudavad teenindusjaama sisseseadmise või kaasajastamise lihtsamaks ja vähendavad turustuskulusid. Eelotsusetaotluse esitanud kohtu ülesanne on hinnata, kas need tingimused on põhikohtuasjas täidetud.

3.
Määruse nr 1984/83 (muudetud määrusega nr 1582/97) artikleid 10–13 tuleb tõlgendada nii, et need välistavad grupierandi kohaldamise ainuõigusliku tarnelepingu suhtes, milles on ette nähtud, et tarnija määrab kindlaks jaemüügihinna. Eelotsusetaotluse esitanud kohtu ülesanne on kontrollida, kas siseriikliku õiguse alusel võib müügihinda puudutavat lepingutingimust muuta tarnija sellise ühepoolse loaga, nagu on põhikohtuasjas kõne all, ning kas algusest peale tühine leping võib muutuda kehtivaks selle lepingutingimuse muutmise tulemusel, mille tagajärjel viiakse kõnealune tingimus EÜ artikli 81 lõikega 1 kooskõlla.

4.
EÜ artikli 81 lõikes 2 ette nähtud tühisus, mis on olemas algusest peale, mõjutab lepingut tervikuna üksnes juhul, kui sama artikli lõikega 1 vastuolus olevad tingimused ei ole lepingust lahutatavad. Vastupidisel juhul ei kuulu tühisuse tagajärjed lepingu muudele osadele ühenduse õiguse kohaldamisalasse.

Allkirjad
(
*1
)	Kohtumenetluse keel: hispaania.