CELEX: 62006TJ0262
Обжалване
Публична служба
Длъжностни лица

1.
Жалба за отмяна — Правни основания — Понятие
(член 230 ЕО)
2.
Длъжностни лица — Жалба — Отменително решение — Последици — Задължение за приемане на мерки за изпълнение
(член 233 ЕО; членове 73 и 78 от Правилника за длъжностните лица)
1.
Макар на пръв поглед елементите, включени в частта, озаглавена „Факти“, на жалба за отмяна, да не са предназначени да съставляват
самостоятелни правни основания, които могат да доведат до отмяната на обжалваното решение, а да целят по-скоро описание на
предизвикалите спора обстоятелства, все пак не може предварително да се изключи възможността тази част от жалбата да съдържа
изложение на правно основание за отмяна или на част от правно основание.
(вж. точка 52)
Позоваване на: Първоинстанционен съд — 14 декември 2005 г., Honeywell/Комисия, T‑209/01, Recueil, стр. II‑5527, точки 105—107
2.
Когато общностният съд отмени взетото от органа по назначаването решение за предоставяне на длъжностно лице на пенсия за инвалидност,
установена в съответствие с разпоредбите на член 78, трета алинея от Правилника, поради допусната от комисията по инвалидност
грешка по отношение на определението на понятието за професионално заболяване, която е могла да се отрази на това решение,
той не се произнася по въпроса дали заболяването е професионално по произход; това произнасяне впрочем, с оглед на правото
на преценка, с което се ползва комисията по инвалидност относно медицинските въпроси, би представлявало фактическа констатация,
за която общностният съд няма компетентност. При тези условия, ако органът по назначаването реши впоследствие, че това заболяване
е професионално и предостави на длъжностното лице пенсия за инвалидност, установена в съответствие с разпоредбите на член 78,
втора алинея от Правилника, това заключение не се обхваща от силата на пресъдено нещо.
От това следва, че когато е сезиран с жалба за отмяна срещу решение, с което на посоченото длъжностно лице се отказва признаване
на заболяването му за професионално, по смисъла на член 73 от Правилника, общностният съд допуска грешка при прилагане на
правото, като приема, че органът по назначаването не може законосъобразно, без да наруши силата на пресъдено нещо, да откаже
да признае, че заболяването на длъжностното лице, което е професионално по смисъла на член 78, втора алинея от Правилника,
е професионално заболяване и по смисъла на член 73.
Във всички случаи, предвидените от член 73 и член 78 от Правилника обезщетения са различни и независими едни от други, въпреки
че могат да се кумулират. Тези разпоредби също така предвиждат две различни процедури, които могат да доведат до отделни,
независими едно от друго решения. Въпреки че е желателно при необходимост двете процедури да се провеждат координирано и произнасянето
относно различните аспекти на засегналата длъжностното лице инвалидност да се възлага на едни и същи медицински органи, това
все пак не е условие за законосъобразността на едната или на другата процедура и в зависимост от обстоятелствата органът по
назначаването разполага с право на преценка в това отношение. Освен това член 25 от Общите правила относно осигурителното
покритие срещу злополуки и професионални заболявания предвижда, че признаването на трайна инвалидност, дори пълна, „по никакъв
начин не накърнява прилагането на член 78 от Правилника и обратно“. От това следва, че процедурата за признаване на пълна
или частична трайна инвалидност в приложение на член 73 от Правилника и процедурата за предоставяне на пенсия за инвалидност
в приложение на член 78 от Правилника могат законосъобразно да приключат с различни резултати по отношение на едно и също
фактическо положение, и по-специално по отношение на въпроса за професионалния характер на заболяването, от което е засегнато
едно и също длъжностно лице.
(вж. точки 70—74)
Позоваване на: Съд — 15 януари 1981 г., B./Парламент, 731/79, Recueil, стр. 107, точки 9 и 10; 12 януари 1983 г., K./Съвет,
257/81, Recueil, стр. 1, точка 10; Първоинстанционен съд — 14 май 1998 г., Lucaccioni/Комисия, T‑165/95, Recueil FP, стр. I‑A‑203
и II‑627, точки 136 и 137; Първоинстанционен съд — 23 ноември 2004 г., O/Комисия, T‑376/02, Recueil FP, стр. I‑A‑349 и II‑1595,
точка 45