CELEX: 62004CJ0280
Sestā PVN direktīva
13. panta B daļas c) punkts
Atbrīvojumi
Atbrīvojums, kas piešķirts preču piegādēm, par kurām nav tiesību uz nodokļa atskaitījumu
Lietotu transportlīdzekļu tirdzniecība, ko veic līzinga sabiedrība
26.a pants
Īpašs režīms lietotu preču tirdzniecībai

1       Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu attiecas uz to, kā interpretēt 13. panta B daļas c) punktu un 26.a panta A daļas e) punktu
Padomes 1977. gada 17. maija Direktīvā 77/388/EEK par to, kā saskaņojami dalībvalstu tiesību akti par apgrozījuma nodokļiem
– Kopēja pievienotās vērtības nodokļu sistēma: vienota aprēķinu bāze (OV 1977, L 145, 1. lpp.), ar grozījumiem, kas izdarīti
ar Padomes 1994. gada 14. februāra Direktīvu 94/5/EK (OV 1994, L 60, 16. lpp., turpmāk tekstā – “Sestā direktīva”).
2       Šis lūgums tika iesniegts saistībā ar prāvu starp sabiedrību
Jyske Finans A/S
(turpmāk tekstā – “
Jyske Finans
”) un
Skatteministeriet
(Dānijas Nodokļu un akcīžu ministrija) par pievienotās vērtības nodokli (turpmāk tekstā – “PVN”), ko tā minētajai sabiedrībai
pieprasīja maksāt saistībā ar lietotu transportlīdzekļu atkārtotu pārdošanu.

Atbilstošās tiesību normas

Kopienu tiesiskais regulējums
3       Sestās direktīvas 2. panta 1. punktā ir noteikts, ka PVN ir jāmaksā par preču piegādi, ko par atlīdzību ir veicis nodokļu
maksātājs, kurš kā tāds rīkojas.
4       Minētās direktīvas 11. panta A daļas 1. punkta a) apakšpunktā attiecībā uz šīm preču piegādēm par summu, kurai uzliek nodokli,
ir noteikta visa summa, kas veido atlīdzību, kuru piegādātājs ir saņēmis vai kura tam jāsaņem no pircēja, klienta vai trešās
personas.
5       Šīs pašas direktīvas 13. panta B daļa paredz:
“Ciktāl tas nav pretrunā ar citiem Kopienu noteikumiem, dalībvalstis atbrīvo tālāk [turpmāk] minētās darbības atbilstīgi noteikumiem,
ko tās pieņem, lai nodrošinātu pareizu un godīgu šo atbrīvojumu piemērošanu un lai nepieļautu nekādu nodokļu nemaksāšanu,
apiešanu vai ļaunprātīgu izmantošanu:
[..]
c)      [..] tādu preču piegādes, par kuru iegādi vai ražošanu [izmantošanu] pievienotās vērtības nodoklis [atbilstoši] 17. panta
6. punktam nav kļuvis atskaitāms;
[..].”
6       Sestās direktīvas 17. panta 6. punkts nosaka:
“Ne [vēlāk] kā četrus gadus no šīs direktīvas spēkā stāšanās dienas Padome pēc Komisijas priekšlikuma vienprātīgi lemj, uz
kuriem izdevumiem neattiecas pievienotās vērtības nodokļa atskaitīšana. [..]
Līdz brīdim, kad iepriekšminētās normas stājas spēkā, dalībvalstis var saglabāt visus izņēmumus, kas paredzēti šo valstu likumos
laikā, kad šī direktīva stājas spēkā.”
7       Sestās direktīvas 26.a pants, kas tajā ir iekļauts ar Direktīvas 94/5 1. panta 3. punktu, nosaka īpašu PVN režīmu, ko piemēro
lietotām [mantām], [mākslas priekšmetiem], kolekciju priekšmetiem un senlietām. Saskaņā ar šo 26.a pantu minēto preču piegādes,
ko veicis tirgotājs, kurš ir nodokļu maksātājs, ar nodokli tiek apliktas tikai saistībā ar gūto peļņu, proti, starpību starp
tirgotāja, kas ir nodokļa maksātājs, pieprasīto pārdošanas cenu un nodotās preces pirkuma cenu.
8       Kā izriet no Direktīvas 94/5 trešā un piektā apsvēruma, šī īpašā režīma mērķis ir izvairīties no divkāršas nodokļu uzlikšanas
un nodokļa maksātāju savstarpējas konkurences traucējumiem.
9       Sestās direktīvas 26.a panta A daļas e) punktā tirgotājs, kas ir nodokļu maksātājs, ir definēts kā “nodokļa maksātājs, kas,
veicot saimnieciskas darbības, pērk vai iegādājas savam uzņēmumam, vai pārdošanai importē lietotas mantas”.

Valsts tiesiskais regulējums
10     8. panta 1. punkts Likumā par PVN (
momslov
) ar grozījumiem, kas izdarīti ar 1994. gada 18. maija likumu Nr. 375 un 1994. gada 21. decembra likumu par grozījumiem Nr. 1114
(turpmāk tekstā – “Likums par PVN”), nosaka:
“Piegāde par atlīdzību ir saistīta ar sabiedrības aktīvu pārdošanu gadījumā, ja uzņēmumam ir tiesības uz nodokļu pilnīgu vai
daļēju atskaitīšanu, iegādājoties vai ražojot kādu no aktīviem.”
11     Likuma par PVN 13. panta 2. punkts nosaka:
“Tādu preču piegāde, ko izmanto tikai uzņēmums, kurš ir atbrīvots no PVN atbilstoši šī panta 1. punktam, vai tādu preču piegāde,
par kuru pirkšanu vai iegādi nav tiesību uz nodokļa atskaitīšanu saskaņā ar 9. nodaļas noteikumiem, ir atbrīvota no PVN maksāšanas.”
12     Minētā likuma 9. nodaļā iekļautā 42. panta 1. punkta 7. apakšpunktā ir noteikts, ka uzņēmumi nevar iepriekš atskaitīt nodokli
attiecībā uz “tādu motorizētu transportlīdzekļu iegādi un izmantošanu, ar kuriem ir paredzēts pārvadāt ne vairāk kā 9 personas,
vienlaikus ievērojot 4., 6. un 7. punkta noteikumus”.
13     Minētā 42. panta 6. punkts paredz:
“Uzņēmumi, kas pārdod vai iznomā motorizētus transportlīdzekļus vai kam pieder autoskola, var, neņemot vērā 1. punkta 7. apakšpunkta
noteikumus, atskaitīt nodokli attiecībā uz iegādēm [..], kas ir paredzētas šo darbību veikšanai.”
14     Šī paša likuma 17. nodaļā ir transponēti Direktīvas 94/5 noteikumi par īpašu režīmu, kurš ir piemērojams it īpaši attiecībā
uz lietotām mantām.
15     17. nodaļā iekļautā 69. panta 1. punkts nosaka:
“Uzņēmumi, kas pērk lietotas mantas, mākslas priekšmetus, kolekciju priekšmetus vai senlietas, lai pēc tam tās atkāroti pārdotu,
var, tās atkārtoti pārdodot, maksāt nodokli par attiecīgajām precēm atbilstoši šajā nodaļā paredzētajām normām.”

Pamata prāva un prejudiciālie jautājumi
16
Jyske Finans
nodarbojas ar transportlīdzekļu izpirkumnomu (līzingu). Šīs darbības veikšanai tā iegādājas vai nu jaunus, vai arī lietotus
transportlīdzekļus. Par lietotu transportlīdzekļu iegādi tā nevar atskaitīt cenā iekļauto PVN, ja pārdevēji attiecībā uz transportlīdzekļa
cenu nav varējuši atbilstoši valsts tiesību aktiem deklarēt PVN.
17     No 1999. gada 1. janvāra līdz 2001. gada 31. maijam
Jyske
Finans
izpirkumnomā (līzingā) bija pārdevusi 145 lietotus transportlīdzekļus. Dānijas nodokļu iestādes 2001. gada maijā tai pieprasīja
samaksāt PVN DKK 2 236 413 apmērā (proti, apmēram EUR 299 500), kas pēc to uzskatiem maksājams par veikto atkārtoto pārdošanu.
18
Jyske Finans
šo parādu apstrīdēja
Vestre Landsret
(Rietumu apgabaltiesa), norādot, ka parāda samaksa nozīmētu divkāršu PVN uzlikšanu, jo tai nebija tiesību atskaitīt PVN,
kas ir iekļauts lietotu transportlīdzekļu pirkuma cenā un kas nav deklarēts. Šī sabiedrība apgalvoja, ka nodokļu iestāžu lēmumam
nebija tiesiska pamatojuma Likumā par PVN un ka tas bija pretrunā Sestajai direktīvai. Sabiedrības
Nordania Finans A/S
un
BG
Factoring A/S
iestājās lietā šajā instancē, atbalstot
Jyske Finans
prasījumus.
19
Vestre Landsret
norādīja, ka pamata lieta bija saistīta ar jautājumu par to, vai, pirmkārt, prasība par aplikšanu ar nodokli bija pretrunā
Sestās direktīvas 13. panta B daļas c) punktam un vai, otrkārt,
Jyske Finans
varēja atsaukties uz šīs pašas direktīvas 26.a pantā paredzēto īpašo nodokļu uzlikšanas režīmu saistībā ar peļņu, kas gūta
no lietotu mantu tirdzniecības. Šī tiesa uzskatīja, ka pamata lietas atrisinājums ir atkarīgs no šo divu minētās direktīvas
normu interpretācijas. Šajos apstākļos
Vestre Landsret
nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālos jautājumus:
“1)      Vai Sestās direktīvas [..] 13. panta B daļas c) punkts, aplūkojot to kopsakarā ar 2. panta 1. punktu un 11. panta A daļas
1. punkta a) apakšpunktu, ir interpretējams tādā veidā, ka šīs normas aizliedz dalībvalstij saglabāt tādu tiesisko situāciju,
kāda izriet no tās Likuma par PVN, saskaņā ar kuru nodokļu maksātājam, kas savam uzņēmumam piederošajā īpašumā ir ieguldījis
preces, atšķirībā no lietotu transportlīdzekļu pārdevējiem vai citiem tirdzniecības uzņēmumiem, kuri pārdod lietotus transportlīdzekļus,
ir jāmaksā PVN, pārdodot šīs kapitālieguldījuma preces, pat ja preci tas iegādājies no nodokļu maksātājiem, kas nav deklarējuši
nodokli, kurš ir iekļauts preču cenā, kā rezultātā preces iegādes laikā tam nebija tiesību uz nodokļa atskaitījumu?
2)      Vai Sestās [..] direktīvas 26.a panta A [daļas] e) punkts ir interpretējams tādā veidā, ka jēdziens “tirgotājs, kas ir nodokļu
maksātājs” attiecas tikai uz personām, kuru galvenā darbība ir lietotu transportlīdzekļu pirkšana un pārdošana, ja attiecīgās
lietotās mantas ir iegādātas, lai gūtu peļņu, tās atkārtoti pārdodot, kas ir vienīgais vai galvenais [..] to iegādes mērķis,
vai tomēr šis jēdziens iepriekš izklāstītajos apstākļos attiecas arī uz personām, kas parasti šīs preces to nomas beigās pārdod,
ja šīs pārdošanas darbības papildina uzņēmējdarbību kopumā, kas vērsta galvenokārt uz izpirkumnomu (līzingu)?”

Par prejudiciālajiem jautājumiem

Par pirmo jautājumu
20     Uzdodot pirmo jautājumu, iesniedzējtiesa būtībā vēlas uzzināt, vai Sestās direktīvas 13. panta B daļas c) punkta noteikumi
ir interpretējami tādā veidā, ka atbrīvojums no PVN, kas minētajā normā paredzēts attiecībā uz to preču piegādēm, par kuru
iegādi nepastāvēja tiesības uz nodokļa atskaitījumu atbilstoši minētās direktīvas 17. panta 6. punktam, nepieļauj tādus valsts
tiesību aktus, kas nosaka, ka PVN ir jāmaksā par darbībām, kuras veicot, nodokļu maksātājs pārdod savam uzņēmumam iepirktās
preces, par kuru iegādi no nodokļu maksātāja, kas nav varējis deklarēt PVN, tādējādi nepastāvēja tiesības uz nodokļa atskaitījumu.
21     Vispirms ir jāatgādina, ka termini, kas lietoti, lai raksturotu atbrīvojumus, kuri ir paredzēti Sestās direktīvas 13. pantā,
ir interpretējami šauri, jo šie atbrīvojumi ir atkāpe no vispārējā principa, ka – atbilstoši minētās direktīvas 2. pantam
– PVN tiek piemērots katrai preču piegādei vai sniegtajam pakalpojumam, ko nodokļu maksātājs sniedz par atlīdzību (skat. it
īpaši 2003. gada 20. novembra spriedumu lietā C‑8/01
Taksatorringen
,
Recueil
, I‑13711. lpp., 36. punkts, un 2005. gada 3. marta spriedumu lietā C‑428/02
Fonden
Marselisborg
Lystbådehavn
, Krājums, I‑1527. lpp., 29. punkts).
22     Jāatgādina arī tas, ka saskaņā ar Sestās direktīvas 17. panta 6. punktu tiesību aktus jautājumā par izņēmumu no tiesībām uz
atskaitījumu, kas ir spēkā minētās direktīvas spēkā stāšanās dienā, dalībvalstis drīkst paturēt spēkā līdz brīdim, kad Padome
pieņem šajā pantā paredzētos noteikumus (skat. 2001. gada 14. jūnija spriedumu lietā C‑345/99 Komisija/Francija,
Recueil
, I‑4493. lpp., 19. punkts).
23     Tā kā nevienu no Komisijas priekšlikumiem, ko tā iesniedza Padomei saskaņā ar Sestās direktīvas 17. panta 6. punkta pirmo
daļu, Padome nav pieņēmusi, dalībvalstis savus jau iepriekš pieņemtos tiesību aktus jautājumā par izņēmumu no tiesībām uz
PVN atskaitījumu drīkst paturēt spēkā līdz brīdim, kad Kopienu likumdevējs izstrādā Kopienu atbrīvojumu režīmu un tādējādi
īsteno pakāpenisku valsts tiesību aktu saskaņošanu PVN jomā (iepriekš minētais spriedums lietā Komisija/Francija, 20. punkts).
Tādējādi Kopienu tiesībās līdz pat šim brīdim nav noteikumu, kuros būtu uzskaitīti izdevumi, attiecībā uz kuriem nepastāv
tiesības uz PVN atskaitījumu.
24     Sestās direktīvas 13. panta B daļas c) punktā paredzētais atbrīvojums līdz ar to var attiekties tikai uz tādu preču piegādēm,
par kuru iegādi [personai] nebija tiesību uz atskaitījumu, kā tas paredzēts valsts tiesību aktos. Šajā sakarā šī panta noteikumiem
nav iespējama cita interpretācija, kas ļautu novērst to, ka nodokļu maksātājam, kurš nevarēja izmantot šādu izņēmumu, nodoklis
tiek uzlikts divkārši.
25     Kaut arī tādos valsts tiesību aktos kā pamata lietā esošie ir paredzēts, ka uzņēmums, kas nodarbojas ar motorizētu transportlīdzekļu
iznomāšanu, var atskaitīt nodokli, iegādājoties preces, kas ir paredzētas šīs darbības veikšanai, no tā tomēr izriet, ka uz
transportlīdzekļa iegādi, ko veic šāda veida uzņēmums, neattiecas izņēmums no tiesībām uz nodokļa atskaitījumu atbilstoši
Sestās direktīvas 17. panta 6. punktam minētās direktīvas 13. panta B daļas c) punkta nozīmē. Tādējādi šī transportlīdzekļa
atkārtotu pārdošanu nevar uzskatīt par tādu piegādi, uz kuru attiecas minētā 13. panta B daļas c) punktā paredzētais atbrīvojums.
Tas, ka šādas iegādes rezultātā nav radušās tiesības uz nodokļa atskaitījumu, jo tāpat kā pamata lietā preces ir iegādātas
no pārdevēja, kas pats nav varējis saskaņā ar valsts tiesību aktu prasībām atskaitīt priekšnodokli attiecībā uz transportlīdzekļu
iegādi un tādējādi nav deklarējis maksājamo PVN, neietekmē šīs iegādes kvalifikāciju tā paša 13. panta piemērošanai.
26     Šajos apstākļos uz pirmo jautājumu ir jāatbild tādā veidā, ka Sestās direktīvas 13. panta B daļas c) punkta noteikumi ir interpretējami
tā, ka tie neaizliedz valsts tiesību aktus, kas paredz, ka PVN ir jāmaksā gadījumā, ja nodokļu maksātājs atkārtoti pārdod
tādas preces, kuras tas ir iegādājies savam uzņēmumam un uz kuru iegādi neattiecās izņēmums no tiesībām uz nodokļa atskaitījumu
atbilstoši minētās direktīvas 17. panta 6. punktam, kaut arī saistībā ar minēto [preču] iegādi no nodokļu maksātāja, kas nevarēja
deklarēt PVN, neradās tiesības uz atskaitījumu.

Par otro jautājumu
27     Uzdodot otro jautājumu, iesniedzējtiesa būtībā vēlas uzzināt, vai nodokļu maksātāju, kas, veicot saimniecisko darbību, pārdod
lietotus transportlīdzekļus, kurus tas iegādājies, lai tos izmantotu savas līzinga darbības veikšanai, var uzskatīt par “tirgotāju,
kas ir nodokļu maksātājs” Sestās direktīvas 26.a panta nozīmē.
28     Šis pants, kas ir pieņemts ar Direktīvu 94/5, ievieš īpašu nodokļu režīmu saistībā ar peļņu, kuru tirgotājs, kas ir nodokļu
maksātājs, guvis, piegādājot lietotas mantas, mākslas priekšmetus, kolekciju priekšmetus vai senlietas.
29     Jāatgādina, ka Sestās direktīvas 26.a panta A daļas e) punkta noteikumos tirgotājs, kas ir nodokļu maksātājs, ir definēts
kā nodokļu maksātājs, kurš, veicot saimnieciskas darbības, pērk vai iegādājas savam uzņēmumam, vai pārdošanai importē lietotas
mantas, mākslas priekšmetus, kolekciju priekšmetus vai senlietas.
30     Sestās direktīvas dažādu valodu versijas, tostarp angļu valodas versija, ļauj domāt, ka vārds “atkārtotai pārdošanai” attiecas
tikai uz darbības vārdu “importē”, kas ir tieši aiz tā. Līdz ar to varētu pieļaut, ka attiecībā uz iegādes darbībām, uz kurām
attiecas strīds pamata lietā, Sestās direktīvas tekstā nav prasības, ka ieinteresētajai personai lietotas mantas iegādes brīdī
ir jābūt nodomam to atkāroti pārdot, lai šo personu varētu uzskatīt par tirgotāju, kas ir nodokļu maksātājs, atbilstoši definīcijai.
Šajos apstākļos nebūtu nekāda pamata šo definīciju nepiemērot līzinga uzņēmumam, kas tāpat kā
Jyske
Finans
, veicot saimniecisko darbību, pērk lietotas mantas.
31     Šajā sakarā ir jāatgādina, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru Kopienu tiesību normas ir interpretējamas un piemērojamas vienveidīgi,
ņemot vērā visu Kopienu oficiālo valodu versijas (šajā sakarā skat. it īpaši 1967. gada 5. decembra spriedumu lietā 19/67
Van der Vecht
,
Recueil
, 445., 456. lpp.; 1997. gada 17. jūlija spriedumu lietā C‑219/95 P
Ferriere Nord
/Komisija,
Recueil
, I‑4411. lpp., 15. punkts, un 2004. gada 29. aprīļa spriedumu lietā C‑371/02
Björnekulla Fruktindustrier
,
Recueil
, I‑5791. lpp., 16. punkts). Gadījumā, ja Kopienu tiesību normas teksts dažādu valodu versijās atšķiras, attiecīgā norma ir
jāinterpretē atkarībā no tā tiesiskā regulējuma vispārējās struktūras un mērķa, kurā šī norma ietilpst (2000. gada 9. marta
spriedums lietā C‑437/97
EKW
un
Wein & Co
,
Recueil
, I‑1157. lpp., 42. punkts, un 2004. gada 1. aprīļa spriedums lietā C‑1/02
Borgmann
,
Recueil
, I‑3219. lpp., 25. punkts).
32     No Direktīvas 94/5 otrā, trešā un piektā apsvēruma izriet, ka Kopienu likumdevējs bija paredzējis noteiktā veidā saskaņot
ļoti atšķirīgos režīmus, kas tolaik bija piemērojami dalībvalstīs jautājumā par lietotu mantu, mākslas priekšmetu, kolekciju
priekšmetu vai senlietu aplikšanu ar nodokļiem, lai izvairītos no divkāršas nodokļu uzlikšanas un konkurences traucējumiem
gan minētajās dalībvalstīs, gan dalībvalstu savstarpējās attiecībās. Šajos apstākļos vārda “atkārtotai pārdošanai” attiecināšana
tikai uz importu būtu pretrunā vispārējam mērķim, ko tādējādi ir noteicis Kopienu likumdevējs, lai ieviestu vienotu režīmu
attiecībā uz lietotām mantām, mākslas priekšmetiem, kolekciju priekšmetiem vai senlietām. Tādēļ ir jāuzskata, ka minētais
vārds attiecas arī uz iegādi vai izmantošanu uzņēmuma vajadzībām.
33     Līdz ar to ir svarīgi atbildēt uz jautājumu par to, vai gadījumā, kad Sestajā direktīvā ir minēts tirgotājs, kas ir nodokļu
maksātājs, kurš “atkārtotai pārdošanai” pērk lietotas mantas, tā attiecas tikai uz nodokļu maksātāju, kas pēc preces iegādes
veic tikai galvenokārt tehniskas transportlīdzekļa sagatavošanas darbības, lai šos transportlīdzekļus tieši un nekavējoties
atkārtoti pārdotu, vai tomēr tā attiecas arī uz nodokļu maksātāju, kas pirms transportlīdzekļu pārdošanas tos iznomā. Šāda
iznomāšana, ņemot vērā tās mērķi, faktiski notiek neatkarīgi no pārdošanas, kas var arī notikt tikai pēc ļoti ilga laika posma
vai pat nenotikt, ņemot vērā tādus transportlīdzekļu iznomāšanai raksturīgus neparedzamus faktorus kā, piemēram, nolietošanos
vai iznīcināšanu. Proti, ir svarīgi zināt, vai tirgotāja, kas ir nodokļu maksātājs, definīcija attiecas arī uz tādu situāciju
kā pamata lietā esošā, kurā attiecīgajam nodokļu maksātājam lietotu mantu atkārtota pārdošana to iegādes brīdī faktiski nav
galvenais mērķis, bet gan tikai otršķirīgs mērķis, kas papildina lietotu mantu iznomāšanas mērķi.
34     Ir jāatgādina – lai noteiktu Kopienu tiesību normas piemērojamību, ir jāņem vērā gan tās formulējums, gan situācija, kādā
tā ir pieņemta, gan arī tās mērķi (1992. gada 15. oktobra spriedums lietā C‑162/91
Tenuta il Bosco
,
Recueil
, I‑5279. lpp., 11. punkts; 2003. gada 16. janvāra spriedums lietā C‑315/00
Maierhofer
,
Recueil
, I‑563. lpp., 27. punkts, un 2004. gada 15. jūlija spriedums lietā C‑321/02
Harbs
, Krājums, I‑7101. lpp., 28. punkts).
35     Režīms, kas nosaka nodokļu uzlikšanu peļņai, ko tirgotājs, kurš ir nodokļu maksātājs, guvis, piegādājot lietotas mantas, mākslas
priekšmetus, kolekciju priekšmetus vai senlietas, ir īpašs PVN režīms, kas ir uzskatāms par atkāpi no Sestajā direktīvā paredzētā
vispārējā režīma un kas tāpat kā visi citi minētās direktīvas 24., 25. un 26. pantā paredzētie īpašie režīmi ir jāpiemēro
tikai tiktāl, ciktāl tas ir nepieciešams, lai sasniegtu direktīvas mērķi (skat. attiecīgi 1998. gada 22. oktobra spriedumu
apvienotajās lietās C‑308/96 un C‑94/97
Madgett
un
Baldwin
,
Recueil
, I‑6229. lpp., 34. punkts – attiecībā uz 26. pantā paredzētā režīma piemērošanu, un iepriekš minēto spriedumu lietā
Harbs
, 27. punkts – attiecībā uz 25. pantā paredzētā režīma piemērošanu).
36     Tomēr Sestās direktīvas 26.a pantā izmantotā formulējuma interpretācijai ir jāatbilst ar šo pantu izveidotā īpašā režīma izvirzītajiem
mērķiem, kā arī nodokļu neitralitātes principa prasībām, kas ir raksturīgas kopējai PVN sistēmai.
37     Šajā sakarā ir svarīgi norādīt, ka Direktīvas 94/5 trešajā un piektajā apsvērumā ir izteikts Kopienu likumdevēja nodoms izvairīties
no divkāršas nodokļu uzlikšanas un konkurences traucējumiem (skat. 2004. gada 1. aprīļa spriedumu lietā C‑320/02
Stenholmen
,
Recueil
, I‑3509. lpp., 25. punkts).
38     Ar nodokli apliekot pilnu pārdošanas cenu, kura ir noteikta par transportlīdzekļa piegādi, ko ir veicis līzinga uzņēmums,
kurš to iegādājies lietotu, kaut arī šīs iegādes brīdī tas nevarēja atskaitīt PVN, kas joprojām bija iekļauts pirkuma cenā,
varētu rasties situācija, kurā nodokļi tiek uzlikti divreiz.
39     Nodokļu neitralitātes princips, uz kuru ir balstīta ar Sesto direktīvu ieviestā kopējā PVN sistēma, aizliedz uzņēmumiem, kas
veic vienādas darbības, piemērot atšķirīgus nosacījumus jautājumā par PVN iekasēšanu (skat. 2004. gada 16. septembra spriedumu
lietā C‑382/02
Cimber
Air
, Krājums, I‑8379. lpp., 23. un 24. punkts).
40     Lietotu transportlīdzekļu tirgū nodokļa uzlikšana pilnai pārdošanas cenai, kas ir noteikta par piegādi, kuru ir veicis līzinga
uzņēmums, radītu konkurences traucējumus, kas nelabvēlīgi ietekmētu šos pēdējos minētos uzņēmumus un būtu labvēlīgi lietotu
transportlīdzekļu tirdzniecības uzņēmumiem, uz kuriem attiecas režīms, kas paredz peļņas aplikšanu ar nodokli. Lai tiktu ievērota
pircēju tiesiskā paļāvība, ka viņiem par vienādas kvalitātes transportlīdzekļiem būs jāmaksā vienāda cena neatkarīgi no tā,
vai tās pārdod lietotu transportlīdzekļu tirdzniecības uzņēmums vai līzinga uzņēmums, pēdējam minētajam nebūtu pamata šajā
cenā iekļaut PVN summu, kas tam jāmaksā, līdz ar to par šādu summu samazinot savu peļņu.
41     Tādējādi Sestās direktīvas 26.a pantā paredzētā režīma piemērošana līzinga uzņēmumiem, kas darbojas minētajos apstākļos, ļauj
precīzi sasniegt mērķi, kuru Kopienu likumdevējs ir izvirzījis, pieņemot šo režīmu, proti, izvairīties no divkāršas nodokļu
uzlikšanas un konkurences traucējumiem lietotu mantu tirdzniecības jomā.
42     Šajos apstākļos, ņemot vērā Sestās direktīvas 26.a panta mērķus, šis pants ir interpretējams tādā veidā, ka tirgotāju, kas
ir nodokļu maksātāji, kategorijā ietilpst arī lietotu transportlīdzekļu līzinga uzņēmums, ja transportlīdzekļu pārdošana ir
daļa no tā darbības un mērķis transportlīdzekļus atkārtoti pārdot pastāv jau to iegādes brīdī, pat ja atkārtotai pārdošanai
ir tikai otršķirīgs raksturs salīdzinājumā ar iznomāšanu.
43     Vēl arī ir jānorāda, ka atklātās tiesas sēdes laikā Komisija norādīja, ka dalībvalstis nav pieņēmušas saistībā ar “Septītās
direktīvas” projektu tām izteikto priekšlikumu pieņemt kopēju režīmu nodokļu uzlikšanai par lietotu mantu piegādēm, kurā,
lai izvairītos arī no divkāršas nodokļu uzlikšanas, ir paredzēts atmaksāt PVN par preci, kas lietota pirms tās galīgās atkārtotas
pārdošanas, lai tādējādi varētu gan atskaitīt šo PVN, gan nodokli uzlikt pilnai pārdošanas cenai. Līdz ar to, pat ja pieņem,
ka
de lege ferenda
šāda sistēma vai cita veida sistēma būtu ļāvusi jau iepriekš nodrošināt PVN iekasēšanu par šādām piegādēm, nevar iebilst
pret interpretāciju, ko Tiesa ir sniegusi par Sestās direktīvas 26.a pantu, kas ir vienīgā Kopienu tiesību norma, kas šobrīd
ir piemērojama attiecībā uz šo gadījumu.
44     Ņemot vērā visu iepriekš minēto, uz otro jautājumu ir jāatbild tā, ka Sestās direktīvas 26.a panta A daļas e) punkts ir interpretējams
tādā veidā, ka uzņēmumu, kurš, veicot saimniecisko darbību, pārdod transportlīdzekļus, ko tas iegādājies lietotus, lai tos
izmantotu savai līzinga darbībai, un kuram lietotas mantas iegādes brīdī atkārota pārdošana nav galvenais, bet gan tikai otršķirīgs
mērķis, kas papildina mērķi to iznomāt, var uzskatīt par “tirgotāju, kurš ir nodokļu maksātājs” šīs normas nozīmē.

Par tiesāšanās izdevumiem
45     Attiecībā uz lietas dalībniekiem pamata lietā šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par
tiesāšanās izdevumiem. Tiesāšanās izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, izņemot minēto lietas dalībnieku tiesāšanās
izdevumus, nav atlīdzināmi.
Ar šādu pamatojumu Tiesa (trešā palāta) nospriež:
1)
13. panta B daļas c) punkts Padomes 1977. gada 17. maija Sestajā direktīvā 77/388/EEK par to, kā saskaņojami dalībvalstu tiesību
akti par apgrozījuma nodokļiem – Kopēja pievienotās vērtības nodokļu sistēma: vienota aprēķinu bāze, ar grozījumiem, kas izdarīti
ar Padomes 1994. gada 14. februāra Direktīvu 94/5/EK, ir interpretējams tādā veidā, ka tas neaizliedz valsts tiesību aktus,
kas paredz, ka pievienotās vērtības nodoklis ir jāmaksā gadījumā, ja nodokļu maksātājs pārdod preces, kuras tas ir iegādājies
savam uzņēmumam un kuru iegādei nebija piemērojams izņēmums no tiesībām uz nodokļa atskaitījumu atbilstoši 17. panta 6. punktam
minētajā Direktīvā 77/388 ar grozījumiem, kaut arī saistībā ar minēto [preču] iegādi no nodokļu maksātāja, kas nevarēja deklarēt
pievienotās vērtības nodokli, neradās tiesības uz atskaitījumu;
2)
26.a panta A daļas e) punkts Sestajā direktīvā 77/388 ar grozījumiem, kas izdarīti ar Direktīvu 94/5, ir interpretējams tādā
veidā, ka uzņēmumu, kurš, veicot saimniecisko darbību, atkāroti pārdod transportlīdzekļus, ko tas iegādājies lietotus, lai
tos izmantotu savai līzinga darbībai, un kuram lietotas mantas iegādes brīdī atkārtota pārdošana nav galvenais, bet gan tikai
otršķirīgs mērķis, kas papildina mērķi to iznomāt, var uzskatīt par “tirgotāju, kas ir nodokļu maksātājs” šīs normas nozīmē.
[Paraksti]
*
Tiesvedības valoda – dāņu.