CELEX: 62002CJ0111
Appel
tjenestemænd
midlertidig tjeneste ved en politisk gruppe i Parlamentet
beslutning om at bringe den midlertidige tjeneste til ophør
kontradiktionsprincippet

Ved appelskrift indleveret til Domstolens Justitskontor den 25. marts 2002 har Europa-Parlamentet i medfør af artikel 49 i
EF-statutten for Domstolen iværksat appel af dom afsagt af Retten i Første Instans den 23. januar 2002 i sag T-237/00, Reynolds
mod Parlamentet (Sml. II, s.  163, herefter »den appellerede dom«), hvorved Retten dels annullerede den af Parlamentets generalsekretær
den 18. juli 2000 trufne afgørelse om at bringe Reynolds’ midlertidige tjeneste i den politiske gruppe »Demokratiernes og
Mangfoldighedens Europa« (herefter »DME-gruppen«) til ophør og om at genindsætte ham i Generaldirektoratet for Informations-
og Pressetjenesten med virkning fra den 15. juli 2000 (herefter »den anfægtede afgørelse«), dels tilpligtede Parlamentet at
erstatte Reynolds den økonomiske og ikke-økonomiske skade, han har lidt på grund af denne afgørelse.
De faktiske omstændigheder i sagen
De faktiske omstændigheder i sagen, som de fremgår af den appellerede dom, kan sammenfattes på følgende måde.
I september 1999 offentliggjorde Parlamentet en meddelelse om en ledig stilling som generalsekretær for DME-gruppen.
Reynolds, som var tjenestemand ved Parlamentets Generaldirekorat for Informations- og Pressetjenesten i lønklasse LA5, tredje
løntrin, ansøgte om stillingen.
Ved skrivelse af 12. november 1999 meddelte DME-gruppens formand Parlamentets generalsekretær, at gruppens bestyrelse havde
truffet beslutning om at udnævne Reynolds i stillingen som generalsekretær og anmodede ham om at give sin godkendelse til,
at Reynolds gjorde midlertidig tjeneste i denne gruppe.
Ved afgørelse af 11. januar 2000 bekræftede Parlamentets generalsekretær, at Reynolds i medfør af artikel 37, stk. 1, litra
a), i vedtægten for tjenestemænd i De Europæiske Fællesskaber (herefter »vedtægten«) gjorde midlertidig tjeneste ved DME-gruppen
i lønklasse A2, første løntrin, for en periode på et år fra den 22. november 1999 til den 30. november 2000.
Den 18. maj 2000 meddelte formanden for DME-gruppen for første gang Reynolds, at det under et møde for medlemmer af gruppens
bestyrelse, der var blevet afholdt nogle timer før, var blevet tilkendegivet af visse undergrupper, at de havde mistet tilliden
til ham, hvorfor det var blevet besluttet ikke at forlænge hans midlertidige tjeneste i DME-gruppen efter den 30. november
2000.
Den 24. maj 2000 bekræftede formanden for DME-gruppen under en anden samtale med Reynolds, at den politiske gruppe ønskede
at skille sig af med ham. Samme dag meddelte Reynolds formanden, at han ville rejse bort i fire uger for at tænke lidt over
tingene, hvilket gruppens formand accepterede. I øvrigt konsulterede han sin læge, som fastslog, at han var uarbejdsdygtig
på grund af sygdom.
Efter den 24. maj 2000 mødte Reynolds ikke længere på arbejde på grund af sygdom.
Den 23. juni 2000 indgav Reynolds i medfør af vedtægtens artikel 90 en klage til Parlamentets generalsekretær over en række
handlinger, som han fandt bebyrdende for ham i udøvelsen af hans funktioner i DME-gruppen. Reynolds anmodede om, at der blev
truffet beslutning om at bringe disse handlinger til ophør, og at de negative virkninger heraf blev afhjulpet. Han understregede
dog, at han på trods heraf ikke agtede at søge sin afsked fra stillingen som generalsekretær for denne gruppe.
Samme dag indgav Reynolds en formel begæring til Revisionsrettens formand om en undersøgelse af DME-gruppens regnskaber, hvori
han præciserede dels, at en sådan undersøgelse var såvel i gruppens som i offentlighedens interesse, dels at man havde hindret
ham i at få adgang til gruppens regnskaber.
Ved skrivelse af 30. juni 2000 gav DME-gruppens formand, efter at være blevet informeret, bl.a. af pressen, om, at Reynolds
havde indgivet den nævnte begæring til Revisionsretten, Revisionsrettens formand meddelelse om, at Revisionsretten kunne få
adgang til gruppens regnskaber.
Den 1. juli 2000 udfærdigede Reynolds et memorandum, hvori han i detaljer redegjorde for sine erfaringer fra sin midlertidige
tjeneste i DME-gruppen.
Den 4. juli 2000 anmodede DME-gruppens formand, efter at der var blevet truffet beslutning herom af gruppens bestyrelse, Parlamentets
generalsekretær om snarest muligt at bringe Reynolds’ midlertidige tjeneste til ophør.
Den 18. juli 2000 besluttede Parlamentets generalsekretær i sin egenskab af ansættelsesmyndighed at bringe Reynolds’ midlertidige
tjeneste i tjenestens interesse i DME-gruppen til ophør med virkning fra den 14. juli om aftenen (den anfægtede afgørelses
artikel 1) og at genindsætte ham i en stilling som ledende oversætter ved Parlamentets Generaldirektorat for Informations-
og Pressetjenesten i lønklasse LA5, tredje løntrin, med virkning fra den 15. juli 2000.
Efter at have indgivet en klage over den anfægtede afgørelse anlagde Reynolds den 8. september 2000 sag mod Parlamentet ved
Retten med påstand om annullation af afgørelsen og om erstatning.
Den appellerede dom
Til støtte for påstanden om annullation fremførte Reynolds syv anbringender, hvorefter der foreligger en tilsidesættelse af
vedtægtens artikel 38, kontradiktionsprincippet, begrundelsespligten, aftalen fra november 1974 om overførsel af ansatte fra
de politiske grupper, princippet om beskyttelse af den berettigede forventning, omsorgspligten samt magtfordrejning.
Efter at Retten havde udtalt i den appellerede doms præmis 42, at det fremgik klart i sagen, at Reynolds på tidspunktet for
sagens anlæg havde en personlig interesse i at kræve annullation af den anfægtede afgørelse, som var bebyrdende for ham, fastslog
Retten i dommens præmis 43, at Parlamentets anbringender om afvisning af sagen, som var fremført under henvisning til, at
Reynolds ikke havde nogen interesse i at opnå en sådan annullation, ikke kunne tages til følge.
Hvad angår realiteten behandlede Retten først anbringendet om tilsidesættelsen af vedtægtens artikel 38.
Vedrørende denne bestemmelse anførte Reynolds, at den ikke giver ansættelsesmyndigheden mulighed for at bringe den midlertidige
tjeneste til ophør i tjenestens interesse inden udløbet af den oprindeligt fastsatte periode.
Retten bemærkede i den appellerede doms præmis 49, at varigheden af den midlertidige tjeneste i tjenestens interesse ifølge
vedtægtens artikel 38, litra b), fastsættes af ansættelsesmyndigheden.
Retten udtalte i den appellerede doms præmis 50, at denne bestemmelse må fortolkes således, at ansættelsesmyndigheden på et
hvilket som helst tidspunkt har beføjelse til at ændre den periode, der oprindeligt er fastsat for den midlertidige tjeneste,
og dermed har beføjelse til at bringe tjenesten til ophør inden periodens udløb, såfremt det er nødvendigt for at sikre, at
den midlertidige tjeneste er i overensstemmelse med tjenestens interesse.
Hvad angår dette spørgsmål fandt Retten i den appellerede doms præmis 52, at ansættelsesmyndigheden i den foreliggende sag
korrekt havde antaget, at den kunne gøre brug af sin kompetence til at bringe Reynolds’ midlertidige tjeneste i DME-gruppen
til ophør, når den havde modtaget en udtrykkelig ansøgning fra gruppens formand om, at dette skete snarest muligt. En sådan
ansøgning måtte nemlig efter Rettens opfattelse i sig selv give grund til at antage, at den midlertidige tjeneste ikke længere
var i tjenestens interesse. Det gjaldt så meget mere, som ansættelsesmyndigheden allerede, før den modtog den udtrykkelige
ansøgning fra gruppens formand, var informeret om de spændinger, der var opstået som følge af Reynolds’ midlertidige tjeneste.
Retten forkastede derfor det første anbringende i den appellerede doms præmis 53.
Retten behandlede for det andet anbringendet om tilsidesættelsen af kontradiktionsprincippet.
Den bemærkede i den appellerede doms præmis 77, at det først måtte undersøges, om der var grund til at anvende den retspraksis
i sagen, hvorefter en tjenestemand ikke har nogen legitim interesse i at kræve en afgørelse annulleret på grund af en formel
mangel, når ansættelsesmyndigheden var forpligtet til at handle, som den har gjort.
Vedrørende dette spørgsmål fastslog Retten i den appellerede doms præmis 80, at det generelt må antages, at det er en afgørende
forudsætning for, at ansættelsesmyndigheden kan udøve sin beføjelse til at bringe en midlertidig tjeneste til ophør inden
udløbet af den oprindeligt fastsatte periode, at der er indgivet en sådan anmodning fra den tjenestegren eller person, hos
hvem den pågældende tjenestemand gør midlertidig tjeneste.
Retten fastslog i den appellerede doms præmis 81, at selv om det er en afgørende forudsætning, at der indgives en anmodning
om, at den pågældendes midlertidige tjeneste bringes til ophør i tjenestens interesse, er dette ikke ensbetydende med, at
ansættelsesmyndigheden ikke har noget som helst skøn på dette område, og at den er forpligtet til at efterkomme anmodningen.
Retten fremhævede, at ansættelsesmyndigheden ved modtagelsen af en sådan anmodning i hvert fald er forpligtet til neutralt
og objektivt at efterprøve dels, at der ikke er nogen tvivl om, at den indgivne anmodning udgør en gyldig meningstilkendegivelse
fra den tjenestegren eller person, hos hvem den pågældende tjenestemand gør midlertidig tjeneste, dels at den ikke skyldes
åbenbart ulovlige hensyn.
Af disse grunde fandt Retten i den appellerede doms præmis 83, at gældende retspraksis, hvorefter Reynolds ikke har nogen
legitim interesse i at kræve en afgørelse annulleret på grund af formmangler, når administrationen ikke kan udøve noget skøn,
men er forpligtet til at handle, som den har gjort, ikke kunne anvendes her i sagen.
Retten præciserede i den appellerede doms præmis 84, at de øvrige argumenter, som parterne havde fremført vedrørende anbringendet
om, at kontradiktionsprincippet er tilsidesat, måtte undersøges på grundlag af denne konstatering.
Retten erindrede i den appellerede doms præmis 86 om, at kontradiktionsprincippet ifølge fast retspraksis udgør et grundlæggende
fællesskabsretligt princip for enhver procedure over for en person, som kan munde ud i en retsakt, der indeholder et klagepunkt
mod den pågældende, og at dette princip skal overholdes, selv om der ikke er fastsat nogen udtrykkelige bestemmelser i ordningen
vedrørende den pågældende procedure (jf. i denne retning Rettens dom af 6.5.1997, sag T-169/95, Quijano mod Kommissionen,
Sml.Pers. I-A, s. 91, og II, s. 273, præmis 44, og af 15.6.2000, sag T-211/98, F mod Kommissionen, Sml.Pers. I-A, s. 107,
og II, s. 471, præmis 28).
Retten fremhævede i den appellerede doms præmis 87, at den anfægtede afgørelse var bebyrdende for Reynolds, således som den
i forvejen havde fremhævet i dommens præmis 42. Retten fastslog følgelig, at ansættelsesmyndigheden var forpligtet til at
høre Reynolds, inden den vedtog den anfægtede afgørelse.
Endvidere fandt Retten i den appellerede doms præmis 94, at forskriften i vedtægtens artikel 90 om indgivelse af en forudgående
klage ikke uden videre udelukker, at ansættelsesmyndigheden kan være forpligtet til at høre den pågældende tjenestemand, inden
den vedtager en for ham bebyrdende afgørelse.
Desuden fremhævede Retten i den appellerede doms præmis 98, at princippet om parallelitet i formkravene kræver, at pligten
for ansættelsesmyndigheden til at høre tjenestemanden, før den beslutter at lade ham gøre midlertidig tjeneste i anden stilling
i tjenestens interesse i henhold til vedtægtens artikel 38, litra a), også påhviler den, når den beslutter at fastsætte eller
ændre varigheden af en midlertidig tjeneste i tjenestens interesse i henhold til vedtægtens artikel 38, litra b).
Retten fastslog i den appellerede doms præmis 109, at ansættelsesmyndigheden ikke havde opfyldt sin pligt til fornøden høring
af Reynolds inden vedtagelsen af den anfægtede afgørelse.
Den udtalte endvidere i den appellerede doms præmis 112, at kontradiktionsprincippet må anses for tilsidesat, såfremt der
bevisligt ikke er foretaget den fornødne høring af den pågældende tjenestemand inden vedtagelsen af den for ham bebyrdende
afgørelse, og såfremt det ikke med rimelighed kan udelukkes, at denne tilsidesættelse særligt kan have påvirket afgørelsens
indhold.
I så henseende fremhævede Retten i den appellerede doms præmis 113, at det med rimelighed alene kan udelukkes, at en forudgående
høring særligt kan have påvirket den bebyrdende afgørelses indhold, såfremt det godtgøres, at beslutningsmyndigheden ikke
kunne udøve noget skøn, men var forpligtet til at handle, som den gjorde.
Retten fastslog i den appellerede doms præmis 114 under henvisning til dommens præmis 81, at det fremgik klart, at ansættelsesmyndigheden
i den foreliggende sag rådede over et skøn – som ganske vist var begrænset, men dog ikke var udelukket – vedrørende udøvelsen
af beføjelsen til at bringe Reynolds’ midlertidige tjeneste til ophør inden udløbet af den oprindeligt fastsatte periode.
Efter Rettens opfattelse kunne det derfor ikke helt udelukkes, at en forudgående høring af Reynolds i den foreliggende sag
særligt kunne have påvirket den anfægtede afgørelses indhold.
Retten tilføjede i den appellerede doms præmis 115, at den ikke kunne sætte sig i stedet for den administrative myndighed
og efterprøve, om der i den foreliggende sag fandtes omstændigheder, som særligt kunne påvirke den anfægtede afgørelses indhold.
På grundlag af det anførte fandt Retten i den appellerede doms præmis 117, at anbringendet om kontradiktionsprincippets tilsidesættelse
måtte tages til følge, således at den anfægtede afgørelse burde annulleres, uden at det var nødvendigt at gennemgå de øvrige
af Reynolds fremførte anbringender.
Hvad angår erstatningspåstanden tilpligtede Retten i den appellerede doms præmis 149 og 150 Parlamentet til at betale Reynolds
et beløb svarende til forskellen mellem det vederlag, han ville have oppebåret som tjenestemand i midlertidig tjeneste i lønklasse
A2, første løntrin, og det vederlag, han oppebar efter sin genindsættelse i lønklasse LA5, tredje løntrin, for perioden fra
den 15. juli til den 30. november 2000, tillige med 5,25% i renter fra datoen for de pågældende beløbs forfaldstidspunkt,
indtil faktisk betaling sker.
Hvad angår kravet om erstatning for ikke-økonomisk skade fastslog Retten i den appellerede doms præmis 153, at Reynolds’ krav
om erstatning for den ikke-økonomiske skade, han hævdede at have lidt på grund af den af DME-gruppen og visse af dens medlemmer
»udviste adfærd«, ikke kunne antages til realitetsbehandling, da han ikke havde fulgt den foreskrevne administrative procedure.
Derimod fremhævede Retten i den appellerede doms præmis 154, at vedtagelsen af den anfægtede afgørelse blot forværrede den
ikke-økonomiske skade, som Reynolds allerede havde lidt. Til godtgørelse af denne skade fandt Retten, at der burde træffes
bestemmelse om, at Parlamentet tilpligtedes at betale Reynolds et symbolsk beløb på 1 EUR.
Appellen
Under appelsagen har Parlamentet nedlagt påstand om, at Domstolen ophæver den appellerede dom, og at den træffer endelig afgørelse
i sagen, hvorved Parlamentet frifindes, eller at sagen hjemvises til Retten med henblik på, at denne træffer fornyet afgørelse.
Parlamentet har endvidere nedlagt påstand om, at det frifindes for Reynolds’ subsidiære modpåstand.
Parlamentet har til støtte for sine påstande fremført fire anbringender, hvorefter Retten har overtrådt fællesskabsretten,
navnlig hvad angår forpligtelsen til at begrunde domme, og tilsidesat kontradiktionsprincippet.
Reynolds har nedlagt påstand om forkastelse af Parlamentets appel. I sin subsidiære modpåstand har han nedlagt påstand om,
at Domstolen ophæver punkt 4 i den appellerede doms konklusion og træffer endelig afgørelse i sagen, hvorved hans erstatningskrav
tages til følge hvad angår påstanden om erstatning for den ikke-økonomiske skade, han har lidt, eller at sagen hjemvises til
Retten med henblik på, at denne på ny træffer afgørelse vedrørende erstatningspåstanden.
Vedrørende appellen
Med det tredje anbringende, som skal behandles først, gør Parlamentet gældende, at Rettens betragtninger, hvorefter tjenestemanden
skal høres, inden der træffes en foranstaltning, som er bebyrdende for ham, strider mod Fællesskabets retsinstansers faste
praksis vedrørende kontradiktionsprincippet.
Reynolds bestrider, at Retten har tilsidesat denne praksis.
Indledningsvis bemærkes, at en tjenestemand ifølge vedtægtens artikel 37, stk. 1, litra a), andet led, i tjenestens interesse
kan pålægges at gøre midlertidig tjeneste hos en af Parlamentets politiske grupper.
Selv om det tilkommer ansættelsesmyndigheden at træffe afgørelse såvel om at pålægge en tjenestemand at gøre midlertidig tjeneste
hos en politisk gruppe som at bringe hans tjeneste til ophør, er den forpligtet til at respektere det valg, som foretages
af den politiske gruppe, der ytrer ønske om en sådan foranstaltning.
De politiske grupper råder over et skøn ved valget af de medarbejdere, som de ønsker at ansætte til at udføre midlertidige
funktioner i gruppen, og ved en beslutning om at bringe disses ansættelse til ophør.
Dette skøn er navnlig begrundet i den særlige karakter af de funktioner, som skal udføres hos en politisk gruppe, og i, at
det i et sådant politisk miljø er nødvendigt at bevare et gensidigt tillidsforhold mellem gruppen og de tjenestemænd, som
udfører midlertidig tjeneste i gruppen.
Når de pågældende tjenestemænd accepterer at udføre sådanne midlertidige funktioner hos en politisk gruppe, må de være klar
over, at gruppen kan tænkes at ville afbryde ansættelsesforholdet inden udløbet af den periode, der oprindeligt er fastsat
for den midlertidige tjeneste.
Hvad angår en tjenestemand som Reynolds, der gjorde midlertidig tjeneste for at udøve funktionen som generalsekretær hos en
politisk gruppe ved Parlamentet, er det ubestridt, at han blev ansat til udførelse af en særlig opgave af i det væsentlige
politisk beskaffenhed (jf. dom af 18.10.1977, sag 25/68, Schertzer mod Parlamentet, Sml. s. 1729, præmis 42).
Det er en nødvendig forudsætning for, at en tjenestemand kan udføre en sådan opgave, at det gensidige tillidsforhold, som
etableres mellem ham og den politiske gruppe ved ansættelsen, opretholdes, så længe den midlertidige tjeneste varer.
Hvis den pågældende politiske gruppe finder, at der ikke længere består et sådant gensidigt tillidsforhold, kan den ensidigt
afbryde tjenestemandens ansættelse inden udløbet af den periode, der oprindeligt er fastsat for den midlertidige tjeneste.
Når der ikke længere består et sådant gensidigt tillidsforhold, hvad grunden hertil end er, er den pågældende tjenestemand
nemlig ikke længere i stand til at udføre sin opgave. I en sådan situation er det derfor i overensstemmelse med god forvaltning,
at den pågældende institution snarest muligt træffer en afgørelse i forhold til tjenestemanden, hvorved den bringer den midlertidige
tjeneste til ophør (jf. analogt dom af 12.7.1979, sag 124/78, List mod Kommissionen, Sml. s. 2499, præmis 13, og af 12.11.1996,
sag C-294/95 P, Ojha mod Kommissionen, Sml. I, s. 5863, præmis 41 og 42).
Ganske vist kan en sådan afgørelse i proceduremæssig henseende være bebyrdende for tjenestemanden, hvorfor han har en personlig
interesse i at få den annulleret, således som Retten med føje fastslog i den appellerede doms præmis 42, da den tog stilling
til et anbringende om afvisning. Heraf kan man imidlertid ikke uden videre drage den slutning – uden at tage hensyn til karakteren
af den procedure, der er anvendt over for den pågældende – at ansættelsesmyndigheden var forpligtet til at høre Reynolds,
inden den vedtog den anfægtede afgørelse, således som Retten fejlagtigt gjorde i dommens præmis 87.
Som angivet ovenfor i denne doms præmis 50-52, må en tjenestemand, som accepterer at udføre en tjeneste af meget speciel karakter,
såsom funktionen som generalsekretær ved en politisk gruppe i Parlamentet, være klar over, at gruppen skønsmæssigt kan bringe
ansættelsen til ophør på et hvilket som helst tidspunkt, navnlig hvis der ikke længere består et gensidigt tillidsforhold
mellem gruppen og ham.
Når en politisk gruppe ved Parlamentet over for ansættelsesmyndigheden ytrer ønske om at bringe en tjenestemands midlertidige
tjeneste i gruppen til ophør, er ansættelsesmyndigheden principielt forpligtet til at efterkomme denne begæring snarest muligt
efter at have efterprøvet, at begæringen faktisk hidrører fra den person eller tjenestegren, som er kompetent til at indgive
den.
Det må derfor fastslås, at det var berettiget, at ansættelsesmyndigheden traf den anfægtede afgørelse uden først at høre Reynolds.
Som følge heraf har Retten fejlagtigt fastslået i den appellerede doms præmis 99, 109 og 117, at anbringendet om tilsidesættelse
af kontradiktionsprincippet var begrundet, da ansættelsesmyndigheden ikke havde hørt Reynolds, inden den vedtog den anfægtede
beslutning.
Den appellerede dom må derfor ophæves, for så vidt den annullerer den anfægtede afgørelse, uden at det er nødvendigt at behandle
de øvrige af Parlamentet fremførte anbringender. Følgelig må den appellerede dom også ophæves, for så vidt Parlamentet herved
tilpligtes at erstatte den økonomiske og ikke-økonomiske skade, som Reynolds angiveligt har lidt på grund af afgørelsen.
Herefter er Reynolds’ subsidiære modpåstand, som vedrører fastsættelsen af beløbet for den ikke-økonomiske skade, han angiver
at have lidt på grund af den anfægtede afgørelse, blevet uden genstand, hvorfor det er ufornødent at træffe afgørelse derom.
Hjemvisning af sagen til Retten
I henhold til artikel 61, stk. 1, i Domstolens statut kan denne, såfremt den ophæver Rettens afgørelse, enten selv træffe
endelig afgørelse, hvis sagen er moden til påkendelse, eller hjemvise den til Retten til afgørelse.
Da Retten kun behandlede to af de syv anbringender, som Reynolds fremførte til støtte for sagen i første instans, finder Domstolen,
at den ikke er i stand til at påkende sagen, men at den bør hjemvises til Retten med henblik på, at denne træffer afgørelse
vedrørende de øvrige under sagen i første instans fremførte anbringender.
På grundlag af disse præmisser
DOMSTOLEN (Femte Afdeling)
1)
Punkt 1, 2, 4 og 5 i konklusionen til dommen afsagt af De Europæiske Fællesskabers Ret i Første Instans den 23. januar 2002
i sag T-237/00, Reynolds mod Parlamentet, ophæves.
2)
Sagen hjemvises til Retten i Første Instans.
3)
Afgørelsen om sagens omkostninger udsættes.
Jann
Timmermans
Rosas
La Pergola
von Bahr
Afsagt i offentligt retsmøde i Luxembourg den 29. april 2004.
R. Grass
V. Skouris
Justitssekretær
Præsident
–
Processprog: fransk.