CELEX: 61990CJ0006
Neprovedení směrnice
Odpovědnost členského státu

Usneseními
ze dne 9. července a 30. prosince 1989, došlými Soudnímu
dvoru dne 8. ledna, respektive dne 15. ledna 1990, položily
pretura di Vicenza (ve věci C‑6/90) a pretura di Bassano del Grappa
(ve věci C‑9/90) na základě článku 177 Smlouvy o EHS předběžné
otázky týkající se výkladu čl. 189 třetího pododstavce Smlouvy
o EHS, jakož i směrnice Rady 80/987/EHS ze dne 20. října 1980
o sbližování právních předpisů členských států týkajících se
ochrany zaměstnanců v případě platební neschopnosti zaměstnavatele
(Úř. věst. L 283, s. 23; Zvl. vyd. 05/01, s. 217).
Tyto
otázky vyvstaly v rámci sporů mezi A. Francovichem a D.
Bonifaci a dalšími (dále jen „žalobci“) a Italskou republikou.
Směrnice
80/987 usiluje o zajištění minimální ochrany podle práva
Společenství zaměstnancům v případě platební neschopnosti
zaměstnavatele, aniž jsou dotčena příznivější ustanovení existující
v členských státech. K tomuto účelu stanoví zejména zvláštní
záruky za úhradu jejich nesplacených pohledávek týkajících se mezd.
Podle
článku 11 byly členské státy povinny uvést v účinnost právní
a správní předpisy nezbytné pro dosažení souladu se směrnicí ve
lhůtě, která uplynula dne 23. října 1983. Jelikož Italská republika tuto
povinnost nesplnila, Soudní dvůr určil v rozsudku ze dne
2. února 1989, Komise v. Itálie (22/87, Recueil, s. 143),
že z její strany došlo k porušení povinnosti.
Andrea
Francovich, účastník původního řízení ve věci C‑6/90, pracoval pro
podnik „CDN Elettronica SnC“ ve Vicenze a pobíral z tohoto
titulu pouze sporadické zálohy na mzdu. Podal tedy žalobu u pretura
di Vicenza, který uložil žalovanému podniku zaplacení částky přibližně 6
milionů LIT. V průběhu exekučního řízení byl soudní vykonavatel
soudu ve Vicenze nucen sepsat zápis o bezvýsledné exekuci. Andrea
Francovich pak uplatnil právo získat od italského státu záruky uvedené
ve směrnici 80/987 nebo případně odškodnění.
Ve
věci C‑9/90 D. Bonifaci a třicet tři dalších zaměstnankyň podalo
žalobu u pretura di Bassano del Grappa, ve které uvedly, že
pracovaly jakožto zaměstnankyně v podniku Gaia Confezioni Srl, na
nějž byl dne 5. dubna 1985 prohlášen konkurz. V okamžiku
zániku pracovněprávního vztahu měly žalobkyně pohledávku ve výši více
než 253 milionů LIT, která byla zahrnuta do pasiv podniku
v konkurzu. Za více než pět let od prohlášení konkurzu neobdržely
žádnou částku a správce konkurzní podstaty jim oznámil, že
uspokojení jejich pohledávek, byť i částečné, je naprosto
nepravděpodobné. V důsledku toho žalobkyně podaly žalobu proti
Italské republice, jíž se domáhaly, aby jí bylo uloženo s ohledem
na její povinnost provádět směrnici 80/987 ode dne 23. října 1983
zaplatit jim nedoplatky mezd jako dlužné pohledávky alespoň za poslední
tři měsíce nebo jim poskytnout odškodnění.
V tomto
kontextu položily vnitrostátní soudy Soudnímu dvoru následující
předběžné otázky, které byly v obou věcech totožné:
„1)      Může
se podle platného práva Společenství jednotlivec, který byl poškozen
tím, že stát neprovedl směrnici 80/987, což bylo potvrzeno rozsudkem
Soudního dvora, domáhat na tomto státu uplatnění těch ustanovení
směrnice, která jsou dostatečně přesná a bezpodmínečná, tím, že se
dovolá vůči členskému státu v prodlení přímo právních předpisů
Společenství, aby získal záruky, které tento členský stát měl zajistit,
a v každém případě požadoval náhradu škody, kterou utrpěl,
pokud jde o ustanovení, na která se tato výsada nevztahuje?
2)      Musejí
být ustanovení článků 3 a 4 směrnice Rady 80/987 ve vzájemném
spojení vykládána tak, že v případě, že stát nevyužil možnosti
zavést omezení uvedená v článku 4, je povinen uspokojit nároky
zaměstnanců v souladu s článkem 3?
3)      V případě
záporné odpovědi na otázku č. 2, nechť Soudní dvůr stanoví, jaká
je minimální záruka, kterou musí stát oprávněným zaměstnancům zajistit
podle směrnice 80/987 tak, aby dlužná část mzdy zaměstnance mohla být
považována za uplatnění samotné směrnice.“
Pro
úplnější objasnění skutkového stavu věcí v původním řízení,
průběhu řízení a písemných vyjádření předložených Soudnímu dvoru se
odkazuje na zprávu k jednání. Tyto části spisu jsou níže uvedeny
pouze v míře nezbytné pro sled úvah Soudního dvora.
První
otázka položená vnitrostátním soudem nastoluje dva problémy, které je
třeba zkoumat odděleně. Týká se jednak přímého účinku ustanovení
směrnice, která definují práva zaměstnanců, a jednak existence
a rozsahu odpovědnosti státu za škody způsobené porušením
povinností vyplývajících pro něj z práva Společenství.

K přímému účinku ustanovení směrnice, která definují práva zaměstnanců
První
částí otázky položené jako první se vnitrostátní soud snaží zjistit,
zda ustanovení směrnice, která definují práva zaměstnanců, musejí být
vykládána v tom smyslu, že zúčastněné osoby mohou tato práva
uplatňovat vůči státu u vnitrostátních soudů v případě, že
prováděcí opatření nebyla včas přijata.
Podle
ustálené judikatury členský stát, který nepřijal ve stanovené lhůtě
prováděcí opatření uložená směrnicí, nemůže namítat vůči jednotlivcům,
že sám nesplnil povinnosti vyplývající ze směrnice. Ve všech případech,
kdy se ustanovení směrnice z hlediska svého obsahu jeví jako
bezpodmínečná a dostatečně přesná nebo pokud definují práva, která
mohou jednotlivci uplatňovat vůči státu, se jich tak lze dovolávat,
pokud prováděcí opatření nebyla včas přijata, proti jakémukoli
vnitrostátnímu ustanovení, které není v souladu se směrnicí
(rozsudek ze dne 19. ledna 1982, Becker, body 24 a 25, 8/81,
Recueil, s. 53).
Je
tedy třeba zkoumat, zda ustanovení směrnice 80/987, která definují
práva zaměstnanců, jsou bezpodmínečná a dostatečně přesná. Tuto
otázku je třeba zkoumat ze tří hledisek, a sice určení příjemců
záruky stanovené směrnicí, obsahu této záruky a konečně určení
osoby povinné k záruce. V této souvislosti vyvstává zejména
otázka, zda je možné považovat stát za povinného k záruce
z důvodu toho, že nepřijal ve stanovené lhůtě nezbytná opatření
k provedení směrnice.
Pokud
jde nejprve o určení příjemců záruky, je třeba poukázat na to, že
podle svého čl. 1 odst. 1 se směrnice vztahuje na pohledávky
zaměstnanců vyplývající z pracovních smluv nebo pracovních poměrů
vůči zaměstnavatelům, kteří se nacházejí v platební neschopnosti ve
smyslu čl. 2 odst. 1, což je ustanovení upřesňující podmínky, za
kterých je zaměstnavatel považován za nacházejícího se v platební
neschopnosti. Pro vymezení pojmů „zaměstnanec“ a „zaměstnavatel“
odkazuje čl. 2 odst. 2 na vnitrostátní právo. Konečně čl. 1
odst. 2 stanoví, že členské státy mohou výjimečně a za
určitých podmínek vyloučit z oblasti působnosti směrnice některé
kategorie zaměstnanců vyjmenované v příloze směrnice.
Tato
ustanovení jsou dostatečně přesná a bezpodmínečná, aby umožnila
vnitrostátnímu soudci určit, zda určitá osoba má být považována za osobu
oprávněnou podle směrnice. Soudce totiž pouze ověří jednak, zda dotyčný
je podle vnitrostátního práva zaměstnancem a zda není
v souladu s čl. 1 odst. 2 a přílohou I vyloučen
z oblasti působnosti směrnice (k podmínkám požadovaným pro takové
vyloučení viz rozsudek ze dne 2. února 1989, Komise v. Itálie,
22/87, uvedený výše, body 18 až 23, a rozsudek ze dne
8. listopadu 1990, Komise v. Řecko, C‑35/88, body 11 až 26,
Recueil, s. I‑3917, I‑5409, I‑3931), a jednak, zda jde
o jeden z případů stavu platební neschopnosti uvedený
v článku 2 směrnice.
Dále,
pokud jde o obsah záruky, článek 3 směrnice stanoví, že musí být
zajištěna úhrada nesplacených pohledávek vyplývajících z pracovních
smluv nebo z pracovních poměrů a vztahujících se
k odměně za období před dnem stanoveným členským státem, který může
v tomto ohledu zvolit jednu ze tří možností: a) den, kdy vznikla
platební neschopnost zaměstnavatele; b) den oznámení výpovědi dané
dotčenému zaměstnanci z důvodu platební neschopnosti
zaměstnavatele; c) den vzniku platební neschopnosti zaměstnavatele nebo
den ukončení pracovní smlouvy nebo pracovního poměru zaměstnance, ke
kterému došlo z důvodu platební neschopnosti zaměstnavatele.
V závislosti
na této volbě má členský stát možnost podle čl. 4 odst. 1 a 2
omezit povinnost úhrady podle okolností na dobu tří měsíců nebo osmi
týdnů, která se počítá způsobem uvedeným ve zmíněném článku. Konečně
odstavec 3 téhož článku stanoví, že členské státy mohou určit horní
hranici pro záruky za úhrady, aby zamezily vyplácení částek nad rámec
sociálního cíle směrnice. Pokud členské státy využijí této možnosti,
sdělí Komisi metody, podle kterých horní hranici určují. Kromě toho
článek 10 upřesňuje, že směrnice se nedotýká možnosti členských států
přijmout nezbytná opatření, aby se zabránilo zneužívání, a zejména
možnosti odmítnout nebo omezit povinnost úhrady za určitých okolností.
Článek
3 směrnice tak ponechává na volbě členského státu stanovení dne, od
kterého má být zajištěna záruka úhrady pohledávek. Jak však nepřímo
vyplývá z judikatury Soudního dvora (rozsudek ze dne
4. prosince 1986, FNV, 71/85, Recueil, s. 3855; rozsudek ze
dne 23. března 1987, McDermott a Cotter, 286/85, bod 15, Recueil,
s. 1453), možnost státu zvolit si jeden z několika možných
prostředků k dosažení výsledku předepsaného směrnicí nevylučuje pro
jednotlivce možnost uplatňovat u vnitrostátních soudů práva,
jejichž obsah může být dostatečně přesně stanoven na základě pouhých
ustanovení směrnice.
V projednávané
věci výsledkem, který dotyčná směrnice ukládá, je zaručení úhrady
nesplacených pohledávek zaměstnancům v případě platební
neschopnosti zaměstnavatele. Skutečnost, že články 3 a 4 odstavce 1
a 2 poskytují členským státům určitý prostor pro uvážení, pokud
jde o způsoby stanovení této záruky a omezení její výše, se
nedotýká přesného a bezpodmínečného charakteru uloženého výsledku.
Jak
totiž uvedla Komise i žalobci, při stanovení minimální záruky
upravené směrnicí je možné vycházet z data, jehož volba představuje
pro záruční instituci co nejmenší břemeno. Tímto datem je den, kdy
vznikla platební neschopnost zaměstnavatele, vzhledem k tomu, že
ostatní dvě data, tj. den oznámení výpovědi zaměstnanci a den
ukončení pracovní smlouvy nebo pracovního poměru, podle podmínek článku 3
nutně následují až po vzniku platební neschopnosti a vymezují tedy
delší období, během něhož má být zajištěna úhrada pohledávek.
Pokud
jde o možnost omezení této záruky uvedenou v čl. 4
odst. 2, je třeba poukázat na to, že taková možnost nevylučuje, že
lze určit minimální záruku. Ze znění tohoto článku totiž vyplývá, že
členské státy mají možnost omezit záruky poskytované zaměstnancům na
určitá období předcházející dni stanovenému v článku 3. Tato období
jsou stanovena ve vztahu ke každému ze tří dat uvedených v článku 3
tak, že je možné v každém případě určit, do jaké míry by mohl
členský stát snížit záruku uvedenou ve směrnici podle data, které by si
zvolil, pokud by směrnici provedl.
Pokud
jde o čl. 4 odst. 3, podle kterého mohou členské státy
stanovit horní hranici pro záruky za úhrady, aby zabránily vyplácení
částek nad rámec sociálního cíle směrnice, a článek 10, který
upřesňuje, že směrnice se nedotýká možnosti členských států přijmout
nezbytná opatření, aby se zabránilo zneužívání, je třeba zdůraznit, že
členský stát, který nesplnil svou povinnost provést směrnici, nemůže
zmařit uplatnění práv, která směrnice zakládá ve prospěch jednotlivců,
na základě možnosti omezit výši záruky, jíž by mohl využít, kdyby přijal
opatření nezbytná pro provedení směrnice (viz, pokud jde
o podobnou možnost týkající se předcházení zneužívání v daňové
oblasti, rozsudek ze dne 19. ledna 1982, Becker, bod 34, 8/81,
Recueil, s. 53).
Je
tedy třeba konstatovat, že dotčená ustanovení jsou bezpodmínečná
a dostatečně přesná, pokud jde o obsah záruky.
Pokud jde o určení osoby povinné k záruce, článek 5 směrnice stanoví:
„Členské
státy stanoví podrobnosti organizace, financování a fungování
záručních institucí, které budou v souladu zejména s těmito
zásadami:
a)      majetek
institucí musí být nezávislý na provozním jmění zaměstnavatelů
a musí být vytvořen tak, aby nemohl být v úpadkovém řízení
zabaven;
b)      zaměstnavatelé
musí přispívat na financování, ledaže je plně zajištěno orgány veřejné
moci;
c)      povinnost
institucí uhradit pohledávky je nezávislá na splnění povinnosti
přispívat na financování.“
Bylo
tvrzeno, že jelikož směrnice stanoví možnost plně financovat záruční
instituce orgány veřejné moci, bylo by nepřijatelné, aby členský stát
mohl zmařit účinky směrnice s poukazem na to, že by mohl břemeno
financování, které náleží jemu, přenést zcela nebo zčásti na jiné osoby.
Tuto
argumentaci nelze přijmout. Ze znění směrnice vyplývá, že členský stát
je povinen zabezpečit vhodný institucionální záruční systém. Podle
článku 5 má členský stát široký prostor pro uvážení, pokud jde
o organizaci, fungování a financování záručních institucí. Je
třeba zdůraznit, že skutečnost, které se dovolává Komise, že směrnice
stanoví jako jedno z možných řešení, aby systém byl plně financován
orgány veřejné moci, neznamená, že jako dlužníka nesplacených
pohledávek lze označit stát. Povinnost k úhradě náleží záručním
institucím a stát může stanovit plné financování záručních
institucí orgány veřejné moci pouze v rámci výkonu své pravomoci
organizovat systém záruk. Za tohoto předpokladu na sebe stát bere
povinnost, která mu v zásadě nenáleží.
Z uvedeného
vyplývá, že ačkoli jsou dotčená ustanovení směrnice dostatečně přesná
a bezpodmínečná, pokud jde o určení příjemce záruky
a obsahu této záruky, nestačí to k tomu, aby se jednotlivci
mohli dovolávat těchto ustanovení u vnitrostátních soudů. Jednak
totiž tato ustanovení neoznačují osobu povinnou k záruce,
a jednak stát nemůže být považován za povinného pouze z toho
důvodu, že nepřijal ve stanovené lhůtě opatření k provedení
směrnice.
Na
první část první otázky je tedy namístě odpovědět, že ustanovení
směrnice 80/987, která definují práva zaměstnanců, musí být vykládána
v tom smyslu, že dotyční nemohou uplatňovat tato práva vůči státu
u vnitrostátních soudů, nebyla-li přijata prováděcí opatření ve
stanovené lhůtě.

K odpovědnosti státu za škodu způsobenou porušením povinností vyplývajících pro něj z práva Společenství
Druhou
částí první otázky se vnitrostátní soud snaží zjistit, zda je členský
stát povinen nahradit škodu vyplývající pro jednotlivce
z neprovedení směrnice 80/987.
Vnitrostátní
soud tak nastoluje problém existence a rozsahu odpovědnosti státu
za škodu způsobenou porušením povinností, které pro něj vyplývají
z práva Společenství.
Tento
problém je třeba zkoumat z hlediska celkového systému Smlouvy
a jejích základních zásad.

a)     K zásadě odpovědnosti státu
Nejprve
je třeba připomenout, že Smlouva o EHS vytvořila vlastní právní
řád, začleněný do právních systémů členských států, jenž zavazuje jejich
soudy a jehož subjekty nejsou jen členské státy, ale rovněž jejich
státní příslušníci, a že právo Společenství neukládá jednotlivcům
jen povinnosti, ale je stejně tak určeno k vytváření práv, jež se
stávají součástí jejich jmění; tato práva vznikají nejen tehdy, když to
Smlouva výslovně stanoví, ale také v důsledku povinností, které
Smlouva jasně stanoveným způsobem ukládá jak jednotlivcům, tak členským
státům a orgánům Společenství (viz rozsudek ze dne 5. února
1963, Van Gend en Loos, 26/62, Recueil, s. 3, a rozsudek ze
dne 15. července 1964, Costa, 6/64, Recueil, s. 1141).
Je
třeba rovněž připomenout, že jak vyplývá z ustálené judikatury, je
věcí vnitrostátních soudů, kterým přísluší v rámci jejich
pravomoci uplatňovat ustanovení práva Společenství, aby zajistily plný
účinek těchto norem a poskytovaly ochranu právům, jež tyto normy
poskytují jednotlivcům (viz zejména rozsudky ze dne 9. března 1978,
Simmenthal, bod 16, 106/77, Recueil, s. 629, a ze dne 19.
června 1990, Factortame, bod 19, C‑213/89, Recueil, s. I‑2433).
Je
namístě konstatovat, že plná účinnost norem Společenství by byla
zpochybněna a že ochrana práv, která přiznávají, by byla oslabena,
kdyby jednotlivci neměli možnost získat náhradu škody, jsou-li jejich
práva narušena porušením práva Společenství ze strany členského státu.
Možnost
náhrady škody k tíži členského státu je nezbytná zvláště tehdy,
kdy, jako je tomu v projednávaném případě, je plný účinek norem
Společenství podmíněn činností ze stany státu, a kdy
v důsledku toho jednotlivci v případě jeho nečinnosti nemohou
uplatnit u vnitrostátních soudů práva, jež jim přiznává právo
Společenství.
Z uvedeného
vyplývá, že zásada odpovědnosti státu za škody způsobené jednotlivcům
porušením práva Společenství, jež mu lze přičíst, je vlastní systému
Smlouvy.
Povinnost
členských států nahradit tyto škody nachází svůj základ rovněž
v článku 5 Smlouvy, podle něhož členské státy přijmou veškerá
vhodná obecná i zvláštní opatření k plnění závazků, které pro
ně vyplývají z práva Společenství. Mezi tyto závazky přitom patří
i závazek odstranit nedovolené důsledky porušení práva Společenství
(pokud jde o obdobné ustanovení v článku 86 Smlouvy
o ESUO, viz rozsudek ze dne 16. prosince 1960, Humblet, 6/60,
Recueil, s. 1125).
Z výše
uvedeného vyplývá, že právo Společenství ukládá zásadu, podle níž jsou
členské státy povinny nahradit škody způsobené jednotlivcům porušením
práva Společenství, které je jim přičitatelné.

b)     K podmínkám odpovědnosti státu
Jestliže
tak odpovědnost státu ukládá právo Společenství, podmínky, za kterých
tato odpovědnost umožňuje nárok na náhradu škody, závisejí na povaze
porušení práva Společenství, jímž byla způsobena škoda.
Pokud
členský stát poruší povinnost vyplývající pro něj z čl. 189
třetího pododstavce Smlouvy přijmout veškerá opatření nezbytná pro
dosažení výsledku stanoveného směrnicí, jako je tomu v projednávané
věci, plná účinnost této právní normy Společenství vyžaduje vznik
nároku na náhradu škody při splnění tří podmínek.
První
z těchto podmínek je, že výsledek stanovený směrnicí zakládá práva
ve prospěch jednotlivců. Druhou podmínkou je, že obsah těchto práv je
identifikovatelný na základě ustanovení směrnice. Konečně třetí
podmínkou je existence příčinné souvislosti mezi porušením povinnosti ze
strany státu a škodou utrpěnou poškozenými.
Tyto
podmínky jsou dostačující k tomu, aby jednotlivcům vzniklo právo
na náhradu škody, jež má svůj základ přímo v právu Společenství.
S touto
výhradou je na státu, aby v rámci vnitrostátní právní úpravy
odpovědnosti nahradil následky způsobené škody. Při neexistenci právní
úpravy Společenství přísluší totiž vnitrostátnímu právnímu řádu každého
členského státu, aby určil příslušné soudy a upravil procesní
podmínky soudních řízení určených k zajištění plné ochrany práv,
která procesním subjektům vyplývají z práva Společenství (viz
následující rozsudky: ze dne 22. ledna 1976, Russo, 60/75, Recueil,
s. 45; ze dne 16. února 1976, Rewe, 33/76, Recueil,
s. 1989; ze dne 7. července 1981, Rewe, 158/80, Recueil,
s. 1805).
Je
třeba poukázat i na to, že hmotněprávní a procesněprávní
podmínky stanovené jednotlivými vnitrostátními právními řády
v oblasti náhrady škody nemohou být méně příznivé než podmínky
týkající se podobných nároků na základě vnitrostátního práva
a nemohou být upraveny tak, aby v praxi znemožňovaly nebo
nadměrně ztěžovaly získání náhrady škody (viz, pokud jde o obdobnou
oblast navrácení daní vybraných při porušení práva Společenství,
zejména rozsudek ze dne 9. listopadu 1983, San Giorgio, 199/82,
Recueil, s. 3595).
V projednávané
věci bylo rozsudkem Soudního dvora určeno, že došlo k porušení
práva Společenství ze strany členského státu spočívajícím
v neprovedení směrnice 80/987 ve stanovené lhůtě. Výsledek
stanovený touto směrnicí zahrnuje to, že zaměstnancům je poskytnuto
právo na záruku za úhradu jejich nesplacených pohledávek týkajících se
odměny za práci. Jak vyplývá ze zkoumání první části první otázky, obsah
tohoto práva lze zjistit na základě ustanovení směrnice.
Za
těchto podmínek přísluší vnitrostátnímu soudu, aby v rámci
vnitrostátní právní úpravy odpovědnosti zajistil pracovníkům právo na
náhradu škody, která jim vznikla v důsledku neprovedení směrnice.
Vnitrostátnímu
soudu je tedy třeba odpovědět, že členský stát je povinen nahradit
škodu způsobenou jednotlivcům neprovedením směrnice 80/987.

Ke druhé a třetí otázce
S ohledem
na odpověď na první předběžnou otázku není namístě rozhodnout
o druhé a třetí otázce.

K nákladům řízení
Výdaje
vzniklé italské vládě, vládě Spojeného království, nizozemské
a německé vládě, jakož i Komisi Evropských společenství, které
předložily Soudnímu dvoru vyjádření, se nenahrazují. Vzhledem
k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení,
povahu incidenčního řízení vzhledem ke sporu probíhajícímu před
vnitrostátním soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení
příslušný uvedený soud.
Z těchto důvodů
SOUDNÍ DVŮR
rozhodl
o otázkách, které mu byly předloženy pretura di Vicenza (ve věci
C‑6/90) a pretura di Bassano del Grappa (ve věci C‑9/90) usneseními
ze dne 9. července a 30. prosince 1989, takto:
1)
Ustanovení
směrnice Rady 80/987/EHS ze dne 20. října 1980 o sbližování
právních předpisů členských států týkajících se ochrany zaměstnanců
v případě platební neschopnosti zaměstnavatele, která definují
práva zaměstnanců, musí být vykládána v tom smyslu, že dotyční
nemohou uplatňovat tato práva vůči státu u vnitrostátních soudů,
nebyla-li přijata prováděcí opatření ve stanovené lhůtě.
2)
Členský stát je povinen nahradit škodu způsobenou jednotlivcům neprovedením směrnice 80/987/EHS.
Due
Slynn
Joliet
Schockweiler
Grévisse
Kapteyn
Mancini
Moitinho de Almeida
Rodríguez Iglesias
Díez de Velasco

Zuleeg
Takto vyhlášeno na veřejném zasedání v Lucemburku dne 19. listopadu 1991.
Vedoucí soudní kanceláře

Předseda
J.‑G. Giraud

O. Due
*
Jednací jazyk: italština.