CELEX: 62008CJ0258
Článek 49 ES
Omezení volného pohybu služeb
Hazardní hry
Provozování hazardních her po internetu
Právní úprava, která vyhrazuje povolení jedinému subjektu
Odmítnutí vydat povolení k provozování subjektu, který má povolení v jiných členských státech
Odůvodnění
Proporcionalita
Přezkum každého konkrétního prováděcího opatření vnitrostátní právní úpravy

Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu článku 49 ES.
Otázky byly položeny v rámci sporu mezi Stichting de Nationale Sporttotalisator, nadací podle nizozemského práva (dále jen
„De Lotto“), a společnostmi Ladbrokes Betting & Gaming Ltd a Ladbrokes International Ltd, se sídlem ve Spojeném království
(dále jen „společnosti Ladbrokes“), ve věci možného protiprávního jednání těchto posledně uvedených společností na nizozemském
trhu hazardních her.

Právní rámec
Článek 1 zákona o hazardních hrách (Wet op de kansspelen, dále jen „Wok“) stanoví:
„S výhradou ustanovení hlavy Va tohoto zákona je zakázáno:
a.      umožnit účast v soutěži o ceny nebo prémie, pokud k určení vítězů dochází výhradně díky náhodě, na kterou účastníci obecně
nemohou mít převažující vliv, pokud k tomu nebylo podle tohoto zákona uděleno povolení;
b.      vybízet k účast v soutěži ve smyslu písmene a) pořádané bez povolení podle tohoto zákona nebo v obdobné soutěži pořádané mimo
Nizozemské království v Evropě nebo mít pro tyto účely v držení dokumenty určené ke zveřejnění nebo šíření; […]“
Článek 16 Wok zní následovně:
„1.      Ministr spravedlnosti a ministr sociální péče, zdraví a kultury mohou za účelem podpory zájmů obecně prospěšných zařízení,
zejména v oblasti sportu a tělesné výchovy, kultury, sociální péče a zdraví obyvatelstva, udělit právnické osobě s plnou právní
způsobilostí na dobu, kterou určí, povolení k organizování sportovních sázek.
2.      Příjmy z organizování sázky […] se použijí na účel, který hodlá právnická osoba organizováním a provozováním sázek na sportovní
události podporovat.
3.      K výplatě cen je určeno nejméně 47,5 % celkových příjmů z hazardních her organizovaných na základě této hlavy nebo hlavy IVa,
vypočtených na základě kalendářního roku,. […]“
Článek 21 Wok uvádí:
1.      Ministři uvedení v článku 16 stanoví pravidla pro vydávání povolení k organizování sázek na sportovní události.
2.      Tato pravidla upraví zejména:
a.      počet organizovaných sázek;
b.      způsob určování výsledků a rozdělování cen;
c.      správu a krytí nákladů spojených s organizací;
d.      účel, na který budou použity příjmy z organizovaných sázek;
e.      stanovy a předpisy týkající se právnické osoby;
f.      kontrolu dodržování právních předpisů prováděnou orgány veřejné moci;
g.      předložení a zveřejnění zprávy o činnostech a finančních výsledcích, kterou musí právnická osoba každoročně vypracovat.“

Spor v původním řízení a předběžné otázky
Nizozemská právní úprava hazardních her je založena na systému výhradních povolení, v němž je zakázáno organizovat nebo propagovat
hazardní hry, pokud k tomu nebylo vydáno správní povolení, a v němž vnitrostátní orgány udělují pouze jediné povolení pro
každou z povolených hazardních her.
Ze spisu ve věci v původním řízení, který byl předložen Soudnímu dvoru předkládajícím soudem, dále vyplývá, že v Nizozemsku
neexistuje žádná možnost nabízet interaktivním způsobem hazardní hry po internetu.
De Lotto je neziskovou nadací založenou podle soukromého práva, která je držitelkou povolení k organizování sportovních sázek,
loterií a číselných her. Za předmět činnosti má podle svých stanov získávání prostředků prostřednictvím organizování hazardních
her a rozdělování těchto prostředků mezi instituce sloužící obecnému zájmu, zejména v oblasti sportu, tělesné výchovy, veřejného
blaha, veřejného zdraví a kultury.
Společnosti Landbrokes se zabývají organizováním sportovních sázek a jsou známy zejména svými činnostmi v oblasti kursovních
sázek („bookmaking“). Na své internetové stránce nabízí několik hazardních her, jež souvisejí hlavně se sportem. Krom toho
nabízí možnost účastnit se prostřednictvím bezplatného telefonního čísla jimi organizovaných sázek. Uvedené společnosti na
nizozemském území fyzicky nevykonávají žádnou činnost.
De Lotto, která společnostem Landbrokes vytýká, že osobám s bydlištěm v Nizozemsku nabízí prostřednictvím internetu hazardní
hry, na které nemají povolení vyžadované na základě Wok, se na soudce příslušného pro rozhodování o předběžných opatřeních
u Rechtbank Arnhem (soud prvního stupně v Arnhem) obrátila s návrhem, aby bylo těmto společnostem uloženo tyto činnosti ukončit.
Rozsudkem ze dne 27. ledna 2003 soudce uvedeného soudu příslušný pro rozhodování o předběžných opatřeních tomuto návrhu vyhověl
a nařídil společnostem Landbrokes přijmout opatření k zablokování přístupu na jejich internetovou stránku pro osoby s bydlištěm
v Nizozemsku a k zabránění tomu, aby tyto osoby měly možnost účastnit se sázek prostřednictvím telefonu. Tato opatření byla
potvrzena rozsudky Gerechtshof te Arnhem (odvolací soud v Arnhem) a Hoge Raad der Nederlanden (kasační soud) ze dne 2. září
2003 a ze dne 18. února 2005.
Dne 21. února 2003 podala De Lotto u Rechtbank Arnhem proti společnostem Ladbrokes žalobu ve věci samé. Ve své žalobě se De
Lotto domáhá, aby byla potvrzena omezující opatření, která byla uvedeným společnostem uložena soudcem příslušným pro rozhodování
o předběžných opatřeních. Rozsudkem ze dne 31. srpna 2005 tento soud vyhověl žalobě, která mu byla předložena De Lotto, a uložil
uvedeným společnostem, pod hrozbou sankce, zachovat pro osoby s bydlištěm v Nizozemsku opatření blokující přístup k hazardním
hrám prostřednictvím internetu a telefonu. Vzhledem k tomu, že tento rozsudek byl potvrzen rozsudkem Gerechtshof te Arnhem
ze dne 17. října 2006, podaly společnosti Ladbrokes u předkládajícího soudu kasační opravný prostředek.
Vzhledem k tomu, že Hoge Raad der Nederlanden má za to, že výklad práva Unie je nezbytný pro to, aby mohl rozhodnout spor,
který mu byl předložen, rozhodl se přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:
„1)      Splňuje vnitrostátní restriktivní politika v oblasti hazardních her zaměřená na usměrňování hráčské vášně, která skutečně
přispívá k tomu, že cíle sledované touto vnitrostátní právní úpravou, totiž potlačování hráčské závislosti a boj proti podvodům,
jsou dosaženy tím, že díky regulované nabídce hazardních her zůstává rozsah sázek (mnohem) omezenější, než jak by tomu bylo
bez tohoto vnitrostátního regulačního systému, podmínku uvedenou v judikatuře Soudního dvora Evropských společenství, zejména
v rozsudku ze dne 6. listopadu 2003, Gambelli [a další] (C‑243/01, Recueil, s. I‑13031), aby sázkové činnosti byly koherentním
a systematickým způsobem omezeny, i když je držiteli nebo držitelům povolení dovoleno jeho nebo jejich nabídku hazardních
her zatraktivnit prostřednictvím zavedení nových hazardních her a přitáhnout pozornost široké veřejnosti prostřednictvím reklamy
pro svoji nabídku hazardních her, a izolovat tak (potenciální) hráče od ilegální nabídky hazardních her (viz rozsudek Soudního
dvora ze dne 6. března 2007, Placanica [a další], C‑338/04, C‑359/04 a C‑360/04, Sb. rozh. s. I‑1891, bod 55 poslední část)?
2)      a)     Za předpokladu, že je vnitrostátní právní úprava týkající se politiky hazardních her v souladu s článkem 49 ES, musí vnitrostátní
soud při jejím uplatňovaní v konkrétním případě vždy zkoumat, zda ukládané opatření – jako je například příkaz znepřístupnit
určitou internetovou stránku obyvatelům daného členského státu prostřednictvím k tomu určeného počítačového programu, aby
jim bylo zabráněno účastnit se hazardních her nabízených na této stránce – splňuje jako takové za konkrétních okolností daného
případu podmínku, že skutečně slouží cílům, které byly uplatněny pro odůvodnění vnitrostátní právní úpravy, a zda omezení
volného pohybu služeb, které z této právní úpravy a jejího použití vyplývá není vzhledem k těmto cílům nepřiměřené?
b)     Má na odpověď na druhou otázku písm. a) vliv to, že ukládané opatření není navrženo a uloženo vnitrostátními orgány s cílem
zajistit dodržování vnitrostátní právní úpravy, nýbrž v rámci občanskoprávního řízení, ve kterém pořadatel hazardních her
vykonávající svou činnost na základě požadovaného povolení navrhuje nařízení opatření na základě jednání namířeného proti
němu, které je podle občanského práva nedovolené a které spočívá v tom, že protistrana nedodržuje příslušnou vnitrostátní
právní úpravu, čímž si vytváří nedovolenou výhodu ve srovnání s účastníkem řízení, který svoji činnost provozuje na základě
požadovaného povolení?
3)      Je třeba vykládat článek 49 ES v tom smyslu, že použití tohoto ustanovení vede k tomu, že příslušný orgán členského státu
nemůže na základě uzavřeného systému povolení k nabídce služeb v oblasti hazardních her, platného v tomto členském státě,
zakázat, aby poskytovatel služeb, kterému již bylo v jiném členském státě uděleno povolení k poskytování těchto služeb prostřednictvím
internetu, nabízel tyto služby prostřednictvím internetu rovněž v prvním uvedeném členském státě?“

K předběžným otázkám

K první otázce
Podstatou první otázky předkládajícího soudu je, zda taková vnitrostátní právní úprava, jako ta, o kterou se jedná ve věci
v původním řízení, která má za cíl potlačovat závislost na hazardních hrách, jakož i boj proti podvodům, a která skutečně
přispívá k dosažení těchto cílů, může být považována za úpravu, která koherentním a systematickým způsobem omezuje sázkovou
činnost, i když je držiteli nebo držitelům výhradního povolení dovoleno zatraktivnit jeho nebo jejich nabídku na trhu prostřednictvím
zavedení nových hazardních her a prostřednictvím reklamy.
Článek 49 ES vyžaduje odstranění jakéhokoli omezení volného pohybu služeb, byť uplatňovaného bez rozdílu jak na tuzemské poskytovatele,
tak na poskytovatele z jiných členských států, je-li takové povahy, že může zakazovat činnosti poskytovatele usazeného v jiném
členském státě, kde legálně poskytuje obdobné služby, být na překážku těmto činnostem nebo je činit méně atraktivními. Volný
pohyb služeb svědčí jak poskytovateli, tak příjemci služeb (rozsudek ze dne 8. září 2009, Liga Portuguesa de Futebol Profissional
a Bwin International, C‑42/07, Sb. rozh. s. I‑7633, bod 51 a citovaná judikatura).
Je nesporné, že právní úprava členského státu, která organizaci a propagaci hazardních her podrobuje režimu exkluzivity ve
prospěch jediného hospodářského subjektu a která všem ostatním hospodářským subjektům, včetně hospodářského subjektu usazeného
v jiném členském státě, zakazuje nabízet prostřednictvím internetu na území prvního členského státu služby, na které se vztahuje
uvedený režim, představuje omezení volného pohybu služeb zaručeného článkem 49 ES (výše uvedený rozsudek Liga Portuguesa de
Futebol Profissional a Bwin International, bod 52, jakož i rozsudek z dnešního dne Sporting Exchange, C‑203/08, Sb. rozh.
s. I‑0000, bod 24).
Je však třeba posoudit, zda takové omezení může být připuštěno z titulu odchylných opatření výslovně upravených v článcích
45 ES a 46 ES, která se zde použijí na základě článku 55 ES, nebo odůvodněno naléhavými důvody obecného zájmu v souladu s judikaturou
Soudního dvora (viz v tomto smyslu výše uvedený rozsudek Liga Portuguesa de Futebol Profissional a Bwin International, bod
55).
Článek 46 odst. 1 ES připouští omezení odůvodněná důvody veřejného pořádku, veřejné bezpečnosti a veřejného zdraví. Judikatura
Soudního dvora stanovila určitý počet naléhavých důvodů obecného zájmu, které mohou odůvodnit rovněž uvedená omezení, jako
jsou zejména cíle ochrany spotřebitelů, předcházení podvodům a podněcování občanů k nadměrným výdajům za hru, jakož i předcházení
narušením společenského pořádku obecně (výše uvedený rozsudek Liga Portuguesa de Futebol Profissional a Bwin International,
bod 56).
V tomto kontextu mohou zvláštnosti morální, náboženské nebo kulturní povahy, jakož i morálně a finančně škodlivé důsledky
pro jednotlivce a společnost, které souvisejí s hrami a sázkami, odůvodnit existenci dostatečné posuzovací pravomoci vnitrostátních
orgánů pro stanovení požadavků, které zahrnuje ochrana spotřebitele a společenského pořádku (výše uvedené rozsudky Gambelli
a další, bod 63, jakož i Placanica a další, bod 47).
Členské státy mohou podle vlastního žebříčku hodnot volně stanovit cíle své politiky v oblasti hazardních her a případně přesně
vymezit požadovanou úroveň ochrany. Omezení, která stanoví, však musejí splňovat podmínky, které vyplývají z judikatury Soudního
dvora, zejména pokud jde o jejich přiměřenost (viz v tomto smyslu výše uvedené rozsudky Placanica a další, bod 48, jakož i Liga
Portuguesa de Futebol Profissional a Bwin International, bod 59).
Konkrétněji omezení založená na důvodech uvedených v bodě 18 tohoto rozsudku musí být způsobilá zaručit uskutečnění uvedených
cílů v tom smyslu, že tato omezení musí koherentním a systematickým způsobem přispívat k omezování sázkových činností (viz
v tomto smyslu výše uvedený rozsudek Gambelli a další, bod 67).
Podle judikatury Soudního dvora přísluší vnitrostátním soudům ověřit, zda právní úpravy členských států skutečně odpovídají
cílům, které by je mohly odůvodnit, a zda se omezení, která ukládají, nejeví jako nepřiměřená vzhledem k těmto cílům (výše
uvedené rozsudky Gambelli a další, bod 75, jakož i Placanica a další, bod 58).
V projednávaném případě ze znění první otázky předložené předkládajícím soudem vyplývá, že posledně uvedený soud jasně identifikoval
cíle sledované Wok, a to ochranu spotřebitelů prostřednictvím potlačování závislosti na hazardních hrách, jakož i boj proti
podvodům, a že má za to, že vnitrostátní právní úprava, o kterou se jedná ve věci v původním řízení, těmto cílům skutečně
odpovídá a nejde nad rámec toho, co je nezbytné pro jejich dosažení.
Uvedený soud má nicméně pochybnosti, pokud jde o koherentní a systematickou povahu vnitrostátní právní úpravy, neboť vnitrostátní
úprava sice sleduje cíle uvedené v předchozím bodu, avšak současně hospodářským subjektům, které v Nizozemsku mají výhradní
povolení k organizování hazardních her, ke kterým patří De Lotto, dovoluje za účelem zatraktivnění jejich nabídky na trhu
nabízet nové hry a používat reklamní sdělení.
Jak již Soudní dvůr rozhodl, kontrolovaná expanzivní politika v odvětví hazardních her může být veskrze koherentní s cílem
přilákat hráče provozující zakázané ilegální herní a sázkové činnosti k činnostem povoleným a regulovaným. K dosažení tohoto
cíle musejí subjekty s povolením představovat spolehlivou, ale zároveň i atraktivní alternativu k zakázané činnosti, což může
samo o sobě znamenat rozšířenou nabídku her, reklamu v určitém rozsahu a využití nových technik distribuce (výše uvedený rozsudek
Placanica a další, bod 55).
Je sice pravda, že v odůvodnění výše uvedeného rozsudku Placanica a další je uváděn pouze cíl prevence kriminality v oblasti
hazardních her, zatímco ve věci v původním řízení se nizozemská právní úprava zaměřuje rovněž na potlačování hráčské závislosti,
nic to však nemění na skutečnosti, že oba tyto cíle musí být posuzovány jako celek, protože souvisí jak s ochrannou spotřebitelů,
tak i se společenským pořádkem (viz v tomto smyslu rozsudky ze dne 24. března 1994, Schindler,  C‑275/92, Recueil, s. I‑1039,
bod 58; ze dne 21. září 1999, Läärä, a další, C‑124/97, Recueil, s. I‑6067, bod 33, jakož i ze dne 21. října 1999, Zenatti,
C‑67/98, Recueil, s. I‑7289, bod 31).
Je na předkládajícím soudu, aby s ohledem na okolnosti sporu, který mu byl předložen k rozhodnutí, posoudil, zda vnitrostátní
právní úprava, o kterou se jedná v původním řízení, tím, že držitelům výhradního povolení dovoluje nabízet nové hry a provádět
reklamu, může být považována za úpravu zapadající do rámce kontrolované expanzivní politiky v odvětví hazardních her zaměřené
na účinné usměrňování hráčské vášně do legálních mantinelů.
Pokud by vyšlo najevo, že politikou Nizozemského království je silná expanze hazardních her, protože spotřebitele přemrštěným
způsobem podněcuje a vybízí k účasti na těchto hrách, přičemž hlavním cílem je získat prostředky, a že financování sociálních
činností prostřednictvím odvodu z příjmů pocházejících z povolených hazardních her z tohoto důvodu nepředstavuje užitečný
vedlejší výsledek, nýbrž skutečný důvod restriktivní politiky prováděné tímto členským státem, bylo by nutno dospět k závěru,
že takováto politika koherentním a systematickým způsobem neomezuje činnosti hazardních her, a není tedy způsobilá zaručit
uskutečnění cíle, který sleduje potlačit závislost spotřebitelů na těchto hrách.
V rámci tohoto přezkumu je na předkládajícím soudu, aby ověřil zejména to, zda ilegální hry mohou v Nizozemsku představovat
problém a zda by rozšíření povolených a regulovaných činností umožňovalo čelit tomuto problému.
Vzhledem k tomu, že cíl chránit spotřebitele před závislostí na hře je v zásadě těžko slučitelný s politikou rozšiřování hazardních
her, která se vyznačuje zejména vytvářením nových her a reklamou na tyto nové hry, může být takováto politika považována za
koherentní, pokud mají tyto ilegální činnosti značný rozsah a pokud mají přijatá opatření za cíl usměrnit hráčskou vášeň spotřebitelů
do legálních mantinelů .
Pokud by se potvrdilo, jak na jednání uvedla De Lotto, že poptávka po hazardních hrách v Nizozemsku již zaznamenala, zejména
v oblasti ilegální nabídky, značný vzestup, je nutno tuto skutečnost zohlednit.
Účelem vnitrostátní právní úpravy, o kterou se jedná ve věci v původním řízení, je nejen bojovat proti podvodům a trestné
činnosti v oblasti hazardních her, nýbrž i zaručit ochranu spotřebitelů. Proto je tedy nutné najít správnou rovnováhu mezi
požadavkem kontrolovaného rozvoje povolených hazardních her za účelem zatraktivnění nabídky těchto her pro veřejnost a nezbytností
v maximální možné míře snížit závislost spotřebitelů na těchto hrách.
Pro účely tohoto posouzení by mohly být užitečné některé skutečnosti uvedené ve spisu, který byl předložen Soudnímu dvoru.
Podle rozhodnutí z roku 2004, kterým bylo nadaci De Lotto uděleno výhradní povolení k organizaci sportovních sázek, je tato
„nadace zodpovědná za to, že marketingová činnost a reklama bude obsahově zdrženlivá a vyvážená a dbá zejména na to, aby byla
utlumena nadměrná účast na hazardních hrách organizovaných podle tohoto rozhodnutí“.
Krom toho dopisem ze dne 23. června 2004 nizozemský ministr spravedlnosti vyzval držitele povolení „silně omezit množství
reklamních sdělení a dát této restriktivní reklamní politice formu a obsah vypracováním kodexu upravujícího jednání a reklamu
pořadatelů hazardních her, který bude platit pro všechny tyto pořadatele“. Tento kodex vstoupil v Nizozemsku v platnost dne
15. února 2006.
Tyto skutečnosti by mohly dokazovat existenci vůle vnitrostátních orgánů vymezit rozvoji hazardních her v Nizozemsku přísné
hranice.
Nicméně je na předkládajícímu soudu, aby přezkoumal, zda vývoj trhu hazardních her v Nizozemsku dovoluje konstatovat existenci
účinné kontroly šíření hazardních her prováděné orgány tohoto členského státu, a to jak na úrovni rozsahu reklamy prováděné
držiteli výhradního povolení, tak i na úrovni vytváření nových her těmito držiteli, a přiměřeným způsobem tedy vzájemně skloubit
současné naplnění cílů sledovaných vnitrostátní právní úpravou.
S ohledem na výše uvedené úvahy je nutno na první otázku odpovědět, že taková vnitrostátní právní úprava, jako je ta, o kterou
se jedná ve věci v původním řízení, která má za cíl potlačovat závislost na hazardních hrách, jakož i boj proti podvodům,
a která skutečně přispívá k dosažení těchto cílů, může být považována za úpravu, která koherentním a systematickým způsobem
omezuje sázkovou činnost, i když je držiteli nebo držitelům výhradního povolení dovoleno zatraktivnit jeho nebo jejich nabídku
na trhu prostřednictvím zavedení nových hazardních her a prostřednictvím reklamy. Je na předkládajícím soudu, aby ověřil,
zda ilegální hry mohou v dotyčném členském státě představovat problém, kterému by bylo možné čelit rozšířením povolených a regulovaných
činností a zda toto rozšíření není takového rozsahu, který by ho mohl učinit neslučitelným s cílem potlačovat uvedenou závislost.

Ke druhé otázce
Podstatou druhé otázky předkládajícího soudu je, zda je při použití právní úpravy členského státu týkající se hazardních her,
která je v souladu s článkem 49 ES, vnitrostátní soud povinen v každém konkrétním případě ověřit, zda je prováděcí opatření
k zajištění dodržování této právní úpravy způsobilé zaručit uskutečnění cíle sledovaného touto právní úpravou a zda je v souladu
se zásadou proporcionality. Uvedený soud se rovněž táže, zda na tuto otázku bude dána jiná odpověď, pokud opatření, jež má
být přijato, není navrhováno veřejnými orgány, nýbrž jednotlivcem v rámci občanskoprávního řízení.
Jak bylo uvedeno v bodě 22 tohoto rozsudku, je na vnitrostátním soudu, aby ověřil, zda jsou právní úpravy členských států,
které omezují základní svobody zakotvené ve Smlouvě, způsobilé zaručit uskutečnění cílů obecného zájmu, které by je mohly
odůvodnit a zda se omezení, která ukládají, nejeví jako nepřiměřená vzhledem k těmto cílům.
Formulace druhé otázky je založena na předpokladu, že nizozemská právní úprava týkající se hazardních her je slučitelná s článkem
49 ES.
Ve věci v původním řízení vychází omezení volného pohybu služeb zaručeného článkem 49 ES přímo z ustanovení Wok, neboť tato
ustanovení podrobují organizaci a propagaci hazardních her režimu exklusivity ve prospěch jediného hospodářského subjektu
a všem ostatním hospodářským subjektům, včetně hospodářského subjektu usazeného v jiném členském státě, zakazují nabízet prostřednictvím
internetu na území dotyčného členského státu služby, na které se uvedený režim vztahuje.
Prováděcí opatření vnitrostátní právní úpravy, o kterou se jedná ve věci v původním řízení, jako například příkaz soudce příslušného
pro rozhodování o předběžných opatřeních adresovaný společnostem Ladbrokes zablokovat přístup na svoji internetovou stránku
osobám s bydlištěm v Nizozemsku a zabránit tomu, aby tyto osoby měly možnost účastnit se sázek prostřednictvím telefonu, je
prvkem, který je nezbytný pro ochranu, kterou tento členský stát hodlá v oblasti hazardních her na svém území zajistit a v porovnání
s omezeními, která vyplývají přímo z ustanovení Wok, tedy nemůže být považováno za dodatečné omezení.
Uvedené prováděcí opatření totiž pouze zajišťuje užitečný účinek nizozemské právní úpravy v oblasti hazardních her. Bez takovéhoto
opatření by zákaz stanovený ve Wok nebyl účinný, neboť hospodářské subjekty, které nemají povolení vnitrostátních orgánů,
by na nizozemském trhu mohly hazardní hry nabízet.
Vzhledem k tomu, že prováděcí opatření nařízené vnitrostátním soudem samo o sobě nevyvolává dodatečná omezení na trhu, je
přezkum jeho slučitelnosti s právem Unie úzce spjat s přezkumem, který vnitrostátní soud provedl v souvislosti se slučitelností
Wok s článkem 49 ES.
Za těchto podmínek, na rozdíl od toho, co tvrdí společnosti Ladbrokes, již není nezbytné zkoumat, zda je prováděcí opatření
skutečně odůvodněno naléhavým důvodem obecného zájmu, zda je způsobilé dosáhnout cílů zaměřených na omezení závislosti na
hře a na boj proti podvodům, ani to, zda nepřekračuje meze toho, co je k dosažení těchto cílů nezbytné.
Krom toho okolnost, zda uvedené prováděcí opatření bylo přijato na základě zásahu orgánů veřejné správy, který má zajistit
dodržování vnitrostátní právní úpravy, nebo na základě návrhu jednotlivce v rámci občanskoprávního řízení za účelem ochrany
práv, která pro něj vyplývají z uvedené právní úpravy, nemá žádný dopad na rozhodnutí sporu, který byl předkládajícímu soudu
předložen.
Předmětem tohoto sporu je totiž použití článku 49 ES, jehož ustanovení přiznávají jednotlivcům práva, jež mohou uplatnit před
soudem a jimž musí vnitrostátní soudy poskytnout ochranu (viz rozsudky ze dne 3. prosince 1974, Van Binsbergen, 33/74, Recueil,
s. 1299, bod 27 a ze dne 11. ledna 2007, ITC, C‑208/05, Sb. rozh. s. I‑181, bod 67).
Je na vnitrostátních soudech, aby nezávisle na tom, na základě jakého procesního prostředku jim byla věc předložena, přijaly
všechna nezbytná opatření k tomu, aby ve členském státě v situacích, které spadají do rozsahu působnosti práva Unie, zaručily
výkon práva volného poskytování služeb hospodářskými subjekty.
Z výše uvedených úvah vyplývá, že na druhou otázku je nutno odpovědět, že při použití právní úpravy členského státu týkající
se hazardních her, která je v souladu s článkem 49 ES, není vnitrostátní soud povinen v každém konkrétním případě ověřit,
zda je prováděcí opatření k zajištění dodržování této právní úpravy způsobilé zaručit uskutečnění cíle sledovaného touto právní
úpravou a zda je v souladu se zásadou proporcionality, pokud je toto opatření nezbytným prvkem pro zajištění užitečného účinku
uvedené právní úpravy a pokud v porovnání s omezeními, která vyplývají z téže právní úpravy, neobsahuje žádné dodatečné omezení.
Okolnost, zda bylo prováděcí opatření přijato na základě zásahu orgánů veřejné správy, který má zajistit dodržování vnitrostátní
právní úpravy, nebo na základě návrhu jednotlivce v rámci občanskoprávního řízení za účelem ochrany práv, která pro něj vyplývají
z této právní úpravy, nemá žádný dopad na rozhodnutí sporu, který byl předkládajícímu soudu předložen.

Ke třetí otázce
Podstatou třetí otázky předkládajícího soudu je, zda musí být článek 49 ES vykládán v tom smyslu, že brání takové vnitrostátní
právní úpravě členského státu, o jakou se jedná ve věci v původním řízení, která podřizuje organizování a propagaci hazardních
her režimu exklusivity ve prospěch jediného hospodářského subjektu a která zakazuje všem ostatním hospodářským subjektům,
včetně hospodářských subjektů se sídlem v jiném členském státu, nabízet prostřednictvím internetu na území prvně uvedeného
členského státu služby, na něž se tento režim vztahuje.
Tato otázka spadá do téhož právního rámce a je totožná s první otázkou předloženou ve věci, v níž byl vydán výše uvedený rozsudek
Sporting Exchange.
Společnosti Ladbrokes tvrdí, že jsou držitelkami povolení vydaného orgány Spojeného království Velké Británie a Severního
Irska, které jim dovoluje nabízet sportovní sázky a jiné hazardní hry prostřednictvím internetu, jakož i po telefonu a v tomto
členském státě podléhají velmi přísné právní úpravě, aby se zabránilo podvodům a závislosti na hazardních hrách. Uvádějí rovněž,
že pokud členský stát stanoví omezení vztahující se na organizaci těchto her, musí zohlednit skutečnost, že veřejný zájem,
který dotčené omezení odůvodňuje, je již chráněn pravidly stanovenými členským státem, ve kterém poskytovatel služeb disponuje
povolením k organizování těchto her. Kontroly a záruky by podle nich neměly být zdvojovány.
V tomto ohledu je třeba uvést, že odvětví hazardních her nabízených prostřednictvím internetu není předmětem harmonizace na
úrovni Evropské unie. Členský stát je tedy oprávněn mít za to, že pouhá skutečnost, že hospodářský subjekt, jako jsou společnosti
Ladbrokes, nabízí legálně služby spadající do tohoto odvětví prostřednictvím internetu v jiném členském státu, v němž je usazen
a v němž již v zásadě podléhá podmínkám stanoveným právními předpisy a dohledu ze strany příslušných orgánů tohoto členského
státu, nepředstavuje dostatečnou záruku ochrany vnitrostátních spotřebitelů před riziky podvodu a trestné činnosti s ohledem
na obtíže, na které mohou v takovém kontextu narazit orgány členského státu usazení, chtějí-li posuzovat profesionální kvality
a bezúhonnost hospodářských subjektů (viz v tomto smyslu výše uvedený rozsudek Liga Portuguesa de Futebol Profissional a Bwin
International, bod 69).
Jelikož mezi spotřebitelem a hospodářským subjektem neexistuje přímý kontakt, nesou s sebou hazardní hry přístupné prostřednictvím
internetu oproti tradičním trhům takových her navíc odlišná a zvýšená rizika, pokud jde o případné podvody hospodářských subjektů
páchané vůči spotřebitelům (výše uvedený rozsudek Liga Portuguesa de Futebol Profissional a Bwin International, bod 70).
Na skutečnost, že hospodářský subjekt, který nabízí prostřednictvím internetu hazardní hry, neprovádí v dotyčném členském
státu aktivní prodejní politiku, zejména z důvodu okolnosti, že v tomto státu nepoužívá reklamu, nelze pohlížet tak, že je
v rozporu s úvahami uvedenými v obou předcházejících bodech. Tyto úvahy jsou založeny pouze na účincích snadné dostupnosti
hazardních her prostřednictvím internetu, a nikoli na případných rozdílných důsledcích aktivní nebo pasivní nabídky poskytování
služeb tohoto subjektu.
Z toho vyplývá, že omezení, o které jde v původním řízení, lze s ohledem na zvláštnosti související s nabízením hazardních
her prostřednictvím internetu považovat za omezení odůvodněná cílem boje proti podvodům a trestné činnosti (viz v tomto smyslu
výše uvedený rozsudek Liga Portuguesa de Futebol Profissional a Bwin International, bod 72).
Na třetí otázku je tedy třeba odpovědět tak, že článek 49 ES musí být vykládán v tom smyslu, že nebrání takové vnitrostátní
právní úpravě členského státu, o jakou se jedná ve věci v původním řízení, která podřizuje organizování a propagaci hazardních
her režimu exklusivity ve prospěch jediného hospodářského subjektu a která zakazuje všem ostatním hospodářským subjektům,
včetně hospodářských subjektů se sídlem v jiném členském státu, nabízet prostřednictvím internetu služby, na něž se vztahuje
uvedený režim, na území prvně uvedeného členského státu.

K nákladům řízení
Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu
před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření
Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.
Z těchto důvodů Soudní dvůr (druhý senát) rozhodl takto:
1)
Taková vnitrostátní právní úprava, jako je ta, o kterou se jedná ve věci v původním řízení, která má za cíl potlačovat závislost
na hazardních hrách, jakož i boj proti podvodům a která skutečně přispívá k dosažení těchto cílů, může být považována za úpravu,
která koherentním a systematickým způsobem omezuje sázkovou činnost, i když je držiteli nebo držitelům výhradního povolení
dovoleno zatraktivnit jeho nebo jejich nabídku na trhu prostřednictvím zavedení nových hazardních her a prostřednictvím reklamy.
Je na předkládajícím soudu, aby ověřil, zda ilegální hry mohou v dotyčném členském státě představovat problém, kterému by
bylo možné čelit rozšířením povolených a regulovaných činností a zda toto rozšíření nemá rozsah, který by ho mohl učinit neslučitelným
s cílem potlačovat uvedenou závislost.
2)
Při použití právní úpravy členského státu týkající se hazardních her, která je v souladu s článkem 49 ES, není vnitrostátní
soud povinen v každém konkrétním případě ověřit, zda je prováděcí opatření k zajištění dodržování této právní úpravy způsobilé
zaručit uskutečnění cíle sledovaného touto právní úpravou a zda je v souladu se zásadou proporcionality, pokud je toto opatření
nezbytným prvkem pro zajištění užitečného účinku uvedené právní úpravy a pokud v porovnání s omezeními, která vyplývají z téže
právní úpravy, neobsahuje žádné dodatečné omezení. Okolnost, zda bylo prováděcí opatření přijato na základě zásahu orgánů
veřejné správy, který má zajistit dodržování vnitrostátní právní úpravy, nebo na základě návrhu jednotlivce v rámci občanskoprávního
řízení za účelem ochrany práv, která pro něj vyplývají z této právní úpravy, nemá žádný dopad na rozhodnutí sporu, který byl
předkládajícímu soudu předložen.
3)
Článek 49 ES musí být vykládán v tom smyslu, že nebrání takové vnitrostátní právní úpravě členského státu, o jakou se jedná
ve věci v původním řízení, která podřizuje organizování a propagaci hazardních her režimu exkluzivity ve prospěch jediného
hospodářského subjektu a která zakazuje všem ostatním hospodářským subjektům, včetně hospodářských subjektů se sídlem v jiném
členském státu, nabízet prostřednictvím internetu služby, na něž se vztahuje uvedený režim, na území prvně uvedeného členského
státu.
Podpisy.
*
Jednací jazyk: nizozemština.