CELEX: 62002CJ0010
Ārstu pārvietošanās brīvība
Direktīvas 86/457/EEK un 93/16/EEK
Diplomu, sertifikātu un citu kvalifikāciju apliecinošu dokumentu atzīšana
Dalībvalstu pienākums atļaut veikt ģimenes ārsta praksi savā sociālās nodrošināšanas sistēmā tikai speciāla diploma īpašniekiem
Iegūtās tiesības
Līdz 1995. gada 1. janvārim iegūto tiesību apliecinoša dokumenta līdzvērtība speciālam mācību kursa diplomam
Ģimenes ārstu saraksta sastādīšana ievērojot iegūtos kvalifikācijas dokumentus nolūkā apstiprināt viņus brīvajos reģiona amatos

Abi lūgumi sniegt prejudiciālu nolēmumu attiecas uz 36. panta 2. punkta interpretāciju Padomes 1993. gada 5. aprīļa Direktīvā
93/16/EEK par ārstu brīvas pārvietošanās veicināšanu un viņu diplomu, sertifikātu un citu viņu kvalifikāciju apliecinošu dokumentu
savstarpēju atzīšanu (OV L 165, 1. lpp.), kurā pēdējie grozījumi izdarīti ar Komisijas 1999. gada 21. maija Direktīvu 1999/46/EK,
ar ko groza Padomes Direktīvu 93/16/EEK (OV L 139, 25. lpp., turpmāk tekstā – “Direktīva 93/16”). Direktīvā 93/16/EEK ietvertais
noteikums aizvieto 7. panta 2. punktu Padomes 1986. gada 15. septembra Direktīvā 86/457/EEK par speciālu vispārējās medicīnas
prakses mācību kursu (OV L 267, 26. lpp.).
Šie divi lūgumi iesniegti saistībā ar divām prāvām, pirmkārt, starp Berardi kundzi u.c., kā arī Vairas kundzi u.c. un
Azienda Unità Sanitaria Locale BA/4
u.c. (lieta C‑11/02) un, otrkārt, starp Fasčikolo kundzi u.c., kā arī de Benediktisa kungu u.c. un
Regione Puglia
u.c. (lieta C‑10/02) par lēmumiem, ko pieņēmušas dažādas šī [Apūlijas] reģiona administratīvas iestādes attiecībā uz 1998. un
1999. gadu par valsts veselības sistēmā piešķirtajiem ģimenes ārstu amatiem apgabalos ar ārstu iztrūkumu.

Atbilstošās tiesību normas

Kopienu tiesiskais regulējums
Direktīva 93/16 kodificē dažādas direktīvas par ārstu kvalifikāciju, jo īpaši Direktīvu 86/457.
Saskaņā ar Direktīvas 93/16 2. pantu katra dalībvalsts atzīst diplomus, sertifikātus un citus kvalifikāciju apliecinošus dokumentus,
kas dalībvalstu pilsoņiem izsniegti citās dalībvalstīs saskaņā ar šīs direktīvas 23. pantu un kas uzskaitīti minētās direktīvas
3. pantā, attiecībā uz ārsta prakses sākšanu un veikšanu, piešķirot tiem savā teritorijā tādu pašu spēku, kādu tā piešķir
savā teritorijā izdotiem diplomiem, sertifikātiem un citiem kvalifikāciju apliecinošiem dokumentiem.
Direktīvas 93/16 9. pants kā vispārēju noteikumu uzsver to, ka, ja dalībvalstu pilsoņiem izsniegtie ārsta diplomi, sertifikāti
un citi kvalifikāciju apliecinošie dokumenti neatbilst minimālajām mācību prasībām, kas izklāstītas 23. pantā, katra dalībvalsts
atzīst par pietiekamu pierādījumu tos ārsta diplomus, sertifikātus un citus kvalifikāciju apliecinošus dokumentus, kuri ir
izsniegti šajās dalībvalstīs, ja tie attiecas uz mācībām, kas sākušās pirms 9. panta 1. punktā minētās dienas un kuriem ir
pievienots sertifikāts, kas apliecina, ka šie pilsoņi lietpratīgi un likumīgi ir bijuši iesaistīti minētajās darbībās vismaz
trīs gadus pēc kārtas piecu gadu laikā pirms datuma, kad tika izsniegts sertifikāts.
Direktīvas 93/16 30. pants paredz, ka katra dalībvalsts, kura savā teritorijā rīko pilnu mācību kursu, kas ir priekšnoteikums
atbilstoši minētās direktīvas 23. pantam ārsta prakses uzsākšanai un veikšanai, tāpat izveido speciālu mācību kursu vispārējā
medicīnas praksē, kurš atbilst vismaz tikpat stingrām prasībām kā tās, kuras izklāstītas minētās direktīvas 31. un 32. pantā,
tādā veidā, lai pirmie diplomi, sertifikāti vai citi kvalifikāciju apliecinošie dokumenti, kas izsniegti pēc šī kursa pabeigšanas,
tiktu izsniegti ne vēlāk kā 1990. gada 1. janvārī.
Direktīvas 93/16 36. panta 1. punkta pirmā daļa – noteikums, kas aizstāj Direktīvas 86/457 7. panta 1. punktu, pārņemot to
pašu redakciju, paredz:
“No 1995. gada 1. janvāra, un ievērojot iegūtās tiesības, kuras tā ir atzinusi, katra dalībvalsts atļauj veikt vispārējo medicīnas
praksi savas valsts sociālā nodrošinājuma sistēmā tikai tad, ja īpašumā ir diploms, sertifikāts vai cits kvalifikāciju apliecinošs
dokuments, kas minēts 30. pantā.”
Minētā 36. panta 2. punkts, kas aizstāj Direktīvas 86/457 7. panta 2. punktu, pārņemot pamatā to pašu redakciju, nosaka:
“Katra dalībvalsts precizē tās iegūtās tiesības, kuras tā atzīst. Tā tomēr atzīst tiesības strādāt kā ģimenes ārstam tās valsts
sociālā nodrošinājuma sistēmā bez diploma, sertifikāta vai cita kvalifikāciju apliecinoša dokumenta, kas minēts 30. pantā,
visiem ārstiem, kuriem ir bijušas šādas tiesības 1994. gada 31. decembrī, ievērojot 1.–20. pantu, un kuri minētajā datumā
ir reģistrējušies tās teritorijā, pamatojoties uz 2. pantu vai 9. panta 1. punktu.”

Valsts tiesiskais regulējums
Direktīva 86/457 Itālijas tiesību sistemā transponēta ar 1991. gada 8. augusta likumdošanas dekrētu Nr. 256 (
GURI
Nr. 191, 16.08.1991., turpmāk tekstā – “Likumdošanas dekrēts Nr. 256/91”). Tā 2. panta 1. daļa kā vispārīgu noteikumu uzsver
to, ka, sākot ar 1995. gada 1. janvāri, speciāla vispārējā medicīnas prakses mācību kursa sertifikāts ir obligāts priekšnoteikums,
lai veiktu attiecīgo praksi valsts veselības sistēmā.
Tomēr saskaņā ar Likumdošanas dekrēta Nr. 256/91 6. pantu tiesības valsts veselības sistēmā veikt vispārējo medicīnas praksi
tāpat jāatzīst ārstiem, kam 1994. gada 31. decembrī jau bija šādas tiesības veikt profesionālo ģimenes ārstu praksi, proti,
tās bija piešķirtas, pamatojoties uz minētajam sertifikātam līdzvērtīga kvalifikāciju apliecinoša dokumenta pamata (turpmāk
tekstā – “Līdzvērtīgs dokuments”).
Itālijas teritorijā ģimenes ārsta prakses, kas reģistrēta valsts veselības sistēmā, kārtību nosaka valsts Koplīgumi, ko pārskata
reizi trijos gados, saskaņā ar 1992. gada 30. decembra Likumdošanas dekrēta Nr. 502 8. panta 1. punktu (
GURI
Nr. 305, 30.12.1992.), ko groza 1993. gada 7. decembra Likumdošanas dekrēts Nr. 517 (
GURI
Nr. 293, 15.12.1993.).
Pamata lietās izskatāmo apstākļu rašanās laikā spēkā esošais valsts koplīgums (turpmāk tekstā – “Koplīgums”) stājies spēkā
ar Republikas prezidenta 1996. gada 22. jūlija Likumdošanas dekrētu Nr. 484 (
GURI
Nr. 220, 19.09.1996., 1. lpp.). Saskaņā ar šo koplīgumu:
–        procedūra paredz brīvo amatu piešķiršanu sākt ar saraksta publicēšanu katrā reģionā, norādot sarakstā ārstus, kas klasificēti
saskaņā ar punktu sistēmu, tos aprēķinot atbilstoši Koplīguma 3. pantam (Koplīguma 2. pants);
–        lai izveidotu sarakstus un sagrupētu ārstus, vispārējās medicīnas prakses sertifikātam kā akadēmiskam grādam piešķir divpadsmit
punktus. Turklāt ārstam katru mēnesi piešķir 0,20 kredīta punktus par ārsta praksi, ko viņš veic primārās aprūpes ietvaros.
Papildu punktus piešķir par atsevišķu ģimenes ārsta pakalpojumu sniegšanu (Koplīguma 3. panta 1. punkts).
Par amatu piešķiršanu apgabalos ar ārstu iztrūkumu attiecībā gan uz primāro aprūpi, gan uz vispārējo medicīnas aprūpi Koplīgums
paredz:
–
Aziende Sanitarie Locali
(vietējās veselības valsts iestādes) rezervē 20–40 % minēto amatu ārstiem, kas uzrāda vispārējās medicīnas prakses mācību
kursa sertifikātu saskaņā ar Likumdošanas dekrēta Nr. 256/91 2. pantu, un attiecīgi 80–60 % ārstiem ar līdzvērtīgu dokumentu
(Koplīguma 3. panta 6. punkts). Ja šis koplīgums laikā nav pagarināts, paredzēts, ka sekojošajā gadā 50 % no piešķiramajiem
amatiem tiks iedalīti katrai no divām ārstu kategorijām (minētā koplīguma nobeiguma noteikums Nr. 5);
–        iestādēs piešķiramo amatu sarakstu saskaņā ar Likumdošanas dekrēta Nr. 256/91 2. pantu sastāda, summējot kandidāta reģionālajā
sarakstā iegūtos punktus ar punktu skaitu, kāds paredzēts par to, ka viņš dzīvo šajā reģionā, kā arī ar punktu skaitu par
to, ka kandidāts dzīvo apgabalā ar ārstu iztrūkumu (Koplīguma 20. panta 6. punkts).
Ar
Regione Puglia
padomes 1998. gada 29. aprīļa lēmumu Nr. 1245 (
BURP
Nr. 46, 15.05.1998.) tā ir nolēmusi, ka 1998. gadā 40 % no brīvajiem amatiem, kas paredzēti, lai nodrošinātu ar ārstiem apgabalus
ar ārstu iztrūkumu un brīvās amata vietas, piešķirami ārstiem, kas ieguvuši vispārējās medicīnas prakses mācību kursa sertifikātu,
un 60 % no amatiem piešķirami ārstiem, kam ir līdzvērtīgs dokuments. 1999. gadā abām ārstu kategorijām rezervēto amatu procentuālā
proporcija ir mainīta tādējādi, ka katrai kategorijai ir piešķirti 50 % no amatiem.

Pamata prāvas un prejudiciālie jautājumi
Pamata prāvas izriet no apstākļa, ka attiecībā uz amatiem, ko piešķir apgabalos ar ārstu iztrūkumu, daži ārsti, kam bija speciāls
vispārējās medicīnas prakses mācību kursa sertifikāts, ko paredz Likumdošanas dekrēta Nr. 256/91 2. pants, un turklāt kuriem
līdz 1994. gada 31. decembrim bija iegūtas arī tiesības veikt ārsta praksi valsts sociālā nodrošinājuma sistēmā, mēģināja
pieteikties gan uz amatiem, kas paredzēti ārstiem ar minēto sertifikātu, gan uz amatiem, kas paredzēti ārstiem ar līdzvērtīgu
iegūtu dokumentu. Šie ārsti turklāt mēģināja iegūt sertifikāta turētājam paredzētos divpadsmit punktus, pat neskatoties uz
to, ka tie pretendēja uz amatu kvotu, kas iedalīta iepriekšminētā dokumenta īpašniekiem.
Sākotnēji
Regione Puglia
nolēma, ka, kaut arī ārsti, kuriem vienlaicīgi ir gan speciāls vispārējās medicīnas prakses mācību kursa sertifikāts, gan
līdz 1994. gada 31. decembrim iegūtas tiesības veikt ārsta praksi valsts sociālā nodrošinājuma sistēmā, var pretendēt uz amatu
abu kvotu ietveros, tomēr, ja tie izvēlas pretendēt uz amatu kvotu, kas paredzēta ārstiem ar līdzvērtīgu dokumentu, nav pamata
pieskaitīt tos divpadsmit punktus, kas tiem piešķirti kā minētā sertifikāta turētājiem. Tādēļ
Regione Puglia
tās vietējām veselības valsts iestādēm attiecībā uz 1998. gadā veiktajām procedūrām uzdeva atņemt tos divpadsmit punktus,
kas minētajiem ārstiem sākotnēji bija piešķirti.
Minētās iestādes, darbojoties saskaņā ar
Regione Puglia
norādījumiem, kandidātiem ar abām iepriekš minētajām kvalifikācijām, tiem pretendējot uz līdzvērtīga dokumenta īpašniekiem
paredzētajām kvotām, atteicās piešķirt divpadsmit punktus par mācību kursa sertifikāta iegūšanu.
Tieši saistībā ar dažu minēto iestāžu, kuru vidū ir arī
Azienda Unità Sanitaria Locale BA/4
, lēmumiem Berardi kundze u.c., kā arī Vairas kundze u.c. cēla prasību
Tribunale amministrativo regionale per la Puglia
, norādot, ka minētie lēmumi ir nelikumīgi, jo tie pieņemti, pārkāpjot un nepareizi piemērojot Koplīguma 2., 3. un 20. pantu.
Iesniedzējtiesa, kurai tika lūgts izteikties par
Regione Puglia
pieņemtās nostājas likumību, sākotnēji secināja, ka ārsti ar abu veidu kvalifikāciju pamatoti pretendē vienlaicīgi uz visiem
paredzētajiem amatiem, bet tiem noteikti nevar piešķirt divpadsmit punktus, ko piešķir vispārējās medicīnas prakses mācību
kursa sertifikāta īpašniekiem, kad tie pretendē uz amatiem, kas paredzēti ārstiem ar līdzvērtīgu dokumentu.
Tajā pat laikā
Consiglio di Stato
(Itālija) ar 2000. gada 15. marta lēmumu Nr. 1407 (turpmāk tekstā – “
Consiglio di Stato
lēmums”) par iesniegto apelācijas sūdzību pret cita reģiona administratīvās tiesas spriedumu nosprieda, ka ārsti, lai tos
apstiprinātu iecelšanai amatos apgabalos ar ārstu iztrūkumu, ir jāizvēlas no vienota attiecīgā reģiona saraksta, pat ja ir
paredzēts, ka, lai piešķirtu šos amatus, jānodala divas atsevišķas kvotas, respektīvi, par labu ārstiem ar vispārējās medicīnas
prakses mācību kursa sertifikātu un ārstiem ar līdzvērtīgu dokumentu, un ka turklāt pirmās kategorijas ārsti, kam tāpat līdz
1994. gada 31. decembrim bija iegūtas tiesības veikt ārsta praksi valsts sociālā nodrošinājuma sistēmā, var pretendēt uz abām
amatu kvotām, šajā gadījumā viņiem tāpat piešķirot visus divpadsmit Koplīguma 3. panta 1. punktā paredzētos punktus, jo spēkā
esošie tiesību akti šajā sakarā neparedz atšķirību starp šiem diviem dokumentiem.
Ņemot vērā šo lēmumu,
Regione Puglia
ir nolēmusi mainīt tās iepriekš pieņemto nostāju un turpmāk 1999. gada procedūrās ņemt vērā divpadsmit punktus, kas piešķirti
vispārējās medicīnas prakses mācību kursa sertifikāta īpašniekiem. Minētā reģiona valsts veselības iestādes ir pieņēmušas
šo jauno ārstu amatu sadales kārtību apgabalos ar ārstu iztrūkumu. Tomēr 1998. gada procedūra atstāta bez izmaiņām.
Tieši pret šo
Regione Puglia
pieņemto jauno nostāju un tai sekojošajiem vietējo veselības valsts iestāžu pieņemtajiem pasākumiem Fasčikolo kundze u.c.,
kā arī de Benediktisa kungs u.c., ārsti ar vienīgi līdzvērtīgu dokumentu, arī cēla prasību iesniedzējtiesā. Viņi norāda, pēc
būtības, ka ārstu, kas ieguvuši tiesības praktizēt pirms 1995. gada 1. janvāra un kam ir arī speciāls vispārējās medicīnas
prakses mācību kursa sertifikāts, pretendēšana uz abām amatu kvotām, viņiem turklāt piešķirot tādu punktu skaitu, kāds paredzēts
par minētā sertifikāta iegūšanu, likvidē jebkuru iespēju piemērot Direktīvās 86/457 un 93/16 noteikto līdzvērtības principu.
Runājot par tai iesniegto divu prāvu priekšmetu, iesniedzējtiesa piekrīt
Consiglio di Stato
argumentācijai, saskaņā ar kuru ārsti ar vispārējās medicīnas prakses mācību kursa sertifikātu var pieteikties uz visiem izsludinātajiem
amatiem, kas piešķirami apgabalos ar ārstu iztrūkumu. Tomēr tā neatbalsta
Consiglio di Stato
nostāju jautājumā par divpadsmit punktu piešķiršanu minētajiem ārstiem, kad tie pretendē uz amatu kvotu, kas paredzēta ārstiem
ar līdzvērtīgu dokumentu. Attiecībā uz šo pēdējo punktu tā uzskata, ka
Consiglio di Stato
lēmums atstāj bez ievērības faktu, ka ar Direktīvām 86/457 un 93/16 Kopienu likumdevējs ir uzskatījis par nepieciešamu aizsargāt
to ārstu, kam nav diploma, sertifikāta vai cita kvalifikāciju apliecinoša dokumenta, iegūtās tiesības veikt ģimenes ārsta
praksi, kam šīs tiesības ir bijušas iegūtas līdz 1994. gada 31. decembrim, tādējādi izslēdzot iespēju radīt hierarhisku atšķirību
starp šīm divām ārstu kategorijām.
Šajos apstākļos
Tribunale amministrativo regionale per la Puglia
nolēma atlikt lēmuma pieņemšanu un uzdot Tiesai šādus trīs prejudiciālus jautājumus, kas formulēti vienlaicīgi katrā no diviem
iesniedzējtiesas lēmumiem par prejudiciālu jautājumu uzdošanu:
“1.      Vai tiesības veikt ģimenes ārsta praksi, kas iegūtas līdz 1994. gada 31. decembrim, saskaņā ar Direktīvas 86/457/EEK 7. panta
2. punktu un Direktīvas 93/16/EEK 36. panta 2. punktu uzskatāmas par līdzvērtīgām tām, ko iegūst, saņemot speciālu vispārējās
medicīnas prakses mācību kursa sertifikātu?
2.      Vai iegūtais vispārējās medicīnas prakses mācību kursa sertifikāts, atsaucoties uz minētajiem Kopienu noteikumiem, ļauj dalībvalstīm,
sākot no 1995. gada 1. janvāra, attiecināt uz ārstiem, kas arī līdz 1994. gada 31. decembrim ieguvuši tiesības praktizēt profesijā,
labvēlības režīmu, paredzot tiem vairāk amata vietu nekā tiem, kas attiecīgi ieguvuši tikai vienu vai otru dokumentu?
3.      Ja uz iepriekšējo jautājumu sniegta apstiprinoša atbilde un ņemot vērā iegūtās tiesības, vai iepriekš minētie apstākļi ļauj
dalībvalstīm piemērot attiecīgajiem ārstiem labvēlīgāku attieksmi, ikreiz piešķirot papildu punktus par vispārējās medicīnas
prakses mācību kursa sertifikāta saņemšanu?”
Ar Tiesas priekšsēdētāja 2002. gada 12. februāra rīkojumu lietas C‑10/02 un C‑11/02 apvienotas rakstveida un mutvārdu procesam,
kā arī galīgā sprieduma pieņemšanai.

Par prejudiciālajiem jautājumiem

Par pirmo jautājumu
Ar savu pirmo jautājumu iesniedzējtiesa jautā, vai pirms 1995. gada 1. janvāra iegūtās tiesības veikt ģimenes ārsta praksi
valsts veselības sistēmā saskaņā ar Direktīvas 93/16/EEK 36. panta 2. punktu uzskatāmas par līdzvērtīgām tām tiesībām, ko,
saņemot speciālu vispārējās medicīnas prakses mācību kursa sertifikātu, iegūst, lai veiktu šādu ārsta praksi.
Nav apstrīdams, ka viena vai otra no iepriekšējā punktā minētajiem diviem dokumentiem iegūšana ir minimāla prasība, lai veiktu
ģimenes ārsta praksi. Tomēr, kā izriet no iesniedzējtiesas lēmumiem, šī jautājuma pamatmērķis ir noteikt valsts sistēmas,
ar ko ārstiem piešķir amatus valsts veselības sistēmā, saderību ar minētā 36. panta 2. punktu, ievērojot faktu, ka kandidātiem
ar speciālu vispārējās medicīnas prakses mācību kursa sertifikātu un tiem, kam ir tikai līdzvērtīgs dokuments, šajā sistēmā
attiecībā uz izskatāmo amatu piešķiršanu ne vienmēr ir līdzvērtīgas panākumu iespējas.
Vispirms jāatzīst, ka Direktīvas 93/16 30.–41. pants attiecas uz minimālo prasību tuvināšanu, izsniedzot diplomus, sertifikātus
un citus kvalifikāciju apliecinošus dokumentus, kas apstiprina speciālu vispārējās medicīnas prakses mācību kursu pabeigšanu,
lai atvieglotu ārstu brīvu pārvietošanos (šīs direktīvas divdesmitais līdz divdesmit trešais preambulas apsvērums). Saskaņā
ar šo mērķi tās 36. panta 1. punkta pirmā daļa paredz, ka, ievērojot iegūtās tiesības, ir atļauts veikt ģimenes ārsta praksi
valsts sociālā nodrošinājuma sistēmā tikai tad, ja īpašumā ir diploms, sertifikāts vai cits kvalifikāciju apliecinošs dokuments
par minēto speciālo mācību kursu pabeigšanu.
Šajā kontekstā Direktīvas 93/16 36. panta 2. punkts precizē, ka “katra dalībvalsts precizē tās iegūtās tiesības, kuras tā
atzīst. Tā tomēr atzīst tiesības strādāt kā ģimenes ārstam tās valsts sociālā nodrošinājuma sistēmā [..] visiem ārstiem, kuriem
ir bijušas šādas tiesības 1994. gada 31. decembrī, ievērojot 1.–20. pantu, un kuri minētajā datumā ir reģistrējušies tās teritorijā,
pamatojoties uz 2. pantu vai 9. panta 1. punktu.”
Šis noteikums atzīst katras dalībvalsts diskrecionārās tiesības noteikt iegūtās tiesības, kas ir pakļautas vienam vienīgam
nosacījumam, proti, ka visas dalībvalstis atzīst ārstu iegūtās tiesības, kaut arī tie nav ieguvuši ģimenes ārsta diplomus,
tomēr kuru tiesības pirms 1995. gada 1. janvāra ir atzītas šajā dalībvalstī, pamatojoties uz diplomiem, sertifikātiem vai
citiem kvalifikāciju apliecinošiem dokumentiem, kas tiem izsniegti citā dalībvalstī, un kuri tāpat pirms minētās dienas ir
ieguvuši tiesības veikt ģimenes ārsta praksi valsts sociālā nodrošinājuma sistēmā (skatīt 1997. gada 16. oktobra spriedumu
lietās no C‑69/96 līdz C‑79/96,
Garofalo
u.c.,
Recueil
, I‑5603. lpp., 29. un 30. punkts).
Lai atbildētu uz pirmo jautājumu, uzreiz jānorāda, pirmkārt, ka no Direktīvas 93/16 36. panta 2. punkta redakcijas izriet,
ka tas neprasa, lai dalībvalstis piešķirtu vienādu vērtību iepriekš iegūtām tiesībām un iegūtam speciālam vispārējās medicīnas
prakses mācību kursa sertifikātam. Minētajā normā paredzētie minimālie nosacījumi, kas attiecas uz ārstu kategoriju, kuru
iegūtās tiesības ir jāatzīst, neprecizē tās aizsardzības robežas, kas dalībvaltij jānodrošina attiecībā uz minētajām tiesībām.
Otrkārt, šī nosacījuma mērķis ir izvairīties no situācijām, kad ārsti, kas jau ir izmantojuši brīvību veikt uzņēmējdarbību,
ko nodrošina Kopienu direktīvas, un kas pirms 1995. gada 1. janvāra ir ieguvuši tiesības veikt savu ģimenes ārsta praksi to
uzņēmējas dalībvalsts sociālā nodrošinājuma sistēmā, tiek ierobežoti tādēļ, ka tiem nav jauno diplomu, sertifikātu vai citu
kvalifikāciju apliecinošu dokumentu, kas paredzēti Direktīvā 93/16 (skatīt iepriekš minētā sprieduma
Garofalo
u.c. 31. punktu).
Pietiek atzīmēt, ka, pat ja minētais nosacījums, pastāvot šādam pārrobežu elementam, prasa, lai plašāka aizsardzība tiktu
piešķirta jau iegūtajām tiesībām, šajā gadījumā, kā tas jau tika apstiprināts tiesas sēdes laikā, valsts tiesā iesniegtās
lietas attiecas tikai uz iekšējās kārtības gadījumiem.
Šajos apstākļos jāatzīst, ka tikai ar to faktu vien, ka valsts sistēmai, ko piemēro, piešķirot ārstu amata vietas apgabalos
ar ārstu iztrūkumu, ir raksturīga iezīme, ka ārstiem ar speciālu vispārējās medicīnas prakses mācību kursa sertifikātu, no
vienas puses, un ārstiem ar līdzvērtīgu dokumentu, no otras puses, attiecībā uz minēto amatu sadali nav vienādas panākumu
iespējas, nav pārkāpts Direktīvas 93/16 36. panta 2. punkts.
Atsaucoties uz iepriekš minēto, atbilde uz pirmo jautājumu ir tāda, ka Direktīvas 93/16 36. panta 2. punkts neuzliek dalībvalstīm
par pienākumu, ieceļot ģimenes ārsta amatā, uzskatīt, ka pirms 1995. gada 1. janvāra iegūtās tiesības veikt ģimenes ārsta
praksi valsts veselības sistēmā ir līdzvērtīgas iegūtam speciālam vispārējās medicīnas prakses mācību kursa sertifikātam.

Par otro un trešo jautājumu
Ar savu otro un trešo jautājumu, kas jāizskata kopā, iesniedzējtiesa pēc būtības jautā, vai Direktīvas 93/16 36. panta 2. punkts
iestājas pret to, ka dalībvalstis piešķir ārstiem, kuriem ir gan vispārējās medicīnas prakses mācību kursa sertifikāts, gan
līdz 1994. gada 31. decembrim iegūtas tiesības veikt ģimenes ārsta praksi valsts veselības sistēmā:
–        ievērojami lielāku amatu rezervi, nekā tā paredz attiecīgi ārstiem ar minēto sertifikātu un ārstiem ar iepriekš iegūtām tiesībām
veikt praksi, tiem atļaujot vienlaicīgi pretendēt uz abām paredzētajām amatu kategorijām;
–        vēl labvēlīgāku attieksmi, piešķirot tiem – laikā, kad tie pretendē uz amatu kvotu ārstiem, kas tiesības praktizēt profesijā
ieguvuši līdz 1994. gada 31. decembrim – papildu punktus, kas paredzēti par iepriekš minētā sertifikāta iegūšanu.
Pēc Berardi kundzes u.c., kā arī Vairas kundzes u.c. domām, amatu rezervācijas sistēma neietekmē Direktīvas 93/16 36. panta
2. punktā paredzēto pienākumu, proti, atzīt citu dalībvalstu izcelsmes ārstu tiesības veikt ģimenes ārsta praksi ārstiem,
kas veic praksi uzņēmējā dalībvalstī un kam pirms 1995. gada 1. janvāra piešķirtas ģimenes ārsta tiesības.
Minētās prasītājas turklāt apgalvo, ka tas ir likumīgi, ka kandidātiem, kas “kvalificējušies paralēli”, paredz lielāku amatu
kvotu. Visas pūles, kas veltītas minētā sertifikāta saņemšanai, jāvērtē augstāk nekā līdzvērtīga laika posma ārsta prakse.
Turklāt, ja par šāda sertifikāta saņemšanu nepiešķirtu divpadsmit papildu punktus, šī sertifikāta īpašnieki būtu nostādīti
neizdevīgākā stāvoklī, salīdzinot ar tiem, kas tā vietā, lai pabeigtu divu gadu mācību kursu, veic ārsta praksi un uzkrāj
par pieredzi piešķirtos papildu punktus.
Šajā pašā sakarā Eiropas Kopienu Komisija uzskata, ka, ņemot vērā dalībvalstīm piemītošās diskrecionārās tiesības noteikt
iegūtās tiesības, nedz noteikumi par piedalīšanos atklātā konkursā par iespēju uzsākt praksi dalībvalsts sociālā nodrošinājuma
sistēmā ārstiem, kas tiesības praktizēt profesijā ieguvuši pirms 1995. gada 1. janvāra, nedz tiem iedalītās iespējamās rezerves
kvotas un tiem atlases laikā piešķirtie punkti neattiecas uz Direktīvas 93/16 piemērošanas jomu.
Savukārt de Benediktisa kungs u.c. apgalvo, ka, sākot ar 1995. gada 1. janvāri, dalībvalstīm nav jāpiemēro labvēlības režīms
ārstiem ar vispārējās medicīnas prakses mācību kursa sertifikātu, kas tāpat līdz 1994. gada 31. decembrim ir ieguvuši tiesības
praktizēt profesijā kā ģimenes ārsti, ar ko paredz ievērojami lielāku amatu rezervi, salīdzinot ar to, kas paredzēta attiecīgi
viena vai otra dokumenta īpašniekiem.
Kā jau atzīts šā sprieduma 30. punktā, Direktīvas 93/16 36. panta 2. punkts piešķir dalībvalstīm tiesības noteikt iegūtās
tiesības tikai ar nosacījumu, kas skar ārstus, kuri, izmantojot savas tiesības uz brīvu pārvietošanos, ieguvuši tiesības veikt
savu ģimenes ārsta praksi uzņēmējas dalībvalsts sociālā nodrošinājuma sistēmā. Saskaņā ar Kopienu likumdevēja izvirzīto mērķi
(skat. šā sprieduma 28. punktu) šo prasību nevar attiecināt uz gadījumiem, kam nav raksturīgi pārrobežu elementi.
Tādējādi šādās valsts iekšējo lietu situācijās, kādas ir izskatāmajās pamatlietās, uzņēmēja dalībvalsts var brīvi noteikt
iegūto tiesību apjomu.
Šajā sakarā nav apstrīdams – ciktāl valsts, attaisnojot divu atsevišķu amatu kvotu izveidošanu, vienu – vispārējās medicīnas
prakses mācību kursa sertifikāta īpašniekiem, otru – līdzvērtīga dokumenta ieguvējiem, cenšas aizsargāt šīs pēdējas ārstu
kategorijas iegūtās tiesības, atļaujot vienai ārstu kategorijai pretendēt vienlaicīgi uz abām amatu kvotām – tā samazina līdzvērtīga
dokumenta īpašnieku aizsardzību. Tomēr šādi tiesību akti paši par sevi nepārkāpj Direktīvas 93/16 36. panta 2. punktu, kura
noteikums valstu iekšējās lietās ļauj dalībvalstīm brīvi noteikt iegūtās tiesības.
Turklāt jāprecizē, ka pats fakts, ka ārstiem, kas līdz 1994. gada 31. decembrim ir ieguvuši tiesības veikt ģimenes ārsta praksi
valsts sociālā nodrošinājuma sistēmā, kad tie pretendē uz viņiem paredzētajiem amatiem, piešķir papildu punktus par vispārējās
medicīnas prakses mācību kursa sertifikāta iegūšanu, nepārkāpj Direktīvas 93/16 36. panta 2. punktu.
Atsaucoties uz iepriekš norādīto, uz otro un trešo jautājumu jāatbild, ka Direktīvas 93/16 36. panta 2. punkts neiestājas
pret to, ka dalībvalstis piešķir ārstiem, kuriem vienlaicīgi ir vispārējās medicīnas prakses mācību kursa sertifikāts un līdz
1994. gada 31. decembrim iegūtas tiesības veikt ģimenes ārsta praksi valsts veselības sistēmā:
–        ievērojami lielāku amatu rezervi, nekā tā paredz attiecīgi ārstiem ar minēto sertifikātu un ārstiem ar iepriekš iegūtām tiesībām
veikt praksi, tiem atļaujot vienlaicīgi pretendēt uz abām paredzētajām amatu kategorijām;
–        vēl labvēlīgāku attieksmi, piešķirot tiem – laikā, kad tie pretendē uz amatu kvotu ārstiem, kas tiesības praktizēt profesijā
ieguvuši līdz 1994. gada 31. decembrim – papildu punktus, kas paredzēti par iepriekš minētā sertifikāta iegūšanu.

Par tiesāšanās izdevumiem
Attiecībā uz lietas dalībniekiem pamata lietā šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par
izdevumiem. Tiesāšanās izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, kas nav minēto lietas dalībnieku tiesāšanās izdevumi,
nav atlīdzināmi.
Ar šādu pamatojumu, Tiesa (pirmā palāta) nospriež:
1)
Padomes 1993. gada 5. aprīļa Direktīvas 93/16/EEK par ārstu brīvas pārvietošanās veicināšanu un viņu diplomu, sertifikātu
un citu viņu kvalifikāciju apliecinošu dokumentu savstarpēju atzīšanu 36. panta 2. punkts neuzliek dalībvalstīm par pienākumu,
ieceļot ģimenes ārsta amatā, uzskatīt, ka pirms 1995. gada 1. janvāra iegūtās tiesības veikt ģimenes ārsta praksi valsts veselības
sistēmā ir līdzvērtīgas iegūtam speciālam vispārējās medicīnas prakses mācību kursa sertifikātam.
2)
Direktīvas 93/16 36. panta 2. punkts neiestājas pret to, ka dalībvalstis piešķir ārstiem, kuriem vienlaicīgi ir vispārējās
medicīnas prakses mācību kursa sertifikāts un līdz 1994. gada 31. decembrim iegūtas tiesības veikt ģimenes ārsta praksi valsts
veselības sistēmā:
–
ievērojami lielāku amatu rezervi, nekā tā paredz attiecīgi ārstiem ar minēto sertifikātu un ārstiem ar iepriekš iegūtām tiesībām
veikt praksi, tiem atļaujot vienlaicīgi pretendēt uz abām paredzētajām amatu kategorijām;
–
vēl labvēlīgāku attieksmi, piešķirot tiem – laikā, kad tie pretendē uz amatu kvotu ārstiem, kas tiesības praktizēt profesijā
ieguvuši līdz 1994. gada 31. decembrim – papildu punktus, kas paredzēti par iepriekš minētā sertifikāta iegūšanu.
[Paraksti]
*
Tiesvedības valoda – itāļu.