CELEX: 62000CJ0386
Direktiv 92/96/EØF
direkte livsforsikringsvirksomhed
oplysning til forsikringstager

Dommens præmisser
1 Ved dom af 17. oktober 2000, indgået til Domstolen den 23. oktober 2000, har Cour d'appel de Bruxelles i medfør af artikel 234 EF forelagt et præjudicielt spørgsmål vedrørende fortolkningen af Rådets direktiv 92/96/EØF af 10. november 1992 om samordning af love og administrative bestemmelser vedrørende direkte livsforsikringsvirksomhed og om ændring af direktiv 79/267/EØF og 90/619/EØF (tredje livsforsikringsdirektiv) (EFT L 360, s. 1, herefter »direktivet«).
2 Dette spørgsmål er blevet rejst under en sag anlagt af Axa Royale Belge SA mod forsikringsmægler Georges Ochoa og Stratégie Finance SPRL. Tvisten er opstået som følge af, at visse tilbud eller policer om livsforsikring ikke indeholder en bestemt angivelse, der er foreskrevet i den nationale lovgivning.
Direktivet
3 Direktivets artikel 31 bestemmer:
»1. Inden en forsikringsaftale indgås, skal der mindst forelægges forsikringstageren de i bilag II, punkt A, nævnte oplysninger.
2. Forsikringstageren skal under hele forsikringsaftalens løbetid informeres om enhver ændring af de i bilag II, punkt B, nævnte oplysninger.
3. Den medlemsstat, hvor forpligtelsen består, kan ikke af forsikringsselskaberne kræve, at de giver yderligere oplysninger ud over dem, der er anført i bilag II, medmindre sådanne oplysninger er nødvendige for, at forsikringstageren virkelig kan forstå de væsentligste elementer i den af ham tegnede forsikring.
4. Gennemførelsesbestemmelserne til denne artikel og til bilag II fastsættes af den medlemsstat, hvor forpligtelsen består.«
4 Direktivets bilag II, der har overskriften »Oplysninger til forsikringstagerne«, foreskriver, at de oplysninger, der skal meddeles forsikringstageren, er affattet skriftligt, og at de er klart og præcist formuleret. Bilagets punkt A opregner de oplysninger, som skal meddeles forsikringstageren, inden forsikringsaftalen indgås. Disse oplysninger skal bl.a. indeholde en definition af de enkelte garantier og optioner (a.4), forsikringsaftalens løbetid (a.5), betingelserne for opsigelse heraf (a.6), betingelserne for indbetaling af præmier, herunder over hvilken årrække (a.7), nærmere vilkår for beregning og tildeling af bonus (a.8), angivelse af tilbagekøbsværdi og fripoliceværdi samt arten af de hertil knyttede garantier (a.9), oplysninger om præmier for de enkelte garantier (a.10), angivelse af anvendte referenceværdier i forsikringsaftaler tilknyttet investeringsfonde (a.11), angivelse af arten af de aktiver, forsikringsaftaler tilknyttet investeringsfonde er baseret på (a.12), betingelser for udøvelse af opsigelsesretten (a.13) og generelle angivelser vedrørende den skatteordning, der gælder for den pågældende art police (a.14).
5 Punkt B i bilag II opregner de oplysninger, som forsikringstageren skal modtage under forsikringsaftalens løbetid. Det bestemmes heri, at forsikringstageren ud over de almindelige og særlige betingelser skal modtage alle oplysninger vedrørende de forhold, der er omhandlet i punkt a.4 til a.12 i bilagets punkt A, såfremt der udfærdiges et tillæg til aftalen eller foretages en ændring af den lovgivning, der finder anvendelse på aftalen (b.2), og at han hvert år skal modtage oplysninger om bonussituationen (b.3).
Nationale retsforskrifter
6 Artikel 4, stk. 2, litra b), i kongelig anordning af 17. december 1992 om livsforsikringsvirksomhed (Moniteur belge af 31.12.1992, s. 27893, herefter »kongelig anordning af 17. december 1992«), som ifølge forelæggelsesdommen er vedtaget til gennemførelse af direktivet i belgisk ret, indeholder følgende bestemmelse:
»Forsikringstilbuddet eller - såfremt der ikke fremsættes tilbud - forsikringspolicen skal:
[...]
b) oplyse forsikringstageren om, at opsigelse, omskrivning til fripolice eller tilbagekøb af en løbende livsforsikringsaftale med henblik på tegning af en anden livsforsikringsaftale i almindelighed er til skade for forsikringstageren.«
7 Artikel 20, stk. 2, i lov af 9. juli 1975 om tilsyn med forsikringsselskaber, som ændret ved kongelig anordning af 12. august 1994 (Moniteur belge af 16.9.1994, s. 23541), bestemmer:
»Alle forsikringstilbud og -policer - og som hovedregel tillige de dokumenter, som forsikringsselskaber udsender til offentligheden i Belgien - skal indeholde de ved kongelig anordning fastsatte angivelser.
Ved kongelig anordning kan endvidere foreskrives meddelt oplysninger, som forsikringsselskabet skal meddele forsikringstageren, inden der indgås forsikringsaftale eller under dennes løbetid.«
8 Den belgiske regering har i sit skriftlige indlæg anført, at artikel 4, stk. 2, litra b), i kongelig anordning af 17. december 1992 ikke er ophævet ved artikel 15, stk. 1, i kongelig anordning af 22. februar 1991 om den almindelige ordning for tilsyn med forsikringsselskaber, som ændret ved kongelig anordning af 22. november 1994 (Moniteur belge af 21.12.1994, s. 31529), hvorved direktivets artikel 31, stk. 1 og 2, blev gennemført i belgisk ret.
9 Artikel 93 i lov af 14. juli 1991 om markedsføring samt forbrugeroplysning og -beskyttelse (Moniteur belge af 29.8.1991, s. 18712, herefter »lov af 14. juli 1991«) bestemmer:
»Enhver handling, der er i strid med god handelsskik, og hvorved en sælger skader eller kan skade en eller flere andre sælgeres erhvervsmæssige interesser, er forbudt.«
10 Samme lovs artikel 94 bestemmer:
»Enhver handling, der er i strid med god handelsskik, og hvorved en sælger skader eller kan skade en eller flere forbrugeres interesser, er forbudt.«
Tvisten i hovedsagen og det præjudicielle spørgsmål
11 Det fremgår af forelæggelsesdommen, at Cour d'appel de Bruxelles ved en foreløbig dom afsagt den 23. december 1999 fastslog, at Stratégie Finance SPRL havde tilsidesat artikel 4, stk. 2, litra b), i kongelig anordning af 17. december 1992 ved at have slettet den foreskrevne advarsel i tilbud til forsikringstagere om livsforsikring.
12 Dommen blev afsagt under en sag, som er anlagt af Axa Royal Belge SA med påstand om dels, at det fastslås, at Stratégie Finance SPRL ved ikke at have opfyldt sine forpligtelser efter artikel 4, stk. 2, litra b), i kongelig anordning af 17. december 1992 har tilsidesat artikel 93 og 94 i lov af 14. juli 1991, dels at Stratégie Finance SPRL tilpligtes at ophøre med denne praksis mod fastsættelse af en tvangsbøde.
13 Før den forelæggende ret træffer endelig afgørelse om denne påstand, har den rejst spørgsmål om, hvorvidt det under hensyn til direktivets formål er foreneligt hermed at fastsætte en forpligtelse til at optage en sådan advarsel i forsikringstilbuddet eller - såfremt der ikke fremsættes tilbud - i forsikringspolicen, idet forpligtelsen går videre end direktivets mindstekrav om oplysninger til forbrugerne.
14 Efter den forelæggende rets opfattelse tilskynder en sådan advarsel ikke forbrugerne til at sammenligne de forskellige forsikringsprodukter, der tilbydes i Fællesskabet, og blandt dem vælge det produkt, der passer bedst til deres behov, men tilskynder dem snarere til at bibeholde den løbende aftale. Det fremgår netop af direktivets betragtninger, at dets formål er at sikre, at forsikringstageren får adgang til det størst mulige udvalg af de forsikringsprodukter, der tilbydes inden for Fællesskabet, således at han kan vælge den forsikring, der bedst dækker hans behov, i hvilken forbindelse det navnlig skal påses, at han modtager klare og præcise oplysninger om de væsentligste egenskaber ved de produkter, han får tilbudt.
15 Endvidere kan den omtvistede advarsel efter den forelæggende rets opfattelse indebære, at de forsikringsvirksomheder, der drev virksomhed på det nationale område på tidspunktet for ikrafttrædelsen af den kongelige anordning af 17. december 1992, får en konkurrencefordel, selv om det fremgår af direktivets betragtninger, at medlemsstaten skal påse, at der ikke findes nogen hindring for, at de forsikringsprodukter, der tilbydes i Fællesskabet, kan afsættes på dens område.
16 Endelig er den forelæggende ret af den opfattelse, at det almene hensyn, der kan være i at oplyse forbrugerne om de mulige følger af opsigelse, omskrivning til fripolice eller tilbagekøb af en løbende livsforsikringsaftale med henblik på tegning af en anden livsforsikringsaftale, ikke fremgår at være tilgodeset ved den blotte advarsel om, at sådanne transaktioner i almindelighed er til skade for forsikringstagere, uanset at det udtales i direktivets betragtninger, at retsregler, der er begrundet i almene hensyn, skal være objektivt begrundet og stå i et rimeligt forhold til det tilstræbte mål.
17 Det er på denne baggrund, at Cour d'appel de Bruxelles har besluttet at udsætte sagen og at forelægge Domstolen følgende spørgsmål:
»Er fællesskabsretten, og navnlig Rådets direktiv 92/96/EØF af 10. november 1992, til hinder for en national lovgivning, hvorefter der i et tilbud om livsforsikring eller i forsikringspolicen - såfremt der ikke fremsættes tilbud - skal gives forsikringstageren oplysning om, at opsigelse, omskrivning til fripolice eller tilbagekøb af en løbende livsforsikring med henblik på tegning af en anden livsforsikring i almindelighed er til skade for ham?«
Det præjudicielle spørgsmål
18 Indledningsvis bemærkes, at et direktiv ganske vist ikke i sig selv kan skabe forpligtelser for private, når det ikke er korrekt gennemført i national ret, men at den nationale domstol er forpligtet til i videst muligt omfang at fortolke nationale retsforskrifter, hvad enten disse er ældre eller yngre end direktivet, på grundlag af dettes ordlyd og formål, således at det med direktivet tilsigtede mål kan opfyldes i overensstemmelse med EF-traktatens artikel 189, stk. 3 (nu artikel 249, stk. 3, EF) (jf. bl.a. dom af 13.7.2000, sag C-456/98, Centrosteel, Sml. I, s. 6007, præmis 15 og 16).
19 Det er på grundlag af denne betragtning, at det præjudicielle spørgsmål skal besvares .
20 Det fremgår af direktivets 23. betragtning, at direktivet bl.a. har til formål at gennemføre en samordning af de minimumsbestemmelser, der er nødvendige for at sikre, at forbrugeren modtager klare og præcise oplysninger om de væsentligste træk ved de forsikringsprodukter, der tilbydes ham. Som det fremhæves i samme betragtning, er det nødvendigt, for at forbrugeren inden for rammerne af det indre marked for forsikringsvirksomhed kan drage fuld nytte af et større og mere varieret udvalg af forsikringer og af den øgede konkurrence, at han har adgang til de oplysninger, der er nødvendige for at kunne vælge den forsikring, der bedst dækker hans behov.
21 Med henblik herpå bestemmes det i direktivets artikel 31, stk. 1, at forsikringstageren inden forsikringsaftalens indgåelse mindst skal modtage de i direktivets bilag II, punkt A, nævnte oplysninger, og i samme bestemmelses stk. 2, at forsikringstageren under hele forsikringsaftalens løbetid skal informeres om enhver ændring af de i bilag II, punkt B, nævnte oplysninger. Ifølge samme bestemmelses stk. 3 kan den medlemsstat, hvor forpligtelsen består, ikke kræve af forsikringsselskaberne, at de giver yderligere oplysninger ud over dem, der er anført i nævnte bilag, medmindre sådanne oplysninger er nødvendige for, at forsikringstageren kan forstå de væsentligste elementer i den af ham tegnede forsikring.
22 Det er uomtvistet, at opregningen i direktivets bilag II ikke tager sigte på oplysninger af en sådan karakter som den, der gives med den advarsel, der er foreskrevet i artikel 4, stk. 2, litra b), i kongelig anordning af 17. december 1992. Da denne oplysning følgelig må anses for en »yderligere oplysning« ud over dem, der er anført i bilaget, må det undersøges, om den kan betragtes som »nødvendig for, at forsikringstageren virkelig kan forstå de væsentligste elementer i den af ham tegnede forsikring«, således som det kræves efter direktivets artikel 31, stk. 3.
23 Kun sådanne yderligere oplysninger, der opfylder dette krav, er nemlig forenelige med fællesskabsretten, da fællesskabslovgiver med direktivets artikel 31 har villet afgrænse karakteren af de oplysninger, som medlemsstaterne af hensyn til forbrugerne kan kræve af forsikringsselskaberne for ikke at begrænse valget af de forsikringsprodukter, der tilbydes på det indre marked for forsikringsvirksomhed, unødigt.
24 Det fremgår således af selve ordlyden af direktivets artikel 31, stk. 3, samt af direktivets bilag II og 23. betragtning, at de supplerende oplysninger, som medlemsstaterne kan kræve efter denne bestemmelse, dels skal være klare og præcise, dels nødvendige for, at forsikringstageren kan forstå de væsentligste elementer i de forsikringsprodukter, han får tilbudt.
25 Som det med rette er gjort gældende af Georges Ochoa og Stratégie Finance SPRL samt Kommissionen, og i nogen grad tillige af den spanske regering, opfylder en advarsel, der er så generelt og vagt affattet som den i hovedsagen omhandlede, ikke disse betingelser.
26 Den omtvistede advarsel uddifferentierer nemlig ikke de tre heri omhandlede situationer, hvor en forsikringsaftale bringes til ophør, nemlig ved opsigelse, omskrivning til fripolice eller tilbagekøb, ligesom den ikke nærmere angiver det tab, som forsikringstageren kan lide, hvis han vælger en af disse tre muligheder og indgår en ny aftale. Den angiver heller ikke, på grundlag af hvilke kriterier eller efter hvilke metoder det skal efterprøves, om de valgmuligheder, der står til hans rådighed, kan have skadelige følger for ham.
27 På grund af sin generelle og vage karakter er en sådan advarsel derfor ikke egnet til at oplyse forsikringstageren om det valg, han skal foretage, men vil snarere tilskynde ham til at bringe den løbende forsikringsaftale til ophør, da advarslen udelukkende omtaler de ulemper, der er forbundet med en opsigelse, omskrivning til fripolice eller et tilbagekøb, selv om der reelt kan tænkes at være fordele forbundet med at indgå en ny aftale.
28 Hermed er der tillige en risiko for, at den omtvistede advarsel er i modstrid med det formål, der forfølges med direktivets artikel 31, der, som det fremgår af direktivets betragtninger, er at give forsikringstageren de oplysninger, der er nødvendige for, at han kan vælge den forsikring, der bedst dækker hans behov, således at han fuldt ud kan drage nytte af det større udvalg af forsikringer og den øgede konkurrence på det indre marked for forsikringsvirksomhed.
29 Som Kommissionen med rette har fremhævet, er der ikke knyttet en sådan ulempe til de detaljerede oplysninger, som forsikringstageren har krav på ifølge direktivets artikel 31, stk. 1 og 2, jf. bilag II, såvel inden forsikringsaftalens indgåelse som under dennes løbetid. Disse oplysninger er præcise og objektive og har til formål at sætte forsikringstageren i stand til dels at kunne vælge den forsikring blandt de ham tilbudte, der bedst dækker hans behov, dels konkret at kunne vurdere de eventuelle ugunstige følger for ham af en opsigelse, en omskrivning til fripolice eller et tilbagekøb af forsikringen, samt at vurdere, om disse følger alt i alt opvejes af fordelene ved indgåelsen af en ny kontrakt.
30 Det følger af disse betragtninger, at en så vag og generel oplysning som den, der er indeholdt i advarslen i henhold til artikel 4, stk. 2, litra b), i kongelig anordning af 17. december 1992, ikke kan anses for en yderligere oplysning i den forstand, hvori dette udtryk anvendes i direktivets artikel 31, stk. 3.
31 Herefter må det præjudicielle spørgsmål besvares med, at direktivets artikel 31, stk. 3, er til hinder for en national ordning, hvorefter der i et tilbud om livsforsikring eller i forsikringspolicen - såfremt der ikke fremsættes tilbud - skal gives forsikringstageren oplysning om, at opsigelse, omskrivning til fripolice eller tilbagekøb af en løbende livsforsikring med henblik på tegning af en anden livsforsikring i almindelighed er til skade for ham.
Afgørelse om sagsomkostninger
Sagens omkostninger
32 De udgifter, der er afholdt af den belgiske, græske, spanske og østrigske regering og af Kommissionen, der har afgivet indlæg for Domstolen, kan ikke erstattes. Da sagens behandling i forhold til hovedsagens parter udgør et led i den sag, der verserer for den nationale ret, tilkommer det denne at træffe afgørelse om sagens omkostninger.
Afgørelse
På grundlag af disse præmisser
kender
DOMSTOLEN (Sjette Afdeling)
vedrørende det spørgsmål, der er forelagt af Cour d'appel de Bruxelles ved dom af 17. oktober 2000, for ret:
Artikel 31, stk. 3, i Rådets direktiv 92/96/EØF af 10. november 1992 om samordning af love og administrative bestemmelser vedrørende direkte livsforsikringsvirksomhed og om ændring af direktiv 79/267/EØF og 90/619/EØF (tredje livsforsikringsdirektiv) er til hinder for en national ordning, hvorefter der i et tilbud om livsforsikring eller i forsikringspolicen - såfremt der ikke fremsættes tilbud - skal gives forsikringstageren oplysning om, at opsigelse, omskrivning til fripolice eller tilbagekøb af en løbende livsforsikring med henblik på tegning af en anden livsforsikring i almindelighed er til skade for ham.