CELEX: 62005TJ0450
Konkurents
Kartellikokkulepped
Mootorsõidukite turustamine
Otsus, milles tuvastatakse EÜ artikli 81 rikkumine
Madalmaadest pärineva paralleelse ekspordi piiramine
Edasimüüjate tasu kord ja avaldatud surve
Konkurentsivastase eesmärgiga kokkulepe
Trahvid
Rikkumise raskus ja kestus

Vaidluse taust
Automobiles Peugeot SA (edaspidi „AP”) on autotootja, kes on valdusettevõtja Peugeot SA 100% osalusega tütarettevõtja. AP töötab välja, toodab ja turustab sõidukeid Peugeot’ kaubamärgi all.
Peugeot Nederland NV (edaspidi „PNE”) on AP 100% osalusega tütarettevõtja, kes korraldab ja juhib Peugeot’ toodete ja teenuste müügivõrku Madalmaades. PNE tegevus hõlmab uute Peugeot’ marki sõidukite, nende varuosade, lisaseadmete ja varustuse importi, eksporti ja turustamist ning müügijärgsete teenuste osutamist.
Madalmaades koosneb Peugeot’ müügivõrk edasimüüjatest, kes on PNE-ga edasimüügilepingu alusel seotud iseseisvad äriühingud, ja edasimüüjatega lepinguliselt seotud vahendajatest.
Vereniging Peugeot Dealers Nederland (edaspidi „VPDN”) on Peugeot’ sõidukite Madalmaade edasimüüjate ja vahendajate assotsiatsioon.
Euroopa Ühenduste Komisjon sai aastatel 1997 ja 1998 kolme kaebuse põhjal teavet, et AP koos PNE-ga (edaspidi koos „hagejad”) kohaldas meetmeid, mille eesmärk oli piirata Madalmaadest pärinevat paralleelset eksporti muudesse liikmesriikidesse, rikkudes EÜ artikli 81 lõiget 1.
Komisjon võttis 10. septembril 1999 ja vastu otsused, milles anti korraldus uurimiste läbiviimiseks nõukogu . aasta määruse nr 17, esimene määrus [EÜ] artiklite [81] ja [82] rakendamise kohta (
EÜT 1962, 13, lk 204
; ELT eriväljaanne 08/01, lk 3) artikli 14 alusel. Need uurimisel viidi läbi vastavalt ja ning ja .
Komisjon saatis hagejatele 29. aprilli 2004. aasta kirjaga vastuväiteteatise.
AP vastas vastuväiteteatisele 30. juuli 2004. aasta kirjas.
Komisjon saatis 17. novembri 2004. aasta kirjadega Madalmaade Peugeot’ edasimüüjatele nõukogu . aasta määruse (EÜ) nr 1/2003 [EÜ] artiklites 81 ja 82 sätestatud konkurentsieeskirjade rakendamise kohta (
EÜT 2003, L 1, lk 1
; ELT eriväljaanne 08/02, lk 205) artikli 18 alusel teabenõuded, mille eesmärk oli välja selgitada, kas teatavad vastuväiteteatisele esitatud vastuses sisalduvad väited on põhjendatud.
Komisjon teavitas 26. mai 2005. aasta kirjas AP-d nendest teabenõuetest tulenevatest asjaoludest.
AP vastas 26. mai 2005. aasta kirjale . aasta kirjas.
Komisjon võttis 5. oktoobril 2005 vastu otsuse K(2005) 3683 (lõplik) [EÜ] artikli 81 kohaldamise menetluse kohta (Juhtumid F-2/36.623/36.820/37.275 – SEP jt/ Automobiles Peugeot SA; edaspidi „vaidlustatud otsus”), millest AP-d teavitati . aasta kirjas. Vaidlustatud otsuse kokkuvõte avaldati . aasta Euroopa Liidu Teatajas (
ELT L 173, lk 20
).
Komisjon leidis vaidlustatud otsuses, et hagejad on kokkuleppel Madalmaade Peogeot’ võrku kuuluvate edasimüüjatega rikkunud EÜ artikli 81 lõiget 1, sest nad rakendasid meetmeid, mille eesmärk oli takistada Madalmaadest pärinevat sõidukite paralleelset eksporti muude liikmesriikide lõpptarbijatele (vaidlustatud otsuse põhjendus 136 ja artikkel 1).
Kõigepealt tuvastas komisjon ajavahemikus 1997–2003 ringkirjadega kehtestatud tasustamissüsteemi olemasolu, mis nägi edasimüüjatele, kes olid müügieesmärgi peaaegu täitnud või isegi ületasid seda, iga Madalmaades registreeritud sõiduki müügi eest ette boonuse, millest arvati komisjoni väitel seega välja eksportmüük (vaidlustatud otsuse põhjendused 23–51).
Vastuseks ühele AP vastuväitele, mille kohaselt pärast 1997. aastat ei sisaldanud need ringkirjad enam viidet Madalmaades registreerimise nõudele, vaid üksnes „kollase registreerimismärgi” või „halli registreerimismärgi” all registreerimise nõudele, mis oli mõeldud selleks, et – olenemata registreerimiskohast – eristada sõiduautode registreerimist tarbesõidukitest, asus komisjon seisukohale, et tasustamissüsteemi kohaselt ei kohaldatud pärast 1997. aastat jätkuvalt boonust ekspordi suhtes (vaidlustatud otsuse põhjendused 52–59).
Seejärel selgitas komisjon, et hagejad ei ole mitte ainult kehtestanud kirjeldatud tasustamissüsteemi, vaid nad on ka avaldanud survet Madalmaade edasimüüjatele, et piirata eksportmüüki (vaidlustatud otsuse põhjendus 73).
Komisjon tuvastas selle surve suhtes esiteks, et esines algatusi, mille eesmärk oli tõsta edasimüüjate teadlikkust vajadusest piirata eksporti (vaidlustatud otsuse põhjendused 74–76 ja 125), teiseks, et konkreetsetele edasimüüjatele oli avaldatud otsest survet (vaidlustatud otsuse põhjendused 77 ja 78, 126 ja 127), kolmandaks, et ähvardati vähendada enim eksporditud mudelite tarnimist (vaidlustatud otsuse põhjendused 79–81 ja 128) ning neljandaks, et tarneid kärbiti (vaidlustatud otsuse põhjendused 82–85 ja 128).
Tuginedes Euroopa Kohtu ja Esimese Astme Kohtu praktikale paralleelse ekspordi piiramise kohta mootorsõidukite turustamise valdkonnas (vaidlustatud otsuse põhjendused 102–104), leidis komisjon, et hagejate võetud meetmed, mis seisnesid tasustamissüsteemis ja surve avaldamises, olid oma eesmärgilt konkurentsivastased (vt vastavalt vaidlustatud otsuse põhjendused 105–123 ja 124–129).
Ühise tahte olemasolu osas, mis on vajalik, et tuvastada kokkulepe EÜ artikli 81 lõike 1 tähenduses, leidis komisjon, et nende meetmete puhul ei olnud tegemist hagejate ühepoolse käitumisega, vaid need olid osa lepingulistest suhetest edasimüüjatega (vaidlustatud otsuse põhjendus 89).
Mis puudutab tasustamissüsteemi, siis komisjon leidis kõigepealt seega, et edasimüüjate nõustumist tõendas see, et nad ostsid PNE-lt jätkuvalt selle süsteemi raames sõidukeid (vaidlustatud otsuse põhjendus 95). Komisjon viitas näitena ka kontrolli- ja
a posteriori
karistamise süsteemi olemasolule (vaidlustatud otsuse põhjendus 96) ja sellele, et tasustamissüsteem oli VPDN-iga peetud niisuguste pikkade arutelude tulemus, mille eesmärk oli see, et liikmed liituksid Madalmaade võrguga hagejate kehtestatud kaubandustingimustel ja mis muudab vähemalt PNE seisukoha nende liikmete silmis läbipaistvaks (vaidlustatud otsuse põhjendused 97 ja 98). Komisjoni arvates oli asjaolu, et alates 2000. aastast palusid hagejad edasimüüjatel väljendada sõnaselgelt mis tahes võimalikku vastuseisu tasustamissüsteemile, üksnes selle kokkuleppe sõlmimise ettepaneku otsene väljendus, mille suhtes toimus tegelik tahete kokkulangemine juba alates 1997. aastast (vaidlustatud otsuse põhjendus 99).
Seejärel leidis komisjon surve osas, et kõik müügivõrku kuuluvad liikmed toetasid põhimõtteliselt hagejate üleskutset edasimüüjatele, mille eesmärk oli tagada, et nende eksporditegevus jääks erandlikuks, kusjuures tootja tagas kehtestatud korrast kinnipidamise erikaristusmeetmete abil (vaidlustatud otsuse põhjenduse 100 lõpp). Ta leidis, et paralleelse ekspordi vältimiseks edasimüüjatele avaldatud surve oli seega hagejate ja Madalmaade müügivõrgu liikmete vahel sõlmitud turustuskokkulepete üks osa (vaidlustatud otsuse põhjendus 101).
Pärast seda, kui komisjon oli sisuliselt märkinud, et kokkuleppe konkreetsete tagajärgede arvessevõtmine on üleliigne, kui – nagu kõnesoleval juhul – kokkuleppe eesmärk on konkurentsi piiramine (vaidlustatud otsuse põhjendus 130), uuris ta siiski neid tagajärgi, eristades ka siinkohal tasustamissüsteemi (vaidlustatud otsuse põhjendused 131–134) ja survet (vaidlustatud otsuse põhjendus 135). Ta järeldas, et mitte ainult hagejate kasutatud strateegia, mida rakendati kokkuleppel edasimüüjatega ning selle raames võetud meetmete eesmärk, vaid ka tagajärg oli konkurentsi piiramine artikli 81 lõike 1 tähenduses (vaidlustatud otsuse põhjendus 136).
Komisjon hindas ka ühendusesisese kaubanduse mõjutamist (vaidlustatud otsuse põhjendused 137 ja 138) ning leidis, et EÜ artikli 81 lõikes 3 ette nähtud erand selle artikli lõikes 1 sätestatud keelust ei olnud käesoleval juhul kohaldatav, arvestades eelkõige seda, et tasustamissüsteem oli vastuolus komisjoni 28. juuni 1995. aasta määruse (EÜ) nr 1475/95 [EÜ] artikli [81] lõike 3 kohaldamise kohta mootorsõidukite turustus- ja teeninduskokkuleppe teatavate liikide suhtes (
EÜT L 145, lk 25
) artikli 6 lõike 1 punktiga 8 (vaidlustatud otsuse punktid 139–148), mis näeb ette, et „erandit ei kohaldata, kui […] tarnija maksab edasimüüjale ilma objektiivse põhjuseta tasu, mis on arvutatud sõidukite edasimüügi sihtkoha või ostja elukoha alusel”. Samuti uuris komisjon küsimusi, mis puudutavad rikkumise kestust (vaidlustatud otsuse põhjendused 149–153), vaidlustatud otsuse adressaate (vaidlustatud otsuse põhjendused 155 ja 156) ning trahvi määramist (vaidlustatud otsuse põhjendused 157–181).
Neid asjaolusid arvestades järeldas komisjon, et tegemist on väga raske rikkumisega, mis õigustab seda, et trahvi lähtesummaks määrata 30 miljonit eurot (vaidlustatud otsuse põhjendused 163–173), ning et rikkumine kestis kuus aastat ja üheksa kuud, mis õigustab seda, et trahvi suurendada 10% võrra iga rikkumise aasta eest ja 5% iga lõppenud semestri eest (vaidlustatud otsuse põhjendused 174–178).
Vaidlustatud otsus sisaldab järgmisi sätteid:
„Artikkel 1
[AP] ja tema tütarettevõtja [PNE] on rikkunud [EÜ] artikli 81 lõiget 1, kui sõlmisid Peugeot’ Madalmaade turustusvõrku kuuluvate edasimüüjatega kokkuleppeid, mille eesmärk ja tagajärg oli sõidukite müügi takistamine teiste liikmesriikide lõpptarbijatele, kes soovisid sõidukit osta ise või nende nimel tegutsenud vahendajate kaudu. Rikkumine kestis 1997. aasta jaanuari algusest kuni 2003. aasta septembri lõpuni.
Artikkel 2
Punktis 1 osutatud ettevõtjad lõpetavad samas punktis nimetatud rikkumise, kui nad seda juba teinud ei ole. Nimetatud ettevõtjad hoiduvad tulevikus kehtestamast või jätkamast meetmeid, mis põhjustasid käesoleva rikkumise või millel on samad eesmärgid või tagajärjed.
Artikkel 3
Punktis 1 osutatud rikkumise eest määratakse ettevõtjale [AP] ja tema tütarettevõtjale [PNE] trahv summas 49,5 miljonit eurot. Ettevõtjad vastutavad solidaarselt.
[…]”.
Menetlus ja poolte nõuded
Hagejad esitasid hagiavalduse, mis saabus Esimese Astme Kohtu kantseleisse 21. detsembril 2005.
Hagejad paluvad Esimese Astme Kohtul:
—
tühistada vaidlustatud otsus;
—
teise võimalusena muuta vaidlustatud otsuse artiklit 3 trahvisummat vähendades;
—
mõista kohtukulud välja komisjonilt.
Komisjon palub Esimese Astme Kohtul:
—
jätta hagi rahuldamata;
—
mõista kohtukulud välja hagejatelt.
Õiguslik käsitlus
Hagejad esitavad käesoleva hagi põhjenduseks viis väidet. Esimese väite kohaselt puudub kokkulepe EÜ artikli 81 lõike 1 tähenduses. Teine väide tugineb sellele, et edasimüüjate tasustamissüsteemil ja survel ei ole konkurentsivastast eesmärki. Kolmas väide on selle kohta, et rikkumise kestust on valesti hinnatud ja et põhjendused on vastuolulised. Neljas väide tuleneb sellest, et eeldatava konkurentsivastase kokkuleppe mõju on vääralt hinnatud. Viies väide, mille eesmärk on trahvi vähendamine, tugineb määruse nr 1/2003 artikli 23 lõigete 2 ja 3 ning suuniste määruse nr 17 artikli 15 lõike 2 ja [ST] artikli 65 lõike 5 kohaselt määratavate trahvide arvutamise meetodi kohta (
EÜT 1998, C 9, lk 3
; edaspidi „suunised”) rikkumisele.
Esimese Astme Kohus leiab, et kõigepealt tuleb uurida teist tühistamisväidet, mis tugineb sellele, et tasustamissüsteemil ja survel ei ole konkurentsivastast eesmärki.
1.
Teine väide, et tasustamissüsteemil ja survel ei ole konkurentsivastast eesmärki
Poolte argumendid
Hagejad väidavad, ilma et see piiraks nende märkusi 1997. aasta kohta, et edasimüüjate tasustamise süsteemil ei olnud konkurentsivastane eesmärk, vaid selle eesmärk oli üksnes PNE turuosade arendamine Madalmaades.
Selle süsteemi kohta edasimüüjatele saadetud ringkirjad ei võimaldanud kuidagi eeldada, et süsteemi eesmärk – kasvõi selle teisene eesmärk – oli ekspordi piiramine, vaid kajastas üksnes soovi arendada Peugeot’ kaubamärki Madalmaades. Need ringkirjad ei sisaldanud märget, mis võinuks eksporti piirata. Kuigi vastab tõele, et 1997. aastat puudutavad ringkirjad sisaldasid märget uute sõidukite registreerimise kohta Madalmaade turul, siis see märge kustutati hilisemates ringkirjades, mis olid ekspordi suhtes neutraalsed. Ei olnud mingit põhjust piirata ringkirjades tehtud viidet „registreerimisele” või „kollastele registreerimismärkidele” või „hallidele registreerimismärkidele” müügiga Madalmaade territooriumil.
Pealegi oleks PNE eksporditud sõidukite eest boonust maksnud, kui edasimüüjad oleksid seda taotlenud, ning mitu edasimüüjat kinnitasid, et nad olid teadlikud võimalusest saada eksporditud sõidukite eest boonust tõendi esitamisel sõiduki registreerimise kohta lõpptarbija nimele. Teised edasimüüjad väljendasid huvi puudumist boonuse maksmise vastu ekspordi eest, mõned teised edasimüüjad on komisjonile antud vastuste esitamisel olnud pahausksed. Igal juhul on edasimüüjate poolt komisjoni küsimustele antud erinevad vastused piisavad, et vaidlustada komisjoni ennatlikud järeldused palju keerukama reaalsuse suhtes.
Infosüsteem DIALOG, mida edasimüüjad ja hagejad kasutasid sõidukite tellimuste tegemiseks ja haldamiseks, ning infosüsteem RDC, millest hagejad said üksikasjalikku teavet kõikide Madalmaades müüdud Peugeot’ sõidukite kohta (vt vaidlustatud otsuse põhjendused 60–72) on neutraalsed vahendid, mis taotlevad haldus- ja maksustamiseesmärke, mitte vahendid, mis on mõeldud ekspordivoogude kontrollimiseks ja piiramiseks.
Sõidukite tarnete nappus Madalmaade edasimüüjatele ei sõltunud PNE soovist eksporti piirata, vaid tegemist oli kogu Euroopat puudutava nähtusega, kusjuures sõidukitarned Madalmaades olid alati – välja arvatud üks erand – ettenähtust tunduvalt suuremad. Nappus on oma olemuselt tasustamissüsteemist sõltumatu ja ei võimalda komisjonil asuda seisukohale, et niisuguse süsteemi eesmärk on ekspordi piiramine.
Komisjon on ekslikult pidanud surveks seda, mis on lihtsad arvamused või avaldused ja mis pealegi tihti ei pärine PNE-lt endalt. PNE ei ole üritanud eksporti piirata, vaid tuletas edasimüüjatele lihtsalt meelde reegleid, mis kehtivad müügi puhul esindajatele.
Komisjon väidab, et käesolevas asjas ei ole tegemist müügieesmärkide määramisega lepingujärgsel territooriumil, vaid eksportmüügi väljajätmisega boonuse süsteemist. Konkurentsiõiguse seisukohalt oleks lubatav see, kui edasimüüjaid innustada maksimeerima müügimahtusid oma vastaval lepingujärgsel territooriumil, kuid mitte siseriiklikul territooriumil.
Tundub, et hagejad möönavad, et 1997. aasta ringkiri nägi boonuse maksmise ette ainult Madalmaades registreeritud sõidukite eest. Väide, et boonuse ainus eesmärk oli turuosade arendamine, ei ole põhjendatud. Pealegi, niisuguse piirava eesmärgi puhul, mis tuleneb sellest, et boonuse maksmine on välistatud ekspordi korral, ei oma selle süsteemi muud õiguspärased eesmärgid mingisugust tähtsust.
Aastaid 1998–2003 käsitlevate ringkirjade osas ei saa komisjon aru, kuidas nendes sisalduvaid väljendeid „kollased registreerimismärgid” ja „hallid registreerimismärgid” oleks võimalik mõista teisiti kui Madalmaades registreerimisele viitavana. Neid ringkirju ei saa mõista neutraalselt sõnastatuna. Vaidlustatud otsuses ei varjata asjaolu, et boonust võis maksta eksportivatele edasimüüjatele, kes seda konkreetselt taotlesid, kuid see ei võta neilt ringkirjadelt piiravat eesmärki, kuna valdav osa müügiesindajatest ei esitanud kunagi niisugust taotlust. Komisjoni arvates leidis PNE, kes pidi olema teadlik sellest, et ekspordi väljajätmine boonuse süsteemist on õigusvastane, et mõistlik on rahuldada need üksikud ekspordi eest boonuse maksmise taotlused. Komisjoni seisukohta toetavad sellistelt edasimüüjatelt saadud vastused, kes arendasid eksporditegevust vaatlusalusel ajavahemikul, ning hagejad ei ole suutelised seda seisukohta ümber lükkama.
Arvutiprogrammide DIALOG ja RDC osas leiab komisjon, et väide, et neid kasutati maksustamise eesmärgil, ei välista seda, et neid kasutati – nagu kõnealusel juhul – komisjoni poolt osutatud eesmärgil, st ekspordi kindlaksmääramiseks ja kontrollimiseks (vaidlustatud otsuse põhjendus 122).
Mis puudutab nappust, siis hagejad ei mõista hästi vaidlustatud otsust. Komisjon ei heitnud selles otsuses hagejatele ette seda, et nad põhjustasid nappuse ekspordi piiramiseks, vaid üksnes tuvastas, et see nappus võimendas tasustamissüsteemi mõju. Lisaks nappusele tuleb rõhutada, et seoses eksportmüügiga oli esitatud ka mõningaid ähvardusi piirata koguseid.
Surve puhul on selge, et selle eesmärk oli sundida ekspordist loobuma.
Esimese Astme Kohtu hinnang
Tasustamissüsteemi konkurentsivastane eesmärk
Olgu meenutatud, et selleks, et kokkulepe kuuluks EÜ artikli 81 lõike 1 keelu kohaldamisalasse, peab tegemist olema kokkuleppega, mille „eesmärk või tagajärg on takistada, piirata või kahjustada konkurentsi ühisturu piires”. Väljakujunenud kohtupraktikast tuleneb, et selle tingimuse alternatiivse olemuse tõttu – mida märgib sidesõna „või” – on vaja kõigepealt uurida kokkuleppe enda eesmärki, arvestades selle täitmise majanduslikku konteksti. Kui kokkuleppe sätete analüüs ei viita siiski konkurentsi kahjustamisele piisavas ulatuses, tuleb uurida kokkuleppe tagajärge ning selle keelatuks tunnistamiseks peavad esinema kõik asjaolud, mis tõendavad, et konkurentsi tegelikult tuntavalt takistati, piirati või kahjustati (Euroopa Kohtu 30. juuni 1966. aasta otsus kohtuasjas
56/65: LTM, EKL 1966, lk 337
, 359, ja . aasta otsus kohtuasjas
C-209/07: Beef Industry Development Society ja Barry Brothers, EKL 2008, lk I-8637
, punkt 15).
Selle hindamiseks, kas kokkulepe on EÜ artikli 81 lõikega 1 keelatud, on kokkuleppe konkreetsete tagajärgede arvessevõtmine üleliigne, kui ilmneb, et selle eesmärk on takistada, piirata või kahjustada konkurentsitingimusi ühisturul (Euroopa Kohtu 13. juuli 1966. aasta otsus liidetud kohtuasjades
56/64 ja 58/64: Consten ja Grundig
vs
. komisjon, EKL 1966, lk 429
, 496, ja . aasta otsus kohtuasjas
C-105/04 P: Nederlandse Federatieve Vereniging voor de Groothandel op Elektrotechnisch Gebied
vs
. komisjon, EKL 2006, lk I-8725
, punkt 125). Seda tuleb uurida kokkuleppe sisu ja selle majanduslikku konteksti arvestades (Euroopa Kohtu . aasta otsus liidetud kohtuasjades
29/83 ja 30/83: CRAM ja Rheinzink
vs
. komisjon, EKL 1984, lk 1679
, punkt 26, . aasta otsus kohtuasjas
C-551/03 P: General Motors
vs
. komisjon, EKL 2006, lk I-3173
, punkt 66, ja eespool punktis 43 viidatud kohtuotsus Beef Industry Development Society ja Barry Brothers, punkt 16).
Vahe tegemine „eesmärgil põhinevatel rikkumistel” ja „tagajärjel põhinevatel rikkumistel” on seotud asjaoluga, et teatud ettevõtjatevahelise koostöö vorme võib juba olemuse poolest lugeda konkurentsi nõuetekohast toimimist kahjustavateks (eespool punktis 43 viidatud kohtuotsus Beef Industry Development Society ja Barry Brothers, punkt 17).
Kohtupraktikast nähtub, et turustamise valdkonnas sõlmitud kokkuleppel on piirav eesmärk EÜ artikli 81 tähenduses, kui sellest ilmneb selgelt tahe kohelda eksporti vähemsoodsalt kui riigisisest müüki ja see viib kõnealuse turu eraldamiseni (vt eespool punktis 44 viidatud kohtuotsus General Motors
vs
. komisjon, punkt 67 ja seal viidatud kohtupraktika; vt selle kohta Euroopa Kohtu 18. septembri 2003. aasta otsus kohtuasjas
C-338/00 P: Volkswagen
vs
. komisjon, EKL 2003, lk I-9189
, punktid 44 ja 49).
Selline eesmärk võidakse saavutada mitte üksnes otseste ekspordi piiramise meetmete, vaid ka kaudsete meetmete abil, nagu ekspordi välistamine boonussüsteemist, kuna need meetmed puudutavad kõnealuste tehingute majanduslikke tingimusi (eespool punktis 44 viidatud kohtuotsus General Motors
vs
. komisjon, punkt 68).
Vaidlustatud otsuses leidis komisjon, kes viitas sõnaselgelt eespool mainitud kohtupraktikale (vaidlustatud otsuse põhjendused 102–104) ja meenutas, et „[see] kohtupraktika […] ja [tema enda] praktika määratleb selgelt niisugused meetmed, mille eesmärk on piirata autode paralleelset importi, eesmärgil põhinevateks piiranguteks” (vaidlustatud otsuse põhjendus 102), et ajavahemikus 1997–2003 kehtestatud boonussüsteemi eesmärk oli panna edasimüüjaid loobuma müügist, mis oleks olnud võimalik siis, kui nad oleksid saanud boonusest täiendavat vahekasu (vaidlustatud otsuse põhjendus 110) ja et see süsteem iseenesest piiras konkurentsi EÜ artikli 81 lõike 1 tähenduses (vaidlustatud otsuse põhjendus 123).
Esimese Astme Kohus leiab, et hoolimata hagejate vastuväidetest on komisjoni järeldus õige.
Vaidlustatud otsuse esemeks oleva ajavahemiku 1997–2003 puhul tuleb vahet teha esiteks aastal 1997 ja teiseks aastatel 1998–2003.
Mis puudutab 1997. aastat, mida käsitlevad hagejate ringkirjad tasustamissüsteemi kohta viitavad sõnaselgelt sõiduki registreerimisele Madalmaades, siis hagejad – vaatamata sellele, et nad paluvad tühistada vaidlustatud otsus tervikuna – ei vaidlusta ometi tõsiseltvõetavalt asjaolu, et kõnesoleval aastal kehtinud boonussüsteemi eesmärk oli anda edasimüüjatele lisatasu Madalmaades sõidukite registreerimise alusel, et seega jäeti sellega boonussüsteemist välja eksportmüük ja et sellest tulenevalt võis see olla vastuolus konkurentsieeskirjadega.
See, et hagejad ei esitanud 1997. aasta tasustamissüsteemi konkreetse korra ega ka selle objektiivse konkurentsivastasuse osas tõsiseltvõetavaid argumente, tuleb korduvalt ilmsiks hagejate poolt Esimese Astme Kohtule esitatud kirjalikes märkustes, milles hagejad viitavad tegelikult oma argumentidele ajavahemiku 1998–2003 kohta.
Hagejad märgivad, et „alates 1998. aastast ei sisaldanud ringkirjad enam kahtlast märget”, et „[k]ui 1997. aastat puudutava ringkirja puhul võis tõesti tunduda, et selles sisaldub kahtlane märge, siis see märge kustutati 1998. aastal”, või veel, et „[r]ingkiri, millega määrati kindlaks boonus, ei sisaldanud mingit märget, mille kohaselt jäetakse boonuse süsteemist välja eksport, välja arvatud 1997. aasta ringkirjas sisalduv kahtlane märge, mis parandati ära 1998. aastal”. Nad „rõhutavad, et tasustamissüsteem ei ole konkurentsivastase eesmärgiga (ilma et see piiraks 1997. aasta kohta käivaid märkusi)”. Nad möönavad, et „vastab tõele, et 1997. aasta tasustamissüsteemi puudutavad ringkirjad sisaldasid märget uute sõidukite [registreerimise] kohta Madalmaade turul”. Nad „vaidlevad vastu, et PNE Madalmaade tasustamissüsteem oli konkurentsivastane ajavahemikus 1998–2003”. Rikkumise kestust vaidlustades väitsid hagejad tasustamissüsteemi osas, et „tõendid, millele […] komisjon viitab, ei tõenda [nende] osalemist […] EÜ artikli 81 lõike 1 rikkumises 1998. aastast kuni 2003. aasta septembrini”. Hagejad, leides, et nad on „tõendanud […], et viide 1997. aasta Madalmaade tasustamissüsteemile kustutati 1998. aastal”, väidavad, et „[s]ellest tulenevalt on komisjon teinud […] vea rikkumise kestuse osas, mida tuleb vähendada nii, et see puudutab vaid 1997. aastat, kui leitakse, et eksisteeris kokkulepe EÜ artikli 81 lõike 1 tähenduses”.
Enda kaitseks väidavad hagejad vaid seda, et tasustamissüsteemil ei olnud konkurentsivastast eesmärki, vaid sellega taheti innustada Madalmaade edasimüüjaid parimal võimalikul viisil ära kasutama oma vastavaid lepingujärgseid territooriume, eesmärgiga suurendada Peugeot’ turuosa Madalmaades.
Lisaks sellele, et – nagu komisjon sisuliselt vaidlustatud otsuse põhjenduses 142 märgib – nimetatud argument ei sobi hästi kokku tuvastatud asjaoluga, et õigus boonusele ei tekkinud mitte ainult edasimüüja lepingujärgses piirkonnas toimunud müügi eest, vaid üldisemalt ka siis, kui edasimüüja müüs siseriiklikul tasandil, eiratakse kõnealuses argumendis konkurentsivastase eesmärgiga kokkuleppe mõistet, mis kuulub kohaldamisele olenemata võimalikust asjaolust, et kokkuleppe pooltel puudus tahe konkurentsi piirata või nad ei olnud isegi teadlikud, et konkurentsi piiratakse. Selleks et kindlaks teha, kas kokkuleppel on konkurentsi piirav eesmärk, ei ole vaja tahtlust tõendada (Euroopa Kohtu 1. veebruari 1978. aasta otsus kohtuasjas
19/77: Miller International Schallplatten
vs
. komisjon, EKL 1978, lk 131
, punkt 18; eespool punktis 44 viidatud kohtuotsus CRAM ja Rheinzink
vs
. komisjon, punkt 26, ja eespool punktis 77 viidatud kohtuotsus General Motors
vs
. komisjon, punkt 77; vt ka kohtujurist A. Tizzano ettepanek kohtuasjas, milles tehti eespool punktis 44 viidatud kohtuotsus General Motors
vs
. komisjon, EKL 2006, lk I-3177, punkt 77).
Lisaks tuleb meenutada, et väljakujunenud kohtupraktika kohaselt võib kokkuleppe eesmärgiks pidada konkurentsi piiramist isegi siis, kui konkurentsi piiramine ei ole selle ainus eesmärk, vaid sellel on ka teisi, õiguspäraseid eesmärke (vt eespool punktis 44 viidatud kohtuotsus General Motors
vs
. komisjon, punkt 64 ja seal viidatud kohtupraktika).
Sellest järeldub, et hagejate argument, et väidetavalt oli nende eesmärk vaid elavdada müüki Madalmaades, ei võimalda muuta tõsiasja – mida pealegi ei ole tõsiseltvõetavalt vaidlustatud –, et 1997. aastal kehtinud tasustamissüsteemi sõnastusest endast nähtus, et Peugeot’ uute sõidukite eksporti sooviti käsitleda ebasoodsamalt kui omamaist müüki, ja et seega oli sel süsteemil vastavalt eespool punktides 46 ja 47 viidatud kohtupraktikale konkurentsivastane eesmärk.
Igal juhul – nagu tagapool selgitatakse – on komisjon vaidlustatud otsuses õigesti tuvastanud, et hagejad olid täiesti teadlikud nende kehtestatud tasustamissüsteemi konkurentsivastasusest.
Eeltoodud kaalutlustest tuleneb, et – välja arvatud väide, et käituti heauskselt, mis pealegi ei oma asjas mingisugust tähtsust –, hagejad ei ole 1997. aasta osas Esimese Astme Kohtus mingil moel tõsiseltvõetavalt vaidlustanud asjaolu, et seda aastat puudutava tasustamissüsteemiga arvati boonuse süsteemist välja eksport ning järelikult oli selle eesmärk konkurentsi piiramine.
Aastate 1998–2003 osas väidavad hagejad, et tasustamissüsteemi ei saanud enam pidada konkurentsivastaseks, kuna 1997. aastal kohaldatavas ringkirjas sisaldunud problemaatiline märge sõidukite registreerimise kohta Madalmaades alates 1998. aastast edasimüüjatele saadetud ringkirjades enam ei esinenud. Viimati nimetatud ringkirjades sisaldusid vaid märked, mis võisid käia nii registreerimise kohta Madalmaades kui ka välismaal. Nii oli see ringkirjades sisalduvate viidete puhul „hallidele registreerimismärkidele” ja „kollastele registreerimismärkidele”, mis olid mõeldud selleks, et viidata üldiselt vastavalt tarbesõidukitele ja sõiduautodele, olenemata nende registreerimiskohast. Hagejad toovad esile ka asjaolu, et mõned edasimüüjad taotlesid eksportmüügi eest boonust, mida neile ka maksti.
Esimese Astme Kohus märgib, et 1997. aastat puudutavas ringkirjas sisalduvad märked, milles viidatakse
expressis verbis
sõidukite registreerimisele Madalmaade territooriumil, ei esine tõesti enam 24. detsembri 1997. aasta ringkirjas 1998. aasta boonussüsteemi kohta ega ka järgnevaid aastaid puudutavates ringkirjades. Edaspidi kasutatud väljend kirjeldab boonussüsteemi eesmärki kui „Peugeot’ edasimüüja parim tasustamine, kes tagab head tehingud ja tegutseb aktiivselt müügiga”.
Ometi ei maini hagejad 1998. aastat puudutavas ringkirjas ega ka üheski järgnevate aastate kohta käivates ringkirjades kusagil, et edaspidi on tasustamissüsteem kohaldatav ka eksportmüügi suhtes, ega esita mingit teavet võimaliku korra kohta, mida tuleb järgida, et selle müügi eest boonust saada. Vastupidi, nad kirjutavad edasimüüjatele 24. detsembri 1997. aasta ringkirjas, et „sisuliselt 1998. aastal süsteemi ei muudeta” ja nad kordavad sama tüüpi märget iga järgneva aasta kohta käivas ringkirjas.
Mis puudutab väljendeid „hallid registreerimismärgid” ja „kollased registreerimismärgid”, siis kuigi on õige, et neid on aastaid 1998–2003 puudutavates ringkirjades kasutatud selleks, et osutada esiteks väikestele tarbesõidukitele ja teiseks sõiduautodele, mille suhtes kohaldati eri boonust ja mida oli vaja tingimata eristada, on tõsi ka see, et nende väljendite kasutamisega ei esitatud kuidagi edasimüüjatele teavet, et edaspidi makstakse boonust ka eksporditud sõidukite eest.
Vastupidi, nagu komisjon vaidlustatud otsuse põhjenduse 54 teises lauses õigesti märkis, leiab Esimese Astme Kohus, et asjaolu, et hagejad kasutasid väljendeid „kollased registreerimismärgid” ja „hallid registreerimismärgid”, mis vastavad Madalmaade süsteemile, et teha registreerimismärkide alusel vahet eri liiki sõidukitel, ja mida ei kasutata muudes liikmesriikides, ning ka see, et kasutati Madalmaadele iseloomulikke värve, suunab edasimüüjad tagasi riigi territooriumil tehtud registreerimiste juurde.
Eeltoodud kaalutlusi arvestades on hagejad eksinud, kui nad vaidlustasid komisjoni järeldused, väites, et 1997. aastale järgnenud aastaid puudutavad ringkirjad olid ekspordi osas sõnastatud neutraalselt ja seega on keelatud neile omistada konkurentsivastast eesmärki. Vastupidi, kõnealuste ringkirjade eesmärk, mis olid koostatud viisil, et vältida edaspidi liiga selgelt konkurentsivastast sõnastust, oli tegelikult see, et edasimüüjad, kellele ringkirjad olid adresseeritud, arvaks, et endiselt on jõus 1997. aasta süsteem, mille kohaselt kohaldati boonust vaid riigi territooriumil toimunud müügi suhtes.
Asjaolu, et edasimüüjad boonussüsteemist niiviisi aru said, kinnitab ka PNE selle süsteemi konkreetne esitlus, mille kohta komisjon vaidlustatud otsuse põhjenduses 55 näite toob ja mille puhul ei kavatsetud eksporti boonuse maksmisel kuidagi arvesse võtta.
Mis puudutab asjaolu, et PNE rahuldas aeg-ajalt ekspordi eest boonuse maksmise taotlusi (vt eelkõige vaidlustatud otsuse põhjenduse 57 viimane taane ja põhjenduse 10 neljas ja kuues lause), siis ei saa see iseenesest seada kahtluse alla komisjoni väidet, mille kohaselt kehtis reegel, et ajavahemikus 1998–2003 arvati tasustamissüsteemi alusel eksport jätkuvalt boonussüsteemist välja.
Nimelt tuleb esiteks märkida, et kuna igal juhul ei saanud hagejad formaalselt ekspordi eest boonuse maksmisest keelduda, sest vastasel juhul oleks nad andnud avalikult märku sellest, et tasustamissüsteem on konkurentsivastane, siis asjaolu, et hagejad rahuldasid aeg-ajalt boonusetaotlusi, ei tundu iseenesest midagi tõendavat.
Teiseks ja eelkõige olid ekspordi eest boonuse maksmise taotlused ja boonuse maksmine PNE poolt täiesti erandlikud kontekstis, millest edasimüüjad olid suures osas aru saanud nii, et kehtestatud boonussüsteem ei olnud ekspordi suhtes kohaldatav.
Sellega seoses tuleb meenutada, et komisjon saatis 17. novembri 2004. aasta kuupäeva kandva teabenõude 16-le edasimüüjale, kelle puhul tuvastati, et nad tegelevad ekspordiga ja kelle eksport moodustas komisjoni sõnul uurimisperioodil 40%. Komisjon tuvastas vaidlustatud otsuse põhjenduse 56 neljandas lauses, et „[nimetatud] teabenõudele vastanud [13-st] ettevõtjast üheksa […] vastasid sõnaselgelt, et PNE juhistest tulenes piisavalt selgelt, et eksporditud sõidukite suhtes tulemustasu ei kohaldatud ja nad ei taotlenud seega boonuse maksmist eksporditud sõidukite eest”. Need üheksa edasimüüjat on: [
konfidentsiaalne
] (
).
Järeldus, mille komisjon tegi nimetatud teabenõudele esitatud edasimüüjate vastuste põhjal, võimaldas tal kindlaks teha, et tema arusaam pärast 1997. aastat kehtinud boonusemehhanismist ei tulenenud selle mehhanismi väärast ja teistest eraldiseisvast tõlgendamisest, vaid selliselt olid seda mõistnud ka kui mitte kõik edasimüüjad, siis vähemalt valdav osa neist.
Hagejad püüavad selle järelduse põhjendatust ümber lükata kahe argumendiga. Esiteks tõendavad edasimüüjate erinevad vastused, et PNE poliitikast boonuse valdkonnas ei oldud selgelt aru saadud. Teiseks ei kinnita edasimüüjate esitatud vastused komisjonipoolset tasustamissüsteemi analüüsi.
Kõigepealt, hagejate esimese argumendi puhul, mis tugineb edasimüüjate vastuste erinevusele, piisab, kui märkida, et sellega ei seata kahtluse alla vaidlustatud otsuses tehtud järeldust, et suur osa teabenõudele vastanud edasimüüjatest märkis sõnaselgelt, et boonussüsteem ei olnud ekspordi suhtes kohaldatav.
Seejärel, teise argumendi osas, et edasimüüjate vastused ei kinnita komisjonipoolset tasustamissüsteemi analüüsi, väidavad hagejad esiteks, et „mitu edasimüüjat kinnitasid, et nad olid teadlikud võimalusest saada eksporditud sõidukite eest boonust tõendi esitamisel sõiduki registreerimise kohta lõpptarbija nimele”, teiseks, et „teised [edasimüüjad] väljendasid selgelt huvi puudumist boonuse maksmise vastu eksporditud sõidukite eest” ja kolmandaks, et „Peugeot võrgust väljaarvatud edasimüüjad” olid „pahausksed”.
Mis puudutab kõigepealt neist väidetest esimest, mille aluseks on viide 27. juuni 2005. aasta kirja punktile 3, siis on edasimüüjad, keda selle väitega on kaudselt silmas peetud, järgmised: [
konfidentsiaalne
] (. aasta kirja punkt 3.1), [
konfidentsiaalne
] (nimetatud kirja punkt 3.2), [
konfidentsiaalne
] (nimetatud kirja punkt 3.3) ja [
konfidentsiaalne
] (nimetatud kirja punkt 3.4).
Edasimüüjad [
konfidentsiaalne
], [
konfidentsiaalne
] ja [
konfidentsiaalne
] ei kuulu igal juhul vaidlustatud otsuse põhjenduse 56 neljandas lauses ja eespool punktis 70 nimetatud üheksa edasimüüja hulka.
Hagejate esimene väide, isegi kui see peab nende edasimüüjate puhul paika, ei sea kuidagi kahtluse alla vaidlustatud otsuse põhjenduses 56 tehtud komisjoni järeldust.
Lisaks ja teise võimalusena tuleb edasimüüja [
konfidentsiaalne
] osas märkida, et AP tõlgendab oma 27. juuni 2005. aasta kirjas nimetatud edasimüüja vastuseid komisjoni küsimustikule küsitaval viisil, kui ta väidab, et vastused tähendasid seda, et edasimüüja sai tasustamissüsteemist aru nii, et see on kohaldatav ekspordi suhtes.
Nimelt ei tähenda asjaolu, et nimetatud edasimüüja loobus kokkuleppel PNE-ga kogusel põhinevast boonusest, et saada edasimüügilepingu ülesütlemise etteteatamistähtaja jooksul kvalitatiivset boonust, et edasimüüja pidas nimetatud kogusel põhinevat boonust ekspordi suhtes kohaldatavaks.
Lisaks, kuigi vastab tõele, et [
konfidentsiaalne
] eksportis vaid 2002. aastal ja seega võib tema küsimustikule esitatud vastus, mille kohaselt ei taotlenud ta boonust enne 2000. aastat, „kuna ta ei olnud selle peale mõelnud”, olla üllatav, väljendab see vastus siiski pigem seda, et [
konfidentsiaalne
] arvas, et boonus ei olnud ekspordi suhtes kohaldatav.
Samuti olgu märgitud, et komisjonil on õigus, kui ta kostja vastuses seoses edasimüüjaga [
konfidentsiaalne
] viitab, et AP 27. juuni 2005. aasta kirja punktides 3.2.31 ja 3.2.32 esitatud väide, et nimetatud edasimüüja esitas boonusetaotluse ilma tõenditeta, ei ole tõendatud. Tegelikult ei ole . aasta kirja punkte 3.2.31 ja 3.2.32 põhjendatud.
Edasimüüja [
konfidentsiaalne
] kuulub üheksa edasimüüja hulka, keda komisjon peab edasimüüjateks, kes on 17. novembri 2004. aasta teabenõudele esitatud vastuses sõnaselgelt öelnud, et PNE juhistest tulenes piisavalt selgelt, et eksporditud sõidukite suhtes boonust ei kohaldatud.
Sisuliselt tähendab hagejate argument seda, et kuigi on tõsi, et [
konfidentsiaalne
] taotles boonuse maksmist alates 2003. aastast, nähtub sellegipoolest nimetatud edasimüüja 2. mai 2001. aasta kirjast, et ta oli juba enne boonuse taotlemise „võimalusest teadlik”.
Ometi nähtub sõna-sõnalt selgitustest, mille [
konfidentsiaalne
] esitas oma vastuses 17. novembri 2004.aasta teabenõudele, et edasimüüja hakkas boonust taotlema alles 2003. aastal, sest enne seda kuupäeva ta „ei teadnud, et seda on võimalik taotleda” ja et „ta sai alles 2003. aastal teada, et selline võimalus on olemas”.
Sarnaselt komisjonile leiab Esimese Astme Kohus, et seda vastust saab tõlgendada vaid nii, et [
konfidentsiaalne
] oli enne 2003. aastat arvamusel, et boonust ekspordi eest ei saa.
Vastupidi hagejate poolt väidetule kinnitab seda tõlgendust nimetatud edasimüüja 2. mai 2001. aasta kiri Peugeot’le, mille komisjon oma kaitseks esitas. Nimelt nähtub sellest kirjast, et kõnealune edasimüüja, kes ei olnud kaugeltki ekspordi eest boonuse taotlemise „võimalusest teadlik”, nagu oli väidetud, sai boonussüsteemist aru selliselt, et seda ei kohaldata ekspordi suhtes, et ta avaldas Peugeot’le sellega seoses oma rahulolematust ja palus, et tema puhul sellest erandist loobutaks.
Mis puudutab AP vastuväiteteatisele esitatud 30. juuli 2004. aasta vastuses ja . aasta kirjas viidatud . aasta kirja servale käsitsi kirjutatud märkust „in principe wel! Jc” (põhimõtteliselt jah! Jc), mis AP sõnul tähendas „põhimõtteliselt jah” ekspordi eest boonuse maksmise kohta, siis sellega ei saa kahtluse alla seada komisjoni seisukohta.
Nimelt, vastupidi sellele, mida AP väidab, on selle käsitsi kirjutatud märkuse tähendus ebamäärane. Igal juhul on selle märkuse puhul tegemist vaid selgitava märkusega, mille AP on kirjutanud kirja servale ja mida tõenäoliselt ei ole kunagi edasimüüjale [
konfidentsiaalne
] teatavaks tehtud. Hagejad muide ka ei väida, et märkus teatavaks tehti või et seda tehti AP poolt märkusele omistatud tähenduses, ning ammugi ei tõenda nad seda. Kui see nii oleks olnud, ei oleks [
konfidentsiaalne
] kindlasti mitte taotlenud boonuse maksmist ekspordi eest alles 2003. aastal.
Mis puudutab AP märkusi, mis on toodud tema 27. juuni 2005. aasta kirja punktis 3.3.33 ja mis käsitlevad asjaolu, et [
konfidentsiaalne
] möönis, et ta esitas oma boonusetaotlused ebasobival viisil, siis need puudutavad igal juhul 2003. aastat, mil edasimüüja hakkas boonust taotlema, ning seega ei sea need kahtluse alla komisjoni järeldust, mille kohaselt oli [
konfidentsiaalne
] enne 2003. aastat aru saanud, et boonust ekspordi eest ei maksta.
Eespool punktides 75–89 toodud kaalutlustest tuleneb seega, et hagejate esimene väide, et „mitu edasimüüjat kinnitasid, et nad olid teadlikud võimalusest saada eksporditud sõidukite eest boonust tõendi esitamisel sõiduki registreerimise kohta lõpptarbija nimele” ja tõendid, millele kõnealune väide viitab, ei muuda vaidlustatud otsuse põhjenduse 56 neljandas lauses toodud komisjoni järeldust, et valdav osa teabenõudele vastanud edasimüüjatest kinnitasid, et PNE juhistest tulenes piisavalt selgelt, et eksporditud sõidukite eest boonust ei saa.
Seejärel, hagejate teine väide, et teised edasimüüjad kinnitasid selgelt, et neil puudub huvi boonuse maksmise vastu eksporditud sõidukite eest, viitab 27. juuni 2005. aasta kirja punktile 1. Edasimüüjad, keda selle väitega on kaudselt silmas peetud, on järgmised: [
konfidentsiaalne
], [
konfidentsiaalne
] ja [
konfidentsiaalne
].
Edasimüüja [
konfidentsiaalne
] ei kuulu igal juhul vaidlustatud otsuse põhjenduse 56 neljandas lauses ja eespool punktis 70 nimetatud üheksa edasimüüja hulka. Seega, samadel põhjustel, kui eespool edasimüüjate [
konfidentsiaalne
], [
konfidentsiaalne
] ja [
konfidentsiaalne
] puhul punktides 76 ja 77 esitatud põhjused, ei ole hagejate teine väide seoses edasimüüjaga [
konfidentsiaalne
] asjakohane, et seada kahtluse alla vaidlustatud otsuse põhjenduse 56 neljandas lauses toodud komisjoni järeldust.
Mis puudutab edasimüüjat [
konfidentsiaalne
], siis tema kuulub üheksa edasimüüja hulka.
Vastuses 17. novembri 2004. aasta teabenõudele vastas [
konfidentsiaalne
] sisuliselt, et tema sai boonussüsteemist aru nii, et sellega taotleti edasimüüjate poolt eesmärkide saavutamist nendele antud territooriumil ja et seega ei olnud loogiline küsida boonust ekspordi eest. Nagu komisjon õigesti märgib, ei tähenda asjaolu, et [
konfidentsiaalne
] märkis, et oma sektoris võimalikult paljude müügitehingute tegemine vastas tema strateegiale, et ta ei olnud huvitatud ekspordi eest antavast boonusest. Tema vastus toob hästi esile selle, et ta arvas, et tal ei olnud ekspordi eest boonusele õigust.
Vastupidi hagejate poolt väidetule ei väljendanud [
konfidentsiaalne
] seega huvi puudumist boonuse vastu, vaid seda, et tema arusaama kohaselt boonus loogiliselt eksporti ei puudutanud. [
Konfidentsiaalne
] sai seega tasustamissüsteemist aru täpselt nii, nagu hagejad soovisid, et edasimüüjad sellest aru saaksid.
Edasimüüjat [
konfidentsiaalne
], kes kuulub ka eespool mainitud üheksa edasimüüja hulka, on mainitud 27. juuni 2005. aasta kirja punktis 1.13.
Kõnealune edasimüüja märkis oma vastuses komisjoni teabenõude küsimusele 6, et asjaolu, et ta boonust ei taotlenud, „on seletatav sellega, et kogused ei olnud seda väärt ja et eksport ei olnud ettevõtja põhitegevus”.
Seda vastust arvestades ilmneb, et komisjon eksis, kui ta arvas selle edasimüüja nende hulka, kes tema arvates selgelt kinnitasid, et nad said boonussüsteemist aru nii, et seda ekspordile ei kohaldata.
Eespool punktides 91–98 sisalduvatest kaalutlustest järeldub seega, et hagejate teine väide, et „teised edasimüüjad kinnitasid selgelt, et neil puudub huvi boonuse maksmise vastu eksporditud sõidukite eest” on edasimüüja [
konfidentsiaalne
] puhul õige, kuid edasimüüjate [
konfidentsiaalne
] ja [
konfidentsiaalne
] osas on see väide vaidlustatud otsuse põhjenduse 56 neljandas lauses sisalduva komisjoni väite kahtluse alla seadmiseks esimese osas asjakohatu ja teise osas ebatäpne.
Lõpetuseks, hagejate kolmas väide, mis viitab 27. juuni 2005. aasta kirja punktile 4, vihjab sellele, et teatud edasimüüjad on oma vastustes . aasta teabenõudele andnud pahauskselt ebaõigeid ja Peugeot jaoks negatiivseid vastuseid. Edasimüüjad, keda selles väites kaudselt silmas peetakse, on edasimüüjad [
konfidentsiaalne
] ja [
konfidentsiaalne
].
Edasimüüja [
konfidentsiaalne
] osas leiab AP oma 27. juuni 2005. aasta kirja punktides 4.1.38 ja 4.1.39, et nimetatud edasimüüja vastuse puhul, mille kohaselt ta ei taotlenud boonust (1997. ja 1998. aasta ekspordi eest) kartes surveabinõude kohaldamist, mis võis väljenduda tarnetähtaegade pikenemises, tellimuste vähendamises ja edasimüügilepingust ilmajätmises, on tegemist pahatahtliku ja põhjendamatu süüdistusega. AP seisukoht tugines asjaolule, et aastatel 2000–2003 edasimüügilepingu ülesütlemisega seonduvad tingimused olid edasimüüja [
konfidentsiaalne
] huve arvestavad ja need ei sisaldanud mingisugust ähvardust, mille tõttu oleks tal võinud tekkida surveabinõude kohaldamise kartus, kui ta ekspordib sellel lepingu lõpetamise perioodil (. aasta kirja punkti 4.1.39 lõpp ja punktid 4.1.40–4.1.42).
Nagu komisjon sisuliselt oma kaitses märgib, puudutab edasimüüja [
konfidentsiaalne
] edasimüügilepingu üleütlemise tingimustele viitav AP selgitus siiski ajavahemikku 2000–2003, mis on erinev ajavahemikust 1997–1998, millele edasimüüja [
konfidentsiaalne
] vastus komisjoni küsimustikule tingimata viitab, kuna [
konfidentsiaalne
] eksportis ainult sel viimati nimetatud perioodil.
AP selgitus, mille kohaselt ei saanud [
konfidentsiaalne
] tugineda surveabinõude kohaldamise ohule ajavahemikus 2000–2003 toimunud tegevuse eest, kui ta just ei olnud pahauskne, ei põhjenda kuidagi hagejate poolt Esimese Astme Kohtus esitatud väidet, et edasimüüja [
konfidentsiaalne
] vastus teabenõudele oli pahauskne.
Igal juhul ei lükka hagejad repliigis kuidagi ümber komisjoni poolt kostja vastuses esitatud järeldusi. Neid asjaolusid arvestades tuleb järeldada, et hagejad ei põhjenda oma kirjalikes märkustes õiguslikult piisavalt oma väidet edasimüüja [
konfidentsiaalne
] pahausksuse kohta.
Sama järeldus tuleb teha edasimüüja [
konfidentsiaalne
] kohta, kellega seoses esitab komisjon kostja vastuses sisuliselt samad kaalutlused, mis edasimüüja [
konfidentsiaalne
] kohta, ning mida hagejad ei ole samuti repliigis ümber lükanud.
Eespool punktides 100–105 sisalduvatest kaalutlustest tuleneb seega, et hagejate kolmas argument, et teatud edasimüüjad on oma vastustes 17. novembri 2004. aasta teabenõudele andnud pahauskselt ebaõigeid ja Peugeot jaoks negatiivseid vastuseid, ei ole Esimese Astme Kohtus õiguslikult piisavalt põhjendatud.
Arvestades kõike eespool punktides 73–106 esitatut, ei sea hagejate väited kahtluse alla vaidlustatud otsuse põhjenduse 56 neljandas lauses toodud komisjoni järeldust, isegi kui need väited on teatavate punktide osas põhjendatud, nagu eespool punktides 96–98 viidatud edasimüüja [
konfidentsiaalne
] puhul.
Mis puudutab hagejate argumenti, et infosüsteemid DIALOG ja RDC olid neutraalsed vahendid, millel olid halduseesmärgid ja maksustamiseesmärgid, siis tuleb märkida, et asjaolu, et nende süsteemidega tegelikult taotleti niisuguseid eesmärke, ei välista kuidagi, et hagejad kasutasid nendes sisalduvat teavet ka edasimüüjate eksporditegevuse järelevalve ja kontrolli eesmärgil. Selles suhtes ei ole tõsiseltvõetavalt vaidlustatud seda, et need vahendid võimaldasid hagejatel kindlaks teha edasimüüjate eksporditehingud ja et neid kasutati tasustamissüsteemi rakendamiseks ja eelkõige – nagu komisjon märkis (vaidlustatud otsuse põhjenduse 37 neljas taane, põhjenduse 57 esimene taane, põhjendused 60–72 ja 122) – eksporditud sõidukite kindlakstegemiseks ja nende väljaarvamiseks boonuse maksmise süsteemist.
Hagejate argumendi suhtes, et Madalmaade edasimüüjate tarnenappus ei tulenenud soovist eksporti piirata, piisab kui vastata, et komisjon ei pidanud nappust vaidlustatud otsuse põhjendustes 117–120 konkurentsi piiramiseks, vaid üksnes nähtuseks, mis tegelikult võimendas hagejate kehtestatud tasustamissüsteemi mõju.
Lõpetuseks olgu märgitud, et hagiavalduse punktis 115 esitavad hagejad argumendid, mis kinnitavad järeldust, et süsteemi eesmärk oli paralleelse ekspordi piiramine.
Hagejad väidavad niisiis, et Euroopa mootorsõidukite turgu kahjustavad oluliselt uute sõidukite ostu suhtes kehtestatud maksustamise riiklikud erinevused, mistõttu tootjad tõstavad hindu madala maksumääraga riikides ja vähendavad neid kõrge maksumääraga riikides, mis omakorda põhjustab paralleelse impordi voogusid. Hagejad lisavad, et kui komisjon tegeleb sõidukitootjatega selle asemel, et tegeleda liikmesriikide maksusüsteemidega, riskib ta sellega, et ajendab tootjaid tariife tõstma kõrge maksumääraga riikides, ja seda kohalike tarbijate kahjuks.
Ometi, kui vastaks tõele – nagu hagejad muu hulgas väidavad (vt eespool punkt 54) –, et boonussüsteemi eesmärk oli üksnes elavdada edasimüüjate müüki oma lepingujärgsel territooriumil, siis ei oleks hagejatel mingit põhjust tajuda komisjoni poolt selle süsteemi hukkamõistu kui asjaolu, mis ajendab neid just nimelt paralleelse impordiga võitlemise eesmärgil kõrge maksumääraga riikides hindu tõstma. Teisisõnu, kui hagejad tajuvad boonussüsteemi hukkamõistu kui asjaolu, mis võib neid ajendada oma tariife tõstma riikides, kus tariifid olid siiani madalad, kinnitab see järeldust, et kõnealuse süsteemi eesmärk oli paralleelse ekspordi piiramine.
Kõigist eeltoodud kaalutlustest tuleneb, et vastupidi hagejate poolt väidetule on komisjon vaidlustatud otsuses õigesti tuvastanud niisuguse tasustamissüsteemi olemasolu, mille konkurentsivastast eesmärki, mis on ilmne ja mida pealegi ei ole tõsiseltvõetavalt 1997. aasta osas vaidlustatud, ei ole pärast nimetatud aastat kõrvaldatud, vaid hagejad on vastupidi selle säilitanud. Neil asjaoludel tuleb kõnealune väide tasustamissüsteemi puudutavas osas tagasi lükata.
Surve konkurentsivastane eesmärk
Sõna „surve”, mida komisjon on vaidlustatud otsuses kasutanud, tähendab esiteks algatusi, mille eesmärk oli tõsta edasimüüjate teadlikkust vajadusest piirata eksporti, teiseks otsest survet konkreetsetele edasimüüjatele, kolmandaks ähvardusi vähendada eelkõige enim eksporditud mudelite tarnimist ning neljandaks tarnete kärpimist.
Hagejad vaidlevad vastu sellele, et survel, mille komisjon vaidlustatud otsuses tuvastas, on konkurentsivastane eesmärk.
Esiteks, mis puudutab algatusi, mille eesmärk oli tõsta edasimüüjate teadlikkust vajadusest piirata eksporti (vaidlustatud otsuse põhjendused 74–76 ja nende põhjenduste joonealused märkused nr 127–130), siis hagejad väidavad, et surveks ei saa pidada lihtsaid arvamusi või avaldusi, ja et mõned komisjoni poolt arvesse võetud avaldused tehti ilma edasimüüjate juuresolekuta või neid ei saa omistada PNE-le. Vaidlustatud otsuse põhjenduse 75 lõpus nimetatud ringkirja eesmärk oli üksnes meelde tuletada esindajate vahendusel toimuva müügi suhtes kohaldatavaid rangeid eeskirju.
Selle argumentatsiooniga ei saa nõustuda.
Nimelt, nagu komisjon sisuliselt märgib, et kui hagejad väidavad, et surveks ei saa pidada lihtsaid arvamusi või avaldusi, või et mõned kõnealused avaldused tehti edasimüüjate juuresolekuta, ei vaidlusta nad kuidagi nende algatuste konkurentsivastast eesmärki, vaid üksnes seda, et need algatused olid kokkuleppe ese.
Pealegi on raske vaidlustada seda, et konkreetsed näited, mille komisjon esitas vaidlustatud otsuse põhjenduste 75 ja 76 joonealustes märkustes nr 127–130, vastavad hagejate algatustele, mille eesmärk on piirata Madalmaadest pärinevat eksporti, või vähemalt kajastavad neid algatusi.
Mis puutub seega esiteks dokumenti „Kiiraruanne 4. ja 5. septembri 1996. aasta tööreisi kohta Madalmaadesse”, millele on viidatud vaidlustatud otsuse põhjenduse 75 esimese lause joonealuses märkuses nr 127, siis kuigi tegemist on AP ettevõttesisese aruandega, mis ei olnud kindlasti mitte edasimüüjatele mõeldud, annab joonealuses märkuses toodud nimetatud dokumendi väljavõte, mille kohaselt „peab [PNE] reekspordi kasvu tõttu selle mahtu [edasimüüja] kohta miinimumini vähendama, järgides rangelt seadusi”, siiski tunnistust PNE algatustest, mille eesmärk oli vastu seista reekspordi kasvule Madalmaade edasimüüjate poolt.
Teiseks, mis puutub vaidlustatud otsuse põhjenduse 75 eelviimasesse ja viimasesse lausesse ning selle põhjenduse joonealusesse märkusesse nr 128, siis PNE ja VPDN-i nõuandekomitee vahelise 24. septembri 1996. aasta koosoleku protokolli väljavõte, mis on toodud joonealuses märkuses nr 128, kajastab samuti selgelt PNE algatust, mille eesmärk on eksporti piirata. Nimelt nähtub sellest väljavõttest, et „[PNE] juhatus väljendab rahulolematust seoses tõdemusega, et […] Madalmaade turul esinevad tarneprobleemid, mis on põhjustatud edasimüüjate (re)eksporditegevusest”, et „[PNE] on nõus [sellega, et Madalmaade turule suunatud tarnetellimusi tuleb pidada jätkuvalt prioriteetseks] ja [et] ta viib sellega seoses veel täitmata tellimuste osas läbi inventuuri”.
Samuti kõnealuse väljavõtte kohaselt „tuletab [PNE] veel kord edasimüüjatele ringkirjas meelde Madalmaadest väljapoole tarnimise suhtes kohaldatavaid rangeid eeskirju […] ja tal on kavas kohaldada selles valdkonnas karme sanktsioone, kui tuvastatakse, et edasimüüja ei ole nendest eeskirjadest rangelt kinni pidanud”.
Hagejate väide, et viimati nimetatud ringkirja eesmärk, mille PNE teatavaks tegi, oli ainult tagada esindajate vahendusel toimuvat müüki puudutava menetluse järgimine, mitte eksporti piirata, ei sea kahtluse alla eespool punktis 121 toodud järeldust, mis on samas punktis meenutatud 24. septembri 1996. aasta protokolli väljavõtte esimeste lausete sõnastust arvestades piisavalt põhjendatud.
Lisaks, isegi kui selle ringkirja eesmärk oleks olnud niisugune, nagu hagejad seda kirjeldasid, siis asjaolu, et PNE otsustas edasimüüjatele meelde tuletada esindajate vahendusel toimuva müügi korral järgitavaid eeskirju, ei ole kuidagi kokkusobimatu sooviga piirata eksporti. PNE kavatsuse puhul, mis oli esitatud 24. septembri 1996. aasta koosoleku protokollis sõnastatud avaliku ähvardusena „kohaldada selles valdkonnas karme sanktsioone, kui tuvastatakse, et edasimüüja ei ole nendest eeskirjadest rangelt kinni pidanud”, võis pealegi tegemist olla niisuguse üldisema strateegia ühe osaga, mille eesmärk oli lõppkokkuvõttes ajendada edasimüüjaid loobuma ekspordiga tegelemast.
Kolmandaks, mis puudutab vaidlustatud otsuse põhjendust 76, siis on tõsi, et komisjon ei eita mingil moel, et nimetatud põhjenduses ja selle joonealuses märkuses nr 129 toodud näited viitavad VPDN-is väljendatud seisukohavõttudele ja algatustele. Siiski, isegi kui need konkreetsed näited ei tulene tõesti hagejatelt endilt, vaid VPDN-i liikmetelt, nähtub sellest ometi – nagu komisjon õigesti märkis (vaidlustatud otsuse põhjenduse 100 teine lause) –, et hagejad on tegelikult kasutanud VPDN-i, et teha teatavaks sõnum, mille kohaselt peavad edasimüüjad piirama eksporti.
Neljandaks, mis puudutab komisjoni poolt vaidlustatud otsuse põhjenduse 76 lõpus ja selle joonealuses märkuses nr 130 toodud konkreetset näidet tootja soovi kohta, et eksporti ei toimuks, ja mida on väljendanud PNE peadirektor [
konfidentsiaalne
], siis nimetatud näide väljendab samuti selgelt hagejate tahet piirata eksporti.
Teiseks, otsese surve osas konkreetsetele edasimüüjatele (vaidlustatud otsuse põhjendused 77 ja 78) väidavad hagejad, et see, et edasimüüja räägib ekspordist oma Account Management Dealernets’ile (edasimüüjate müügi eest vastutav isik; edaspidi „AMD”), ei tähenda tingimata surve esinemist. Eksport kuulub edasimüüja tavapärase tegevuse juurde ja järelikult on loogiline, et AMD-d seda küsimust saaksid käsitleda, mida pealegi tehti neutraalselt.
Nimetatud argument ei ole veenev ja tuleb tagasi lükata. Sellega seoses tuleb märkida, et vaidlustatud otsuse põhjenduse 77 lugemisel ja selle joonealuste märkuste, eelkõige joonealuste märkuste nr 132–134 uurimisel, mis viitavad AMD koostatud edasimüüjate inspekteerimisaruannetele ja Peugeot ettevõttesisesele memorandumile, ilmneb, et AMD-d avaldasid edasimüüjatele inspekteerimise käigus survet, et panna neid ekspordist loobuma. Nagu komisjon vaidlustatud otsuse põhjenduses 77 märgib, omandavad inspekteerimisaruannetes resümeeritud AMD-de märkused tähenduse vaid kontekstis, kus eksport pidi hagejate seisukohast võetuna jääma erandlikuks.
Vaidlustatud otsuse põhjenduse 78 osas, mis puudutab survet, mille avaldamiseks ei tuginetud AMD-dele, on hagejad oma argumentatsioonis selle kohta, et komisjon on survet väidetavalt valesti hinnanud, viidanud üksnes asjaolule, et põhjenduses 78 ja joonealustes märkustes nr 136–140 toodud näited ei tulene PNE-lt. On tõsi, et need näited on võetud edasimüüjate kirjadest, kelleks kõnesoleval juhul on [
konfidentsiaalne
] (eespool nimetatud joonealused märkused nr 136, 137 ja 138), [
konfidentsiaalne
] (eespool nimetatud joonealune märkus nr 139) ja [
konfidentsiaalne
] (eespool nimetatud joonealune märkus nr 140). Need kirjad, milles on mainitud kartust, et „tekivad probleemid Madalmaade Peugeot’ga” ja „surveabinõude kohaldamise kartust” eksporditegevuse jätkamise korral või Peugeot avaldatud „tugevat survet” ning „liiga karmide sanktsioonide” võimalust, sealhulgas „edasimüügilepingu ülesütlemine”, väljendavad sellegipoolest selgelt, et PNE survet avaldas.
Kolmandaks, mis puudutab ähvardusi vähendada eelkõige enim eksporditud mudelite tarneid (vaidlustatud otsuse põhjendused 79–81), siis hagejad ei sea tõsiseltvõetavalt kahtluse alla järeldusi selles tähenduses, nagu komisjon need VPDN-i müügikomitee ja PNE esindajate vahelise koosoleku protokolli alusel tegi (vt vaidlustatud otsuse põhjenduse 79 joonealused märkused nr 141 ja 142, vaidlustatud otsuse põhjenduse 80 joonealune märkus nr 143 ja vaidlustatud otsuse põhjenduse joonealune märkus nr 144).
Ainsad hagejate vastuväited, mis on sellega seoses tuvastatavad, piirduvad esiteks väitega, et vaidlustatud otsuse põhjenduste 79 ja 81 joonealustes märkustes nr 142 ja 144 sisalduvaid tsitaate ei saa omistada PNE-le, vaid VPDN-ile ja edasimüüjatele, ja teiseks väitega, et vaidlustatud otsuse põhjenduse 80 joonealuse märkuse nr 143 tsitaat vastab avaldusele, mille PNE tegi edasimüüjate juuresolekuta.
Siiski nähtub seoses esimese väitega VPDN-i müügikomitee 16. juuni 1997. aasta koosoleku protokollist selgelt, et joonealuses märkuses nr 142 toodud protokolli väljavõte vastab sellele, mida oma esindajate vahendusel väljendas PNE, mitte aga edasimüüjad. Joonealuses märkuses sisalduva tsitaadi osas „mudeleid 206 palutakse mitte eksportida ja hoida Madalmaade turu jaoks!” nähtub VPDN-i . aasta koosoleku protokollist, et see tsitaat on väljavõte vastustest, mille selle koosoleku teises osas kohal viibinud PNE müügidirektor ja PNE esindaja [
konfidentsiaalne
] andis küsimustele, mille edasimüüjad olid tema jaoks ette valmistanud ja mis on protokollis kursiivis ära toodud.
Teise väite osas, et vaidlustatud otsuse põhjenduse 80 joonealuses märkuses 143 toodud tsitaat, mis on väljavõte „30. mai 1997. aasta memorandumist Madalmaade võrgu kohta” ja mille kohaselt „[PNE] kavatseb vähendada mudeli 806 pakkumist, piirates enim eksporditud mudeleid”, vastab avaldusele, mille PNE tegi edasimüüjate juuresolekuta, siis see vastuväide on faktiliselt õige, kuid kõnealune tsitaat kajastab sellegipoolest selgelt PNE tahet vähendada edasimüüjatele oma pakkumist enim eksporditud mudelite osas.
Eeltoodust tuleneb, et hagejate vastuväited ei ole piisavad, et seada kahtluse alla komisjoni hinnanguid.
Neljandaks, mis puudutab ekspordiks ettenähtud sõidukite tarnimise piiramist (vaidlustatud otsuse põhjendused 82–85), siis komisjon on selle kohta esitanud näiteid. Niisugune tarnete piiramine väljendus pikkades tarnetähtaegades (põhjendus 82), erilistes maksetingimustes (põhjendus 83) või nõudmises, et tellimusega oleks kaasas sõiduki Madalmaades registreerimise taotlus (põhjendused 83–85).
Hagejad ei lükka tõsiseltvõetavalt ümber nende tarnepiirangute tõelevastavast, mida kohaldati ekspordiks mõeldud sõidukeid puudutavatele edasimüüjate tellimustele.
Seega ei saa nõustuda hagejate argumendiga, mille kohaselt hõlmavad vaidlustatud otsuse põhjenduste 83 ja 84 joonealustes märkustes nr 145–147 ja 150 nimetatud dokumendid, mis vastavad ostjate ja esindajate kaebustele ja edasimüüjate vastustele nendele kaebustele, avaldusi, mida ei saa PNE-le omistada, kuna selle argumendiga ei seata kahtluse alla dokumentides kirjeldatud tarnepiirangute tõelevastavust.
Samuti tuleb tagasi lükata hagejate argument, mille kohaselt puudutab vaidlustatud otsuse põhjenduse 85 joonealuses märkuses nr 152 nimetatud dokument PNE ja VPDN-i vahelist sõidukite nappust käsitlevat arutelu, mida ei saa pidada surve väljenduseks. Nimelt asjaolu, mis on formaalselt õige, et see dokument, st PNE juhatuse ja VPDN-i nõuandekomitee 2. novembri 1999. aasta koosoleku protokoll puudutab PNE ja VPDN-i arutelu, mis käsitleb eelkõige nappust, ei sea kuidagi kahtluse alla vaidlustatud otsuse põhjenduses 85 kirjeldatud tarnepiirangute tõelevastavust, mida kohaldati valikuliselt edasimüüjate tellitud sõidukitele, millel oli eksporditellimustele vastav arvutikood.
Lõpetuseks, samuti ei saa nõustuda hagejate argumentidega selle kohta, kuidas tuleb mõista edasimüüja [
konfidentsiaalne
] 31. juuli 1997. aasta kirja Système européen promotion SARL-ile (edaspidi „SEP”), kes on sõidukite Prantsuse ostuesindaja ja ühe komisjonile saadetud kaebuse esitaja. On selge, et probleemid, mille kartust [
konfidentsiaalne
] selles kirjas väljendas täiendava ekspordi korral SEP-ile, tulenesid Peugeot piiravast poliitikast, mitte sellest, et edasimüüjale [
konfidentsiaalne
] oleks saanud ette heita seda, et ta Peugeot turustusvõrgu raames lepingulisi kohustusi rikkudes müüs turustajatele väljaspool võrku. Nimelt ei olnud SEP, kes oli selle kirja adressaat, niisugune võrguväline turustaja, vaid lõpptarbijate nimel tegutsev esindaja.
Eespool punktides 116–139 sisalduvatest kaalutlustes tuleneb, et hagejad ei suuda kahtluse alla seada komisjoni järeldust, et mitme sellise vaidlustatud otsuses esile toodud algatuse eesmärk, mida komisjon kvalifitseeris surveks, oli kui mitte just paralleelse ekspordi kõrvaldamine, siis vähemalt selle piiramine, ning neil oli seega konkurentsivastane eesmärk.
Kuna hagejad ei suuda ümber lükata komisjoni järeldusi nii tasustamissüsteemi kui ka vaidlustatud otsuses komisjoni poolt kirjeldatud erisuguse surve konkurentsivastase eesmärgi kohta, tuleb käesolev väide seega tagasi lükata.
Seejärel tuleb uurida esimest väidet, et puudub kokkulepe EÜ artikli 81 lõike 1 tähenduses, kuna edasimüüjad ei nõustunud tasustamissüsteemi ja survega.
2.
Esimene väide, et puudub kokkulepe EÜ artikli 81 lõike 1 tähenduses
Poolte argumendid
Hagejad väidavad, et komisjon rikkus EÜ artikli 81 lõiget 1, kuna ta leidis vaidlustatud otsuses, et PNE rakendatud meetmed võib kvalifitseerida kokkuleppeks nimetatud artikli tähenduses.
Kokkuleppe mõiste keskmes on tahete ühtelangemine ja komisjon peab seega tõendama esiteks pakkumust ja teiseks selle pakkumusega nõustumist kas otseselt või vaikimisi, mida komisjon ei ole teinud.
PNE kehtestas edasimüüjate tasustamissüsteemi ühepoolselt. Lisaks tuleb neutraalselt sõnastatud ringkirju pidada õiguspärasteks ja äärmisel juhul võib rikkumisega olla tegemist PNE võimaliku praktika korral mitte maksta boonust ekspordi eest.
Ent sellise praktika osas ei olnud kokkulepet, sest pelgalt asjaolu, et edasimüüjad ostsid jätkuvalt sõidukeid, ei saa niisuguse kokkuleppega samastada. Sellist kokkulepet ei saa eeldada, kuna boonuse mittemaksmine ei ole edasimüüjate huvides ja kuna ei saa eeldada, et lepingu õigusvastase muutmise suhtes on juba edasimüügilepingu allkirjastamise ajal nõusolek ette antud.
Registreerimise kontrollimine ei ole ekspordiga seotud, vaid tuleneb siseriikliku maksuõigusega kehtestatud kohustustest ja selle eesmärk on arendada lõpptarbijatele suunatud müüki.
VPDN-i, kes ei esinda edasimüüjaid, ülesanded ei võimalda tuvastada kokkuleppe olemasolu PNE ja edasimüüjate vahel.
Kokkuvõttes puudub igasugune kokkulepe edasimüüjate ja PNE vahel seoses ekspordi väidetava väljaarvamisega boonuse kohaldamisalast. See nähtub edasimüüjate erinevatest vastustest komisjoni esitatud selleteemalistele küsimustele.
Surve osas, mida PNE väidetavalt edasimüüjatele avaldas, on – isegi, kui see osutuks tõeseks – kõige rohkem tegemist PNE ühepoolse käitumisega, mitte kokkulepetega EÜ artikli 81 lõike 1 tähenduses. Parim tõend, et edasimüüjad ei ole väidetava survega nõustunud, on pealegi edasimüüjate suur eksporditehingute arv. Lõpetuseks ei saa nõustumist PNE väidetava eksporti piirava või keelava poliitikaga eeldada, kuna niisugune poliitika on vastuolus edasimüüjate huviga ja selgelt konkurentsivastane.
VPDN-i tehtud algatuste ja väljendatud soovide puhul on tegemist vaid harvade seisukohavõttudega, mis – kui oletada, et neil võis olla mingisugune mõju – ei olnud edasimüüjatele siduvad ja ei tõenda nende nõustumist.
PNE väidetav edasimüüjatele tarnitavate sõidukite piiramine ja edasimüüjate arvu vähendamine olid ühepoolsed meetmed. Pealegi ei piiratud tarnimist ja edasimüüjate arvu vähendamine ei puudutanud peamisi eksportivaid edasimüüjaid.
Pelk surve ja sanktsioonide olemasolu tõendab edasimüüjate erimeelsust ning seega nendepoolse nõustumise puudumist PNE oletatava pakkumusega. Komisjon ei tõendanud iga üksiku edasimüüja otsest või vaikimisi antud nõustumist.
Komisjon väidab, et PNE poolt edasimüüjatele adresseeritud ringkirjade ja pakkumuste puhul, mille eesmärk oli neid turustuskokkuleppe täitmisel mõjutada ja millele ükski edasimüüja selgelt vastuseisu ei avaldanud, on tegemist kokkulepetega, mis leiavad aset kestvate ärisuhete raames, mida reguleerib eelnevalt sõlmitud üldleping, ja mis kuuluvad EÜ artikli 81 lõike 1 kohaldamisalasse.
Komisjon tuvastas mitu asjaolu, mis kinnitavad edasimüüjate vähemalt vaikimisi antud nõustumust.
Vaidlustatud otsuses ei tuvastanud komisjon VPDN-i osalemist kõnesolevates kokkulepetes, kuid võttis arvesse resolutsioone, teatisi ja selle assotsiatsioonis aset leidnud arutelusid, millest nähtub, et vähemalt edasimüüjad, kes olid otseselt eksporditehingutega seotud, väljendasid selgelt oma arvamust huvi kohta, mis neil oli PNE ekspordialase poliitika järgimiseks ja seega kiitsid heaks selle poliitika, mida nad pealegi pidasid tootjaga sõlmitud lepinguliste suhete raamidesse kuuluvaks.
Argumendi osas, et paralleelse ekspordi piiramise katsed ebaõnnestusid, väidab komisjon, et asjaolu, et tarnija üleskutset ei järgita, ei lükka ümber väidet kokkuleppe olemasolu kohta, kuna seda, et pakkumusega vaikides nõustuti, ei tõendata mitte ainult viitega turustajate käitumisele vaatlusalusel ajavahemikul. Igal juhul ei ole komisjon väitnud, et ainult tasustamissüsteemi eesmärk oli ekspordi keelamine. Ta leidis, et tasustamissüsteem vähendab oluliselt edasimüüjate majanduslikku tegutsemisvabadust sellise eksportmüügi teostamisel.
Kuigi on tõsi, et PNE otsustas esialgu ühepoolselt edasimüüjatele kavandatavad uued tingimused, siis pärast nende tingimuste teatavakstegemist iga-aastaste ringkirjade kaudu muutusid need turustuskokkulepete osaks. Ajavahemikus 2000–2003, mil tasustamissüsteem nägi sõnaselgelt ette, et kui edasimüüja sellele otseselt vastu ei vaidle, siis loetakse, et ta on sellega nõustunud; süsteemi kohta esitati vaid kaks edasimüüjate vastuväidet, mis hiljem tagasi võeti. Raske on mõista, kuidas oleks võimalik olnud kõnealust süsteemi ühepoolselt kohaldada aastatel 1997–1999.
Komisjon leiab, et PNE ringkirjade sõnastus ei olnud uurimisperioodil kunagi neutraalne ja et see, kuidas PNE tasustamissüsteemi konkreetselt kohaldas, üksnes kinnitab temapoolset ringkirjade tõlgendust. Mis puudutab süsteemi kohaldamist edasimüüjate poolt, siis valdav osa neist jättis eksporditud sõidukite eest boonuse taotlemata.
Lõpetuseks on vaja selgelt eristada pakkumust, mis puudutab edasimüüja lõplikku müügihinda ja sätet, millega määratakse kindlaks edasimüüja ostuhind tootjalt, nagu käesolevas asjas. Just peamiselt tänu sellele sai komisjon käesolevas asjas tuvastada hinnakokkuleppe, tuginedes edasimüüjate paljudele ostutehingutele.
Asjaolu, et edasimüüjatel puudus kokkuleppe vastu huvi, ei saa selle kokkuleppe tuvastamist keelata. Nimelt ei piisa, kui viidata iga edasimüüja huvile suurendada lühiajalist müüki (ekspordi teel), kui on ilmne, et tootja poliitikale vastuseismine tooks edasimüüja jaoks endaga kaasa kahjulikud tagajärjed hinna, tarnimise või isegi lepinguliste suhete jätkamise osas. Lisaks ajendas PNE võimalus tuvastada lihtsalt mis tahes eksportmüügitehing edasimüüjaid süsteemiga nõustuma.
See, et PNE kontrollisüsteemidel võis olla ka muid eesmärke peale eksportmüügi tuvastamise, ei muuda lubamatuks mõelda, et neil oli ka nimetatud tuvastamise funktsioon. Hagejad, kes peavad kahetsusväärseks sõidukite registreerimist puudutava andmepanga puudumist ühenduse tasemel, ei jäta kuidagi muljet, et nad oleks midagi selle puuduse kõrvaldamiseks ette võtnud, et tagada boonuse maksmine ekspordi eest.
VPDN-i ülesandeks oli olla tasustamissüsteemi puudutavate arutelude „kõlakoda”. Vaidlustatud otsuses tuginetakse nimetatud assotsiatsiooni sekkumistele üksnes täiendava võimalusena. Ringkirjad või vähemalt tasustamissüsteemi raames tehtud tellimused on kokkuleppe tuvastamiseks piisavad. Siiski võib komisjon edasimüüjate nõustumise kinnitamiseks arvesse võtta asjaolu, et edasimüüjate huve esindav assotsiatsioon osales tasustamissüsteemi väljatöötamises ja muutmises. Kui edasimüüjad oleksid süsteemile vastu seisnud, oleks see pidanud kajastuma VPDN-i otsustes.
Asjaolu kohta, et edasimüüjad tõlgendasid väidetavalt ringkirju erinevalt, piisab, kui märkida, et enamus neist, sealhulgas neist suurim eksportija, andsid komisjoni seisukohta kinnitavaid vastuseid.
Mis puutub teatud edasimüüjatele avaldatud survesse, siis sellega vaid täiendati üldisemat kokkulepet, mis ise oli eksporti piirav ja millega peaaegu kõik edasimüüjad vaikimisi nõustusid. Kontrolli ja surve olemasolu ning teatavate edasimüüjate reaktsioon kinnitab tasustamissüsteemiga nõustumise usutavust. Nii PNE kui ka edasimüüjad olid nõus sellega, et PNE juhiste järgimata jätmise korral on tegemist turustuskokkuleppe rikkumisega.
Argument, et survele järgnesid ekspordi kõrgpunktid, ei ole veenev. On normaalne, et surve tugevneb ajavahemikes, mil tuvastatakse paralleelse ekspordi suurenemine. Asjaolu, et eksporditehinguid siiski tehakse, ei võimalda järeldada, et kokkulepet ei ole. Survet mainiti kui faktilist asjaolu, mis tõendab varasemat kokkulepet. Ekspordi vähenemine alates 1997. aastast ja seejärel selle järsk langus alates 1999. aastast annavad seevastu tunnistust kokkuleppe tõhususest.
Komisjon ei tuvastanud vaidlustatud otsuses ei üldist kokkulepet edasimüüjate ja tootja vahel, mis puudutab tarnimise piiramist, et rahuldada ainult siseriikliku turu vajadusi, ega enim eksportivate edasimüüjate väljaarvamist puudutavat keelatud kokkulepet. Seevastu toob vaidlustatud otsus esile, et mõjuvõim, mis tootjal tarnimise seisukohast oli, võimaldas tal teha algatusi, et edasimüüjad alluksid tema üldisele piiravale poliitikale ja loobuksid ekspordist. Komisjon väitis, et turustusvõrgu märkimisväärne vähendamine ei saanud pealegi jätta edasimüüjatel tekkimast kartusi, eelkõige neil, keda PNE esindajad kohapeal käies eksportimise tõttu ähvardasid.
Esimese Astme Kohtu hinnang
Väljakujunenud kohtupraktika kohaselt piisab EÜ artikli 81 lõike 1 mõttes kokkuleppe olemasoluks sellest, kui asjaomased ettevõtjad on väljendanud oma ühist tahet käituda turul konkreetsel viisil (Esimese Astme Kohtu 17. detsembri 1991. aasta otsus kohtuasjas
T-7/89: Hercules Chemicals
vs
. komisjon, EKL 1991, lk II-1711
, punkt 256; . aasta otsus kohtuasjas T-41/96: Bayer
vs
. komisjon, EKL 2000, EKL II-3383, punkt 67, ja . aasta otsus kohtuasjas
T-208/01: Volkswagen
vs
. komisjon, EKL 2003, lk II-5141
, punkt 30; vt selle kohta Euroopa Kohtu . aasta otsus kohtuasjas
41/69: ACF Chemiefarma
vs
. komisjon, EKL 1970, lk 661
, punkt 112, ja . aasta otsus liidetud kohtuasjades
209/78–215/78 ja 218/78: van Landewyck jt
vs
. komisjon, EKL 1980, lk 3125
, punkt 86)
Selle ühise tahte väljendamise vormi osas piisab, kui lepingu tingimuses on väljendatud poolte tahe käituda turul vastavalt lepingu tingimustele (eespool punktis 168 viidatud kohtuotsus Bayer
vs
. komisjon, punkt 68, ja eespool punktis 168 viidatud 3. detsembri 2003. aasta kohtuotsus Volkswagen
vs
. komisjon, punkt 31; vt selle kohta eespool punktis 168 viidatud kohtuotsus ACF Chemiefarma
vs
. komisjon, punkt 112; eespool punktis 168 viidatud kohtuotsus van Landewyck jt
vs
. komisjon, punkt 86).
Sellest järeldub, et kokkuleppe mõistes EÜ artikli 81 lõike 1 tähenduses, nagu seda kohtupraktikas on tõlgendatud, on kesksel kohal vähemalt kahe poole ühine tahe, mille väljendamise vorm ei ole oluline seni, kuni see kujutab endast poolte tegeliku tahte väljendust (Euroopa Kohtu 13. juuli 2006. aasta otsus kohtuasjas
C-74/04 P: komisjon
vs
. Volkswagen, EKL 2006, lk I-6585
, punkt 37; eespool punktis 168 viidatud kohtuotsus Bayer
vs
. komisjon, punkt 69, ja eespool punktis 168 viidatud . aasta kohtuotsus Volkswagen
vs
. komisjon, punkt 32).
Kohtupraktikast tuleneb samuti, et kui tootja otsus kujutab endast ettevõtja ühepoolset tegevust, siis sellisele otsusele EÜ artikli 81 lõikes 1 sätestatud keeldu ei kohaldata (eespool punktis 168 viidatud kohtuotsus Bayer
vs
. komisjon, punkt 66; 21. oktoobri 2003. aasta otsus kohtuasjas
T-368/00: General Motors Nederland ja Opel Nederland
vs
. komisjon, EKL 2003, lk II-4491
, punktid 58 ja 79, ja eespool punktis 168 viidatud . aasta kohtuotsus Volkswagen
vs
. komisjon, punkt 33; vt selle kohta Euroopa Kohtu . aasta otsus kohtuasjas
107/82: AEG-Telefunken
vs
. komisjon, EKL 1983, lk I-3151
, punkt 38; . aasta otsus liidetud kohtuasjades
25/84 ja 26/84: Ford-Werke ja Ford of Europe
vs
. komisjon, EKL 1985, lk 2725
, punkt 21; Esimese Astme Kohtu . aasta otsus kohtuasjas
T-43/92: Dunlop Slazenger
vs
. komisjon, EKL 1994, lk II-441
, punkt 56).
Teatud asjaoludel käsitletakse tootja poolt kestvate ärisuhete raames, mis tal on oma edasimüüjatega, näiliselt ühepoolselt võetud või kehtestatud meetmeid siiski kokkuleppena EÜ artikli 81 lõike 1 tähenduses (Euroopa Kohtu 12. juuli 1979. aasta otsus liidetud kohtuasjades
32/78, 36/78–82/78: BMW Belgium jt
vs
. komisjon, EKL 1979, lk 2435
, punktid 28–30; eespool punktis 171 viidatud kohtuotsus AEG-Telefunken
vs
. komisjon, punkt 38; eespool punktis 171 viidatud kohtuotsus Ford
vs
. komisjon, punkt 21; . aasta otsus kohtuasjas
C-277/87: Sandoz prodotti farmaceutici
vs
. komisjon, EKL 1990, lk I-45
, punktid 7–12, ja . aasta otsus kohtuasjas
C-70/93: Bayerische Motorenwerke, EKL 1995, lk I-3439
, punktid 16 ja 17; eespool punktis 168 viidatud kohtuotsus Bayer
vs
. komisjon, punkt 70).
Sellest kohtupraktikast tuleneb, et olukorda, kus üks ettevõtja on võtnud vastu tõepoolest ühepoolse ja seega teise ettevõtja otsese või vaikimisi osaluseta meetme, tuleb eristada olukorrast, kus ühepoolsus on üksnes näilik. Kui esimene kirjeldatud olukord ei lange EÜ artikli 81 lõike 1 alla, siis teist tuleb käsitleda kui ettevõtjatevahelist kokkulepet ja seega võib see kuuluda artikli 81 kohaldamisalasse. Selline on olukord eelkõige konkurentsi piirava tegevuse ja meetmete puhul, mille tootja on lepingulistes suhetes edasimüüjatega ellu viinud näiliselt ühepoolselt, kuid millega viimased on siiski kas või vaikimisi nõustunud (eespool punktis 168 viidatud kohtuotsus Bayer
vs
. komisjon, punkt 71, ja eespool punktis 168 viidatud 3. detsembri 2003. aasta kohtuotsus Volkswagen
vs
. komisjon, punkt 35).
Ent sellest kohtupraktikast tuleneb samuti, et komisjon ei saa asuda seisukohale, et tootja näiliselt ühepoolne käitumine tema lepingulistes suhetes edasimüüjatega võib tegelikult viia ettevõtjatevahelise kokkuleppeni EÜ artikli 81 lõike 1 tähenduses, kui ta ei tõenda, et teised pooled nõustusid sõnaselgelt või vaikimisi tootja käitumisega (eespool punktis 168 viidatud kohtuotsus Bayer
vs
. komisjon, punkt 72, ja eespool punktis 168 viidatud kohtuotsus Volkswagen
vs
. komisjon, punkt 36; vt selle kohta eespool punktis 172 viidatud kohtuotsus BMW Belgium jt
vs
. komisjon, punktid 28–30; eespool punktis 171 viidatud kohtuotsus AEG-Telefunken
vs
. komisjon, punkt 38; eespool punktis 171 viidatud kohtuotsus Ford
vs
. komisjon, punkt 21; eespool punktis 172 viidatud kohtuotsus Sandoz prodotti farmaceutici
vs
. komisjon, punktid 7–12).
Lõpetuseks tuleb meenutada, et komisjon peab esitama piisavalt täpseid ja üksteist toetavaid tõendeid, mille põhjal saaks veenduda, et rikkumine on toime pandud (eespool punktis 44 viidatud kohtuotsus CRAM ja Rheinzink
vs
. komisjon, punkt 20, ja Esimese Astme Kohtu 21. jaanuari 1999. aasta otsus liidetud kohtuasjades
T-185/96, T-189/96 ja T-190/96: Riviera Auto Service jt
vs
. komisjon, EKL 1999, lk II-93
, punkt 47).
Käesolevas asjas tuleb märkida, et vastupidi sellele, mida väidavad hagejad, ei ole komisjon kokkuleppe tuvastamiseks antud juhul – erinevalt kohtuasjast, milles tehti eespool punktis 168 viidatud 3. detsembri 2003. aasta otsus Volkswagen
vs
. komisjon – kasutanud loogikat, mille puhul tuvastatakse edasimüüjate nõustumine üksnes turustusvõrku kuulumise alusel.
Vastupidi, pärast seda, kui komisjon oli vaidlustatud otsuses sõnaselgelt meenutanud, et edasimüüjad peavad olema kõnealuste pakkumustega vähemalt vaikimisi nõustunud (vt eelkõige vaidlustatud otsuse põhjenduse 90 lõpp ja põhjenduse 91 teise lause lõpp), otsis komisjon tõendeid niisuguse nõustumise kohta (vaidlustatud otsuse põhjendused 94–101).
Mis puudutab kõigepealt tasustamissüsteemi, siis järeldas komisjon vaidlustatud otsuse põhjenduses 95 niisugust nõustumist asjaolust, et edasimüüjad jätkasid sõidukite tellimuste esitamist süsteemi raames, mille hagejad 1997. aasta olid kehtestanud. Komisjon pidas kokkuleppe olemasolu näitajateks
a posteriori
kontrollimise süsteemi ja sanktsioneerimise võimaluse olemasolu (vaidlustatud otsuse põhjendus 96). Samuti tõi ta esile VPDN-i rolli vähemalt „kõlakojana” ja edasimüüjate teavitusorganina, märkides, et „üksikasjalik teave, mida VPDN oma liikmetele levitas, muutis PNE seisukoha seoses tasustamissüsteemi kohaldamisega läbipaistvaks” (vaidlustatud otsuse põhjendus 98).
Komisjon järeldas, et hagejate ja edasimüüjate vahel oli kokkulepe juba alates 1997. aastast. Seega väitis komisjon, et asjaolu, et AP alates 2000. aastast ringkirjades täpsustas, et otsese vaidlustamise puudumine loetakse nõusolekuks, oli üksnes niisuguse kokkuleppe sõlmimise ettepaneku otsene väljendus, mille osas toimus tegelik poolte tahete kokkulangemine juba 1997. aastal (vaidlustatud otsuse põhjendus 99).
Esimese Astme Kohus leiab, et hagejad ei ole komisjoni järeldust tasustamissüsteemiga seotud kokkuleppe olemasolu kohta oma argumentidega kahtluse alla seadnud.
Seega tuleb tagasi lükata argument, et pärast 1997. aastat koostatud ringkirjad on sõnastatud neutraalselt, mis keelab neid õigusvastaseks pidada ja mistõttu võib ainult PNE väidetav ühepoolne praktika boonust mitte maksta olla kokkulepe EÜ artikli 81 lõike 1 tähenduses.
Nimelt on teise tühistamisväite uurimisel juba tuvastatud, et pärast 1997. aastat koostatud ringkirjad ei olnud sõnastatud neutraalselt, vaid nii, et sellega säilitati 1997. aastal kehtestatud konkurentsipiirang. Konkurentsipiirang tuleneb seega niisugusest hagejate kehtestatud ja ringkirjades kirjeldatud tasustamissüsteemist endast, mitte praktikast, millega PNE kaldus kõrvale lepingu õiguspärastest tingimustest. Seega tuleb hagejate argument, mis tugineb ringkirjade väidetavale õiguspärasusele, tagasi lükata.
Arvestades seda, et konkurentsipiirang tulenes tasustamissüsteemist endast ja seda, et see süsteem määras lõppkokkuvõttes kindlaks edasimüüjate poolt Peugeot’le makstava sõidukite ostuhinna, on komisjon edasimüüjate nõustumist selle süsteemiga õigesti järeldanud asjaolust, et nad jätkasid sõidukite tellimuste esitamist selle süsteemi raames ja selle süsteemi finantstingimustel.
Nimelt ei oleks edasimüüjad sõidukeid tasustamissüsteemiga kehtestatud tingimustel jätkuvalt ostnud, kui nad ei oleks nõus olnud nende tingimustega ja eelkõige asjaoluga, et boonuse maksmisel võeti arvesse ainult siseriiklikul tasandil toimunud müüki.
Asjaolu, et ekspordi boonuse süsteemist väljaarvamine oli iseenesest edasimüüjate finantshuve arvestades ebasoodne, ei muuda tõsiasja, et edasimüüjad esitasid jätkuvalt tellimusi. Nagu komisjon märgib, ei saa kokkuleppe olemasolu välistada põhjusel, et see tundub minevat vastuollu ühe poole teatud huvidega, kui nagu käesolevas asjas on olemas tõend selle poole nõustumise kohta.
Seejärel, erinevate algatuste puhul, mis vaidlustatud otsuses surveks kvalifitseeriti, leiab komisjon, et algatused, mida hagejad edasimüüjate suhtes rakendasid ja mille eesmärk oli ekspordi erandlikkuse säilitamine, olid saanud kõikide võrku kuuluvate edasimüüjate põhimõttelise heakskiidu, kusjuures tootja tagas kehtestatud korrast kinnipidamise erikaristusmeetmete abil (vaidlustatud otsuse põhjenduse 100 lõpp).
Hagejad vaidlevad vastu, et surve puhul võiks tegemist olla kokkuleppega. Surve on olemuselt ühepoolne meede ja sanktsioonide kohaldamine võimendab seda ühepoolsust, kuna see näitab edasimüüjate vastuseisu nende suhtes kehtestatud meetmetele. Komisjon ei ole esitanud tõendit selle kohta, et edasimüüjad olid hagejate väidetava eksporti piirava poliitikaga nõus.
Vaidlustatud otsuse põhjenduses 100 viitab komisjon kolmele konkreetsele niisuguse nõusoleku väljendusele, mille edasimüüjad andsid hagejate algatustele, mille eesmärk oli eksporti piirata.
Need kolm juhtu puudutavad vastavalt edasimüüjat [
konfidentsiaalne
], edasimüüjat [
konfidentsiaalne
] (vt vastavalt vaidlustatud otsuse põhjenduse 100 viies ja kaheksas lause) ja edasimüüjaid, kes ühel VPDN-i üldkoosolekul väljendasid toetust ekspordi keelamisele (vaidlustatud otsuse põhjenduse 100 kümnes lause).
Mis puudutab esiteks edasimüüjat [
konfidentsiaalne
], siis vastab tõele, et hagejate algatuste tõttu muutis ta ärisuhteid oma klientidega.
Toimikust nähtub seega, et PNE, kes 16. juuli 1997. aasta memorandumiga vastas edasimüüja [
konfidentsiaalne
] tellimusele, kes omalt poolt täitis talle Prantsuse esindaja SEP-i saadetud tellimust muu hulgas seoses nelja mudeliga 306 universaal, teatas edasimüüjale, et „mudelid 306 universaal tarnitakse üksnes registreerimistaotlusega”, selle viimase all mõeldi AP ülestunnistuse kohaselt registreerimist Madalmaades. Nimetatud . aasta memorandumile lisas PNE nimekirja, milles täpsustati edasimüüjale tarnetähtajad, kuid mis ei andnud mingit tähtaega SEP-i tellitud mudelite 306 universaal jaoks.
PNE 16. juuli 1997. aasta memorandumi tõttu ja sellele vastu vaidlemata kohaldas edasimüüja [
konfidentsiaalne
] . aasta kirjaga lihtsalt Prantsuse esindaja SEP suhtes PNE-lt tulenevad piirangud, edastades sellele esindajale nii nimetatud memorandumi, milles nõuti registreerimist Madalmaades, kui ka sellega kaasas oleva nimekirja, viidates lisaks selle nimekirja mudelit 306 universaal puudutavas osas sellele memorandumile.
Hagejate esitatud asjaolu, et kõik edasimüüja [
konfidentsiaalne
] poolt SEP-i jaoks tellitud sõidukid lõpuks ikkagi tarniti, ei saa kahtluse alla seada seda, et nimetatud edasimüüja piirdus sellega, et kohaldas omalt poolt esindaja suhtes tarnepiirangud, mille PNE oli ette näinud.
Sellega seoses tuleb meenutada, et seistes silmitsi tõsiasjaga, et edasimüüja [
konfidentsiaalne
] edastas SEP-ile tegelikud konkurentsivastased tarnepiirangute põhjused, jäi AP-l olukorra taastamiseks üle vaid „[PNE-ga] [leida], et ainuke võimalus oli loomulikult teatada viivitamata [edasimüüjapoolne tarnetähtaeg], et kõrvaldada kiiresti tahtmatu viga” (PNE 18. juuli 1997. aasta ettevõttesisese kirja neljas lõik).
Teiseks märgib komisjon edasimüüja [
konfidentsiaalne
] osas, et „1997. aastal oli see edasimüüja sunnitud keelduma sõidukite tarnimisest välismaistele lõpptarbijatele (vaidlustatud otsuse põhjenduse 100 kaheksas lause)”. Komisjon viitab ka vaidlustatud otsuse põhjendusele 78 (kolmas ja neljas lause), kus ta märgib, et see edasimüüja pidi PNE surve tõttu „tühistama või mitte vastu võtma uute sõidukite tellimusi”, mis pärinesid SEP-ilt ning seejärel „1998. aastal eksporti eriti märkimisväärselt vähendama ja eksporditegevuse 1999. aastal lõpetama”.
Hagejad ei ole suutelised seda näidet ümber lükkama. Nad piirduvad väitega, et nimetatud edasimüüja ikkagi eksportis 1997. aastal 30 sõidukit, mis – nagu komisjon sisuliselt märgib – ei kummuta sellegipoolest tõdemust, et see edasimüüja otsustas hagejate survele vastuseismise asemel keelduda müügist sel aastal ega seda, et edasimüüja [
konfidentsiaalne
] eksport tegelikkuses 1998. aastal vähenes ja see tegevus 1999. aastal lõppes.
Kolmandaks, seoses VPDN-i raames esitatud nõudega on komisjon vaidlustatud otsuse põhjenduse 100 kümnendas lauses õigesti tuvastanud, et edasimüüjad olid VPDN-is kokku leppinud ja teinud ettepaneku saata ringkiri, milles nõutakse enam mitte eksportida. Täpsemalt on tegemist VPDN-i 11. novembri 1997. aasta üldkoosolekul tehtud ettepanekuga „saata edasimüüjate assotsiatsiooni liikmetele kiri, milles märgitakse, et reeekspordiga ei või tegeleda”.
On tõsi, et tundub, et see edasimüüjate ettepanek jäi ellu viimata, kuna VPDN-i president märkis sellel üldkoosolekul, et „see ei ole praegusi Euroopa õigusakte arvestades võimalik”. Sellegipoolest võib sellel koosolekul tehtud ettepaneku sõnastus väljendada edasimüüjate põhimõttelist toetust PNE taotletud eksporti piiravale poliitikale.
Asjaolust, et ettepanek nägi ette, et edasimüüjatel paluti oma nõusoleku väljendamiseks sellele kirjale alla kirjutada, ei saa järeldada – nagu hagejad üritavad väita –, et eksporti piirava poliitikaga vaikimisi nõustumine ei ole võimalik. Nagu väidab komisjon, näeb eespool punktides 168–174 viidatud ühenduse kohtupraktika ette võimaluse, et ettepanekuga sõlmida kokkulepe EÜ artikli 81 lõike 1 tähenduses võidakse nõustuda vaikimisi.
Mis puutub üldisemalt VPDN-i rolli, siis tuleb sama moodi komisjoniga märkida, et hagejad ei sea tõsiseltvõetavalt kahtluse alla vaidlustatud otsuse põhjenduse 100 teises lauses sisuliselt tehtud järeldust, et PNE kasutas VPDN-i, et edastada sõnum, mille kohaselt pidid edasimüüjad eksporti vähendama. Ent nagu komisjon märgib, võib ka asjaolu, et VPDN julgustas seega edasimüüjaid eksporti vähendama – ilma et oleks täheldatud edasimüüjate vastuseisu või kaugenemist –, väljendada edasimüüjate nõustumist PNE taotletud piirava poliitikaga.
Peale kolme konkreetse tahte väljenduse edasimüüjate nõustumise kohta hagejate algatustega, mille eesmärk on kui mitte eksporditegevuse lõpetamine, siis vähemalt selle piiramine, mainib komisjon samuti vaidlustatud otsuse põhjenduses 100 (kuues lause) lisaks edasimüüjale [
konfidentsiaalne
] edasimüüjaid [
konfidentsiaalne
] ja [
konfidentsiaalne
] ning viitab sellega seoses vaidlustatud otsuse põhjendusele 78.
Edasimüüja [
konfidentsiaalne
] puhul nähtub selgelt vaidlustatud otsuse põhjenduse 78 kuuendast lausest ja selle edasimüüja vastusest 17. novembri 2004. aasta teabenõudele, millele selle põhjenduse joonealune märkus viitab, et see edasimüüja „tulenevalt Peugeot’ poolt talle avaldatud survest lõpetas Peugeot’ marki sõidukite eksportimise alates 1997. aasta teisest kvartalist”. Edasimüüja eelistas seega oma eksporditegevuse lõpetada selle asemel, et hageja algatustele vastu seista. Seoses selle edasimüüjaga tuleb meenutada, et hagejate väide tema pahausksuse kohta lükati tagasi.
Edasimüüja [
konfidentsiaalne
] osas väidavad hagejad seoses küsimusega, kas see edasimüüja survega nõustus, et edasimüüja [
konfidentsiaalne
] 19. novembri 2001. aasta kiri, mida on mainitud vaidlustatud otsuse põhjenduses 78, annab tunnistust sellest, et see edasimüüja võtab oma otsused vastu iseseisvalt. Selliselt toimides väidavad hagejad, et selle edasimüüja puhul ei ole nõustumine Peugeot’ survega tõendatud.
Siiski, nagu komisjon õigesti märkis, tuleb edasimüüja [
konfidentsiaalne
] vastusesse suhtuda ettevaatlikkusega, kuna tegemist on edasimüüjaga, kes on kaitsepositsioonil seoses ekspordiga, mis tundus olevat hädavajalik, et oma kulusid kontrolli all hoida. 19. novembri 2001. aasta kirjas tundub see edasimüüja ühteaegu üritavat oma vahetuid huve kaitsta, väites, et tal on eksportmüüki vaja teostada vähemalt lühiajalises perspektiivis, ning rahustada Peugeot’d seoses asjaoluga, et olukord on tema eelnevat poliitikat arvestades erandlik ja see ei ole osa tema pikaajalisest strateegiast. Edasimüüja [
konfidentsiaalne
] kiri ei võimalda seega teha järeldust selle edasimüüja tegeliku iseseisvuse kohta seoses hagejate survega, vaid annab pigem tunnistust lisaks lühiajalise ekspordi õigustamisele põhimõttelisest nõusolekust vähendada paralleelset eksporti või isegi lõpetada see pikaajalises perspektiivis.
Seda järeldust kinnitab täielikult ka PNE 2. novembri 2001. aasta memorandum, mis on koostatud vaid mõni päev enne edasimüüja [
konfidentsiaalne
] kirja ja milles [
konfidentsiaalne
], kes on PNE AMD, teavitab PNE-d „[
konfidentsiaalse
]” reaktsioonist, kes on samast edasimüüjast sõltuv asutus, kuid kes asub [
konfidentsiaalne
] (Madalmaad), mitte [
konfidentsiaalne
] (Madalmaad). Nimelt nähtub sellest PNE ettevõttesisesest memorandumist, et vastutav isik, keda AMD kohtas [
konfidentsiaalse
] juures „ei ole uhke oma eksporditegevuse üle[, kuid] ta ei näe siiski muud võimalust, arvestades [
konfidentsiaalse
] tohutuid probleeme (eelkõige rahaprobleeme)”. AMD lisab selles memorandumis, et kõnealune vastutav isik täpsustas, et „ta teeb seda siiski vaid lühikesel ajavahemikul ja loodab, et tal on võimalik see tegevus kiiresti järgmisel aastal lõpetada”, et „ta sai aru oma tegude tõsidusest”, kuna „ta asetab oma kliendid ja üldiselt Peugeot ebasoodsasse olukorda”, kuid et „sellegipoolest ei olnud tal – veel kord tema sõnul – praegusel hetkel muud võimalust lähiajal raha saamiseks”.
Eespool punktides 186–205 sisalduvatest kaalutlustest tuleneb, et hagejad ei suuda ümber lükata komisjoni poolt vaidlustatud otsuses esitatud konkreetseid tõendeid edasimüüjate nõustumise kohta survega.
Lõpetuseks, mis puudutab argumenti, et oluline eksporditegevus lükkab ümber komisjoni järelduse, mille kohaselt edasimüüjad survega nõustusid, siis tuleb märkida esiteks, et komisjon ei ole vaidlustatud otsuses tuvastanud niisuguse kokkuleppe olemasolu, mis puudutab puhtalt ekspordi kõrvaldamist, vaid ta tuvastas niisuguse kokkuleppe olemasolu, mis puudutab ekspordi piiramist (vaidlustatud otsuse põhjendused 100 ja 136). Teiseks on tuvastatud asjaolu, et eksport pärast 1997. aastat vähenes, kuigi samal ajal – välja arvatud 1998. aasta, mil toimus oluline, kuid ajutine kodumaise nõudluse langus Peugeot sõidukite järele (vt vaidlustatud otsuse põhjenduse 17 joonealune märkus nr 28) – suurenes kogumüük Madalmaades regulaarselt.
Sellest tuleneb, et asjaolu, et eksportmüük küll säilis, kuid hagejate erinevate algatuste tõttu toimus see väiksemas mahus, ei saa kahtluse alla seada tõsiasja, mida tõendab täpsete ja üksteist toetavate tõendite kogum, et edasimüüjad tegelikult nõustusid hagejate poliitikaga.
Kokkuvõttes, kuna hagejad ei ole suutnud ümber lükata komisjoni nende hinnangute paikapidavust, mis puudutavad nii edasimüüja nõustumist tasustamissüsteemiga kui ka nõustumist survega, tuleb käesolev väide tagasi lükata.
3.
Kolmas väide, et rikkumise kestust on vääralt hinnatud ja et põhjendused on vastuolulised
Poolte argumendid
Hagejad väidavad, et kuna pärast 1997. aastat kustutati ringkirjadest viide registreerimisele Madalmaades, tuleb rikkumise kestust vähendada nii, et see piirdub vaid 1997. aastaga.
Lisaks ei ole piisavalt tõendeid, mis kinnitaksid surve olemasolu ajavahemikus 1998–2000. Komisjon viitab peamiselt 1997. ja 2001. aastat puudutavatele dokumentidele, mis pealegi ei ole asjakohased ning mis puudutavad igal juhul asjaolusid, mida eraldab 4-aastane ajavahemik ja mis ei võimalda seega iseloomustada rikkumise jätkuvust. Aastaid 1998 ja 1999 puudutavad dokumendid ei lükka seda seisukohta ümber, kuna nendest ei nähtu surve olemasolu. Komisjon on seega teinud vea, kui ta leidis, et surve kestis 1997. aastast 2001. aastani. Igal juhul ei oleks komisjon tohtinud arvesse võtta surve olemasolu aastatel 1998–2000.
Põhjenduste vastuolulise osas väidavad hagejad, et on vastuoluline märkida, et rikkumine kestis selle kõikides episoodides 1997. aasta jaanuarist 2003. aasta detsembrini, ja samas möönda, et surve lõppes 2001. aasta novembris.
Komisjon väidab seoses väidetava põhjenduste vastuolulisusega, et – vastupidi sellele, mida hagejad kaudselt väidavad – ta ei ole kunagi vaidlustatud otsuses märkinud, et võimalus tuvastada rikkumine sõltub võimalusest tuvastada teatud kuupäeval korraga ekspordi suhtes diskrimineeriva tasustamissüsteemi olemasolu ja edasimüüjatele avaldatud surve olemasolu.
Esiteks, vaidlustatud otsuse põhjenduses 175 tehtud järeldus, et rikkumise kõik episoodid pandi toime 1997. aasta jaanuari algusest kuni 2003. aasta septembri lõpuni, tähendab, et rikkumine – selle ühes või teises episoodis – pandi toime kogu selle perioodi jooksul.
Teiseks, komisjon ei väida, et rikkumine väljendub vaid kahe piirava meetme (tasustamispoliitika ja surve) koosmõjus. Kuigi ta eristas neid kahte rikkumise aspekti parema selguse mõttes, ei tulene sellest, et surve puudumine teatud perioodil viib selleni, et rikkumine sel perioodil ei eksisteerinud. Vastupidi, rikkumine seisnes üksnes tasustamissüsteemi olemasolus. Surve käis sellega ainult kaasas ja toetas seda süsteemi.
Rikkumise kestust puudutava argumendi osas, mis tugineb teatud märgete kustutamisele pärast 1997. aastat koostatud ringkirjadest, on komisjon juba tõendanud, et hagejate kehtestatud tasustamissüsteemi puhul on tegemist eesmärgil ja tagajärjel põhineva rikkumisega, mis pandi seega toime 1997. aasta jaanuarist 2003. aasta septembrini.
Väite osas, et puuduvad tõendid surve kohta aastatel 1998–2000, tuletab komisjon meelde, et tasustamissüsteemi õigusvastasuse tõendamisest 1997. aasta jaanuarist 2003. aasta septembrini piisab, et tuvastada rikkumise olemasolu kogu sellel perioodil. Surve olemasolu ja tõend selle kohta ei ole selle järelduse tegemiseks tingimata vajalik, vaid üksnes juba tuvastatud rikkumist täiendavalt tõendav asjaolu.
Igal juhul on surve tuvastatud ja just nimelt tõendite alusel, mis puudutavad ajaliselt piisavalt lähestikku asetleidnud asjaolusid.
Esimese Astme Kohtu hinnang
Väljakujunenud kohtupraktika kohaselt peab ühelt poolt see pool või ametiasutus, kes väidab, et konkurentsieeskirju on rikutud, esitama õiguslikult piisavad tõendid rikkumise koosseisu kuuluvate üksikasjade kohta, ja teiselt poolt peab see ettevõtja, kes rikkumissüüdistuse osas tugineb õiguskaitsevahendile, tõendama, et selle õiguskaitsevahendi kohaldamise tingimused on täidetud, nii et nimetatud võimuorgan peab kasutama teisi tõendeid (Esimese Astme Kohtu 16. novembri 2006. aasta otsus kohtuasjas
T-120/04: Peróxidos Orgánicos
vs
. komisjon, EKL 2006, lk II-4441
, punkt 50; vt selle kohta Euroopa Kohtu . aasta otsus kohtuasjas
C-185/95 P: Baustahlgewebe
vs
. komisjon, EKL 1998, lk I-8417
, punkt 58, ja . aasta otsus liidetud kohtuasjades
C-204/00 P, C-205/00 P, C-211/00 P, C-213/00 P, C-217/00 P ja C-219/00 P: Aalborg Portland jt
vs
. komisjon, EKL 2004, lk I-123
, punkt 78).
Lisaks on rikkumise kestus EÜ artikli 81 lõikes 1 esitatud rikkumise mõiste osa ja selle kestuse tõendamise kohustus lasub esmalt komisjonil. Sellega seoses nõuab kohtupraktika, et kui puuduvad tõendid, mis otseselt tõendavad rikkumise kestust, siis esitab komisjon vähemalt tõendid, mis puudutavad ajaliselt piisavalt lähestikku asetleidnud asjaolusid, nii et võib mõistlikult tuvastada, et see rikkumine vältas katkematult kahe täpse kuupäeva vahel (eespool punktis 171 viidatud kohtuotsus Dunlop Slazenger
vs
. komisjon, punkt 79, ja eespool punktis 219 viidatud kohtuotsus Peróxidos Orgánicos
vs
. komisjon, punkt 51).
Tasustamissüsteemi osas piirduvad hagejad käesoleva väite raames sellega, et nad kordavad oma väidet, mille nad esitasid tasustamissüsteemi konkurentsivastase eesmärgi kohta ja mis teise tühistamisväite uurimise raames juba tagasi lükati. Nad ei vaidlusta asjaolu, et see süsteem kehtis vaidlustatud otsuses komisjoni poolt viidatud perioodil, s.o 1997. aasta jaanuarist 2003. aasta septembrini, kaasa arvatud (vaidlustatud otsuse põhjenduse 151 esimene taane ja artikkel 1).
Mis puudutab algatusi, mille komisjon kvalifitseeris surveks, siis piirduvad hagejad sisuliselt sellega, et nad kordavad oma väiteid, mis nad esitasid nende algatuste sisulise õigsuse kohta. Eelkõige väidavad nad, et teatud dokumendid aastate 1998 ja 1999 kohta, st VPDN-i 8. juuni 1998. aasta koosoleku protokoll (millele on viidatud vaidlustatud otsuse põhjenduse 81 joonealuses märkuses nr 144), PNE ja VPDN-i . aasta koosoleku protokoll (millele on viidatud vaidlustatud otsuse põhjenduse 85 joonealuses märkuses nr 152) ning edasimüüja [
konfidentsiaalne
] juures läbiviidud AMD inspektsiooni aruanne (millele on viidatud vaidlustatud otsuse põhjenduse 77 joonealuses märkuses 132) ei kajasta surve olemasolu, millest tulenevalt oleks komisjon saanud kõige rohkem teha järelduse surve olemasolu kohta aastatel 1997 ja 2001, mitte aga jätkuva rikkumise olemasolu kohta 1997. aastast 2001. aastani.
Siiski tuleb tõdeda, et hagejate etteheiteid, mis puudutavad nende dokumentide asjakohasust või tõenduslikku jõudu, millele komisjon vaidlustatud otsuses tugines, on teise tühistamisväite uurimisel juba analüüsitud ja need on tagasi lükatud (vt eespool punktid 128, 132 ja 138).
Sellest tuleneb, et hagejate argumendid ei sea kahtluse alla vaidlustatud otsuse põhjenduse 151 teises taandes komisjoni tehtud järeldust, mille kohaselt on hagejad avaldanud edasimüüjatele survet alates 1997. aastast kuni 2001. aasta novembrini.
Hagejad väidavad lisaks, et vastuoluline on väita, et rikkumine kestis selle kõigis episoodides 1997. aasta jaanuarist 2003. aasta detsembrini, ja samas möönda, et surve lõppes 2001. aasta novembris.
See argument tuleb tagasi lükata. Nimelt ei ole komisjon vaidlustatud otsuses tuvastanud rikkumisena käsitletavate tegude olemasolu, mille koosesinemine ajavahemiku 1997–2003 igal hetkel on vajalik rikkumise tuvastamiseks sel perioodil.
Komisjon võttis esiteks arvesse tasustamissüsteemi olemasolu, mis on üksi rikkumise tuvastamiseks piisav, ja teiseks survet, mis kaasnes täiendavalt meetmetega, mis kasutasid edasimüüjate tasustamist paralleelse ekspordi piiramiseks (vaidlustatud otsuse põhjendused 151 ja 177).
Seega ei ole vastuolu selles, kui öelda – nagu komisjon vaidlustatud otsuse põhjenduses 175 märgib –, et rikkumise „kõik episoodid”, st vähemalt selle üks episood pandi toime 1997. aasta jaanuarist 2003. aasta septembrini. Asjaolu, et survet ei avaldatud kogu rikkumise kestuse ajal, võeti arvesse rikkumise raskuse hindamisel (vaidlustatud otsuse põhjenduse 172 eelviimane lause).
Eeltoodud kaalutlustest tuleneb, et komisjon ei ole rikkumise kestust valesti hinnanud ega esitanud vaidlustatud otsuses vastuolulisi põhjendusi. Käesolev väide tuleb seega tagasi lükata.
4.
Neljas väide, et väidetava konkurentsivastase kokkuleppe mõju on vääralt hinnatud
Poolte argumendid
Hagejad väidavad kõigepealt, et Euroopa mootorsõidukite turgu kahjustavad oluliselt maksustamise riiklikud erinevused, mis ajendasid tootjaid kohandama oma tariife, et kompenseerida teatud riikide tarbijatel lasuvaid makse. Niisugused tariifide erinevused põhjustavad paralleelse impordi voogusid. Kui komisjon tegeleb sõidukitootjatega selle asemel, et tegeleda liikmesriikide maksusüsteemidega, riskib ta sellega, et ajendab tootjaid tariife tõstma kõrge maksumääraga riikides kohalike tarbijate kahjuks.
Komisjon ei ole väidetava praktika mõju osas järginud majanduslikku lähenemisviisi, vaid formaalset lähenemisviisi. Jättes majandusliku analüüsi läbi viimata, järeldas ta, et etteheidetav rikkumine piiras oluliselt tarbijate vabadust saada kasu ühtsest turust. Vastupidi sellele, mida komisjon liialdades vaidlustatud otsuses väidab, ei ole kõnealuste meetmete mõju oluline, vaid tähtsusetu.
Ekspordi puhul on tegemist passiivse müügiga ja lisategevusega võrreldes edasimüüja põhitegevusega, milleks on aktiivne müük oma territooriumil. Komisjon ei saa VPDN-ile ette heita seda, et ta eelistab müüki Madalmaades ekspordile.
Lisaks kujutab eksport endast – olenemata boonuse maksmisest – rentaablit lisamüüki. Ekspordi keskmine marginaal ühiku kohta on sarnane sellele, mida saadakse kohalikust müügist, kuna ekspordiga kaasnevad madalad kulud. Komisjon väidab vääralt, et edasimüüja omandab piisava kuulsuse ja suuruse vaid oma territooriumil tehtavate investeeringute kaudu, et mitteresidentidest kliente ligi meelitada. Pealegi töötavad esindajad, tänu kellele toimub oluline osa ekspordist, väga tihti samade edasimüüjatega ja nende jaoks on need investeeringud vähetähtsad.
Seos boonuse andmise ja hinnaalanduste suurendamise võimaluse vahel ning sellest tulenevalt müügi vahel on tõesti teoreetiliselt võimalik, kuid see ei ole automaatne ja seda ei ole tõendatud. Boonuse summa on võrreldes sõiduki hinnaga väike ja seega on vähe tõenäoline, et see väike erinevus võiks ekspordivoogu mõjutada. Pealegi on hagejad tõendanud, et hinnaalanduste tase ekspordi puhul on sama mis kohaliku müügi puhul. Kõik võimaldab eeldada, et võimalik hinnavahe läheb niikuinii esindajale. Igal juhul ei võimalda miski asuda seisukohale – nagu komisjon seda tegi –, et tegemist on „olulise” mõjuga.
Komisjon eksib, kui ta leiab, et ekspordi vähenemine tuleneb tasustamissüsteemi omadustest. Ekspordi areng on tegelikult põhjustatud muudest teguritest, nagu Peugeot sõidukite atraktiivsusest ja hinnaerinevuse varieerumisest aja jooksul. Ekspordi langus pärast 1997. aastat ei ole seega midagi ebanormaalset. Ebatüüpilised on hoopis 1997. ja 1998. aasta olulised ekspordimahud, kuna need on seotud esiteks väga hinnatud Peugeot mudelite turulejõudmisega ja teiseks oluliste hinnaerinevustega sel perioodil. Boonuse suurus ei saanud huvi eksportmüügi vastu vähendada, kuna boonus on võrreldes maksustamisest tulenevate hinnaerinevustega väike.
Mis puudutab PNE 14. oktoobri 2002. aasta ettevõttesisest memorandumit, millele komisjon vaidlustatud otsuse põhjenduses 134 viitas, siis PNE on selles üksnes hinnanud võimaliku automaatse boonuse maksmise menetluse kehtestamise mõju eelarvele. Kõnealune memorandum ei tõenda seega tasustamissüsteemi olulise mõju olemasolu ekspordi suhtes.
Lõpetuseks on komisjon hinnanud vääralt edasimüüjate vastuseid tema 17. novembri 2004. aasta küsimustele. Kolm edasimüüjat, kelle eksport moodustas peaaegu 72% kõikide küsitletud edasimüüjate ekspordist, andsid vastuse, mis kinnitab seda, et boonus oli ekspordi puhul teisese tähtsusega. Pealegi puudutas komisjoni küsitlus vaid ühte väikest osa edasimüüjatest.
Komisjon, kes väidab, et surve avaldas ekspordile otsest negatiivset mõju, ei selgita, mis põhjusel – arvestades seda, et surve leidis väidetavalt aset aastatel 1997 ja 1998 – oli just neil kahel aastal eksport kõige suurem ning langes järsult alles 1999. aastal. Kaks edasimüüjat suurendasid pärast väidetava surve avaldamist oluliselt oma eksporti.
Komisjon ei tõendanud seega kuidagi, et tasustamissüsteem või avaldatud surve eksporti mõjutasid või vähemalt, et niisugune mõju oli oluline.
Komisjon eksis, kui ta väitis, et boonust maksti müügile järgnenud aastal, kuna tegelikult maksti seda müügile järgnenud kvartalis.
Üldiselt ei ole komisjon tõsiseltvõetavalt ümber lükanud hagejate poolt tõendatut, et boonuse väidetav mõju ekspordile sai olla vaid ebaoluline.
Komisjon meenutab kõigepealt, et eesmärgilt konkurentsivastase kokkuleppe mõju ei ole selle kokkuleppe tuvastamiseks vaja tõendada. Isegi kui ilmneb, et tuvastatud konkurentsivastase kokkuleppe mõju ei ole käesolevas asjas tõendatud, ei mõjuta see rikkumise kindlakstegemist. Siiski on tõendeid tasustamissüsteemi ja surve mõju kohta ekspordile, isegi kui seda mõju on raske täpselt kvantitatiivselt hinnata.
Erinevused liikmesriikide maksustamises ei puutu asjasse, kuna küsimus on boonussüsteemis, mitte maksustamiseelses hinnaerinevuses. Niisuguse boonussüsteemi kehtestamine, mille alusel makstakse tasu ilma vahet tegemata ka ekspordi eest, ei sunni seega tootjaid kõrge maksumääraga riikides oma tariife tõstma.
PNE 14. oktoobri 2002. aasta ettevõttesisene memorandum hindab võimaliku ekspordi eest makstava boonuse mõju suuruseks 2003. aastal täiendavalt [
konfidentsiaalne arv
] eksportmüügitehingut. Selle memorandumi tõendusliku jõu vähendamiseks väidavad hagejad vääralt, et memorandum puudutas automaatse boonuse kehtestamist, ja püüavad piirata selle tähendust nii, et selle puhul on tegemist vaid lihtsa lineaarse projektsiooniga, mida tuli veel parandada. Memorandumiga kavatseti selgelt kehtestada boonus eksporditud sõidukite eest, mitte ainult kehtestada automaatne boonus. Memorandum tõendab veenvalt mitte ainult seda, et boonust ekspordi eest ei makstud, vaid ka eelkõige seda, et hagejad nägid ette selle poliitika muutuse olulist mõju ekspordile.
Hagejad püüavad rikkumise mõju minimeerida ja süüdistavad komisjoni mõju ülehindamises, kuid samal ajal ei suuda nad selle olemasolu ümber lükata ning möönavad niisuguse mõju olemasolu, mida „saab kõige rohkem väga piiratuks kvalifitseerida”.
Hagejate väited, et eksport on rentaabel olenemata boonusest ja et eksport ei ole seotud edasimüüjate investeeringutega, ei ole põhjendatud. Seeläbi, et boonussüsteem ei tasusta eksporti, vähendab see süsteem võrreldes kohaliku müügiga objektiivselt huvi eksportimise vastu. On vaieldamatu, et eksportmüügi teostamise õnnestumiseks peab edasimüüja investeerima töötajatesse, turustamisse ja logistikasse. Isegi kui osa nendest investeeringutest on kasulikud ka kohalikule müügile, ei muuda see asjaolu, et ekspordiga seotud püsikulud ei ole olematud. Ainult seda tahtiski komisjon vaidlustatud otsuse põhjenduses 115 väljendada, mitte kinnitada teooriat otsese ja lineaarse seose kohta kodumaise ja eksportmüügi vahel.
Argument, et boonus on ekspordi mõjutamiseks liiga väike, ei ole veenev. Kui boonus on tõhus siseriiklikul tasandil, on vähe tõenäoline, et see ei avalda mingit mõju ekspordile. Ei ole usutav, kui väita, et boonus ei mõjuta antud hinnaalanduse suurust, või eeldada, et esindajad võtaks võimaliku boonuse endale.
Hagejate argumendid Madalmaadest pärit ekspordi järsu languse kohta tulenevad vaidlustatud otsuse väärast tõlgendamisest. Komisjon ei väitnud, et boonuse maksmatajätmine oli ekspordi arengut määrav faktor ega seda, et selle mõju oli vahetu, vaid väitis, et sellel oli oma osa. Komisjon tunnistab, et boonust ei makstud aastase hilinemisega, vaid kolmekuuse hilinemisega, märkides samas, et see ei välista tasustamissüsteemi piirava mõju teatavat ajalist viivitust, võttes arvesse ajavahemikku, mis on vajalik selleks, et edasimüüjad mõistaksid, mida selle süsteemi mõju äristrateegia seisukohast tähendab.
Igal juhul ei saa hagejad eitada ekspordi väga tugevat langust, mille osas komisjon paljude kaudsete tõendite (edasimüüjate tunnistused ja hagejate ettevõttesisesed dokumendid) alusel järeldas, et tasustamissüsteem ja surve on üks selle languse põhjustest, ja mitte tingimata selle ainus põhjus.
Mis puudutab uute mudelite turustustsüklite pikkust ja nende tsüklite mõju ekspordile, siis need ei tundu ekspordi suhtes olevat väga asjakohased, kuna need järgnevad üksteisele Madalmaades nagu välisriigis, ja hagejate argumentatsioon selles küsimuses on igal juhul väga valikuline. Mis puutub hinnavahesse, siis asjaolu, et see 1997. ja 1998. aastal vähenes, ei vähenda selle olulisust pärast 1999. aastat, mis oli selline, et tekitas teatud tarbijatel soovi osta Madalmaades.
Komisjon märgib seoses Madalmaade edasimüüjate juures läbiviidud uurimisega, et hagejate argument, et suurimate edasimüüjate jaoks oli boonus teisese tähtsusega, tähendab, et osa edasimüüjate jaoks oli boonus seevastu määrava tähtsusega. See uurimine näitas, et kõik edasimüüjad olid teadlikud sellest, et neil ei ole õigust boonusele, ja et enamus neist vähestest edasimüüjatest, kes boonust taotlesid, seda ei saanud. Lõpetuseks, komisjon, kellel oli materiaalselt võimatu küsitleda kõiki edasimüüjaid, võis piirata oma uurimist edasimüüjate representatiivse valimiga, s.o käesolevas asjas 16 eksportimisega tegeleva edasimüüjaga, kelle eksport moodustas võrdlusperioodil ligikaudu 40% ekspordist.
Surve mõju osas toob komisjon esile, et survet avaldati tõesti perioodil, mis ei piirdunud 1997. aastaga, ja et asjaolu, et ekspordi tugev langus toimus 1999. aastal, ei sea kahtluse alla seda, et surve teatud mõju omas. Muud näited, kui need, millele hagejad valikuliselt viitasid, tõendavad surve tõhusust. Igal juhul ei ole eesmärgil põhineva rikkumise puhul tõend surve konkreetse tõhususe kohta rikkumise tuvastamiseks vajalik.
Komisjon väidab, et boonuse küsimust tuleb selleks, et seda õigesti mõista, käsitleda mitte osana ekspordi stimuleerimise problemaatikast, nagu hagejad väidavad, vaid osana ekspordi takistamise problemaatikast, mille raames boonuse mittemaksmise objektiivne mõju selgelt ilmneb.
Kuna sõidukite edasimüüjate vahekasum on väike, ei saa väita, et ekspordi eest boonuse mittemaksmine ei mõjuta eksporti või mõjutab seda vaid vähesel määral.
Vastupidi hagejate poolt väidetule tuleb välisriigi kliente ja kohalikke kliente ühtse turu raames kohelda edasimüüja suhtes võrdselt. Asjaolu, et välisriigi klienti ajendab Madalmaadest ostma hinnavahe, ei peaks üldse puutuma hagejate probleemidesse, sest vastasel juhul tunnistatakse, et nende eesmärk on just nimelt turgude eraldamine.
Vaatamata sellele, et hagejad seda eitavad, on iseenesestmõistetav, et boonussüsteem mõjutab edasimüüjate äriotsuseid ekspordi kahjuks. Hagejad lähtuvad välisriigi ostja seisukohast, et väita, et boonuse puudumine on viimati nimetatule väidetavalt ebaoluline. Ent peale selle, et see seisukoht on väär ja see ei ole tõendatud, leiab komisjon, et lähtuda tuleb just edasimüüja seisukohast, et tõdeda, et kuna muus osas on kõik sama, jäetakse edasimüüja ilma boonusest ekspordi eest ja tasustamissüsteemi tõttu on ta ühel või teisel viisil sunnitud eelistama kohalikku müüki.
Esimese Astme Kohtu hinnang
Väljakujunenud kohtupraktikast tuleneb, et EÜ artikli 81 lõike 1 kohaldamisel on kokkuleppe konkreetse mõju arvessevõtmine üleliigne, kui kokkuleppe eesmärk on takistada, piirata või kahjustada konkurentsi (vt eespool punktis 44 viidatud Euroopa Kohtu kohtuotsus Nederlandse Federatieve Vereniging voor de Groothandel op Elektrotechnisch Gebied
vs.
komisjon, punkt 136, ja 25. jaanuari 2007. aasta otsus kohtuasjas
C-407/04 P: Dalmine
vs
. komisjon, EKL 2007, lk I-829
, punkt 84 ja seal viidatud kohtupraktika; vt eespool punktis 171 viidatud Esimese Astme Kohtu kohtuotsus General Motors Nederland ja Opel Nederland
vs
. komisjon, punkt 104, ja . aasta otsus kohtuasjas
T-322/01: Roquette Frères
vs
. komisjon, EKL 2006, lk II-3137
, punkt 201 ja seal viidatud kohtupraktika).
Sellest tuleneb, et kuna komisjon on vaidlustatud otsuses õigesti tuvastanud eesmärgilt konkurentsivastase kokkuleppe olemasolu (vt eespool punktid 113, 140 ja 141), tuleb käesolev väide osas, milles selle eesmärk on vaidlustada EÜ artikli 81 lõike 1 tähenduses rikkumise olemasolu, asjakohatuna tagasi lükata.
Kuna see väide hõlmab komisjoni poolt rikkumise raskusele antud hinnangu vaidlustamist, tuleb seda vastuväidet uurida viienda tühistamisväite käsitlemisel, mis puudutab trahvi arvutamist.
5.
Viies väide, et rikutud on määruse nr 1/2003 artikli 23 lõikeid 2 ja 3 ning suuniseid, ja mille eesmärk on trahvi vähendamine
Poolte argumendid
Hagejad väidavad, et rikkumist ei saa suuniste kohaselt (eespool punkt 29) pidada „väga raskeks”, kuna tasustamissüsteemi eesmärk ei olnud turgude eraldamine.
Selle eesmärk oli üksnes turustussüsteemi tõhusus ja Peugeot turuosa arendamine Madalmaades. Pealegi ei sisaldanud see mingit formaalset ekspordikeeldu erinevalt muudest mootorsõidukisektorit puudutavatest kohtuasjadest. Vastupidi, PNE levitas oma edasimüüjatele ringkirju, mis puudutasid menetlust, mida tuli järgida müügi korral esindajatele, ega karistanud edasimüüjaid, kes eksportisid. Isegi kui oletada, et oleks leitud, et tasustamissüsteem vähendas eksportimise stiimuleid, tuleb lisada, et ekspordi piiramine ei ole võrdväärne turgude eraldamisega. Selle erinevuse arvesse võtmata jätmine oleks vastuolus suunistega. Hagejatele etteheidetava rikkumise saaks kõige rohkem kvalifitseerida „kergeks” või „raskeks” rikkumiseks. Pealegi on komisjon väidetava rikkumise mõju oluliselt üle hinnanud.
Vastupidi komisjoni poolt väidetule ei ole turgude eraldamise ja ekspordi vähendamise eristamine kunstlik. Kohtuasjades, milles tehti eespool punktis 44 viidatud kohtuotsus General Motors
vs
. komisjon ja eespool punktis 171 viidatud kohtuotsus General Motors Nederland ja Opel Nederland
vs
. komisjon, puudutas rikkumine otseselt ekspordi keelamist, millest tulenevalt oli selgelt väljendatud tahet turgu eraldada, kuid käesolevas asjas see nii ei ole.
Hagejad vaidlevad vastu, et pärast seda, kui komisjon oli pikalt analüüsinud rikkumise mõju, et seda oluliseks kvalifitseerida, väidab ta, et niisugune kvalifitseerimine oli kasutu või ei omanud mõju väga raske rikkumise kvalifikatsiooni ja trahvi määramise suhtes. Trahvisumma tuleks seega ümber arvutada, sest teatud selle arvutamisel kasutatud põhielemendid on puudu, kuna hagejad tõendasid ära tasustamissüsteemi mõju puudumise ekspordile.
Komisjon on rikkumise kestust üle hinnanud. Tõendid, millele komisjon viitas, ei kinnita, et rikkumine leidis esiteks seoses tasustamissüsteemiga aset 1998. aastast kuni 2003. aasta septembrini või teiseks seoses survega aastatel 1998–2000. Lisaks, isegi kui tuleb tunnistada, et tasustamissüsteemi puudutav rikkumine kestis kuus ja pool aastat ning survet puudutav rikkumine neli ja pool aastat, ei saa komisjoni poolt kohaldatav trahvisumma suurendamine olla ühetaoline kogu perioodi jooksul, arvestades rikkumise intensiivsuse erinevust selle perioodi jooksul. Komisjon oleks rikkumise kestuse hindamisel pidanud arvesse võtma selle intensiivsuse erinevust.
Seetõttu peaks Esimese Astme Kohus trahvi vähendama.
Komisjon väidab, et ta on suuniseid kohaldanud nõuetekohaselt. Miski nendes suunistes ei välista, et vertikaalseid piiranguid võiks kvalifitseerida „väga raskeks”.
Tasustamissüsteemi eesmärk ja tagajärg on ekspordi piiramine. Väide, et süsteemi eesmärk oli ka Madalmaade turustusvõrgu tõhusus ja selle turu hõivamine, ei saa kahtluse alla seada esialgu tuvastatut ega seega ka tuvastatud rikkumise raskusastet vähendada.
Argument, et kõnealune praktika ei sisaldanud formaalset ekspordikeeldu, tuleb tagasi lükata. Nimelt ei muuda see asjaolu mingil viisil järeldust, et kõnealuse süsteemi eesmärk oli ekspordi piiramine ja seega turgude eraldamine, ning sellest tulenevalt võis selle kvalifitseerida väga raskeks rikkumiseks. Kunstlik oleks eristada mitteresidendist ostjatele Madalmaades müügi piiramist ja turgude eraldamist. Asjaolu, et tegemist on vaid piiranguga, ei keela kvalifitseerimist väga raskeks rikkumiseks.
Mis puudutab rikkumise mõju, mille tõendamine ei ole rikkumise tuvastamiseks pealegi vajalik, siis on tõendatud, et see oli oluline. Igal juhul tegi komisjon väga raske rikkumise kindlaks rikkumise laadi alusel. Komisjon tuvastas muu hulgas hagejate subjektiivse tahte piirata liikmesriikidevahelist kaubandust, samas kui juba 1988. aastal täpsustas ta oma seisukoha poliitika suhtes, mis seisnes uute sõidukite müügi välistamises mitteresidendist lõpptarbijatele.
Komisjon märgib, et tema varasemat otsustuspraktikat ei saa kasutada konkurentsi valdkonnas määratavate trahvide õigusliku raamistikuna ja et tal on kaalutlusruum, et määrata konkreetse kohtuasja asjaolusid arvestades kindlaks, kas asjassepuutuv rikkumine on väga raske.
Komisjon lisab, et kuna suuniste kohaselt peab ta rikkumise raskuse hindamisel rikkumise konkreetset mõju arvesse võtma vaid siis, kui seda saab mõõta, mis käesolevas asjas oleks keeruline, ei olnud ta kohustatud täpselt tõendama kartellikokkuleppe mõju turule ja selle suurust määratlema, vaid võis piirduda niisuguse mõju tõenäosuse hindamisega. Hagejad ei saa seega väita, et kokkuleppel mõju puudus või et see oli piiratud.
Rikkumise kestuse hindamise osas kordab komisjon, et ta tuvastas rikkumise olemasolu kogu asjassepuutuval perioodil. Argumendi osas, mis puudutab asjaolu, et trahvi suurendamine oleks pidanud vastavalt rikkumise intensiivsusele aja jooksul varieeruma, märgib komisjon, et intensiivsus ei puuduta mitte rikkumise kestust, vaid selle raskusastet. Nimelt võttis ta rikkumise intensiivsuse erinevust arvesse raskusastme hindamisel.
Esimese Astme Kohtu hinnang
Kõigepealt tuleb meenutada, et vastavalt väljakujunenud kohtupraktikale on komisjonil iga trahvi suuruse kindlaksmääramisel kaalutlusõigus (Esimese Astme Kohtu 6. aprilli 1995. aasta otsus kohtuasjas
T-150/89: Martinelli
vs
. komisjon, EKL 1995, lk II-1165
, punkt 59, ja . aasta otsus kohtuasjas
T-352/94: Mo och Domsjö
vs
. komisjon, EKL 1998, lk II-1989
, punkt 268, mida Euroopa Kohus on kinnitanud apellatsioonimenetluses . aasta otsusega kohtuasjas
C-283/98 P: Mo och Domsjö
vs
. komisjon, EKL 2000, lk I-9855
, punkt 47). Komisjonil tuleb oma hinnangu andmisel järgida siiski ühenduse õigust, mille hulka ei kuulu mitte üksnes asutamislepingu sätted, vaid ka õiguse üldpõhimõtted (Euroopa Kohtu . aasta otsus kohtuasjas
C-50/00 P: Unión de Pequeños Agricultores
vs
. nõukogu, EKL 2002, lk I-6677
, punkt 38)
Vastavalt väljakujunenud kohtupraktikale määratakse rikkumise raskusaste kindlaks mitme asjaolu alusel, nagu konkreetse juhtumi eripärased asjaolud, selle kontekst ja trahvide hoiatav mõju (Euroopa Kohtu 28. juuni 2005. aasta otsus liidetud kohtuasjades
C-189/02 P, C-202/02 P, C-205/02 P–C-208/02 P ja C-213/02 P: Dansk Rørindustri jt
vs
. komisjon, EKL 2005, lk I-5425
, punkt 241, ja . aasta otsus kohtuasjas
C-328/05 P: SGL Carbon
vs
. komisjon, EKL 2007, lk I-3921
, punkt 43).
Samuti tuleb esile tuua, et Esimese Astme Kohtule on määruse nr 1/2003 artikliga 31 antud täielik pädevus hinnata, kas määratud trahv on varem määruse artikli 15 lõikes 2, nüüd määruse nr 1/2003 artikli 23 lõikes 3 nimetatud kriteeriume ehk rikkumise raskusastet ja kestust arvestades proportsionaalne (vt selle kohta Esimese Astme Kohtu 4. juuli 2006. aasta otsus kohtuasjas
T-304/02: Hoek Loos
vs
. komisjon, EKL 2006, lk II-1887
, punkt 69).
Käesolevas asjas nähtub vaidlustatud otsusest, et komisjon – isegi kui ta ei viidanud vaidlustatud otsuses sõnaselgelt suunistele – määras hagejate trahvisumma kindlaks üldkohaldatava meetodi alusel, mille ta ise on kehtestanud suunistes, mille punkti 1 esimene lõik näeb trahvi arvutamise osas ette, et „[trahvi p]õhisumma määratakse kindlaks rikkumise raskusastme ja kestuse põhjal, mis on ainsad määruse nr 17 artikli 15 lõikes 2 osutatud kriteeriumid”.
Trahvi arvutamiseks rikkumise raskuse kohta komisjoni poolt antud hinnangu vaidlustamine
Suuniste punktis 1 A on täpsustatud, et „[r]ikkumise raskuse hindamisel tuleb arvesse võtta selle laadi, tegelikku mõju turule, kui seda saab mõõta, ja asjakohase geograafilise turu suurust”. Seejärel on rikkumised liigitatud kolme kategooriasse, millele vastavad kavandatavate trahvide summad, st kerged rikkumised (1000 kuni 1 miljon eurot), rasked rikkumised (1 miljon kuni 20 miljonit eurot) ja väga rasked rikkumised (üle 20 miljoni euro).
– Rikkumise raskuse hindamiskriteerium, mis puudutab rikkumise laadi
Hagejad ei ole nõus rikkumise kvalifitseerimisega „väga raskeks” rikkumiseks suuniste punkti 1 A tähenduses, kuna hagejate eesmärk oli ainult Peugeot müügi elavdamine Madalmaades ja et igal juhul ei saa pelgalt ekspordi piiramise esinemise korral olla tegemist turgude eraldamisega. Samuti väidavad hagejad, et antud juhul, erinevalt kohtuasjadest, milles tehti eespool punktis 44 viidatud kohtuotsus General Motors
vs
. komisjon ja eespool punktis 171 viidatud kohtuotsus General Motors Nederland ja Opel Nederland
vs
. komisjon, ei olnud tegemist konkurentsipiirangutega, mille eesmärk oli otseselt ekspordi keelamine, ning seega puudus selgelt väljendatud turu eraldamise tahe.
Kuivõrd argument, et hagejate tegevuse eesmärk oli väidetavalt üksnes konkurentsi toetav, kordab etteheidet EÜ artikli 81 lõike 1 rikkumise olemasolu kohta, siis tuleb meenutada, et see argument lükati teise tühistamisväite uurimise raames tagasi. Nimelt on komisjon õigesti järeldanud, et tasustamissüsteem ja hagejate erinevad algatused kujutasid endast konkurentsivastase eesmärgiga meetmeid (vt eespool punktid 113, 140 ja 141).
Kuigi seda argumenti tuleb mõista nii, et see tähendab, et hagejad on igatahes toiminud heauskselt, nähtub nii vaidlustatud otsusest (vt eelkõige põhjendused 58, 73–84, 145, 170 ja 171) kui ka käesoleva hagi uurimisel (vt eelkõige eespool punktid 54–68 ja 116–140), et hagejad on – kaugel sellest, et nad ei olnud teadlikud oma algatuste konkurentsivastasusest – tegelikult tegutsenud kõiki üksikasju teades.
Argument, mille kohaselt saab turgude eraldamisega olla tegemist ainult siis, kui kokkulepe sisaldab formaalset ekspordikeeldu, tuleb tagasi lükata. Nimelt asjaolu, et nagu antud asjas sooviti tasustamissüsteemi ja surve abil võimalikult suurel määral paralleelset eksporti takistada, ilma et oleks siiski kehtestatud formaalset ekspordikeeldu, kujutab endast algatust, mille eesmärk on siseturu eraldamine ja mis on oma laadilt sama raske ja taunitav kui lihtne ekspordikeeld. Selline ekspordi takistamine kujutab endast sama moodi ekspordikeeluga (vt selle kohta eespool punktis 171 viidatud kohtuotsus General Motors Nederland ja Opel Nederland
vs
. komisjon, punkt 191) konkurentsiõiguse ilmset rikkumist. See töötab vastu Euroopa Ühenduse kõige põhilisematele eesmärkidele, eelkõige ühtse turu rajamisele.
Hagejate argument, et käesolevas asjas toime pandud rikkumist ei saa kvalifitseerida oma laadilt väga raskeks rikkumiseks suuniste tähenduses, kuna see ei sisaldanud formaalset ekspordikeeldu, on väär ja tuleb seega tagasi lükata.
Tuleb lisada, et kuigi käesolevas asjas kehtestatud süsteem lihtsat ekspordikeeldu ei sisaldanud, siis puudus see sealt mitte hagejate konkurentsi toetavate kaalutluste tõttu, vaid vastupidi kaalutluste tõttu, mis on seotud sooviga vältida niisuguse süsteemi kehtestamist, millele süsteemi liiga ilmse konkurentsivastasuse tõttu oleks olnud ka kergem jälile saada. Nagu juba tuvastatud (vt eespool punktid 51–68 ja 113), pöörasid hagejad pärast seda, kui nad olid 1997. aastal kehtestanud tasustamissüsteemi, mille konkurentsivastasus oli ilmne, alates 1998. aastast tähelepanu sellele, et säilitada – vältides mis tahes liiga ilmselgelt konkurentsivastast formuleeringut – 1997. aastal kehtestatud konkurentsi piirav süsteem, millega kaasnes mitu algatust, mille eesmärk oli sisuliselt tagada, et eksport jääks erandlikuks.
Sellega seoses tuleb asuda seisukohale, et rikkumise raskus on rikkumise laadist tulenevalt eriti tõsine, arvestades iseäranis varjavat mehhanismi, mis tagas tasustamissüsteemi säilimise kuni 2003. aastani kontekstis, kus – nagu komisjon märgib (vaidlustatud otsuse põhjenduse 171 teine lause) ja nagu Esimese Astme Kohus eespool punktis 171 viidatud kohtuotsuses General Motors Nederland ja Opel Nederland
vs
. komisjon (punkt 192) on esile toonud – komisjoni varasem praktika ja väljakujunenud kohtupraktika paralleelse impordi valdkonnas ja eelkõige mootorsõidukite sektoris, on selge hoiatus sellest, et niisugune süsteem on õigusvastane.
Samuti tuleb nii nagu komisjon märkida, et hagejad kuuluvad suurde tööstuskontserni, kellel on asjaomastel turgudel oluline positsioon (vt selle kohta vaidlustatud otsuse põhjendus 167) ja et neil olid juriidilised osakonnad, kes olid täiesti suutelised hindama asjassepuutuva käitumise konkurentsivastasust, mida nad ka tegid (vt selle kohta vaidlustatud otsuse põhjendus 170).
Eeltoodust tuleneb, et kvalifitseerides rikkumise väga raskeks, ei ole komisjon teinud kaalutlusõiguse teostamisel viga.
– Rikkumise raskuse hindamiskriteerium, mis puudutab rikkumise tegelikku mõju turule
Hagejad vaidlustavad selle, et vaidlustatud otsuses võeti arvesse rikkumise tegelikku mõju turule. Nad väidavad, et komisjon on rikkumise mõju üle hinnanud, kvalifitseerides selle mõju oluliseks. Tegelikult ei avaldanud rikkumine mingit mõju või avaldas kõige rohkem ebaolulist mõju.
Komisjon, kes sellele kriitikale vastu vaidleb, leiab, et igal juhul on vaidlustatud otsuses rikkumise laadi põhjal piisavalt tuvastatud, et rikkumine on väga raske, ja et kuigi ta mainis rikkumise raskuse hindamise põhjendamisel rikkumise mõju, ei tuginenud ta mingil juhul sõnaselgelt rikkumise mõjule järeldamaks, et rikkumine on „väga raske”.
Mis puudutab komisjoni viimast argumenti, siis nõuab juba vaidlustatud otsuse sõnastus iseenesest selle tagasilükkamist.
Nimelt, olenemata sellest, mida komisjon hagi staadiumis ütleb, ei ole ta vaidlustatud otsuses rikkumist väga raskeks kvalifitseerinud vaid selle laadist tulenevalt. Vaidlustatud otsuse põhjenduses 166 leidis ta, et oma tegevusega takistas ettevõtja asutamislepingus ette nähtud ühtse turu eesmärgi saavutamist ja et „sel lihtsal põhjusel tuleb rikkumise laad kvalifitseerida väga raskeks”. Selliselt toimides kvalifitseeris komisjon selles etapis väga raskeks mitte rikkumise enda, vaid selle laadi, kusjuures rikkumise laad on esimene suunistes sätestatud kriteerium rikkumise raskuse hindamiseks, nagu eespool punktis 277 meelde tuletatud.
Komisjon väljendas vaidlustatud otsuse põhjenduses 172 arvamust, et „eeltoodut arvestades tuleb [hagejate] poolt toimepandud [EÜ] artikli 81 rikkumine kvalifitseerida väga raskeks” niisuguse uurimise tulemusel, milles võeti arvesse ka teisi tegureid, sealhulgas rikkumise mõju, mille komisjon kvalifitseeris „oluliseks” (vt eelkõige vaidlustatud otsuse põhjenduse 166 kolmas lause ja põhjenduse 168 teine lause).
Seega tuleb uurida, kas komisjon tuvastas vaidlustatud otsuses selliseid asjaolusid, mis võimaldaksid tal rikkumise raskuse hindamisel arvesse võtta olulise mõju olemasolu.
Vaidlustatud otsuse põhjenduses 131 tõi komisjon esile ekspordi vähenemise pärast 1997. aastat ja seejärel ekspordi 50% languse pärast 1999. aastat. Vastuseks AP argumentatsioonile, mille kohaselt ei põhjustanud seda langust mitte tasustamissüsteem, vaid hinnavahe vähenemine, mis vähendas välisriigi ostjate huvi omandada sõiduk Madalmaades, märkis komisjon muu hulgas, et hinnavahe jäi asjaomasel perioodil tuntavaks (vaidlustatud otsuse põhjendus 132).
Lisaks märkis komisjon, et igal juhul jättis boonuse saamise õiguse piiramine seoses ekspordiga Madalmaade edasimüüjad ilma osast paindlikkusest, olenemata võimalikest hinnavahede kõikumistest (vaidlustatud otsuse põhjenduse 133 lõpp).
Vaidlustatud otsuse põhjenduses 134 lisas komisjon, olles meenutanud, et „üldiselt on raske määrata täpselt kindlaks niisuguste meetmete mõju, või isegi võimatu teha kindlaks eksporditehingute arvu, mida nende meetmetega on tegelikult takistatud”, et „antud asjas uurimise […] käigus kogutud faktilised asjaolud võimaldavad siiski tõendada, et kõnealune tasustamissüsteem avaldas Madalmaadest pärit paralleelse ekspordi voogude arengule olulist mõju”.
Komisjon on eelkõige viidanud vaidlustatud otsusele lisatud PNE ettevõttesisesele memorandumile, mille koostas PNE „Responsable Dealer Support” (edasimüüjate tugiteenuste eest vastutav isik) [
konfidentsiaalne
] ja millest nähtub, et kui 2003. aastal oleks kehtestatud boonuse maksmine ekspordi eest, oleks sellega kaasnenud väga oluline ekspordimahtude kasv (vaidlustatud otsuse põhjenduse 134 esimene taane).
Esiteks tuleb uurida eespool punktis 293 meenutatud komisjoni konstateeringut ekspordi vähenemise kohta pärast 1997. aastat ja seejärel ekspordi 50% languse kohta pärast 1999. aastat.
Hagejad väidavad oma neljanda tühistamisväite raames (vt eespool punkt 235) sisuliselt, et ebatüüpilised on hoopis 1997. ja 1998. aasta olulised ekspordimahud. Nimelt tulenevad need kahe teguri koosmõjust: esiteks väga hinnatud Peugeot mudelite turulejõudmisest ja teiseks olulistest hinnavahedest sel perioodil, mille vähenemine järgnevatel aastatel oli peamine ekspordi vähenemise põhjus.
Mis puudutab neist väidetest esimest, et 1997. ja 1998. aasta ekspordimaht oli ebatavaliselt suur, kuna ostjate jaoks olid uued mudelid väga atraktiivsed (mis ei luba hagejate sõnul teha mingit sisulist järeldust ekspordi vähenemise kohta järgnevatel aastatel), siis Esimese Astme Kohus leiab sama moodi komisjoniga, et kuivõrd uute mudelite turuletoomine leiab aset nii Madalmaades kui ka välismaal, on nende uute mudelite atraktiivsuse mõju müügimahtudele põhimõtteliselt sama Madalmaades ja muudes liikmesriikides. Kuigi see atraktiivsus võib tõepoolest tootja müügimahtu suurendada nii siseriiklikul tasandil kui ka eksportimisel – tingimusel, et hinnakirja hinnaerinevus ja hinnaalanduse andmise võimalused muudavad müügi huvitavaks –, ei tähenda see atraktiivsus iseenesest seda, et paralleelse ekspordi osa võrreldes siseriikliku müügiga kasvab. Igal juhul ei esita hagejad käesolevas asjas ühtegi tõendit, mis eeldaks vastupidist järeldust.
Mis puudutab asjaolu, et uus mudel võib olla atraktiivsem muu riigi tarbijaile kui Madalmaade tarbijaile, siis tuleb tõdeda, et see asjaolu ei tundu samuti olevat selline, mis toob Madalmaade edasimüüjate jaoks kaasa paralleelse ekspordi kasvu võrreldes siseriikliku müügiga. Hagejate väide, et diiselmootoriga sõidukid ei ole Madalmaade tarbijate seas hinnatud, kuid on väga hinnatud Prantsuse tarbijate seas, siis kuigi sellega võib kaasneda tõepoolest see, et suurem osa võimalikust paralleelsest ekspordist Prantsusmaale puudutab diiselmootoriga sõidukeid, ei tundu see asjaolu siiski olevat selline, mis viib Madalmaade paralleelse ekspordi kasvuni võrreldes siseriikliku müügiga Madalmaades. Nimelt ei võimalda miski
a priori
mõelda ja hagejad ei esita sellega seoses igal juhul mingeid tõendavaid asjaolusid, et Prantsuse tarbija väidetav diiselmootoriga sõidukite eelistus peaks teda eriliselt ajendama loobuma oma sõidukit Prantsuse edasimüüjalt ostma. See, kas nimetatud tarbija ostab välisriigis, sõltub lõppkokkuvõttes hinnasoodustusest, mille ta võib sellest tehingust saada.
Mis puudutab hagejate teist väidet, et peamine ekspordi vähenemise põhjus pärast 1997. aastat on hinnaerinevuste vähenemine, mitte boonuse välistamine ekspordi puhul, siis tuleb meenutada, et komisjon ei väitnud vaidlustatud otsuses, et boonuse välistamine oli ekspordi vähenemise ainus põhjus. Ta tõdes lihtsalt, et ekspordi vähenemist pärast 1997. aastat oli raske seostada pelga hinnaerinevuste vähenemisega (vaidlustatud otsuse põhjenduse 132 lõpuosa).
Siiski ilmneb, et komisjon ei ole pärast seda, kui ta vaidlustatud otsuse põhjenduse 131 esimeses lauses tuvastas esimese sisulise väite osas, mis puudutab tasustamissüsteemi, „ekspordi vähenemise pärast 1997. aastat ja seejärel ekspordi ligi 50% languse pärast 1999. aastat”, oma mõttekäigus ja eelkõige vaidlustatud otsuse põhjenduses 132 võtnud piisavalt arvesse AP väidet, et niisugust ekspordi arengut põhjustas peamiselt hinnaerinevuste kõikumine.
Pärast seda, kui komisjon oli seda väidet vaidlustatud otsuse põhjenduses 131 maininud, piirdus komisjon põhjenduses 132 järeldusega, et „võrreldes kõige kallimate turgudega oli hinnavahe Madalmaadega asjaomasel perioodil jäänud tuntavaks”, mis tähendab seega sisuliselt, et vaatamata hinnaerinevuste arengule säilisid meetmed, mis innustasid välisriigi tarbijaid oma sõidukit ostma Madalmaades kogu asjaomase perioodi jooksul.
Kuigi see viimane väide, et tarbijate huvi paralleelse ekspordi vastu säilis kogu asjaomase perioodi jooksul, on õige, viis see, et komisjon tõi tasustamissüsteemi poolt konkurentsile avaldatava mõju uurimise alguses esile ekspordi olulise vähenemise sel perioodil, ilma et järgnevas arutluskäigus oleks pööratud piisavalt tähelepanu osale, mida etendas selles vähenemises hinnaerinevuste muutumine, selleni, et tegelikult esitati asjaolusid, mis minimeerisid selle muutumise osa ekspordi vähenemises.
Seega tuleb asuda seisukohale, et asjaolu, et komisjon ei ole vaidlustatud otsuse põhjendustes 131 ja 132 sisalduvates kaalutlustes ekspordi vähenemise kohta pööranud piisavalt tähelepanu osale, mida etendas hinnaerinevuste muutumine ekspordi vähenemises, kajastab seda, et nimetatud institutsioon on seda osa teataval määral minimeerinud.
Teiseks, mis puudutab eespool punktis 294 meenutatud väidet, siis komisjon, kes asus sel korral mitte ostja seisukohale, vaid edasimüüja seisukohale, märkis vaidlustatud otsuse põhjenduses 133, et „boonuse saamise õiguse piiramine seoses ekspordiga jättis Madalmaade edasimüüjad ilma osast paindlikkusest, olenemata võimalikest hinnaerinevuste kõikumistest”.
Hagejad vaidlevad sellele väitele vastu, kinnitades, et eksportmüügi puhul oli tegemist rentaabli müügiga olenemata boonusest, et boonuse suurus oli sõidukite müügihinna ja hinnaerinevustega võrreldes tähtsusetu ning see ei saanud seega mingit osa etendada (vt neljanda tühistamisväite raames eespool punktid 233 ja 234).
Mis puudutab argumenti, et boonus on väidetavalt võrreldes sõiduki müügihinnaga või hinnaerinevusega tähtsusetu, siis tuleb tõdeda, et need argumendid ajavad segi ostja seisukoha ja edasimüüja seisukoha. Kuigi vastab tõele, et ostja seisukohast on boonus absoluutväärtuses sõiduki müügihinnast või hinnaerinevusest vaid väike osa, siis ei saa sellegipoolest boonuse suurust edasimüüja seisukohast pidada tähtsusetuks, kuna see on edasimüüja poolt sõiduki müügi puhul saadava tulu oluline element ning selle puudumine eksportmüügi puhul etendab selle müügi suhtes olulist osa (vt selle kohta vaidlustatud otsuse põhjendus 116).
Lisaks tuleb nentida, et hagejate väited, mille kõigi eesmärk on sisuliselt esitada boonust kui finantselementi, millel ei ole edasimüüjale tegelikku mõju, on otseselt vastuolus nende väitega, et boonussüsteemi eesmärk oli just nimelt Peugeot sõidukite müügi elavdamine Madalmaades (vt selle kohta seoses sarnase mõttekäiguga eespool punktis 55 viidatud kohtujurist A. Tizzano ettepanek kohtuasjas, milles tehti kohtuotsus General Motors
vs
. komisjon, punkt 76). Nagu komisjon vaidlustatud otsuse põhjenduses 112 õigesti märgib, et „nagu [Peugeot] täpsustab, oli edasimüüjate tasustamissüsteemi eesmärk innustada Madalmaade edasimüüjaid andma endast parimat, et arendada müügitegevust neile antud territooriumil”, tähendab see, et see tasustamissüsteem ja sellest tulenevalt boonuse suurus „oli samuti piisav, et selle andmisest keeldumine paneks teatud eksportmüügist loobuma”.
Mis puudutab neljandas tühistamisväites esitatud argumenti (vt eespool punkt 237), et kolm edasimüüjat, kelle eksport moodustas üle 72% kõikide küsitletud edasimüüjate ekspordist, esitasid vastuseid, mis kinnitavad asjaolu, et boonus oli ekspordi seisukohast teisese tähtsusega, siis tuleb tõdeda, et seda väidet ei ole põhjendatud ei viitega konkreetsetele edasimüüjatele ega viitega ekspordimahtudele ning see tuleb ainuüksi sel põhjusel tagasi lükata.
Igal juhul, kui oletada, et selles väites peetakse kaudselt silmas edasimüüjaid [
konfidentsiaalne
], [
konfidentsiaalne
] ja [
konfidentsiaalne
], kelle kohta on AP esitatud sarnase väite, millele on viidatud eespool punktis 91, siis tuvastati edasimüüja [
konfidentsiaalne
] osas, et nimetatud edasimüüja, kes deklareeris, et ta on uurimisperioodil eksportinud [
konfidentsiaalne arv
] sõidukit, ei ole väljendanud huvi puudumist boonuse vastu, vaid lihtsalt seda, et ta sai aru, et boonust ekspordi suhtes ei kohaldatud (vt eespool punkt 95). Seega, hagejate väide – kui oletada, et selles peeti silmas eelmises punktis nimetatud kolme edasimüüjat – võib kõige rohkem puudutada neist kahte, kelle [
konfidentsiaalne
] eksport kokku (vt vastused 17. novembri 2004. aasta teabenõudele) moodustab üksnes [
konfidentsiaalne
]% küsitletud edasimüüjate ekspordist, kui võtta arvutamise aluseks hagejate endi väide protsendimäära kohta [
konfidentsiaalne
]%.
Argumendi osas, mis esitati neljanda tühistamisväite raames (vt eespool punkt 237) ja mille kohaselt saadeti 17. novembri 2004. aasta teabenõue vaid väikesele osale edasimüüjatest, ei viita miski sellele – ja ka hagejad ei esita selle kohta mingeid tõendavaid asjaolusid –, et teabenõude adressaadiks olnud edasimüüjate rühma puhul, mis koosnes ettevõtjatest, kes komisjoni sõnul on uurimisperioodil teostanud 40% ekspordist, ei ole tegemist representatiivse valimiga eelkõige rikkumise turule avaldatud tegeliku mõju uurimisel.
Eeltoodud kaalutlustest tuleneb, et hagejate argumendid, mille kohaselt oli boonus liiga väike, et mõjutada eksporti, tuleb tagasi lükata.
Kolmandaks tuleb uurida väiteid (vt eespool punktid 295 ja 296), milles komisjon pärast seda, kui ta oli meenutanud raskusi niisuguste meetmete mõju täpsel kindlaksmääramisel, nagu seda on tasustamissüsteem (vaidlustatud otsuse põhjendus 134), viitas faktilistele asjaoludele, mis võivad tõendada selle süsteemi olulist mõju ekspordile, ja eelkõige PNE 14. oktoobri 2002. aasta ettevõttesisesele memorandumile, mille koostas [
konfidentsiaalne
] (vaidlustatud otsuse põhjenduse 134 esimene taane).
Hagejad vaidlevad neljanda tühistamisväite raames (vt eespool punkt 236) vastu, et memorandumil oli niisugune tähendus, mille komisjon sellele omistab. Memorandumiga ei kavatsetud kaugeltki mitte muuta sisuliselt tasustamissüsteemi selliselt, et see süsteem näeb edaspidi ette boonuse maksmise ka ekspordi eest, vaid üksnes teha pelgalt menetlust puudutav muudatus süsteemi, mis juba nägi ette niisuguse boonuse maksmise ja mis seisnes selles, et asendada eelnevalt välisriigis registreerimise kohta tõendi esitamise alusel maksmine automaatse maksmisega, mille puhul nimetatud tõendeid kontrolliti tagantjärele.
Tuleb tõdeda, et hagejate etteheite eeldus, et tasustamissüsteem juba nägi ette boonuse maksmise ekspordi eest, on vale. Sellega seoses on teise tühistamisväite uurimise raames tuvastatud, et see süsteem, nagu seda on kirjeldatud edasimüüjatele suunatud ringkirjades, ei näinud ette boonuse maksmist ekspordi eest ja veelgi vähem sellega seonduvat menetlust (vt eespool punkt 62).
Tegelikult saab 14. oktoobri 2002. aasta ettevõttesisesest memorandumist, milles [
konfidentsiaalne
] soovitas „arvestades seda, et õigusnormid on muutumas, […] võtta järgmisel aastal boonuse kohaldamisel arvesse kõik sõidukid (kaasa arvatud need, mille registreerimine toimub lõppkokkuvõttes muudes EL-i riikides)”, aru saada vaid nii, et see on PNE ettevõttesisene ettepanek, mille lõplik eesmärk on lõpetada ekspordi boonuse alt väljaarvamine, mille hagejad olid selle ajani säilitanud korra kohaselt, mida komisjon vaidlustatud otsuses kirjeldas ja mida eespool punktides 60–65 uuriti.
Tekib siiski küsimus, kas kõnealune memorandum – peale selle ulatuse – võimaldas komisjonil asuda seisukohale, nagu ta vaidlustatud otsuse põhjenduse 134 esimeses taandes tegi, et PNE enda sõnul oleks ekspordi eest boonuse kehtestamise mõju aastal 2003 kaasa toonud selle, et oleks tehtud [
konfidentsiaalne arv
] müügitehinguid enam.
Selle arvu leidmiseks tegi komisjon vahet selles memorandumis mainitud 2003. aasta tööstus- ja ärikava (edaspidi „PIC”) eksportmüügi kasvuprognoosidel tasustamissüsteemi muutumata püsimisel ([
konfidentsiaalne arv
] müügitehinguid) ja [
konfidentsiaalse
] poolt prognoositud eksportmüügi kasvul tasustamissüsteemi muutumise korral ([
konfidentsiaalne arv
] müügitehinguid).
Hagejad väidavad, et komisjon eksib ja nad esitavad selle kohta kaks vastuväidet. Esiteks on [
konfidentsiaalse
] poolt prognoositud [
konfidentsiaalne arv
] müügitehingute puhul tegemist vaid tema poolt tehtud lineaarse projektsiooniga alates 2000. aastast ekspordimahtude pideva kasvu kohta. Teiseks, 14. oktoobri 2002. aasta memorandumis mainitud 2003. aasta PIC [
konfidentsiaalne arv
] müügitehingute puhul oli tegemist vaid ajutiste arvudega, mille aluseks oli 2001. aasta eksport ja millest jäeti välja juba edasimüüjate ladudes asuvad sõidukid. 2003. aasta PIC, mida selle memorandumi koostamise ajal lõplikult ei kinnitatud, nägi lõpuks ette suurema ([
konfidentsiaalne arv
] sõidukit) ja enam tegelikkusele vastava ekspordimahu, kuna 2003. aastal eksporditi [
konfidentsiaalne arv
] sõidukit.
Seoses esimese vastuväitega, mis puudutab asjaolu, et [
konfidentsiaalne arv
] müügitehingu arv on lihtsalt memorandumi koostaja poolt alates 2000. aastast ekspordimahtude pideva kasvu lineaarne projektsioon, tuleb tõdeda, et see lähtub kaudselt, kuid siiski selgelt väärast eeldusest (vt eespool punktid 314–317), et kõnealuse koostaja kavandatav muudatus oli niisuguse tasustamissüsteemi puhtalt menetluslikku laadi muudatus, mis nägi juba algusest peale ette boonuse maksmise ekspordi eest.
Täiendava võimalusena tuleb lisaks sama moodi komisjoniga märkida esiteks, et vastuväide tuleneb hagejate pelgast väitest, kuna nende esitatud tabel, milles on niisugune projektsioon kavandatud, ei tähenda mingil juhul, et see oli [
konfidentsiaalse
] lähenemisviis memorandumi koostamisel ja teiseks, et kui see oli [
konfidentsiaalse
] lähenemisviis, siis on mõistetamatu asjaolu, et 2003. aasta PIC ajutised ([
konfidentsiaalne arv
] müügitehingut) ja lõplikud prognoosid ([
konfidentsiaalne arv
] müügitehingut) on kehtestatud väidetavast projektsioonist oluliselt väiksematena.
Mis puudutab teist vastuväidet, et 14. oktoobri 2002. aasta memorandumis mainitud 2003. aasta PIC [
konfidentsiaalne arv
] müügitehingut oli ajutine arv, mida hiljem suurendati, ja et arvesse tuleks võtta hoopis arvu [
konfidentsiaalne arv
] müügitehingut, siis see ei muuda asjaolu, et selle memorandumi koostaja prognoosis 2003. aasta PIC alusel, mis oli hinnanguliselt [
konfidentsiaalne arv
] eksportmüügitehingut, sisuliselt ekspordi kasvu [
konfidentsiaalne arv
] sõiduki võrra boonuse kehtestamise korral ekspordi eest. Asjaolu, et 2003. aasta PIC-d suurendati, ei tähenda, et [
konfidentsiaalse
] prognoosi, mis puudutab boonuse kehtestamist ekspordi eest ([
konfidentsiaalne arv
] sõidukit), tuli tingimata vähendada.
Eeltoodud kaalutlustest tuleneb, et hagejad ei tõenda, et komisjon on teinud vea, kui ta tugines PNE 14. oktoobri 2002. aasta ettevõttesisesele memorandumile, et järeldada, et boonussüsteemi kehtestamisega ekspordi eest oleks 2003. aastal kaasnenud väga oluline muudesse liikmesriikidesse suunatud ekspordi kasv.
Lõpetuseks, algatuste puhul, mille komisjon kvalifitseeris üldistavalt surveks, nähtub selgelt vaidlustatud otsuses komisjoni poolt esitatud järeldustest (vt eelkõige põhjendused 126–128, 135 ja 166), mida ei ole käesolevas hagis tõsiseltvõetavalt kahtluse alla seatud, et see surve avaldas edasimüüjate käitumisele ekspordi valdkonnas olulist mõju.
Sellega seoses, mis puudutab eelkõige hagejate poolt neljanda tühistamisväite raames esitatud argumenti (vt eespool punkt 238), mille kohaselt kaks edasimüüjat, st [
konfidentsiaalne
] ja [
konfidentsiaalne
] suurendasid „oluliselt” oma eksporti pärast surve avaldamist, siis sellele argumendile tuleb vähemalt suhtelist tähtsust omistada. Nimelt nähtub [
konfidentsiaalse
] 2. novembri 2001. aasta memorandumist, et [
konfidentsiaalse
] arvates seisneb ekspordi suurenemine tegelikult ühes ainsas eksporditehingus. Lisaks nähtub sellest memorandumist, et nende kahe edasimüüja jaoks oli eksport vaid lühiajaline lahendus, et oma vahetute finantskohustustega toime tulla (vt [
konfidentsiaalne
] kohta eespool punktid 204 ja 205). Viimaseks nähtub toimikust, et nende kahe edasimüüja eksport vähenes tegelikult uuesti oluliselt 2003. aastal.
Kokkuvõttes tuleneb eelnevatest kaalutlustest, mis puudutavad komisjoni uurimist rikkumise tegeliku mõju kohta turule, et viimati nimetatu ei ole teinud hindamisviga, kui ta leidis edasimüüjate seisukohast lähtudes sisuliselt, et boonuse välistamine ekspordi korral avaldas edasimüüjate eksportmüügi võimele väga olulist mõju (vaidlustatud otsuse põhjendus 169), millest 2003. aasta osas annab ettekujutuse 14. novembri 2002. aasta memorandum, ja et surve aitas sõidukite piiriülese müügi piiramisele kaasa (vaidlustatud otsuse põhjendus 135).
Siiski tuleneb neist kaalutlustest samuti (vt eespool punktid 302–305), et komisjon on vaidlustatud otsuse põhjendustes 131 ja 132 esitanud ning analüüsinud asjaolusid, mis minimeerivad osa, mida etendas hinnaerinevuste areng ekspordi vähenemises, mille tagajärjel hindas komisjon rikkumise tegelikku mõju turule sellega seoses üle.
Arvestades eelnevaid kaalutlusi, mis puudutavad komisjoni antud hinnangut rikkumise raskuse kohta, leiab Esimese Astme Kohus oma täielikku pädevust teostades, et – kinnitades samal ajal vaidlustatud otsuses komisjoni poolt rikkumise kvalifitseerimist väga raskeks – vaidlustatud otsust tuleb muuta eespool punktides 302–305 ja 328 esitatud põhjustel, vähendades vaidlustatud otsuse põhjenduses 173 määratud trahvi 10% võrra rikkumise raskuse alusel.
Trahvi arvutamiseks rikkumise kestuse kohta komisjoni poolt antud hinnangu vaidlustamine
Suuniste punktis 1 B on täpsustatud, et rikkumised tuleb kestuse järgi liigitada järgmiselt: lühiajalised rikkumised (üldiselt lühemad kui üks aasta), mille puhul trahvisummat ei suurendata, keskmise kestusega rikkumised (üldiselt kestavad ühe aasta kuni viis aastat), mille puhul võib raskusastme põhjal määratud trahvisummat suurendada kuni 50%, ja pikaajalised rikkumised (üldiselt pikemad kui viis aastat), mille puhul võib raskusastme põhjal määratud trahvisummat suurendada kuni 10% aasta kohta.
Mis puudutab hagejate vastuväidet rikkumise kestuse komisjonipoolse hinnangu kohta, siis on juba kolmanda tühistamisväite uurimisel (vt eespool punkt 228) tuvastatud, et komisjon ei ole teinud viga, kui ta leidis, et „rikkumine selle kõikides osades pandi [hagejate poolt] toime 1997. aasta jaanuari algusest kuni 2003. aasta septembrini ehk kuue aasta ja üheksa kuu jooksul” (vaidlustatud otsuse põhjendus 175).
Hagejad väidavad siiski, et ühetaoline trahvi suurendamine, mida kohaldati kogu rikkumise kestuse jooksul, ei olnud õigustatud, arvestades asjaolu, et aja jooksul oli rikkumise intensiivsus erinev. Niisugust erinevat intensiivsust oleks pidanud arvesse võtma rikkumise kestuse hindamisel.
Olgu meenutatud, et kohtupraktika kohaselt suurendatakse kestuse alusel trahvisummat nii, et teatud protsenti kohaldatakse lähtesummale, mis määratakse kindlaks terve rikkumise raskusastme põhjal ja mis väljendab seega juba rikkumise erineva intensiivsusega perioode. Seega ei oleks loogiline rikkumise kestuse alusel selle summa suurendamiseks võtta arvesse rikkumise erinevat intensiivsust kõnealusel perioodil (Esimese Astme Kohtu 8. juuli 2008. aasta otsus kohtuasjas
T-53/03: BPB
vs
. komisjon, EKL 2008, lk II-1333
, punkt 364).
Järelikult ei saa komisjonile ette heita, et ta on pärast seda, kui ta võttis raskusastme hindamisel arvesse rikkumise erinevat intensiivsust ajas (vaidlustatud otsuse põhjenduse 172 kolmas lause) ja pärast seda, kui ta oli järeldanud, et rikkumine pandi toime kuue aasta ja üheksa kuu pikkusel perioodil (vaidlustatud otsuse põhjendus 175), suurendanud kestuse alusel trahvi vastavalt sellele, mis on suunistes ette nähtud rikkumiste eest, mis kestavad üle viie aasta.
Hagejate etteheited, mis puudutavad vaidlustatud otsuses esitatud hinnangut rikkumise kestuse kohta trahvi arvutamiseks, tuleb seega tagasi lükata.
Arvestades kõiki eeltoodud kaalutlusi ja eelkõige eespool punktis 329 toodut, määratakse hagejate lõplikuks trahvisummaks 44,55 miljonit eurot. Ülejäänud osas jäetakse hagi rahuldamata.
Kohtukulud
Esimese Astme Kohtu kodukorra artikli 87 lõike 2 alusel on kohtuvaidluse kaotanud pool kohustatud hüvitama kohtukulud, kui vastaspool on seda nõudnud. Sama sätte lõike 3 esimese lõigu kohaselt võib Esimese Astme Kohus otsustada kulude jaotuse, kui osa nõudeid rahuldatakse ühe poole, osa teise poole kasuks.
Kuna hagi on jäetud suuremas osas rahuldamata, on kohtuasja asjaolusid õiglaselt hinnates põhjendatud, kui Esimese Astme Kohus otsustab, et hagejatelt mõistetakse välja üheksa kümnendikku komisjoni kohtukuludest ja nad kannavad ise üheksa kümnendikku oma kohtukuludest ning et komisjonilt mõistetakse välja üks kümnendik hagejate kohtukuludest ja ta kannab ise ühe kümnendiku oma kohtukuludest.

Esitatud põhjendustest lähtudes
ESIMESE ASTME KOHUS (viies koda)
otsustab:

1.
Määrata Automobiles Peugeot SA-le ja Peugeot Nederland NV-le komisjoni 5. oktoobri 2005. aasta otsuse K(2005) 3683 (lõplik) [EÜ] artikli 81 kohaldamise menetluse kohta (juhtumid F-2/36.623/36.820/37.275 – SEP jt/Automobiles Peugeot SA) artiklis 3 määratud trahvi suuruseks 44,55 miljonit eurot.

2.
Jätta hagi ülejäänud osas rahuldamata.

3.
Mõista üheksa kümnendikku Euroopa Ühenduse Komisjoni kohtukuludest välja Automobiles Peugeot’lt ja Peugeot Nederlandilt, kes ühtlasi kannavad ise üheksa kümnendikku oma kohtukuludest.

4.
Mõista üks kümnendik Automobiles Peugeot ja Peugeot Nederlandi kohtukuludest välja komisjonilt, kes ühtlasi kannab ise ühe kümnendiku oma kohtukuludest.

Vilaras
Prek
Ciucă
Kuulutatud avalikul kohtuistungil 9. juulil 2009 Luxembourgis.
Allkirjad
Sisukord

Vaidluse taust

Menetlus ja poolte nõuded

Õiguslik käsitlus

1. Teine väide, et tasustamissüsteemil ja survel ei ole konkurentsivastast eesmärki

Poolte argumendid

Esimese Astme Kohtu hinnang

Tasustamissüsteemi konkurentsivastane eesmärk

Surve konkurentsivastane eesmärk

2. Esimene väide, et puudub kokkulepe EÜ artikli 81 lõike 1 tähenduses

Poolte argumendid

Esimese Astme Kohtu hinnang

3. Kolmas väide, et rikkumise kestust on vääralt hinnatud ja et põhjendused on vastuolulised

Poolte argumendid

Esimese Astme Kohtu hinnang

4. Neljas väide, et väidetava konkurentsivastase kokkuleppe mõju on vääralt hinnatud

Poolte argumendid

Esimese Astme Kohtu hinnang

5. Viies väide, et rikutud on määruse nr 1/2003 artikli 23 lõikeid 2 ja 3 ning suuniseid, ja mille eesmärk on trahvi vähendamine

Poolte argumendid

Esimese Astme Kohtu hinnang

Trahvi arvutamiseks rikkumise raskuse kohta komisjoni poolt antud hinnangu vaidlustamine

– Rikkumise raskuse hindamiskriteerium, mis puudutab rikkumise laadi

– Rikkumise raskuse hindamiskriteerium, mis puudutab rikkumise tegelikku mõju turule

Trahvi arvutamiseks rikkumise kestuse kohta komisjoni poolt antud hinnangu vaidlustamine

Kohtukulud
(
*1
)	Kohtumenetluse keel: prantsuse.
(
)	Konfidentsiaalne teave on kustutatud.