CELEX: 61994TJ0346
Vrácení cla
Zásada kontradiktornosti
Zvláštní situace

Právní rámec a skutkový základ sporu
Žalobkyně,
jejímž hlavním předmětem činnosti je údržba lehkých letadel sloužících
k civilním nebo vojenským účelům, dováží od roku 1980 do Francie
části strojů a náhradní díly k letounům. Pokud jde
o použití společného celního sazebníku, dovážené zboží spadá pod
různé celní podpoložky podle toho, zda je určeno k civilním účelům
(osvobození od cla) či vojenským účelům (ze zboží je placeno clo).
Mezi
účastníky řízení je nesporné, že při dovozu většiny dotyčných dílů
nemůže žalobkyně předem stanovit, jaké bude jejich pozdější použití,
tedy uvést, zda tyto díly budou namontovány na civilní, či vojenské
stroje. Z tohoto důvodu žalobkyně pro dotčené díly nikdy neobdržela
a ani nepožadovala písemné povolení podle čl. 3 odst. 1
nařízení Komise (EHS) č. 4142/87 ze dne 9. prosince 1987,
kterým se stanoví podmínky pro uplatnění zvýhodněného sazebního
zacházení u některého zboží při dovozu na základě jeho zvláštního
použití (Úř. věst. L 387, s. 81, dále jen „nařízení
č. 4142/87“), tj. povolení, které bylo předchozí podmínkou pro
dovoz dílů používaných žalobkyní osvobozený od cla z důvodu použití
dílů k „civilním“ účelům.
Za
těchto okolností francouzská celní správa nejprve tolerovala, aby byly
všechny díly dovážené žalobkyní, bez ohledu na jejich konečné použití,
deklarovány jako „civilní“, s tím, že byla posléze prováděna
pravidelná náprava stavu, pokud jde o díly použité pro vojenské
účely, a tudíž podléhající clu.
Jak
vyplývá ze spisu, francouzská celní správa v průběhu roku 1988
upozornila žalobkyni, že praxe spočívající v dovozu zboží
s osvobozením od cla a úhradě dlužného cla na základě
pozdějšího vypořádání není uspokojivá. Francouzská celní správa
připomněla žalobkyni její závazek z počátku téhož roku zřídit
soukromý celní sklad řízený pomocí výpočetní techniky, neboť takovéto
řešení by jí umožňovalo deklarovat při vyskladnění každý díl podle toho,
zda je určen k civilním, nebo vojenským účelům. Podle nařízení
Rady (EHS) č. 2503/88 ze dne 25. července 1988 o celních
skladech (Úř. věst. L 225, s. 1) je účelem celního skladu mimo
jiné pomáhat hospodářským subjektům, které neznají konečné použití
zboží, jež nepochází ze Společenství, nebo které ještě nechtějí uvést
u tohoto zboží konečné použití.
Dopisem
ze dne 26. prosince 1988 žalobkyně skutečně požádala
o otevření soukromého celního skladu v prostoru letiště.
Vzhledem k tomu, že po uplynutí jednoho roku nebylo této žádosti
stále ještě vyhověno, potvrdila francouzská celní správa dopisem ze dne
28. listopadu 1989 použití metody následného vypořádání cla, která
byla používána v minulých letech, s poznámkou, že „vzhledem
k potížím, spojeným se zřízením zvláštního soukromého skladu,
nebude v tomto případě udělena žádná pokuta“.
Dopisem
ze dne 25. června 1991 se žalobkyně obrátila na příslušný celní úřad,
aby znovu požádala o otevření soukromého celního skladu. Dopisem ze
dne 2. října 1991 ředitel oblastního celního úřadu zdůraznil
obtíže spojené s touto záležitostí, související se změnou předpisů
týkajících se skladovacích prostor. Konečně pak dopisem ze dne
16. dubna 1992 ředitel oblastního celního úřadu informoval
žalobkyni o povolení provozovat požadovaný sklad. Po přestěhování
kanceláří doposud příslušného celního úřadu tentýž ředitel zaslal
žalobkyni dopisem ze dne 20. října 1992 dodatek k původně udělenému
povolení. Celní sklad byl zřízen až k 1. lednu 1993, přičemž
žalobkyně přičítá toto zpoždění „správním průtahům“, jak byly popsány
výše.
Ještě
předtím informoval příslušný celní úřad dopisem ze dne 12. června 1990
žalobkyni o tom, že výsady vyplývající ze zvýhodněného sazebního
zacházení jí budou od 1. července 1990 odňaty, neboť nedodržela své
závazky a nezřídila v roce 1990 výše uvedený celní sklad.
V důsledku toho byla žalobkyně nucena dávat veškeré dovezené zboží
do volného oběhu a ihned hradit příslušná cla, včetně cel za díly,
které byly později použity k „civilním“ účelům. Výše uvedený dopis
v této souvislosti uvádí následující sdělení: „Vaší povinností bude
nadále předkládat vždy po skončení finančního roku žádost
o vrácení cel a poplatků za díly k letounům, které byly
použity k civilnímu účelům.“
Na
základě první žádosti o vrácení, kterou žalobkyně předložila
v říjnu 1991, jí ředitel oblastního celního úřadu odpověděl dopisem
ze dne 23. prosince 1991, že „vrácení je v zásadě schváleno“,
a upřesnil, že musí být předloženy ještě některé doklady za účelem
kontroly příslušným oddělením. Poté žalobkyně dopisem ze dne 12.
července 1993 předložila celní správě žádost o vrácení cel, která
zaplatila v roce 1990, 1991 a 1992 v souvislosti
s dovozem dílů, jež byly nakonec namontovány na civilní letadla.
Přesná výše požadované částky byla upřesněna až později a činí 1
610 338 FRF. Francouzské orgány ani Komise tuto částku ani způsob jejího
výpočtu nikdy nezpochybnily.
Dopisem
ze 4. ledna 1994 upozornilo generální ředitelství cel
a nepřímých daní žalobkyni na skutečnost, že v okamžiku
předání dotyčného dovezeného zboží ke spotřebě nedisponovala povolením
využívat zvýhodněného sazebního zacházení na základě zvláštního použití
zboží, takže cla, která předtím uhradila, byla ze zákona splatná podle
ustanovení nařízení č. 4142/87. Generální ředitelství cel
a nepřímých daní rovněž žalobkyni informovalo o tom, že
vzhledem ke zvláštním okolnostem této věci se rozhodla předat žádost
o vrácení cla Komisi Evropských společenství, a to na základě
čl. 13 odst. 1 nařízení Rady (EHS) č. 1430/79 ze dne 2.
července 1979 o vracení nebo promíjení dovozního nebo vývozního cla
(Úř. věst. L 175, p. 1), který, ve znění vyplývajícím
z nařízení Rady (EHS) č. 3069/86 ze dne 7. října 1986, kterým
se mění nařízení č. 1430/79 (Úř. věst. L 286, s. 1, dále
jen „článek 13“), stanoví:
„Dovozní clo lze
vrátit nebo prominout i v jiných zvláštních případech, než
jsou případy uvedené v oddílech A až D, které vyplývají
z okolností, jež nelze přičítat podvodnému jednání nebo hrubé
nedbalosti zúčastněné osoby [...]“
(neoficiální překlad)
Dopisem
ze dne 4. února 1994 předalo ministerstvo financí Francouzské
republiky spis žalobkyně Komisi v souladu s procesními
pravidly obsaženými v článku 905 nařízení Komise (EHS)
č. 2454/93 ze dne 2. července 1993, kterým se provádí nařízení Rady
(EHS) č. 2913/92 ze dne 12. října 1992, kterým se vydává celní
kodex Společenství (Úř. věst. L 253, s. 1, dále jen „nařízení
č. 2454/93“; Zvl. vyd. 02/06, s. 3, a Úř. věst. L 302,
s. 1; Zvl. vyd. 02/04, s. 307). Toto ustanovení je uvedeno
v kapitole, v níž jsou vyjmenovány určité zvláštní typové
situace, ve kterých jsou podmínky umožňující vrácení cla považovány za
splněné, nebo vyloučené ze zákona. Setkají-li se vnitrostátní orgány
s některou z těchto situací, patří rozhodnutí o povolení
či odmítnutí vrácení do jejich pravomoci. Jestliže však nejsou schopny
přijmout takovéto rozhodnutí a jsou-li k žádosti připojeny
důkazy způsobilé odůvodnit vrácení, jsou vnitrostátní orgány povinny
předložit takovýto případ k vyřízení Komisi, přičemž spis předaný
Komisi musí obsahovat veškeré údaje potřebné pro úplné přezkoumání
předloženého případu.
Jestliže
se ukáže, že informace poskytnuté členským státem Komisi nejsou
dostatečné, může Komise požádat o poskytnutí doplňujících
informací. Po konzultaci s odbornou skupinou složenou ze zástupců
všech členských států, která se sejde v rámci výboru pro osvobození
od cla k přezkoumání dané věci, Komise rozhodne, zda konkrétní
zkoumaná situace umožňuje vrátit clo, či nikoliv (článek 907). Toto
rozhodnutí se dotyčnému členskému státu oznámí co nejdříve a na
základě tohoto rozhodnutí pak vnitrostátní orgány rozhodnou
o žádosti zúčastněné osoby (článek 908).
Ministerstvo
financí Francouzské republiky přiložilo ke svému dopisu ze dne
4. února 1994 dvoustránkový spis, v němž byl popsán případ
žalobkyně v období od roku 1990 do roku 1992, aniž by zde byl
zmíněn celní režim, který byl v případě žalobkyně uplatňován před
rokem 1990, změna systému nařízená v červenci roku 1990 nebo
korespondence se žalobkyní v období mezi rokem 1988 a 1992 ve
věci případného vrácení cla a zřízení celního skladu. Spis
poukazuje především na to, že
–        žalobkyně
nemohla určit při dovezení zboží, které díly budou namontovány na
civilní a které na vojenské stroje, což bylo důvodem toho, že
nepodala žádost o povolení výhod režimu zvláštního použití,
–        žalobkyně
tedy dávala dovezené zboží do volného oběhu a hradila
s tím spojená cla, třebaže mohla využít osvobození zboží od cla
v rámci uvedeného režimu,
–        od
roku 1993 na radu celních orgánů umisťuje žalobkyně své dovezené zboží
do celního skladu.
Mezi účetními
a celními doklady, které byly přiloženy ke spisu, je i dopis,
který žalobkyně zaslala dne 12. července 1993 generálnímu ředitelství
cel a nepřímých daní a v němž uvedla, že od 1. července
1990 byla zbavena zvýhodněného sazebního režimu, který byl dříve
používán, a dále informovala o zřízení celního skladu
k 1. lednu 1993, jež bylo zpožděno v důsledku různých změn
prováděcích předpisů, a o potvrzení, kterého se jí dostalo ohledně
toho, že může požadovat vrácení cel, která uhradila v letech 1990,
1991 a 1992.
Ve
spise předaném dne 4. února 1994 navrhují francouzské orgány
přiznání nároku na vrácení cel zaplacených za díly určené
k „civilním“ účelům. Žalobkyně totiž nemohla tyto díly předem
odlišit, neboť díly byly totožné nezávisle na povaze stroje. Žalobkyně,
aby dosáhla větší efektivity, dovážela díly hromadně, místo aby dovážela
díly na civilní letadla odděleně. Dotyčné díly měly podléhat režimu
zvláštního použití. Francouzské orgány usoudily, že „této společnosti
nelze vytknout žádnou nedbalost či podvodné jednání“.
Na
žádost Komise doplnilo ministerstvo v květnu 1994 spis předáním
číselných údajů a kopie celního prohlášení.
Dne
18. července 1994 přijala Komise na základě výše uvedeného spisu
a po konzultaci s odbornou skupinou zřízenou podle platných
právních předpisů v souladu s čl. 13 odst. 1 rozhodnutí
REM 4/94, podle něhož není vrácení dovozního cla v projednávaném
případě odůvodněné, a to vzhledem k tomu, že
–        žádná
z podmínek stanovených nařízením č. 4142/87 pro přiznání
zvýhodněného sazebního režimu při dovozu na základě zvláštního použití
nebyla žalobkyní splněna, zejména pak podmínka získání předběžného
písemného povolení, přičemž takové povolení nemá zpětnou účinnost,
–        nedodržení právních předpisů nezakládá zvláštní situaci ve smyslu článku 13,
–        došlo k celé řadě dovozů a pochybení se opakovalo,
–        žalobkyně se dopustila hrubé nedbalosti.
Toto
rozhodnutí Komise oznámila francouzským orgánům, které poté dopisem ze
dne 13. srpna 1994 informovaly žalobkyni o rozhodnutí a
o jeho hlavních důvodech. Razítko otištěné na tomto dopise
dokazuje, že dopis byl doručen do kanceláří žalobkyně dne 23. srpna
1994.

Řízení
Za
těchto podmínek podala žalobkyně tuto žalobu, která byla zapsána do
rejstříku v kanceláři Soudu dne 18. října 1994.
Písemná
část řízení proběhla řádným způsobem. Po vyslechnutí vyjádření
účastníků řízení byla rozhodnutím Soudu ze dne 9. března 1995 věc
přidělena prvnímu senátu, složenému ze tří soudců. Na základě zprávy
soudce zpravodaje se Soud (první senát) rozhodl zahájit ústní část
řízení bez předchozího provedení důkazních opatření. Soud nicméně přijal
určitá organizační procesní opatření. Řeči účastníků řízení
a jejich odpovědi na otázky Soudu byly vyslechnuty na jednání dne
27. září 1995. Na závěr jednání předseda prohlásil ústní část řízení za
ukončenou.

Návrhová žádání účastníků řízení
Žalobkyně navrhuje, aby Soud:
–        zrušil
rozhodnutí Komise REM 4/94 z 18. července 1994, adresované
Francouzské republice, generálnímu ředitelství cel a nepřímých
daní;
–        určil,
že žádost o vrácení cla předaná prostřednictvím francouzského
generálního ředitelství cel je v zásadě odůvodněná s tím, že
generálnímu ředitelství je vyhrazen přezkum výše cla, které má být
vráceno;
–        uložil žalované náhradu nákladů řízení.
Komise navrhuje, aby Soud:
–        žalobu zamítl;
–        uložil žalobkyni náhradu nákladů řízení.

K návrhovým žádáním směřujícím ke zrušení rozhodnutí
Na
podporu svých návrhů na zrušení rozhodnutí uvádí žalobkyně tři důvody,
vycházející jednak z porušení zásady kontradiktornosti v tom,
že neměla možnost před Komisí uplatnit své argumenty, dále
z porušení zásady legitimního očekávání v tom, že napadené
rozhodnutí popřelo očekávání, které žalobkyně legitimně nabyla na
základě informací francouzské celní správy ohledně vrácení zaplaceného
cla, a konečně z nesprávného výkladu pojmu „zvláštní situace“
ve smyslu článku 13, jelikož Komise zjevně nepřezkoumala skutečnou
situaci se zřetelem na všechny relevantní možnosti. Soud pokládá za
vhodné přezkoumat nejprve žalobní důvod vycházející z porušení
zásady kontradiktornosti.

K žalobnímu důvodu vycházejícímu z porušení zásady kontradiktornosti
Argumenty účastníků řízení
Žalobkyně
poukazuje na to, že zásada kontradiktornosti, která je nezbytná pro
dodržení práva na obhajobu – jež je uznáváno jako základní zásada práva
Společenství – je obecně použitelné pravidlo, podle něhož musí mít
příjemci rozhodnutí veřejnoprávních orgánů, která se citelně dotýkají
jejich zájmů, možnost účinně vyjádřit své stanovisko (rozsudky Soudního
dvora ze dne 23. října 1974, Transocean Marine Paint v. Komise,
17/74, Recueil, s. 1063, bod 15, a ze dne 9. listopadu
1983, Michelin v. Komise, 322/81, Recueil, s. 3461, bod 7).
Zásada kontradiktornosti se uplatňuje nejen v řízeních,
v nichž může být uložena sankce, ale i v řízeních, která
mohou mít pro podniky nepříznivé důsledky, což je projednávaný případ.
Žalobkyně
připomíná, že nemohla uplatnit své důkazy ani před odbornou skupinou,
ani před orgány Komise. V této souvislosti žalobkyně zdůrazňuje, že
porušení zásady kontradiktornosti vedlo Komisi v projednávaném
případě k nesprávnému posouzení a k použití nařízení
č. 4142/87, které v žádném případě neodpovídá skutečnému stavu
věcí. Francouzská celní správa totiž ve spise předaném Komisi
neozřejmila úlohu, kterou sama sehrála v událostech, jež
předcházely žádosti o vrácení cla. Žalobkyně tak byla zbavena
možnosti uplatnit argumenty, jež měly zásadní význam pro obhajobu jejího
případu před Komisi a odbornou skupinou.
Komise,
která uznává význam zásady kontradiktornosti, odkazuje na judikaturu
Soudního dvora, podle níž postup při přijímání rozhodnutí ve věci
vrácení cla – jež se skládá z různých etap, z nichž některé
probíhají na národní úrovni (podání žádosti podnikem, první posouzení ze
strany celní správy), některé pak na úrovni Společenství (předložení
žádosti Komisi, přezkoumání spisu výborem pro osvobození od cla,
konzultace s odbornou skupinou, rozhodnutí Komise, oznámení
rozhodnutí příslušnému členskému státu) – poskytuje zúčastněným osobám
veškeré nezbytné právní záruky [rozsudky ze dne 17. března 1983, Control
Data v. Komise, 294/81, Recueil, s. 911, ze dne
13. listopadu 1984, Van Gend & Loos v. Komise, 98/83
a 230/83, Recueil, s. 3763, a ze dne 6. července 1993, CT
Control (Rotterdam) a JCT Benelux v. Komise, C‑121/91
a C‑122/91, Recueil, s. I‑3873, bod 48].
Komise
uvádí, že v projednávaném případě byl tento postup řádně dodržen
a žalobkyně měla možnost přednést své argumenty před francouzskými
orgány, které její žádost o vrácení cla hájily před Komisí
a odbornou skupinou. Jestliže francouzské orgány neozřejmily úlohu,
kterou mohly sehrát v této věci, bylo to bezpochyby proto, že
podle jejich názoru nebylo vhodné tento bod uvádět buď proto, že nebyl
prokázán, nebo proto, že neměl dopad na přezkum merita žádosti. Ostatně
Komise po přezkoumání spisu, který jí byl předán vnitrostátními orgány,
neměla potřebu si vyžádat doplňující informace, které každopádně nemohly
změnit smysl napadeného rozhodnutí.
V odpověď
na dotaz Soudu týkající se případné relevance rozsudku Soudního dvora
ze dne 21. listopadu 1991, Technische Universität München
(C‑269/90, Recueil, s. I‑5469), se Komise domnívá, že tuto
judikaturu nelze použít na projednávaný spor. Důvody, pro které byla věc
předložena Komisi, totiž nejsou v těchto dvou případech
srovnatelné: ve věci C‑269/90 se jednalo o přesunutí technického
přezkoumání žádosti o osvobození od cla, která se týkala vědeckých
přístrojů, na nejvhodnější úroveň rozhodování, neboť vnitrostátní orgán
usoudil, že Komise je ve spolupráci s členskými státy v lepší
pozici než on sám k provedení technických srovnání
a k ověření existence rovnocenných přístrojů v rámci
Společenství; naproti tomu v projednávaném případě, který se týká
vrácení cla, bylo přenesení na vyšší úroveň pravomoci dáno směrem
rozhodnutí a jeho důsledky pro vlastní zdroje Společenství, neboť
Komise má pravomoc, pokud se jedná o rozhodnutí o případném
vrácení, zatímco členský stát si ponechává rozhodovací pravomoc, pokud
se jedná o odmítnutí vrácení. Komise znovu potvrdila, že
v každém případě upřesnění, o nichž se žalobkyně domnívala, že
byla uvedena na podporu její žádosti, nemohla změnit smysl napadeného
rozhodnutí.
V odpověď
na dotaz Soudu týkající se režimu zvláštního použití Komise nakonec
připomněla, že získání povolení je nezbytnou podmínkou pro přiznání
výhod plynoucích z tohoto režimu. Je samozřejmé, že ve stadiu
povolení, ale především pak ve stadiu celního prohlášení s návrhem
na propuštění do volného oběhu, musí být poživatel výhody schopen
identifikovat zboží jako zboží schopné splnit podmínky připuštění ke
zvláštnímu použití. Pro žalobkyni tedy bylo jediným zákonným řešením
provedení této identifikace nejpozději při celním prohlášení
s návrhem na propuštění do volného oběhu. Je však jasné, že pokud
měla žalobkyně za to, že není schopna při uvedení zboží do volného oběhu
rozčlenit výrobky na výrobky s civilním a vojenským použitím,
předběžné získání povolení zvláštního použití ztrácelo jakýkoliv
význam. Komise z toho vyvozuje, že žalobkyně nebyla za žádných
okolností schopna, i kdyby chtěla, získat povolení zvláštního
použití, a tedy ani využít výhod plynoucích z tohoto povolení.
Posouzení Soudu
Úvodem
je třeba konstatovat, že v souladu s výše popsaným právním
rámcem sestávalo správní řízení, které vedlo k přijetí sporného
rozhodnutí, z několika etap jednak na národní úrovni, kdy žalobkyně
předložila francouzským správním orgánům žádost o vrácení cla
spolu s doklady, a jednak na úrovni Společenství, kdy
francouzské správní orgány vypracovaly a předaly spis žalobkyně
Komisi, která na základě posudku odborné skupiny prohlásila požadované
vrácení cla za neodůvodněné.
V této
souvislosti Komise – s odkazem na výše uvedené rozsudky Control
Data v. Komise, Van Gend & Loos v. Komise a zejména
CT Control (Rotterdam) a JCT Benelux v. Komise – tvrdí, že
v projednávaném případě bylo právo žalobkyně být vyslechnuta
dodrženo, jelikož sporné řízení umožnilo žalobkyni přednést všechny její
argumenty před francouzskými orgány a její spis, předaný těmito
orgány, byl k dispozici jak odborné skupině, tak Komisi.
V tomto
ohledu Soud konstatuje, že právo žalobkyně být vyslechnuta
v takovém řízení, jaké je předmětem projednávaného sporu, musí být
účinně zaručeno především v rámci vztahů mezi zúčastněnou osobou
a vnitrostátními správními orgány. Nařízení č. 2454/93 totiž
upravuje pouze vztahy mezi zúčastněnou osobou a správními orgány na
jedné straně a vztahy mezi správními orgány a Komisí na
straně druhé. Přestože toto nařízení neupravuje přímé vztahy mezi
službami Komise a zúčastněnou osobou, nevyplývá z něj nutně,
že by se Komise měla ve všech případech, kdy má rozhodnout
o žádostech o vrácení, spokojit s údaji, které jí
předložily vnitrostátní správní orgány. V tomto ohledu je třeba
připomenout, že čl. 905 odst. 2 nařízení č. 2454/93 stanoví,
že Komise může požádat dotyčný členský stát o poskytnutí
doplňujících informací. V důsledku toho je namístě přezkoumat, zda
v projednávaném případě Komise měla požádat o poskytnutí
těchto informací, aby bylo zaručeno právo žalobkyně být vyslechnuta,
a to prostřednictvím dodatečných vysvětlení poskytnutých nejprve
žalobkyní francouzským orgánům a poté předaných Komisi.
V této
souvislosti je třeba zdůraznit, že projednávaná věc se podstatně liší,
pokud jde o skutkové okolnosti, od věcí uvedených v bodech 24
a 29 výše. Žalobkyně se totiž v projednávaném případě dovolává
neúplnosti spisu, který vypracovaly a Komisi předložily
francouzské orgány, zatímco ve třech výše uvedených věcech nebyla
vznesena žádná výtka tohoto druhu. Ve věci CT Control (Rotterdam)
a JCT Benelux v. Komise žalobkyně dokonce uznaly, že veškeré
argumenty, které by mohly uplatnit, byly uvedeny v jejich žádosti,
a že neexistuje žádná nová skutečnost, kterou nemohly začlenit do
své argumentace (bod 49 rozsudku). V projednávaném případě naopak
žalobkyně, v odpověď na organizační procesní opatření přijatá
Soudem, prohlásila, že se nepodílela na vypracování spisu, že neměla
možnost do spisu před předáním nahlédnout a že do něj skutečně
nikdy nenahlédla.
Kromě
toho je třeba připomenout, že v rozsudku vydaném ve výše uvedené
věci Technische Universität München, týkajícím se přiznání osvobození
dovozu vědeckého přístroje od cla, Soudní dvůr uvedl, že vzhledem
k tomu, že se jedná o správní řízení týkající se komplexních
technických posouzení, Komise disponuje posuzovací pravomocí,
a zdůraznil, že v souvislosti s takovouto posuzovací
pravomocí nabývá dodržování záruk přiznaných právním řádem Společenství
ve správních řízeních zásadního významu, a že mezi tyto záruky
náleží zejména právo zúčastněné osoby sdělit svůj názor (body 13
a 14). Vzhledem k tomu, že relevantní právní úprava
Společenství nedává dovozci možnost, aby se vyjádřil před Komisí,
přestože jeho informace o vlastnostech dovezeného vědeckého
přístroje a o jeho plánovaném využití by mohly být velmi užitečné,
Soudní dvůr rozhodl, že právo být vyslechnut v takovém řízení
vyžaduje, aby bylo zúčastněné osobě umožněno, a to
i v průběhu řízení, jež probíhá před Komisí, zaujmout
stanovisko a účinně vyjádřit svůj názor na relevanci skutkových
okolností, jakož i případně na dokumenty, k nimž orgán
Společenství přihlíží (body 23 až 25).
Je
třeba přezkoumat, zda výše uvedené úvahy Soudního dvora mohou být
relevantní i v rámci řízení na základě článku 13, které
proběhlo v projednávaném případě. V tomto ohledu Komise
namítla, a jistě správně, že pokud rozhoduje o vrácení či
nevrácení cla, neprovádí žádné „komplexní technické posouzení“. Soud se
však domnívá, že právo zúčastněné osoby být vyslechnuta před Komisí
vyplývá nikoliv ze samotné obzvláště technické povahy spisu, nýbrž
z posuzovací pravomoci, kterou Komise v této oblasti
disponuje.
Soud
přitom konstatuje, že Komise disponuje v řadě ohledů určitým
prostorem pro uvážení, pokud jde o použití článku 13, který Soudní
dvůr kvalifikoval jako „obecné ustanovení o ekvitě“ (rozsudek ze
dne 15. prosince 1983, Schoellershammer v. Komise, 283/82,
Recueil, s. 4219, bod 7). Toto ustanovení se jednak týká
„zvláštních situací“, což nutně předpokládá, že Komise zohlední
a zváží mezi řadou skutkových a právních skutečností ty, které
mohou být relevantní pro její konečné rozhodnutí. Krom toho je
povinností Komise prověřit, zda zúčastněná osoba nese zodpovědnost nejen
za nedbalost, ale za „hrubou“ nedbalost. Konečně pak, ještě před
přijetím rozhodnutí, je Komise povinna v souladu s článkem 907
nařízení č. 2454/93 věc zkonzultovat s odbornou skupinou, což
znamená, že Komise se může rozhodnout, zda se bude řídit názorem této
skupiny, či nikoliv. S ohledem na veškeré tyto skutečnosti je Soud
toho názoru, že v rámci řízení na základě článku 13 Komise
disponuje posuzovací pravomocí přinejmenším rovnocennou pravomoci, jakou
jí Soudní dvůr přiznal ve výše uvedeném rozsudku Technische Universität
München. Z toho vyplývá, že v řízeních, jejichž předmětem je
vrácení cla, musí být zaručeno dodržení práva být vyslechnut.
Co
se týče projednávaného případu, je namístě konstatovat, že spis, který
francouzské orgány předaly Komisi, obsahuje dopis zaslaný žalobkyní dne
12. července 1993 celní správě, v němž poukazuje na obtíže
spojené se zřízením svého celního skladu a na „potvrzení“
případného vrácení cla uhrazeného v letech 1990 až 1992. Avšak
korespondence, která proběhla mezi žalobkyní a francouzskou celní
správou o těchto dvou bodech, není ve spise zařazena. Zdá se tedy,
že Komise přijala napadené rozhodnutí na základě neúplného spisu.
Je
třeba dodat, že francouzské orgány navrhly ve svém spise přiznání
nároku na vrácení cla, přičemž zdůrazňují, že žalobkyni nelze vytknout
„žádnou nedbalost“. Jelikož Komise měla v úmyslu odchýlit se od
tohoto stanoviska a zamítnout žádost o vrácení z důvodu,
že žalobkyně byla odpovědná dokonce za „hrubou nedbalost“ – přívlastek
„hrubá“ byl výslovně doplněn výše uvedeným nařízením č. 3069/86 ze
dne 7. října 1986 – bylo její povinností nechat žalobkyni vyslechnout
francouzskými orgány. Takovéto rozhodnutí o stupni nedbalosti totiž
vyžadovalo komplexní právní posouzení, které bylo možno provést pouze
na základě veškerých relevantních skutkových informací, včetně
rozhodnutí a prohlášení vnitrostátních orgánů vůči žalobkyni. Soud
se domnívá, že v takovéto situaci, kdy Komise uplatnila vůči
žalobkyni závažnou výtku „hrubé nedbalosti“, bylo dodržení práva
žalobkyně být vyslechnuta vnitrostátními orgány ještě nezbytnější než ve
výše uvedené věci Technische Universität München, v níž Soudní
dvůr trval na tom, aby byl dovozce vyslechnut v průběhu řízení před
Komisí, ačkoliv bylo zpochybněno pouze objektivní technické posouzení
vědeckého přístroje.
Krom
toho okolnost, zdůrazněná Komisí, že dokonce i francouzský člen
odborné skupiny, se kterou byla věc konzultována před přijetím
napadeného rozhodnutí, se vyslovil proti vrácení cla, není relevantní.
Nebylo totiž prokázáno a dokonce ani tvrzeno, že by tento člen
skupiny byl informován o všech okolnostech projednávaného případu.
Z toho
vyplývá, že napadené rozhodnutí bylo přijato ve správním řízení, při
němž bylo porušeno právo žalobkyně být vyslechnuta.
Vzhledem
k tomu, že Komise uplatňuje, že ani přihlédnutí k doplňujícím
skutečnostem, které žalobkyně předložila Soudu, by nemohlo ovlivnit
napadené rozhodnutí, je namístě uvést, že tuto argumentaci, kterou se
Komise zřejmě snaží popřít relevanci výše uvedené procesní vady, nelze
přijmout. Soud totiž nemůže nahrazovat příslušný správní orgán ani
předjímat výsledek, ke kterému tento správní orgán dospěje v rámci
nového správního řízení na základě spisu doplněného francouzskými orgány
a žalobkyní. Krom toho odborná skupina, s níž je Komise
povinna před přijetím rozhodnutí věc zkonzultovat podle článku 907
nařízení č. 2454/93, se ještě s takto doplněným spisem
neseznámila, a nemohla se tedy vyjádřit s plnou znalostí věci.
Ze
všech výše uvedených skutečností vyplývá, že žalobní důvod vycházející
z porušení zásady kontradiktornosti musí být přijat.
V důsledku toho musí být napadené rozhodnutí zrušeno, aniž by bylo
třeba vyjadřovat se k ostatním žalobním důvodům uplatňovaným
žalobkyní.

K návrhovým žádáním směřujícím k určení, že žádost o vrácení cla je odůvodněná
V odpověď
na dotaz Soudu žalobkyně upřesnila, že trvá na svém návrhu na určení
i v případě, že bude rozhodnuto o zrušení napadeného
rozhodnutí. V tomto ohledu žalobkyně zdůraznila, že zakládá svoji
žádost o vrácení cla na legitimním očekávání, které u ní
vyvolala tvrzení francouzských orgánů ohledně vrácení uhrazeného cla.
Tato právní věc, která se vymyká běžnému postupu, jak jej stanoví článek
905 a následující nařízení č. 2454/93, spadá sama do soudní
pravomoci Soudu a umožňuje mu vydat, ve vztahu k žalobkyni,
přímo vykonatelné rozhodnutí ohledně požadovaného vrácení cla.
V tomto
ohledu je třeba pouze připomenout, že podle ustálené judikatury
soud Společenství nemůže v rámci žaloby na neplatnost podané podle
článku 173 Smlouvy o ES nařídit orgánu Společenství, aby přijal
opatření vyplývající z rozsudku prohlašujícího rozhodnutí za
neplatné, aniž by zasáhl do pravomoci správního orgánu (viz např.
usnesení Soudu ze dne 27. května 1994, J v. Komise, T‑5/94,
Recueil, s. II‑391, bod 17, a rozsudek Soudu ze dne
8. listopadu 1990, Barbi v. Komise, T‑73/89, Recueil,
s. II‑619, bod 38). Článek 176 Smlouvy o ES, podle něhož je
orgán, jehož akt byl prohlášen za neplatný, povinen přijmout nezbytná
opatření, je totiž limitujícím ustanovením v této oblasti. Je třeba
dodat, že v každém případě musí Komise v projednávaném
případě znovu zahájit správní řízení, takže by bylo předčasné, aby se
Soud vyjadřoval k žalobnímu důvodu, vycházejícímu z porušení
zásady legitimního očekávání.
Z toho
vyplývá, že návrhové žádání směřující k určení toho, že žádost
o vrácení cla je odůvodněná, musí být prohlášeno za nepřípustné.

K nákladům řízení
Podle
čl. 87 odst. 2 prvního pododstavce jednacího řádu se účastníku
řízení, který neměl úspěch ve věci, uloží náhrada nákladů řízení, pokud
to účastník řízení, který měl ve věci úspěch, požadoval. Vzhledem
k tomu, že Komise neměla ve věci úspěch, je namístě jí uložit
náhradu nákladů řízení.
Z těchto důvodů
SOUD (první senát)
rozhodl takto:
1)
Rozhodnutí
Komise REM 4/94 ze dne 18. července 1994 adresované Francouzské
republice, generálnímu ředitelství cel a nepřímých daní, se
zrušuje.
2)
Ve zbývající části se žaloba zamítá.
3)
Komisi se ukládá náhrada nákladů řízení.
Kirschner
Kalogeropoulos
Tiili
Takto vyhlášeno na veřejném zasedání v Lucemburku dne 9. listopadu 1995.
Vedoucí soudní kanceláře

Zastupující předseda
H. Jung

H. Kirschner
*
Jednací jazyk: francouzština.