CELEX: 62008CJ0423
Fördragsbrott
Egna medel
Förfaranden för uppbörd av import- eller exporttull
Åsidosättande av frister för kreditering av egna medel
För sen betalning av egna medel som avser dessa tullar

Europeiska gemenskapernas kommission har yrkat att domstolen ska fastställa att Republiken Italien har underlåtit att uppfylla
sina skyldigheter enligt artiklarna 2, 6 och 9–11 i rådets förordning (EEG, Euratom) nr 1552/89 av den 29 maj 1989 om genomförande
av beslut 88/376/EEG, Euratom om systemet för gemenskapernas egna medel (EGT L 155, s. 1; svensk specialutgåva, område 1,
volym 4, s. 41), artiklarna 2, 6 och 9–11 i rådets förordning (EG, Euratom) nr 1150/2000 av den 22 maj 2000 om genomförande
av beslut 94/728/EG, Euratom om systemet för gemenskapernas egna medel (EGT L 130, s. 1) samt enligt artikel 220 i rådets
förordning (EEG) nr 2913/92 av den 12 oktober 1992 om inrättandet av en tullkodex för gemenskapen (EGT L 302, s. 1; svensk
specialutgåva, område 2, volym 16, s. 4) (nedan kallad tullkodexen), genom att åsidosätta fristerna för kreditering av gemenskapens
egna medel vid uppbörd i efterhand samt betala dessa medel för sent.

Unionslagstiftningen

Besluten 94/728/EG, Euratom och 2000/597/EG, Euratom
För den tidsperiod som avser omständigheterna i det aktuella målet har två beslut om systemet för gemenskapernas egna medel
varit tillämpliga, först rådets beslut 94/728/EG, Euratom av den 31 oktober 1994 (EGT L 293, s. 9; svensk specialutgåva, område
1, volym 3, s. 192) och därefter rådets beslut 2000/597/EG, Euratom av den 29 september 2000 (EGT L 253, s. 42).
Inkomster från bland annat ”tullar enligt Gemensamma tulltaxan och andra avgifter som fastställts eller kommer att fastställas
av gemenskapernas institutioner för handel med tredje land” ska enligt artikel 2.1 i vardera beslut utgöra egna medel som
redovisas i Europeiska unionens budget.
I artikel 8.1 i de ovannämnda besluten föreskrivs att gemenskapernas egna medel enligt artikel 2.1 a och b ska uppbäras av
medlemsstaterna enligt deras respektive nationella lagar och andra författningar, vilka vid behov ska anpassas för att uppfylla
gemenskapsbestämmelsernas krav, och att medlemsstaterna ska ställa medlen till kommissionens förfogande.

Förordningarna nr 1552/89 och nr 1150/2000
I artikel 2 i rådets förordning nr 1552/89, i dess lydelse enligt rådets förordning (Euratom, EG) nr 1355/96 av den 8 juli 1996
(EGT L 175, s. 3), som trädde i kraft den 14 juli 1996, föreskrivs följande:
”1.      Vid tillämpningen av denna förordning skall gemenskapens anspråk på egna medel enligt artikel 2.1 a och b i beslut 88/376/EEG,
Euratom anses fastställda så snart som villkoren i tullföreskrifterna uppfyllts i fråga om bokföring av anspråksbeloppet och
underrättelse till den betalningsskyldige om beloppet.
1 a. Fastställandet enligt punkt 1 skall anses ha skett dagen för bokföring enligt tullföreskrifterna.
…
2.      Punkt 1 skall tillämpas när en underrättelse måste rättas.”
Förordning nr 1552/89 upphävdes genom artikel 22 första stycket i förordning nr 1150/2000, som trädde i kraft den 31 maj 2000.
Artikel 2.1 och 2.2 första stycket har i huvudsak identisk lydelse som den citerade artikeln i föregående punkt.
I artikel 6.2 i förordning nr 1552/89, nu artikel 6.3 a och b i förordning nr 1150/2000, föreskrivs att de anspråk som fastställs
enligt artikel 2 ska bokföras senast den första arbetsdagen efter den nittonde dagen i den andra månad som följer efter den
månad under vilken anspråket fastställs. Fastställda anspråk som inte är bokförda på grund av att de inte har uppburits och
ingen säkerhet har ställts, ska anges i särskilda räkenskaper. Medlemsstaterna får använda detta förfarande när det har rests
invändningar mot fastställda anspråk för vilka säkerhet har ställts och dessa anspråk kan komma att förändras när tvisten
har lösts.
I artikel 8 i förordning nr 1552/89, vars innehåll har upprepats i artikel 8 i förordning nr 1150/2000 föreskrivs följande:
”De rättelser som genomförs enligt artikel 2.2 skall läggas till eller dras av från den totala summan av fastställda anspråk.
De skall redovisas enligt artikel 6.2 a och b och i de rapporter som avses i artikel 6.3 för den period som omfattar den dag
då dessa rättelser görs.”
Rättelser avseende fall av bedrägeri och oegentligheter som redan anmälts till kommissionen skall redovisas särskilt.”
Artikel 9.1 i såväl förordning nr 1552/89 som förordning nr 1150/2000 har följande lydelse:
”I enlighet med förfarandet i artikel 10 skall varje medlemsstat kreditera egna medel på det konto som för detta syfte i kommissionens
namn öppnats i medlemsstatens finansförvaltning eller hos ett organ utsett av medlemsstaten.
Detta konto skall vara avgiftsfritt.”
I artikel 10.1 i förordning nr 1552/89, vars lydelse har upprepats i artikel 10.1 i förordning nr 1150/2000, anges följande:
”Efter avdrag på 10 % som kostnader för uppbörd enligt artikel 2.3 i beslut 88/376/EEG, Euratom skall de egna medel som avses
i artikel 2.1 a och b i det beslutet krediteras senast den första arbetsdagen efter den nittonde dagen i den andra månad som
följer efter den månad under vilken anspråket fastställdes enligt artikel 2 i denna förordning.”
I artikel 11 i förordning nr 1552/89 respektive nr 1150/2000 föreskrivs följande:
”En försening av en kreditering på det konto som avses i artikel 9.1 medför att den berörda medlemsstaten skall betala ränta
till den räntesats som på förfallodagen är tillämplig på medlemsstatens penningmarknad för kortfristig finansiering, ökad
med två procentenheter. Denna räntesats skall ökas med 0,25 procentenheter för varje månad som krediteringen försenas. Den
ökade räntesatsen skall tillämpas på hela förseningsperioden.”

Tullkodexen
I artikel 220.1 i tullkodexen föreskrivs följande:
”Om ett tullbelopp som härrör från en tullskuld inte har bokförts enligt artiklarna 218 och 219 eller har bokförts med ett
lägre belopp än det belopp som skulden lagligen uppgår till, skall det belopp som skall utkrävas eller återstår att kräva
bokföras inom två dagar efter det att myndigheterna blivit medvetna om situationen och har möjlighet att beräkna vad beloppet
lagligen uppgår till samt fastställa vem som är gäldenär (bokföring i efterhand). Denna tidsfrist kan förlängas enligt artikel 219.”
Artikel 221.1 i tullkodexen har vidare följande lydelse:
”Gäldenären skall på lämpligt sätt underrättas om tullbeloppet så snart detta bokförts.”

Den nationella lagstiftningen
I artikel 11, med rubriken ”Granskning av tullkontorens kontroll, åligganden och befogenheter”, i lagstiftningsdekret nr 374
av den 8 november 1990, om omorganisering av tullmyndigheter samt översyn av kontroll- och fastställandeförfaranden för genomförande
av rådets direktiv 79/695/EEG av den 24 juli 1979 och kommissionens direktiv 82/57/EEG av den 17 december 1981, om harmonisering
av förfaranden för varors övergång till fri omsättning, samt rådets direktiv 81/177/EEG av den 24 februari 1981 och kommissionens
direktiv 82/347/EEG av den 23 april 1982, om harmonisering av förfaranden vid export av gemenskapsvaror (ordinarie tillägg
till GURI nr 291 av den 14 december 1990), föreskrivs följande i 11.1 och 11.5–8:
”1.      Tullkontoret kan granska ett fastställt anspråk även om aktören fritt kan förfoga över de varor som detta avser eller om varorna
redan förts ut ur tullområdet. Granskningen kan göras på kontorets eget initiativ eller när den berörda aktören har ansökt
om den, under förutsättning att denna ansökan gjorts inom tre år från dagen då anspråket fastställdes.
…
5.      Om det genom denna granskning, som gjorts på eget initiativ eller till följd av en ansökan från en aktör, framkommer oegentligheter,
luckor eller felaktigheter vad beträffar de omständigheter som har legat till grund för det fastställda anspråket, ska tullkontoret
utföra en motsvarande rättelse och underrätta den berörda aktören genom särskilt meddelande. För det fall rättelsen gjorts
till följd av en granskning som skett på tullkontorets eget initiativ måste underrättelsen ske inom tre år från dagen då anspråket
fastställdes.
6.      Aktörens ansökan om granskning anses ha avslagits om ett meddelande om rättelse inte görs inom nittio dagar från det att ansökan
ingetts. Avslaget, som kan vara tyst eller uttryckligt, kan överklagas inom en frist på trettio dagar till departementsdirektören
vars beslut i frågan inte kan överklagas.
7.      Rättelsen kan bestridas av aktören inom trettio dagar från dagen då meddelandet delgavs. Vid bestridande ska ett protokoll
upprättas för eventuellt inledande av ett administrativt förfarande för tvistelösning enligt artikel 66 och följande artiklar
i den konsoliderade version av lagbestämmelser om tullar som har antagits genom presidentdekret nr 43 av den 23 januari 1973.
8.      När rättelsen slutligt har fastställts ska tullkontoret driva in de ytterligare belopp som aktören är skyldig eller på eget
initiativ inleda ett förfarande för återbetalning av överskjutande belopp. Rättelsen av fastställda anspråk ska i förekommande
fall innehålla invändningar mot oriktiga deklarationer eller allvarligare överträdelser som eventuellt har konstaterats.”
I de fall en husrannsakan är nödvändig för att genomföra granskningen av det fastställda anspråket, föreskrivs i lag nr 212/2000
av den 27 juli 2000 om skattebetalarens rättigheter (GURI nr 177 av den 31 juli 2000) att, utöver ett löpande protokoll som
förs över vidtagna åtgärder, ett protokoll över åtgärdernas avslutande måste upprättas efter husrannsakan, av de tjänstemän
som varit ansvariga för densamma. Den betalningsskyldige ska erhålla en kopia av detta protokoll, och en annan kopia ska sändas
till den ansvariga personen vid det behöriga tullkontoret som granskar protokollet och eventuella yttranden eller inlagor
som den betalningsskyldige ingett enligt artikel 12.7 i denna lag. Denna tjänsteman beslutar självständigt om att avskriva
förfarandet eller utfärdar meddelandet om fastställelse.
I artikel 12, med rubriken ”Den skattskyldiges rättigheter vid en skattekontroll”, i lag nr 212/2000, föreskrivs i detta hänseende
följande i 12.7:
”I enligheten med principen om samarbete mellan den skattskyldige och myndigheten medges den skattskyldige efter offentliggörandet
av protokollet över åtgärdernas avslutande en frist på sextio dagar för att inge yttranden eller framställa begäranden som
utvärderas av skattemyndigheten. Meddelandet om fastställelse kan inte utfärdas före utgången av denna frist förutom i särskilt
brådskande och motiverade fall.”

Det administrativa förfarandet
Kommissionens tjänstemän upptäckte, i samband med en kontroll av gemenskapens egna medel som genomfördes i Italien den 6–10 november och
täckte perioden från den 1 januari 1998 till dagen för kontrollen, oegentligheter i förfarandet för att fastställa gemenskapernas
egna medel som kunde leda till förseningar när dessa medel ställdes till gemenskapernas förfogande, vilket strider mot artiklarna 2,
6 och 9–11 i förordningarna nr 1552/1989 och nr 1150/2000.
Efter en skriftväxling med de italienska myndigheterna konstaterade kommissionen att den betalningsskyldige enligt det italienska
administrativa förfarandet för kontroll i efterhand ska delges ett protokoll avseende kontrollåtgärdernas avslutande och medges
en frist på sextio dagar för att framställa yttranden eller begära kompletterande upplysningar. Det är endast efter utgången
av denna frist som den betalningsskyldige delges tullskulden genom ett meddelande om fastställelse.
Kommissionen ansåg att Republiken Italiens tillämpning av ett sådant förfarande stred mot de relevanta gemenskapsrättsliga
bestämmelserna eftersom det ledde till att tillhandahållandet av de egna medlen försenades. Fristen för bokföring av de egna
medlen enligt artikel 220 i tullkodexen borde börja löpa den dag protokollet avseende åtgärderna delgavs.
De italienska myndigheterna vidhöll huvudsakligen att protokollet avseende åtgärdernas avslutande inte utgjorde ett slutligt
beslut utan endast en förberedande rättsakt som saknar självständigt rättsligt värde. Det fanns dessutom inget lagligt stöd
för kommissionens argument i tullkodexen, eftersom bokföringen och underrättelsen till gäldenären är åtgärder som följer antagandet
av ett slutligt beslut.
Kommissionen beslutade till följd av skriftväxlingen att, enligt artikel 226 EG, genom skrivelse av den 13 juli 2005 tillställa
Republiken Italien en formell underrättelse, vari denna medlemsstat anmodades att inkomma med yttrande inom två månader från
dagen då skrivelsen mottogs.
I skrivelse av den 12 september 2005 besvarade den italienska regeringen anmodan genom att i huvudsak upprepa de omständigheter
som tidigare hade anförts.
Kommissionen uppmärksammade, genom skrivelse av den 28 juni 2006, de italienska myndigheterna på domstolens dom av den 23 februari 2006
i mål C‑546/03, kommissionen mot Spanien, och anmodade dem att uttrycka sin åsikt angående detta avgörande före den 1 september 2006.
Då kommissionen inte informerades om Republiken Italiens ställningstagande i detta avseende, beslutade den att enligt artikel 226 EG
avge ett motiverat yttrande, med stöd av artiklarna 2, 6 och 9–11 i förordningarna nr 1552/1989 och 1150/2000 samt artikel 220
i tullkodexen, som delgavs den 15 december 2006, i vilket den italienska regeringen anmodades att vidta nödvändiga åtgärder
för att efterkomma det motiverade yttrandet inom två månader från delgivningen av detsamma.
Den italienska regeringen förklarade i skrivelse av den 12 februari 2007 att den vidhöll sin ståndpunkt.
Eftersom kommissionen ansåg att Republiken Italien inte hade vidtagit några åtgärder för att komma till rätta med det påstådda
fördragsbrottet, väckte den förevarande talan vid domstolen.
Genom beslut av domstolens ordförande av den 12 mars 2009, tilläts Republiken Finland att intervenera till stöd för Republiken
Italien.

Talan

Parternas argument
Kommissionen klandrar i huvudsak de italienska myndigheterna för att systematiskt ställa gemenskapernas egna medel till förfogande
för sent, till följd av att dessa myndigheter tillämpar ett administrativt förfarande enligt vilket de egna medlen fastställs
först efter att den betalningsskyldige medgetts en frist för att ta del av protokollet avseende åtgärderna och för att framställa
yttranden. Kommissionen har således yrkat att domstolen ska fastställa att Republiken Italien har underlåtit att uppfylla
sina skyldigheter enligt artiklarna 2, 6 och 9–11 i förordningarna nr 1552/1989 och nr 1150/2000 samt artikel 220 i tullkodexen.
Enligt kommissionen är villkoren för att fastställa gemenskapens anspråk på egna medel uppfyllda så fort de nationella myndigheterna
har delgett den betalningsskyldige protokollet avseende åtgärdernas avslutande, som är en handling där både gäldenärens namn
och det tullbelopp som ska utkrävas framgår.
Republiken Italien har gjort gällande att möjligheten som medges den betalningsskyldige att yttra sig innan meddelandet om
fastställelse utfärdas utgör en tillämpning av de grundläggande principerna om rätten till försvar och om god förvaltningssed.
En sådan lagstiftning, som för övrigt ingår i medlemsstaternas processuella autonomi, kan inte anses strida mot tullkodexen.
Den italienska regeringen har även, med stöd av den finska regeringen, anfört att de villkor som anges i artikel 220.1 i tullkodexen
inte är uppfyllda vid tidpunkten då den betalningsskyldige delges protokollet. Vid denna tidpunkt är nämligen endast gäldenärens
identitet fastställd. Varken förekomsten av oegentligheter eller det tullbelopp som skulden avseende import- eller exporttull
lagligen uppgår till är däremot definitivt fastställt. Även om innehållet i protokollet för kontrollen inte regleras genom
de omtvistade rättsliga bestämmelserna, har den italienska regeringen i sin svarsinlaga och duplik samt under den muntliga
förhandlingen emellertid medgett att det i princip vid denna tidpunkt är möjligt att fastställa skuldbeloppet och att detta
för övrigt ofta görs i praktiken.
Den finska regeringen anser med hänsyn till de rättsliga följderna av bokföringen av tullskulden att det är lämpligt att anta
ett slutligt administrativt beslut, såsom framgår av artikel 220.1 i tullkodexen och, särskilt, genom uttrycket ”blivit medvetna”
som förekommer i denna artikel.
Enligt artikel 2.3 i förordning nr 1150/2000, jämförd med punkt 1 i samma artikel, medges tullmyndigheterna möjligheten att
underrätta den betalningsskyldige om provisoriska beräkningar innan ett slutligt beslut antas.
Mot bakgrund av de skillnader som föreligger mellan de nationella förfarandena anser den finska regeringen vidare att domen
i det ovannämnda målet kommissionen mot Spanien inte kan vara vägledande för att avgöra huruvida olika nationella system är
förenliga med unionsrätten.
Till skillnad från den spanska lagstiftningen som var i fråga i det ovannämnda målet kommissionen mot Spanien, definierar
de omstridda bestämmelserna i förevarande fall inte innehållet i protokollet avseende åtgärderna och föreskriver inte någon
skyldighet att underrätta aktören om beloppet på tullskulden. Denna underrättelse följer endast av administrativ praxis.
Medan förslaget om likvidation enligt den spanska lagstiftningen automatiskt blir definitivt efter trettio dagar om den betalningsskyldige
accepterar det och myndigheten inte gör någon rättelse, krävs det däremot enligt den omstridda italienska lagstiftningen under
alla omständigheter att ett slutligt beslut utfärdas genom ett meddelande om fastställelse.

Domstolens bedömning
Vad beträffar det påstådda fördragsbrottet erinrar domstolen om att det i artikel 2.1 i förordningarna nr 1552/89 och nr 1150/2000
anges att medlemsstaterna ska fastställa anspråk på egna medel ”så snart som villkoren i tullföreskrifterna uppfyllts i fråga
om bokföring av anspråksbeloppet och underrättelse till den betalningsskyldige om beloppet”.
Det följer vidare av artikel 220.1 i tullkodexen att villkoren för att i efterhand bokföra tullbeloppet som ska utkrävas eller
återstår att kräva är uppfyllda så snart myndigheterna blivit medvetna om situationen och har möjlighet att beräkna vad beloppet
lagligen uppgår till samt fastställa vem som är gäldenär (domen i det ovannämnda målet kommissionen mot Spanien, punkt 27).
Medlemsstaterna är enligt fast rättspraxis skyldiga att fastställa gemenskapernas egna medel. Artikel 2.1 i förordningarna
nr 1552/89 och nr 1150/2000 ska nämligen tolkas så, att medlemsstaterna inte får avstå från att fastställa fordringarna –
inte ens om de bestrider desamma – vid äventyr av att gemenskapernas ekonomiska balans rubbas, om än endast tillfälligt, av
en medlemsstats agerande (se dom av den 16 maj 1991 i mål C‑96/89, kommissionen mot Nederländerna, REG 1991, s. I‑2461, punkt 37,
av den 15 juni 2000 i mål C‑348/97, kommissionen mot Tyskland, REG 2000, s. I‑4429, punkt 64, av den 15 november 2005 i mål C‑392/02,
kommissionen mot Danmark, REG 2005, s. I‑9811, punkt 60, och domen i det ovannämnda målet kommissionen mot Spanien, punkt 28).
Medlemsstaterna är skyldiga att fastställa gemenskapernas anspråk på egna medel så snart tullmyndigheterna har tillgång till
nödvändiga fakta och följaktligen kan beräkna det tullbelopp som följer av en tullskuld samt kan fastställa gäldenären (se
domarna i de ovannämnda målen kommissionen mot Danmark, punkt 59, och kommissionen mot Spanien, punkt 29).
Domstolen slår i detta sammanhang fast att tullmyndigheterna vid tidpunkten när de underrättar den betalningsskyldige om en
administrativ rättsakt, oavsett vilken benämning denna akt har, varigenom konstateras att betalning av tullskulder helt eller
delvis har uteblivit och där det utestående tullbeloppet anges, har möjlighet att beräkna vad beloppet lagligen uppgår till
samt fastställa vem som är gäldenär.
Bokföringen i efterhand av tullbeloppet som ska utkrävas eller återstår att kräva ska med tillämpning av artikel 220.1 i tullkodexen
följaktligen i princip ske inom två dagar efter det att den betalningsskyldige har delgetts protokollet som uppfyller de villkor
som anges i punkten ovan (domen i det ovannämnda målet kommissionen mot Spanien, punkt 32).
Den italienska regeringen och den finska regeringen har såväl i sina svarsinlagor som under den muntliga förhandlingen gjort
gällande att underrättelsen om protokollet avseende åtgärdernas avslutande möjliggör för den betalningsskyldige att yttra
sig innan ett beslut antas som går denne emot och bidrar därför till att säkerställa rätten till försvar. Tillämpningen av
ett sådant förfarande kan således inte innebära ett åsidosättande av medlemsstaternas skyldigheter enligt förordningarna nr 1552/89
och nr 1150/2000 samt tullkodexen.
Såsom domstolen redan har slagit fast i dom av den 18 december 2008 i mål C‑349/07, Sopropé ( REG 2008, s. I‑10369), punkt 36,
utgör iakttagandet av rätten till försvar en allmän gemenskapsrättslig princip som är tillämplig så snart myndigheterna avser
att gentemot en person vidta en åtgärd som går denne emot.
Även om principen om iakttagande av rätten till försvar kan tillämpas avseende kontakterna mellan en betalningsskyldig och
en medlemsstat under ett förfarande för uppbörd i efterhand, kan denna princip, avseende kontakterna mellan medlemsstaterna
och gemenskaperna, emellertid inte få till följd att en medlemsstat tillåts frångå sin skyldighet att inom de frister som
föreskrivs i gemenskapslagstiftningen fastställa gemenskapernas anspråk på egna medel (domen i det ovannämnda målet kommissionen
mot Spanien, punkt 33).
Det ska för övrigt erinras om att bokföringen av och underrättelsen om tullanspråk som ska betalas samt krediteringen av egna
medel för övrigt inte hindrar gäldenären från att, med tillämpning av artikel 243 och följande artiklar i tullkodexen, bestrida
skyldigheten som ålagts honom genom att åberopa de argument som står till hans förfogande.
De nationella myndigheterna har dessutom möjlighet att redovisa egna medel som det har rests invändningar mot och som kan
komma att förändras när tvisten har lösts i särskilda räkenskaper enligt artiklarna 6.2 i förordning nr 1152/89 och 6.3 i
förordning nr 1150/2000.
För det fall de nationella myndigheterna redan har upptagit de fastställda anspråken i räkenskaperna innan dessa har bestritts,
har dessa myndigheter enligt artiklarna 2 och 8 i förordningarna nr 1552/89 och nr 1150/2000 möjlighet att genomföra rättelser
av underrättelserna och med anledning av rättelserna dra av detta belopp från den totala summan av fastställda anspråk ifall
bestridandena visar sig vara välgrundade.
Vad beträffar dröjsmålsränta följer det av fast rättspraxis att det finns ett oupplösligt samband mellan skyldigheten att
fastställa gemenskapernas egna medel, skyldigheten att inom föreskrivna tidsfrister kreditera dessa medel på kommissionens
konto och slutligen skyldigheten att betala dröjsmålsränta. Denna sistnämnda skyldighet föreligger vidare oavsett skälet till
att inbetalningen av egna medel på kommissionens konto har skett för sent (se, bland annat, dom av den 21 september 1989 i
mål 68/88, kommissionen mot Grekland, REG 1989, s. 2965, punkt 17, svensk specialutgåva, volym 10, s. 153, av den 12 juni 2003
i mål C‑363/00, kommissionen mot Italien, REG 2003, s. I‑5767, punkterna 43 och 44, samt av den 22 januari 2009 i mål C‑150/07,
kommissionen mot Portugal, punkt 62).
Enligt artikel 11 i förordningarna nr 1552/89 och nr 1150/2000 medför varje försening av en kreditering såsom avses i artikel 9.1
i samma förordningar att den berörda medlemsstaten ska betala dröjsmålsränta under hela förseningsperioden (se domen i det
ovannämnda målet kommissionen mot Nederländerna, punkt 91, och dom av den 19 mars 2009 i mål C‑275/07, kommissionen mot Italien,
REG 2009, s. I‑2005, punkt 66).
Domstolen bedömer följaktligen att Republiken Italien har underlåtit att uppfylla sina skyldigheter enligt artiklarna 2, 6
och 9–11 i förordningarna nr 1552/89 och nr 1150/2000 samt artikel 220 i tullkodexen, genom att åsidosätta fristerna för kreditering
av gemenskapens egna medel vid uppbörd i efterhand samt betala dessa medel för sent.

Rättegångskostnader
Enligt artikel 69.2 i rättegångsreglerna ska tappande part förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna, om detta har yrkats.
Kommissionen har yrkat att Republiken Italien ska förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna. Eftersom Republiken Italien
har tappat målet, ska kommissionens yrkande bifallas.
Enligt artikel 69.4 första stycket i rättegångsreglerna ska Republiken Finland, som har intervenerat i målet, bära sina rättegångskostnader
Mot denna bakgrund beslutar domstolen (fjärde avdelningen) följande:
1)
Republiken Italien har underlåtit att uppfylla sina skyldigheter enligt artiklarna 2, 6 och 9–11 i rådets förordning (EEG,
Euratom) nr 1552/89 av den 29 maj 1989 om genomförande av beslut 88/376/EEG, Euratom om systemet för gemenskapernas egna medel,
enligt samma artiklar i rådets förordning (EG, Euratom) nr 1150/2000 av den 22 maj 2000 om genomförande av beslut 94/728/EG,
Euratom om systemet för gemenskapernas egna medel samt enligt artikel 220 i rådets förordning (EEG) nr 2913/92 av den 12 oktober 1992
om inrättandet av en tullkodex för gemenskapen, genom att åsidosätta fristerna för kreditering av gemenskapens egna medel
vid uppbörd i efterhand samt betala dessa medel för sent.
2)
Republiken Italien ska ersätta rättegångskostnaderna.
3)
Republiken Finland skall bära sin rättegångskostnad.
Underskrifter
*
Rättegångsspråk: italienska.