CELEX: 62001CJ0491
Návrh na začatie prejudiciálneho konania High Court of Justice (England & Wales), Queen's Bench Division (Administrative Court)
Spojené kráľovstvo

Uznesením zo 6. decembra 2001, doručeným Súdnemu dvoru 19. decembra 2001, High Court of Justice (England & Wales), Queen´s
Bench Division (Administrative Court), položil v súlade s článkom 234 ES dve prejudiciálne otázky o platnosti a o výklade
smernice Európskeho parlamentu a Rady 2001/37/ES z 5. júna 2001 o aproximácii zákonov, iných právnych predpisov a správnych
opatrení členských štátov týkajúcich sa výroby, prezentácie a predaja tabakových výrobkov (Ú. v. ES L 194, s. 26; Mim. vyd.
15/006, s. 147, ďalej len „smernica“).
Tieto otázky vyplynuli v rámci konania o žiadosti podanej 3. septembra 2001 British American Tobacco (Investments) Ltd a Imperial
Tobacco Ltd o povolenie podať návrh na preskúmanie zákonnosti („judicial review“) „zámeru a/alebo povinnosti“ vlády Spojeného
kráľovstva prebrať smernicu.

Právny rámec

Smernica 89/622/EHS
Smernica Rady 89/622/EHS z 13. novembra 1989 o aproximácii zákonov, iných právnych predpisov a správnych opatrení členských
štátov týkajúcich sa označovania tabakových výrobkov a o zákaze niektorých druhov tabaku na ústne použitie [
neoficiálny preklad
] (Ú. v. ES L 359, s. 1), zmenená a doplnená smernicou Rady 92/41/EHS z 15. mája 1992 (Ú. v. ES L 158, s. 30, ďalej len „smernica
89/622“), prijatá na základe článku 100a Zmluvy ES (zmenený, teraz článok 95 ES), okrem iného upravila všeobecnú výstrahu,
ktorá musí byť umiestnená na jednotlivých baleniach všetkých tabakových výrobkov, spolu s dodatočnými výstrahami určenými
výslovne pre cigarety a od roku 1992 bola táto požiadavka rozšírená na dodatočné výstrahy pre ostatné tabakové výrobky.

Smernica 90/239/EHS
Smernica Rady 90/239/EHS zo 17. mája 1990 o aproximácii zákonov, iných právnych predpisov a správnych opatrení členských štátov
týkajúcich sa maximálneho obsahu dechtu v cigaretách [
neoficiálny preklad
] (Ú. v. ES L 137, s. 36), prijatá na základe článku 100a Zmluvy, určila maximálne hodnoty obsahu dechtu v cigaretách uvádzaných
na trh v členských štátoch na 15 mg na cigaretu s účinnosťou od 31. decembra 1992 a na 12 mg s účinnosťou od 31. decembra
1997.

Smernica
Smernica bola prijatá na základe článkov 95 ES a 133 ES s cieľom zmeniť smernice 89/622 a 90/239 úpravou a doplnením ich ustanovení.
Podľa odôvodnení č. 2 a 3 smernice ešte stále existujú podstatné rozdiely medzi zákonmi, inými právnymi predpismi a správnymi
opatreniami členských štátov, týkajúcimi sa výroby, uvádzania a predaja tabakových výrobkov, ktoré prekážajú fungovaniu vnútorného
trhu, a tieto bariéry je potrebné odstrániť aproximáciou pravidiel, ktoré sa vzťahujú na túto oblasť.
Podľa odôvodnenia č. 4 smernice:
„v súlade s článkom 95 ods. 3 zmluvy by sa za základ mala brať vysoká úroveň ochrany, pokiaľ ide o zdravie, bezpečnosť, ochranu
životného prostredia a ochranu spotrebiteľov, pričom sa budú zohľadňovať najmä všetky nové informácie založené na vedeckých
faktoch; v tejto súvislosti by sa vzhľadom na zvlášť škodlivé účinky tabaku mala uprednostniť ochrana zdravia.“
Odôvodnenie č. 5 smernice spresňuje:
„Smernicou 90/239/EHS boli ustanovené maximálne hodnoty obsahu dechtu v cigaretách predávaných v členských štátoch s účinnosťou
od 31. decembra 1992. Karcinogénna povaha dechtu spôsobuje, že je potrebné ďalej znižovať hodnoty obsahu dechtu v cigaretách.“
Odôvodnenie č. 7 smernice znie takto:
„Niekoľko členských štátov oznámilo, že ak sa pre cigarety neprijmú opatrenia ustanovujúce maximálny obsah oxidu uhoľnatého
na úrovni spoločenstva, prijmú takéto opatrenia na národnej úrovni. Je pravdepodobné, že rozdiely v pravidlách týkajúcich
sa oxidu uhoľnatého vytvoria bariéry v obchode a budú prekážať hladkému fungovaniu vnútorného trhu…“
Podľa odôvodnenia č. 9 smernice:
„Existujú rozdiely medzi zákonmi, inými právnymi predpismi a správnymi opatreniami členských štátov týkajúcimi sa obmedzenia
maximálneho obsahu nikotínu v cigaretách. Tieto rozdiely sú môžu vytvárať bariéry v obchode a prekážať hladkému fungovaniu
vnútorného trhu…“
Podľa odôvodnenia č. 11 smernice:
„Táto smernica bude mať dôsledky aj pre tabakové výrobky, ktoré sa vyvážajú z Európskeho spoločenstva. Režim vývozu je súčasťou
spoločnej obchodnej politiky. Zdravotné požiadavky tvoria podľa článku 152 ods. 1 zmluvy a prípadového práva Súdneho dvora
Európskych spoločenstiev súčasť ostatných politík spoločenstva. Mali by byť prijaté pravidlá, ktoré zabezpečia, že sa nebudú
porušovať ustanovenia vnútorného trhu.“
Odôvodnenie č. 19 smernice znie:
„Uvádzanie výstražných štítkov a hodnôt obsahu látok je v členských štátoch naďalej rôzne. V dôsledku toho môžu byť spotrebitelia
v niektorých členských štátoch lepšie informovaní o rizikách používania tabakových výrobkov. Takéto rozdiely sú neprijateľné
a môžu vytvárať bariéru v obchode a prekážať fungovaniu vnútorného trhu s tabakovými výrobkami a preto by mali byť odstránené.
Preto je potrebné posilniť a vyjasniť existujúce právne predpisy na zabezpečenie vysokej úrovne ochrany zdravia.“
Podľa odôvodnenia č. 27 smernice:
„Používanie určitých textov na obaloch tabakových výrobkov, ako je ‚nízky obsah dechtu‘, ‚ľahké‘, ‚ultra ľahké‘, ‚mierne‘,
názvov, obrázkov, obrazných alebo iných znakov môže spotrebiteľa zviesť k domnienke, že tieto výrobky sú menej škodlivé a spôsobiť
zmeny v spotrebe. Nielen množstvo určitých látok obsiahnutých vo výrobku pred spotrebou, ale aj fajčiarske správanie a návyk
určuje množstvo vdýchnutých látok. Táto skutočnosť nie je vyjadrená v používaní týchto výrazov a tak môžu byť porušené požiadavky
na označovanie stanovené v tejto smernici. Kvôli zabezpečeniu riadneho fungovania vnútorného trhu a za predpokladu vypracovania
navrhnutých medzinárodných pravidiel by mal byť na úrovni spoločenstva zabezpečený zákaz používania týchto výrazov, pričom
by mal byť poskytnutý dostatočne dlhý čas na zavedenie tohto pravidla.“
Podľa článku 1 smernice s nadpisom „Cieľ“:
„Cieľom tejto smernice je aproximovať zákony, iné právne predpisy a správne opatrenia členských štátov týkajúce sa maximálneho
obsahu dechtu, nikotínu a oxidu uhoľnatého v cigaretách a výstrah súvisiacich so zdravím a ostatných informácií uvádzaných
na jednotkových baleniach tabakových výrobkov spolu s určitými opatreniami vzťahujúcimi sa na zložky a popisy tabakových výrobkov,
pričom základom je vysoká úroveň ochrany zdravia.“
Článok 3 ods. 1 a 2 smernice stanovuje:
„1.      Od 1. januára 1994 nesmú cigarety uvedené do voľného obehu, predávané a vyrábané v členských štátoch obsahovať viac než:
–        10 mg dechtu na cigaretu,
–        1 mg nikotínu na cigaretu,
–        10 mg oxidu uhoľnatého na cigaretu.
2.      Na základe výnimky z dátumu uvedeného v odseku 1, pokiaľ ide o cigarety vyrobené v rámci Európskeho spoločenstva, ale vyvážané
zo spoločenstva, môžu členské štáty uplatniť horné hranice obsahu, stanovené v tomto článku, od 1. januára 2005, ale takto
môžu postupovať za každých okolností najneskôr do 1. januára 2007.“
Podľa článku 4 ods. 1 smernice sa hodnoty obsahu dechtu, nikotínu a oxidu uhoľnatého v cigaretách skúšajú podľa noriem ISO
4387 pre decht, ISO 10315 pre nikotín a ISO 8454 pre oxid uhoľnatý. Odsek 3 tohto článku povoľuje členským štátom žiadať od
výrobcov alebo dovozcov tabaku, aby vykonávali všetky ostatné skúšky, ktoré môžu ustanoviť príslušné vnútroštátne orgány na
hodnotenie obsahu iných látok, ktoré produkujú ich tabakové výrobky, a na hodnotenie účinkov týchto iných látok na zdravie.
Podľa odseku 4 uvedeného článku sa výsledky skúšok predkladajú príslušným vnútroštátnym orgánom, ktoré zabezpečia uverejnenie
a informovanie spotrebiteľov a podľa odseku 5 sú tieto výsledky predkladané Komisii, ktorá ich zohľadní pri vypracovaní správy
uvedenej v článku 11 smernice.
Článok 5 smernice určuje požiadavky na označovanie, ktoré okrem iného zahŕňajú povinnosť uviesť na balení výrobkov tak, aby
boli pokryté určité percentá povrchu balenia, hodnoty obsahu dechtu, nikotínu a oxidu uhoľnatého v cigaretách, ako aj výstrahy
o škodlivých účinkoch tabakových výrobkov na zdravie s výnimkou tabaku určeného na vnútorné použitie a ostatných bezdymových
tabakových výrobkov. Konkrétne článok 5 ods. 6 písm. e) smernice stanovuje, že znenia výstrah a údajov o obsahu musia byť
vytlačené v úradnom jazyku alebo jazykoch toho členského štátu, v ktorom sa výrobok uvádza na trh.
Podľa článku 6 smernice sú členské štáty povinné požiadať výrobcov a dovozcov tabakových výrobkov, aby im predložili zoznam
všetkých zložiek a ich množstiev používaných pri výrobe týchto tabakových výrobkov a to podľa značky a typu. Členské štáty
musia zabezpečovať akýmikoľvek vhodnými prostriedkami šírenie týchto informácií na účely informovania spotrebiteľov a poskytovať
ich raz ročne Komisii.
Podľa článku 7 smernice s nadpisom „Označovanie výrobkov“:
„s účinnosťou od 30. septembra 2003 a bez toho, aby bol dotknutý článok 5 ods. 1, sa na obaloch tabakových výrobkov nesmú
používať texty, názvy, obchodné známky a obrazové alebo iné znaky naznačujúce, že konkrétny tabakový výrobok je menej škodlivý
ako ostatné výrobky.“
Podľa článku 12 smernice sa Komisia vyzýva, aby na základe informácií poskytnutých podľa článku 6 a s ohľadom na správne fungovanie
vnútorného trhu najneskôr do 31. decembra 2004 predložila návrh spoločného zoznamu povolených zložiek do tabakových výrobkov,
v ktorom zohľadní okrem iného ich návykovosť.
Podľa článku 13 smernice:
„1.      Členské štáty nemôžu kvôli úvahám týkajúcim sa obmedzenia obsahu dechtu, nikotínu alebo oxidu uhoľnatého v cigaretách, zdravotných
výstrah a iných údajov alebo iných požiadaviek tejto smernice, zakázať alebo obmedziť dovoz, predaj alebo spotrebu tabakových
výrobkov, ktoré vyhovujú tejto smernici, okrem opatrení prijatých na účely overovania údajov poskytovaných podľa článku 4.
2.      Táto smernica neovplyvňuje právo členských štátov dodržiavať alebo zavádzať v súlade so zmluvou prísnejšie pravidlá týkajúce
sa výroby, dovozu, predaja a spotreby tabakových výrobkov, ktoré považujú za potrebné kvôli ochrane zdravia obyvateľstva,
pokiaľ týmito pravidlami nie sú dotknuté pravidlá ustanovené v tejto smernici.
3.      Dovtedy, kým nebude vypracovaný spoločný zoznam zložiek uvedený v článku 12, môžu členské štáty najmä ustanoviť zákaz používania
zložiek, ktorých účinok zosilňuje návykové vlastnosti tabakových výrobkov.“
Podľa článku 14 ods. 1 prvého pododseku smernice členské štáty uvedú do účinnosti zákony, iné právne predpisy a správne opatrenia
potrebné na dosiahnutie súladu s touto smernicou najneskôr do 30. septembra 2002 a bezodkladne o tom informujú Komisiu.
Článok 15 prvý odsek smernice ruší smernice 89/622 a 90/239.

Spor vo veci samej a prejudiciálne otázky
Žalobcovia vo veci samej sú výrobcami tabakových výrobkov so sídlom v Spojenom kráľovstve. Na vnútroštátny súd podali žiadosť
o povolenie podať návrh na preskúmanie zákonnosti („judicial review“) „zámeru a/alebo povinnosti“ vlády Spojeného kráľovstva
prebrať smernicu a uviedli sedem dôvodov jej neplatnosti.
High Court of Justice (Anglicko a Wales), Queen’s Bench Division (Administrative Court) udelil toto povolenie a rozhodol o prerušení
konania a položil Súdnemu dvoru nasledujúce prejudiciálne otázky:
„1.      Je smernica 2001/37/ES čiastočne alebo ako celok neplatná z dôvodu:
a)      nevhodnosti článku 95 ES a/alebo článku 133 ES ako právneho základu;
b)      použitia článkov 95 ES a 133 ES ako dvojitého právneho základu;
c)      porušenia zásady proporcionality;
d)      porušenia článku 295 ES, základného práva vlastniť majetok a/alebo článku 20 dohody TRIPs;
e)      porušenia článku 253 ES a/alebo povinnosti odôvodnenia;
f)      porušenia zásady subsidiarity;
g)      zneužitia právomoci?
2.      V prípade negatívnej odpovede na prvú otázku, uplatňuje sa článok 7 smernice Parlamentu a Rady 2001/37/ES len na tabakové
výrobky uvádzané na trh v Európskom spoločenstve alebo sa vzťahuje aj na tabakové výrobky balené v Európskom spoločenstve
a určené na vývoz do tretích krajín?“
Uznesením z 26. februára 2002 High Court povolil Japan Tobacco Inc. a JT International SA (spolu ďalej len „Japan Tobacco“)
vstúpiť do konania vo veci samej ako vedľajším účastníkom, aby im umožnil predložiť Súdnemu dvoru písomné pripomienky týkajúce
sa platnosti článku 7 smernice.
Japan Tobacco Inc. je majiteľom ochrannej známky a JT International SA je držiteľom výlučnej licencie na ochrannú známku Mild
Seven, ktorá je značkou cigariet. Japan Tobacco tvrdí, že článok 7 smernice, pokiaľ má byť vykladaný tak, že sa vzťahuje na
zavedené ochranné známky, mu môže zabrániť v požívaní alebo využívaní duševného vlastníctva ochrannej známky Mild Seven v rámci
Spoločenstva, čo spôsobí závažnú ujmu hodnote značky na celom svete, ak toto ustanovenie nadobudne účinnosť.

O prípustnosti návrhu na začatie prejudiciálneho konania

Pripomienky predložené Súdnemu dvoru
Francúzska vláda a Komisia tvrdia, že návrh na začatie prejudiciálneho konania je neprípustný.
Podľa ich názoru je návrh neprípustný po prvé preto, lebo rozhodnutie o podaní návrhu na začatie prejudiciálneho konania bolo
prijaté pred 30. septembrom 2002, teda predo dňom, keď uplynula lehota stanovená na prebratie smernice, a po druhé preto,
lebo v čase, keď bolo vydané uznesenie o podaní návrhu na začatie prejudiciálneho konania, nebola ešte prijatá vnútroštátna
právna úprava, ktorou by sa preberala smernica v Spojenom kráľovstve. Podľa francúzskej vlády a Komisie by v takejto situácii
bolo v rozpore s charakterom smerníc a systémom súdneho prieskumu zákonnosti aktov Spoločenstva, ak by otázky týkajúce sa
platnosti a výkladu smernice mohli byť právoplatne predložené Súdnemu dvoru.
Francúzska vláda a Komisia v tejto súvislosti konštatujú, že Súdny dvor rozhodol, že jednotlivci sa môžu pred vnútroštátnymi
súdmi odvolávať na smernicu až po uplynutí lehoty stanovenej na jej prebratie do vnútroštátneho práva, a že jej ustanovenia
nemôžu pred týmto dátumom zakladať pre jednotlivcov práva, ktoré sú vnútroštátne súdy povinné chrániť (rozsudok z 3. marca
1994, Vaneetveld, C‑316/93, Zb. s. I‑763, body 16 a 19).
Okrem toho tvrdia, že ak by sa jednotlivcovi umožnilo napadnúť pred vnútroštátnym súdom platnosť smernice pred uplynutím lehoty
stanovenej na jej prebratie a keď neboli prijaté žiadne opatrenia na jej prebratie do vnútroštátneho práva, mohlo by to vytvoriť
prostriedok pre obchádzanie článku 230 ES, čo by bolo v rozpore so systémom opravných prostriedkov zavedeným Zmluvou.

Posúdenie Súdnym dvorom
Podľa článku 234 ES má Súdny dvor právomoc rozhodovať v prejudiciálnom konaní o platnosti a výklade aktov inštitúcií Spoločenstva
bez ohľadu na to, či sú tieto akty priamo uplatniteľné (pozri v tomto zmysle rozsudky z 20. mája 1976, Mazzalai, 111/75, Zb.
s. 657, bod 7, a z 10. júla 1997, Maso a i., C‑373/95, Zb. s. I‑4051, bod 28).
Smernica teda predstavuje akt upravený článkom 234 ES, aj keď lehota na jej prebratie ešte neuplynula, a otázky, ktoré sa
jej týkajú, môžu byť právoplatne predložené Súdnemu dvoru za predpokladu, že návrh na začatie prejudiciálneho konania spĺňa
aj podmienky prípustnosti stanovené v judikatúre Súdneho dvora.
V tomto ohľade treba pripomenúť, že ak je otázka platnosti opatrenia prijatého inštitúciami Spoločenstva vznesená pred vnútroštátnym
súdom, je na tomto súde, aby rozhodol, či je rozhodnutie o tejto veci potrebné na vydanie rozsudku, a teda, či by mal požiadať
Súdny dvor o rozhodnutie o tejto otázke. Preto, pokiaľ sa otázky vnútroštátneho súdu týkajú platnosti ustanovenia práva Spoločenstva,
Súdny dvor je v zásade povinný rozhodnúť (rozsudok z 11. novembra 1997, Eurotunnel a i., C‑408/95, Zb. s. I‑6315, bod 19).
Súdny dvor však usúdil, že nemôže vydať rozhodnutie o prejudiciálnej otázke predloženej vnútroštátnym súdom, pokiaľ je okrem
iného zjavné, že výklad alebo posúdenie platnosti právneho predpisu Spoločenstva, ktoré vnútroštátny súd navrhol, nijako nesúvisí
so skutočným stavom alebo predmetom sporu pred vnútroštátnym súdom, alebo pokiaľ má problém hypotetickú povahu (pozri v tomto
zmysle najmä rozsudok z 13. júna 2002, Sea Land Service a Nedlloyd Lijnen, C‑430/99 a C‑431/99, Zb. s. I‑5235, bod 46).
Pokiaľ ide najprv o skutočný stav sporu pred vnútroštátnym súdom, treba zdôrazniť, že z návrhu na začatie prejudiciálneho
konania vyplýva, že podľa povolenia, ktorý im na tento účel udelil High Court, môžu žalobcovia vo veci samej podať návrh na
súdny prieskum zákonnosti „zámeru a/alebo povinnosti“ vlády Spojeného kráľovstva prebrať smernicu, aj keď v čase podania tohto
návrhu ešte neuplynula lehota stanovená na jej prebratie a táto vláda neprijala žiadne vnútroštátne opatrenia na účely prebratia.
Okrem toho existuje určitá nezhoda medzi žalobcami a Secretary of State for Health, pokiaľ ide o dôvodnosť vyššie spomenutého
návrhu.
Pokiaľ ide ďalej o relevantnosť položených otázok pre vyriešenie sporu pred vnútroštátnym súdom, treba v prvom rade zdôrazniť,
že prípadná neplatnosť smernice by skutočne ovplyvnila výsledok sporu. Žalobcovia vo veci samej totiž tvrdia, že prebratie
smernice vládou Spojeného kráľovstva prostredníctvom „nariadení“ prijatých na základe článku 2 ods. 2 European Communities
Act 1972 (zákona o Európskych spoločenstvách z roku 1972) je podmienené tým, že smernica by mala byť platná, takže jej neplatnosť
by zabránila jej prebratiu prostredníctvom „nariadení“ podľa tejto právnej úpravy. V druhom rade je dôležité konštatovať,
že výklad ustanovení smernice môže takisto ovplyvniť výsledok sporu vo veci samej.
Nie je teda zjavné, že posúdenie platnosti smernice alebo jej výklad, o ktoré požiadal vnútroštátny súd, nemá žiadny vzťah
ku stavu alebo predmetu sporu vo veci samej, alebo je výlučne hypotetickou otázkou.
Pokiaľ ide o tvrdenie, že uznanie prípustnosti návrhu na začatie konania pred vnútroštátnym súdom, ktorého predmetom je posúdenie
platnosti v situácii, o akú ide vo veci samej, by sa mohlo rovnať obchádzaniu ustanovenia článku 230 ES, je potrebné zdôrazniť,
že v komplexnom systéme opravných prostriedkov a konaní zavedenom Zmluvou s cieľom zabezpečiť preskúmanie zákonnosti aktov
inštitúcií, kde fyzické alebo právnické osoby nemôžu z dôvodu podmienok prípustnosti ustanovených v článku 230 ods. 4 ES priamo
napadnúť opatrenia Spoločenstva so všeobecnou platnosťou, môžu sa v závislosti od prípadu buď nepriamo dovolávať neplatnosti
takýchto aktov pred súdom Spoločenstva podľa článku 241 ES, alebo tak môžu urobiť pred vnútroštátnymi súdmi a požiadať ich,
keďže tieto súdy samotné nemajú právomoc vyhlásiť tieto akty za neplatné, aby podali v tejto súvislosti návrh na začatie prejudiciálneho
konania na Súdny dvor (rozsudok z 25. júla 2002, Unión de Pequeños Agricultores/Rada, C‑50/00 P, Zb. s. I‑6677, bod 40).
Možnosť jednotlivcov dovolávať sa pred vnútroštátnymi súdmi neplatnosti aktu Spoločenstva so všeobecnou platnosťou nie je
podmienená tým, že uvedený akt bol už predmetom preberacích opatrení prijatých podľa vnútroštátneho práva. V tomto smere stačí,
ak sa vnútroštátnemu súdu navrhne prejednanie existujúceho sporu, v ktorom je otázka platnosti takého aktu vznesená nepriamo.
Táto podmienka je pritom v prípade sporu pred vnútroštátnym súdom riadne splnená, ako vyplýva z bodov 36 a 37 tohto rozsudku.
Zo všetkých vyššie uvedených úvah vyplýva, že otázky položené vnútroštátnym súdom sú prípustné.

O prvej otázke

O prvej otázke písm. a)
Prvou otázkou písm. a) sa vnútroštátny súd pýta, či je smernica čiastočne alebo ako celok neplatná z dôvodu, že článok 95
ES a/alebo článok 133 ES pre ňu neposkytujú vhodný právny základ.
Pripomienky predložené Súdnemu dvoru
Žalobcovia vo veci samej tvrdia, že podľa článku 152 ods. 4 písm. c) ES nemá Spoločenstvo právomoc harmonizovať vnútroštátne
predpisy v oblasti verejného zdravia ako také a má právomoc prijať harmonizačné opatrenie podľa článku 95 ES len za podmienky,
že predmetom tohto opatrenia je skutočne zlepšenie podmienok pre vytvorenie a fungovanie vnútorného trhu a že skutočne prispieva
k odstraňovaniu prekážok voľného pohybu tovarov a slobody poskytovať služby alebo k odstráneniu narušení hospodárskej súťaže
(pozri v tomto zmysle rozsudok z 5. októbra 2000, Nemecko/Parlament a Rada, C‑376/98, Zb. s. I‑8419, predovšetkým body 84
a 95, ďalej len „rozsudok o reklame na tabak“). Pritom podľa nich zámerom smernice nie je, v rozpore s tvrdeniami uvedenými
v jej odôvodneniach, zaistiť voľný pohyb tabakových výrobkov, ale skôr zabezpečiť ochranu verejného zdravia.
Žalobcovia vo veci samej rovnako tvrdia, že vzhľadom na to, že smernica 90/239 zaviedla úplne harmonizovaný režim vzťahujúci
sa na obsah dechtu v cigaretách, nemôže jestvovať žiadna ďalšia právna úprava sledujúca ciele, ktoré sa týkajú sa dosiahnutia
vnútorného trhu, aby obmedzila už skôr určené hodnoty obsahu dechtu. Ak by sa aj pripustilo, že zákonodarca Spoločenstva má
právomoc prijať novú právnu úpravu z dôvodov zdravia v oblasti, ktorú už harmonizoval z dôvodov týkajúcich sa vnútorného trhu,
taká právna úprava sa aspoň musí zakladať na novom vývoji založenom na vedeckých skutočnostiach.
Okrem toho, podľa žalobcov vo veci samej nemôže ani článok 133 ES predstavovať vhodný právny základ pre smernicu, keďže cieľom
jej článku 3, pokiaľ ide o ustanovenie požiadaviek týkajúcich sa výroby cigariet v rámci Spoločenstva, nie je zavedenie spoločnej
obchodnej politiky vo vzťahu k vývoznému režimu pre tieto výrobky, keďže spomínané požiadavky na výrobu sa netýkajú špecificky
medzinárodného obchodu, ale rovnako ovplyvňujú aj obchod vnútri Spoločenstva.
Podľa Japan Tobacco nemôže článok 7 smernice nájsť právny základ v článku 95 ES alebo článku 133 ES hlavne preto, lebo neexistuje
žiadny dôkaz, že sa mohli objaviť prekážky obchodu alebo narušenia hospodárskej súťaže, ak by nebol uvedený článok 7 prijatý.
Nemecká vláda zdôrazňuje, že v článku 3 ods. 1 smernice nie je vyjadrený len zákaz predaja cigariet, ktoré nespĺňajú maximálne
hodnoty obsahu určené týmto ustanovením, ale takisto zákaz ich výroby. Článok 3 ods. 2 stanovuje odlišné pravidlá v závislosti
od toho, či sa tieto výrobky vyrábajú na účely ich predaja v rámci Spoločenstva alebo na vývoz do tretích krajín. Podľa tejto
vlády má zákaz výroby obsiahnutý v článku 3 ods. 2 smernice vo vzťahu k tretím krajinám povahu zákazu vývozu.
Navyše podľa nemeckej vlády je predovšetkým z poslednej vety odôvodnenia č. 11 smernice zrejmé, že tento zákaz vývozu cigariet,
ktoré nespĺňajú požiadavky smernice týkajúce sa obsahu dechtu, nikotínu a oxidu uhoľnatého do tretích krajín, má za cieľ zabrániť
ich predaju v rámci Spoločenstva po nelegálnom spätnom dovoze, čím by sa porušili ustanovenia týkajúce sa vnútorného trhu.
Podľa tejto vlády nemôže zákaz predmetného vývozu skutočne prispieť k hladkému fungovaniu vnútorného trhu, keďže podľa jej
informácií sú cigarety, ktoré sú nelegálne dovážané do Spoločenstva, v každom prípade takmer výlučne vyrábané v tretích krajinách
a nie v Spoločenstve.
Nemecká vláda ďalej uvádza, že nelegálny dovoz cigariet spôsobuje predovšetkým úniky na cle a daniach z tabakových výrobkov
a musí sa proti nemu bojovať pomocou účinnejších kontrol na hraniciach Spoločenstva.
Podľa nemeckej vlády nemôže ani článok 133 ES predstavovať vhodný právny základ pre predmetný zákaz vývozu, keďže oblasť uplatnenia
tohto ustanovenia je obmedzená na opatrenia zamerané v prvom rade na ovplyvňovanie objemu obchodu alebo obchodných spojení
s tretími krajinami, čo nie je tento prípad, keďže účelom zákazu vývozu je len zabrániť nelegálnemu spätnému dovozu cigariet
do Spoločenstva s cieľom ochraňovať zdravie občanov Spoločenstva.
Grécka vláda tvrdí, že vzhľadom na to, že články 3 a 7 smernice sa uplatňujú na výrobky, ktoré sa síce vyrábajú alebo balia
v Spoločenstve, ale sú určené na spotrebu mimo Spoločenstva, ich účelom nie je uľahčiť pohyb tabakových výrobkov v rámci vnútorného
trhu alebo zabrániť obchádzaniu príslušných predpisov v rámci Spoločenstva, takže sa nemôžu zakladať na článku 95 ES.
Okrem toho podľa gréckej vlády nemôže ani článok 133 ES poskytnúť vhodný právny základ pre sporné ustanovenia smernice, keďže
tieto ustanovenia majú nepriaznivý vplyv na vývoz výrobkov Spoločenstva do tretích krajín.
Luxemburská vláda tvrdí, po prvé, že pokiaľ ide o výrobky umiestňované na trh mimo Spoločenstva, smernica sa nemôže zakladať
na článku 95 ES ani na článku 133 ES, a po druhé a všeobecnejšie, že jej skutočným cieľom je jednoducho ochrana verejného
zdravia, teda oblasti, pre ktorú článok 152 ES vylučuje harmonizáciu ustanovení zákonov a iných právnych predpisov členských
štátov.
Luxemburská vláda osobitne konštatuje, že uplatnenie článku 3 smernice na tabakové výrobky určené na vývoz do tretích krajín
sa zakladá na myšlienke, že výrobky, ktoré nespĺňajú ustanovenia smernice, by mohli byť nezákonne spätne dovezené do Spoločenstva.
Podľa tejto vlády to je len číra hypotéza, ktorá je v rozpore so skutočnosťou. Väčšina cigariet, ktoré sú nezákonne dovezené
do Spoločenstva, sa vyrába v tretích krajinách. Navyše sa opatrenie, ktoré sa netýka špecificky medzinárodného obchodu a ktoré
v rovnakej, ak nie vo väčšej miere ovplyvňuje vnútorný trh, nemôže zakladať na článku 133 ES.
Vláda Spojeného kráľovstva, belgická, francúzska, írska, talianska, holandská a švédska vláda, ako aj Parlament, Rada a Komisia
tvrdia, že články 95 ES a 133 ES sú vhodným právnym základom pre smernicu. Pokiaľ ide o použitie článku 95 ES, poukazujú najmä
na to, že zámerom smernice je zlepšiť podmienky pre fungovanie vnútorného trhu v oblasti tabakových výrobkov, a že v súlade
s článkom 95 ods. 3 ES je zámerom smernice dosiahnuť v rámci harmonizácie, ktorá sa má na jej základe uskutočniť, cieľ vysokej
úrovne ochrany verejného zdravia. Pokiaľ ide o použitie článku 133 ES ako druhého právneho základu pre smernicu, Parlament
a Rada predovšetkým tvrdia, že toto použitie je odôvodnené skutočnosťou, že článok 3 smernice, z ktorého vyplýva, že cigarety,
ktoré nespĺňajú podmienky tohto ustanovenia, sa nesmú vyrábať v Spoločenstve na vývoz do tretích krajín, sleduje súčasne cieľ
ochrany vnútorného trhu pred spätnými dovozmi cigariet, ktoré nespĺňajú tieto podmienky, do Spoločenstva a cieľ úpravy vývozov
do tretích krajín, ktorý je spojený s uskutočňovaním spoločnej obchodnej politiky.
Fínska vláda tvrdí, že článok 95 ES je vhodným právnym základom pre smernicu, zatiaľ čo použitie článku 133 ES ako druhého
právneho základu nie je potrebné. Táto vláda v tejto súvislosti uvádza, že základným cieľom smernice je aproximácia vnútroštátnych
predpisov s cieľom vytvoriť vnútorný trh v oblasti tabakových výrobkov. Ochrana verejného zdravia a úprava obchodu s tretími
krajinami sú v porovnaní s jej hlavným cieľom len podružnými cieľmi.
Posúdenie Súdnym dvorom
V predmetnom prípade treba posúdiť, či článok 95 ES predstavuje vhodný právny základ pre smernicu, a v prípade kladnej odpovede
určiť, či je použitie článku 133 ES ako druhého právneho základu v predmetnom prípade potrebné alebo možné.
V tomto ohľade je na úvod potrebné pripomenúť judikatúru týkajúcu sa článku 100a ods. 1 Zmluvy ES (teraz článok 95 ods. 1
ES).
Najprv treba konštatovať, že z bodov 83, 84 a 95 rozsudku o reklame na tabak vyplýva, že opatrenia uvedené v tomto ustanovení
sú určené na zlepšenie podmienok vytvorenia a fungovania vnútorného trhu a musia skutočne plniť takýto účel prispievaním k odstráneniu
prekážok voľného pohybu tovarov alebo slobodnému poskytovaniu služieb alebo aj k odstráneniu narušení hospodárskej súťaže.
Takisto treba pripomenúť, že z uvedenej judikatúry vyplýva, že hoci je použitie článku 95 ES ako právneho základu možné s cieľom
predchádzať vzniku budúcich prekážok obchodu vyplývajúcich z rozdielneho vývoja vnútroštátnych právnych úprav, vznik takýchto
prekážok musí byť pravdepodobný a cieľom predmetného opatrenia musí byť ich zamedzenie (pozri v tomto zmysle rozsudok z 13. júla
1995, Španielsko/Rada, C‑350/92, Zb. s. I‑1985, bod 35, ako aj rozsudky o reklame na tabak, bod 86, a z 9. októbra 2001, Holandsko/Parlament
a Rada, C‑377/98, Zb. s. I‑7079, bod 15).
Napokon za predpokladu, že sú splnené podmienky pre použitie článku 95 ES ako právneho základu, zákonodarcovi Spoločenstva
nemožno brániť v tom, aby sa opieral o tento právny základ vzhľadom na to, že ochrana verejného zdravia je rozhodujúcim činiteľom
pri rozhodovaní (pozri v tomto zmysle bod 88rozsudku o reklame na tabak). Navyše článok 152 ods. 1 prvý pododsek ES stanovuje,
že pri stanovení a uskutočňovaní všetkých politík a činností Spoločenstva sa zabezpečí vysoká úroveň ochrany ľudského zdravia,
a článok 95 ods. 3 ES výslovne požaduje, aby sa pri dosahovaní harmonizácie zaručila vysoká úroveň ochrany zdravia ľudí.
Vo svetle týchto zásad je potrebné zistiť, či v prípade predmetnej smernice boli splnené podmienky pre použitie článku 95
ES ako právneho základu.
Na úvod je potrebné vziať do úvahy nasledujúce okolnosti. Po prvé, ako uviedol aj generálny advokát v bode 61 svojich návrhov,
trh s tabakovými výrobkami, a zvlášť s cigaretami v Spoločenstve je trhom, na ktorom obchod medzi členskými štátmi tvorí pomerne
veľkú časť. Po druhé, vnútroštátne predpisy týkajúce sa podmienok, ktoré musia spĺňať výrobky, predovšetkým tie, ktoré sa
týkajú ich popisu, zloženia a označovania môžu samy osebe predstavovať prekážky voľného pohybu tovarov v prípade, že chýba
harmonizácia na úrovni Spoločenstva (pozri v tomto zmysle rozsudok z 24. novembra 1993, Keck a Mithouard, C‑267/91 a C‑268/91,
Zb. s. I‑6097, bod 15).
Pritom je potrebné konštatovať, že bez ohľadu na už prijaté harmonizačné opatrenia Spoločenstva, akými sú smernica 89/622,
ktorá sa týka označovania tabakových výrobkov, a smernica 90/239, ktorá sa týka maximálneho obsahu dechtu v cigaretách, rozdiely
medzi zákonmi, inými právnymi predpismi a správnymi opatreniami členských štátov týkajúcimi sa výroby, prezentácie a predaja
tabakových výrobkov, ktoré vytvárajú prekážky obchodu, už vznikli alebo mohli pravdepodobne vzniknúť v čase prijatia predmetnej
smernice.
Na jednej strane totiž niektoré ustanovenia obsiahnuté v už skôr prijatých harmonizačných opatreniach Spoločenstva stanovovali
len minimálne podmienky, pričom ponechávali členským štátom určitý stupeň voľnej úvahy pri ich úprave (pozri v tomto ohľade
rozsudky z 22. júna 1993, Philip Morris Belgium a i., C‑222/91, Zb. s. I‑3469, body 11 a 17, ako aj Gallaher a i., C‑11/92,
Zb. s. I‑3545, body 14 a 20). Na druhej strane, smernice 89/622 a 90/239 upravujú len niektoré aspekty podmienok pre výrobu,
prezentáciu a predaj tabakových výrobkov, pričom členské štáty môžu prijať vnútroštátne predpisy vo vzťahu k tým otázkam,
ktoré nie sú upravené spomínanými smernicami.
V tejto súvislosti so zreteľom na to, že verejnosť si stále viac uvedomuje zdravotné nebezpečenstvá, ktoré predstavuje konzumácia
tabakových výrobkov, je pravdepodobné, že prekážky voľného pohybu týchto výrobkov by vznikli z dôvodu prijatia nových pravidiel
členskými štátmi v reakcii na tento vývoj so zámerom účinnejšie odradiť od spotreby týchto výrobkov pomocou výstrah a informácií
na obaloch týchto výrobkov alebo obmedziť škodlivé účinky tabakových výrobkov zavedením nových pravidiel upravujúcich ich
zloženie.
Túto analýzu potvrdzuje obsah odôvodnení smernice a pripomienky predložené počas konania.
Z odôvodnenia č. 7 smernice tak vyplýva, že niekoľko členských štátov zvažovalo prijatie opatrení stanovujúcich maximálny
obsah oxidu uhoľnatého pre cigarety, ak sa takéto opatrenia neprijmú na úrovni Spoločenstva.
Podobne v odôvodnení č. 9 smernice sa uvádza, že sa vyskytli rozdiely v právnych úpravách členských štátov týkajúcich sa obmedzenia
maximálneho obsahu nikotínu v cigaretách. Z pripomienok predložených počas konania vyplýva, že tri členské štáty už zaviedli
takéto obmedzenia a niekoľko ďalších o tom uvažovalo. Aj keby sa pripustilo, že tieto obmedzenia vzhľadom na úrovne, na ktoré
boli stanovené, a vzhľadom na biochemické prepojenie medzi dechtom a nikotínom v praxi nepredstavovali prekážku pre predaj
cigariet, ktoré spĺňali podmienky týkajúce sa maximálneho obsahu dechtu povoleného podľa práva Spoločenstva, skutočnosťou
zostáva, že stanovenie konkrétneho maximálneho obsahu nikotínu niektorými členskými štátmi vytvára riziko, že následné znižovanie
tohto maximálneho obsahu môže spôsobiť vytvorenie prekážok obchodu.
Odôvodnenie č. 13 smernice okrem toho spomína rokovania zamerané na vypracovanie návrhu Rámcového dohovoru Svetovej zdravotníckej
organizácie o kontrole tabaku obsahujúceho definície medzinárodných noriem uplatniteľných na tabakové výrobky.
Navyše odôvodnenia č. 19 a 22 smernice sa odvolávajú na skutočnosť, že rôzne členské štáty majú rôzne právne úpravy týkajúce
sa uvádzania výstrah a hodnôt obsahu škodlivých látok na jednej strane a zložiek a prídavných látok používaných pri výrobe
tabakových výrobkov na druhej strane.
Napokon z písomnej časti konania vyplýva, že jeden členský štát prijal predpisy upravujúce používanie niektorých popisných
výrazov spomínaných v odôvodnení č. 27 smernice, ktoré sú uvedené v jej článku 7.
Je nutné dodať, že na rozdiel od smernice spornej vo veci, ktorá viedla k vydaniu rozsudku o reklame na tabak, smernica obsahuje
v článku 13 ods. 1 ustanovenie, ktoré zaručuje voľný pohyb výrobkov vyhovujúcich jej požiadavkám. Toto ustanovenie tým, že
zakazuje členským štátom, aby bránili dovozu, predaju alebo spotrebe tabakových výrobkov, ktoré vyhovujú požiadavkám smernice,
jej dodáva plný účinok vo vzťahu k jej cieľu, ktorým je zlepšovanie podmienok pre fungovanie vnútorného trhu.
Z toho, čo bolo uvedené, vyplýva, že cieľom smernice je skutočne zlepšovanie podmienok pre fungovanie vnútorného trhu, a preto
mohla byť prijatá na základe článku 95 ES, pričom nie je prekážkou, že ochrana verejného zdravia bola rozhodujúcim činiteľom
pri rozhodovaní spojenom s harmonizačnými opatreniami, ktoré smernica definuje.
Tento záver nie je spochybnený tvrdením, že zákonodarca Spoločenstva stanovil plne harmonizovaný režim platný pre obsah dechtu
v cigaretách, a preto nemôže nanovo schváliť právnu úpravu na základe článku 95 ES s cieľom vyriešiť túto otázku, alebo by
tak mohol urobiť len na základe nových vedeckých skutočností.
Je skutočnosťou, že potom, čo zákonodarca Spoločenstva upravil v smernici 90/239 vyčerpávajúcim spôsobom otázky stanovenia
maximálneho obsahu dechtu v cigaretách, členské štáty už nemali právomoc prijať osobitné pravidlá v tejto oblasti. Ako uviedol
generálny advokát v bode 124 svojich návrhov, zákonodarca Spoločenstva môže riadne splniť svoju úlohu zabezpečovania všeobecných
záujmov uznaných Zmluvou, akým je aj verejné zdravie, len vtedy, ak môže slobodne zmeniť alebo doplniť príslušnú právnu úpravu
Spoločenstva, aby tak zohľadnil akúkoľvek zmenu okolností alebo vývoj vedomostí.
Z toho vyplýva, že aj tam, kde ustanovenie práva Spoločenstva zaručuje odstránenie všetkých prekážok obchodu v oblasti, ktorú
harmonizuje, táto skutočnosť nemôže znemožniť zákonodarcovi Spoločenstva, aby prispôsobil toto ustanovenie v závislosti od
neskorších okolností.
Pokiaľ ide najmä o ochranu verejného zdravia, z článku 95 ods. 3 ES vyplýva, že zákonodarca Spoločenstva musí pri harmonizácii
právnej úpravy zaručovať vysokú úroveň ochrany, zohľadňujúc predovšetkým nový vývoj založený na vedeckých skutočnostiach.
Vývoj vedeckého poznania nie je však jediným dôvodom, pre ktorý sa zákonodarca Spoločenstva môže rozhodnúť prispôsobiť právnu
úpravu Spoločenstva, pretože musí pri použití diskrečnej právomoci, ktorou disponuje v tejto oblasti, taktiež zohľadniť ďalšie
okolnosti, akou je napríklad väčšia dôležitosť pripisovaná sociálnym a politickým stránkam boja proti fajčeniu.
Záver, že článok 95 ES predstavuje vhodný právny základ pre prijatie smernice, nie je spochybnený ani tvrdením, že zákaz výroby
cigariet, ktoré nevyhovujú požiadavkám článku 3 ods. 1 smernice, v rámci Spoločenstva na vývoz do tretích krajín neprispieva
efektívne k zlepšovaniu podmienok pre fungovanie vnútorného trhu.
Aj keď je totiž pravda, že sporný zákaz výroby nie je ustanovením priamo zameraným na zlepšovanie podmienok pre fungovanie
vnútorného trhu, skutočnosťou zostáva, že opatrenie prijaté na základe článku 95 ES môže také ustanovenie obsahovať, pokiaľ
jeho účelom je zabezpečiť, aby sa neobchádzali určité zákazy týkajúce sa vnútorného trhu, ktoré sú uložené pri sledovaní tohto
cieľa (pozri v tomto zmysle rozsudok o reklame na tabak, bod 100).
V tomto smere treba zdôrazniť, že Súdny dvor pripustil, že riziká protiprávnych spätných dovozov a odchýlok v obchode, ktoré
sú spôsobilé ohroziť účinnosť opatrenia Spoločenstva v oblasti spoločnej poľnohospodárskej politiky, odôvodnili zákaz vývozu
do tretích krajín (rozsudok z 5. mája 1998, Spojené kráľovstvo/Komisia, C‑180/96, Zb. s. I‑2265, body 62 a 109).
V tomto prípade z odôvodnenia č. 11 smernice, ktoré sa týka účinkov smernice na tabakové výrobky vyvážané zo Spoločenstva,
vyplýva, že pravidlá, ktoré toto opatrenie v tomto smere stanovuje, boli prijaté s cieľom zabezpečiť, že sa neporušia jeho
ustanovenia o vnútornom trhu.
Z pripomienok predložených počas konania je zrejmé, že za týchto okolností zákonodarca Spoločenstva zamýšľal zabrániť porušeniu
ustanovení o vnútornom trhu v oblasti tabakových výrobkov, ktoré by mohli byť spôsobené protiprávnymi spätnými dovozmi do
Spoločenstva alebo odchýlkami v obchode v rámci Spoločenstva s dosahom na výrobky, ktoré nevyhovujú požiadavkám článku 3 ods. 1
smernice vo vzťahu k maximálnemu obsahu niektorých látok platnému pre cigarety.
Je pravda, že informácie poskytnuté účastníkmi konania pred vnútroštátnym súdom, členskými štátmi a inštitúciami, ktorí predložili
pripomienky v priebehu konania pred Súdnym dvorom, spomenuté v bode 64 návrhov generálneho advokáta, neumožňujú presne vyhodnotiť
objem protiprávneho obchodu s cigaretami vyrobenými v rámci Spoločenstva, ktoré boli protiprávne umiestnené na tomto trhu
po tom, čo boli spätne dovezené z tretích krajín, alebo ktoré boli umiestnené priamo na tomto trhu, pokiaľ boli určené na
vývoz do tretích krajín. Je taktiež pravda, ako tvrdí aj nemecká vláda, že dôvodom protiprávneho obchodu s cigaretami je hlavne
zisk dosiahnutý tým, že tieto tovary sa vyhnú zaplateniu dane a cla, ktorým by inak podliehali, pričom obchádzanie ustanovení
týkajúcich sa zloženia cigariet nie je v tejto oblasti rozhodujúcim činiteľom.
Je však nesporné, že trh s cigaretami výrazne prispieva k rozvoju protiprávneho obchodu a že ak by v rámci Spoločenstva samotného
mala byť dovolená výroba cigariet, ktoré by nemohli byť legálne uvedené do obehu alebo na trh v Spoločenstve, mohlo to by
zvýšiť riziko podvodu.
Navyše nebezpečenstvo, že účinnosť opatrení definovaných smernicou by mohla byť ohrozená, musí byť posúdené nielen vo vzťahu
k situácii pred prijatím smernice, ale aj so zohľadnením predvídateľných účinkov jej ustanovení na povahu a objem protiprávneho
obchodu s cigaretami.
V tomto smere možno logicky predpokladať, že zníženie maximálneho dovoleného obsahu dechtu na cigaretu a zavedenie maximálneho
obsahu pre nikotín a oxid uhoľnatý, čím sa spotrebiteľom znemožní legálne si zaobstarať výrobky, ktoré nespĺňajú tento maximálny
obsah, ale ktoré boli zvyknutí spotrebúvať pred zavedením týchto nových požiadaviek, ich môže donútiť kupovať si tieto výrobky
protiprávne.
Za týchto okolností môže byť zákaz výroby stanovený článkom 3 ods. 1 smernice považovaný za opatrenie zamerané na to, aby
sa predišlo obchádzaniu zákazov, takisto ustanovených týmto predpisom, umiestňovať cigarety, ktoré nevyhovujú požiadavkám
tohto predpisu, do voľného obehu alebo ich uvádzať na trh v členských štátoch.
Z toho vyplýva, že smernica mohla byť prijatá na základe článku 95 ES, vrátane ustanovenia o zákaze výroby cigariet, ktoré
nevyhovujú požiadavkám článku 3 ods. 1 smernice, v Spoločenstve na vývoz do tretích krajín.
Otázka, či použitie článku 133 ES ako druhého právneho základu pre smernicu bolo za týchto okolností potrebné alebo možné,
musí byť zodpovedaná nasledovne.
Je potrebné pripomenúť, že podľa ustálenej judikatúry v rámci systému právomocí Spoločenstva musí byť voľba právneho základu
aktu založená na objektívnych skutočnostiach, ktoré možno podrobiť súdnemu preskúmaniu. Medzi tieto skutočnosti patrí predovšetkým
cieľ a obsah aktu (pozri najmä rozsudky zo 4. apríla 2000, Komisia/Rada, C‑269/97, Zb. s. I‑2257, bod 43, a z 30. januára
2001, Španielsko/Rada, C‑36/98, Zb. s. I‑779, bod 58).
Ak preskúmanie aktu Spoločenstva preukazuje, že tento akt sleduje dvojaký cieľ alebo má dve zložky, a ak možno jednu z nich
identifikovať ako hlavnú alebo prevažujúcu, zatiaľ čo druhá je len doplňujúca, akt musí byť založený na jedinom právnom základe,
a to na tom, ktorý si vyžaduje hlavný alebo prevažujúci cieľ alebo zložka (pozri najmä rozsudky z 23. februára 1999, Parlament/Rada,
C‑42/97, Zb. s. I‑869, body 39 a 40, ako aj z 30. januára 2001, Španielsko/Rada, už citovaný, bod 59). Výnimočne, ak sa preukáže,
že akt sleduje súčasne viacero cieľov, ktoré sú neoddeliteľne prepojené bez toho, aby jeden z nich bol druhoradý a nepriamy
vo vzťahu k druhému, taký akt môže byť založený na rôznych zodpovedajúcich právnych základoch (stanovisko 2/00 zo 6. decembra
2001, Zb. s. I‑9713, bod 23).
Vo svetle zásad vyjadrených v dvoch vyššie uvedených bodoch a pri zohľadnení záveru uvedeného v bode 91 tohto rozsudku je
potrebné konštatovať, že právnym základom pre smernicu nemohol byť súčasne článok 95 ES a 133 ES.
Bez toho, aby bolo potrebné posúdiť, či smernica vo svojich ustanoveniach dotýkajúcich sa tabakových výrobkov vyvážaných do
tretích krajín sledovala aj cieľ spojený s uskutočňovaním spoločnej obchodnej politiky podľa článku 133 ES, je nutné konštatovať,
že tento cieľ je v každom prípade druhoradý vo vzťahu k cieľu a obsahu smernice ako celku, ktorá je prednostne určená na zlepšenie
podmienok fungovania vnútorného trhu.
Z toho, čo bolo uvedené, vyplýva, že článok 95 ES je jediným vhodným právnym základom smernice a že je nesprávne, aby uvádzala
ako právny základ aj článok 133 ES.
Tento nesprávny odkaz na článok 133 ES ako na druhý právny základ smernice však sám osebe nespôsobuje jej neplatnosť. Takáto
chyba v právnom základe aktu Spoločenstva je totiž len čisto formálnou vadou, ibaže by spôsobila nesprávnosť postupu použitého
pri prijímaní tohto aktu (pozri v tomto zmysle rozsudok z 27. septembra 1988, Komisia/Rada, 165/87, Zb. s. 5545, bod 19),
čo je otázka, ktorá je v prípade smernice predmetom prvej otázky písm. b) posudzovanej v bodoch 100 až 111 tohto rozsudku.
Z vyššie uvedených úvah týkajúcich sa prvej otázky písm. a) vyplýva, že smernica nie je neplatná pre nedostatok vhodného právneho
základu.

O prvej otázke písm. b)
Prvou otázkou písm. b) sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či použitie dvojitého právneho základu článkov 95 ES a 133 ES
spôsobilo nesprávnosť postupu prijímania smernice z dôvodu použitia dvoch navzájom nezlučiteľných legislatívnych postupov
a či je smernica z tohto dôvodu neplatná.
Pripomienky predložené Súdnemu dvoru
Žalobcovia vo veci samej tvrdia, že legislatívne postupy, ktoré Spoločenstvo musí dodržiavať pri prijímaní právnej úpravy
podľa článkov 95 ES a 133 ES, sa odlišujú a sú navzájom nezlučiteľné, takže použitie takéhoto dvojitého právneho základu nie
je prípustné (pozri najmä rozsudok z 11. júna 1991, Komisia/Rada, nazývaný „Oxid titaničitý“, C‑300/89, Zb. s. I‑2867, body
17 až 21). Článok 95 ES totiž požaduje od Rady, aby konala spoločne s Parlamentom, v súlade so postupom spolurozhodovania
stanoveným v článku 251 ES, zatiaľ čo článok 133 ES upravuje postup, v ktorom sa Parlament nezúčastňuje a Rada sa uznáša kvalifikovanou
väčšinou. Použitie postupu spolurozhodovania pri prijatí opatrenia týkajúceho sa spoločnej obchodnej politiky, keď článok
133 ani nestanovuje, aby bol konzultovaný Parlament, by bolo v rozpore s rozdelením právomocí medzi inštitúciami, ktoré Zmluva
predpokladá.
Vláda Spojeného kráľovstva, francúzska, talianska, holandská, fínska a švédska vláda, Parlament, Rada a Komisia tvrdia, že
články 95 ES a 133 ES nie sú navzájom sa vylučujúcimi právnymi základmi. V podstate uvádzajú, že aj keď tieto dva články Zmluvy
obsahujú použitie odlišných legislatívnych postupov, tieto postupy nie sú na rozdiel od postupov sporných v veci, ktorá viedla
k vydaniu už citovaného rozsudku Oxid titaničitý, navzájom nezlučiteľné, pretože sa môžu kumulovať bez zmeny rozsahu účasti
Parlamentu na legislatívnom postupe.
Posúdenie Súdnym dvorom
Na úvod je vhodné pripomenúť, ako je uvedené v bode 97 tohto rozsudku, že článok 95 ES predstavuje jediný vhodný právny základ
smernice. Na zodpovedanie prvej otázky písm. b) sa teda musí zistiť, či legislatívny postup, ktorý sa skutočne použil pri
prijímaní smernice na základe článkov 95 ES a 133 ES, vyhovuje požiadavkám legislatívneho postupu, ktorý sa má uplatniť vtedy,
keď je akt Spoločenstva prijatý len na základe článku 95 ES.
Článok 95 ES ods. 1 stanovuje, že opatrenia vydané na jeho základe majú byť prijaté v súlade s postupom spolurozhodovania,
ktorý je upravený v článku 251 ES, a po porade s Hospodárskym a sociálnym výborom.
Je pritom nesporné, že tento postup bol použitý pri prijímaní smernice v prejednávanej veci.
Okrem toho pripojenie článku 133 ES ako druhého právneho základu smernice k článku 95 ES nenarušilo podstatu postupu spolurozhodovania
použitého v tomto prípade.
Článok 133 ods. 4 ES totiž stanovuje, že pri výkone právomocí, ktoré jej toto ustanovenie priznáva, sa Rada uznáša kvalifikovanou
väčšinou.
Teda skutočnosť, že sa použil postup stanovený pre prijímanie aktov na tomto druhom právnom základe, nespôsobila povinnosť
Rady, aby sa uznášala v každom prípade jednomyseľne, zatiaľ čo pri postupe spolurozhodovania stanovenom v článku 251 ES sa
má v zásade uznášať kvalifikovanou väčšinou, pokiaľ neschvaľuje zmeny a doplnenia k spoločnej pozícii, ktoré boli sformulované
Parlamentom a ku ktorým Komisia vydala záporné stanovisko, keď musí rozhodnúť jednomyseľne.
Za týchto okolností, na rozdiel od situácie vo veci, ktorá viedla k vydaniu vyššie uvedeného rozsudku Oxid titaničitý, hlavný
prvok legislatívneho postupu, ktorý predstavuje rozdiel medzi prípadom, keď sa Rada uznáša kvalifikovanou väčšinou a prípadom,
keď sa uznáša jednomyseľne, nie je v prejednávanej veci žiadnym spôsobom narušený súčasným použitím dvojitého právneho základu
uvedeného v smernici.
Pokiaľ ide o tvrdenie, že použitie postupu spolurozhodovania pri prijímaní opatrenia týkajúceho sa spoločnej obchodnej politiky
je v rozpore s rozdelením právomocí medzi inštitúciami, ktoré predpokladá Zmluva, v prejednávanej veci je v každom prípade
irelevantné, keďže ako vyplýva z bodu 97 tohto rozsudku, smernica nie je aktom, ktorý má byť prijatý na základe článku 133
ES.
Z vyššie uvedených úvah týkajúcich sa prvej otázky písm. b) vyplýva, že použitie dvojitého právneho základu článkov 95 ES
a 133 ES nespôsobilo nesprávnosť postupu prijímania smernice a že smernica nie je z tohto dôvodu neplatná.

O prvej otázke písm. c)
Prvou otázkou písm. c) sa vnútroštátny súd pýta, či je smernica čiastočne alebo ako celok neplatná z dôvodu porušenia zásady
proporcionality.
Pripomienky predložené Súdnemu dvoru
Žalobcovia vo veci samej tvrdia, že ak by sa aj malo pripustiť, že predmetom smernice môže skutočne byť dosiahnutie vnútorného
trhu alebo zavedenie spoločnej obchodnej politiky, smernica sa usiluje o dosiahnutie týchto cieľov neprimeraným spôsobom,
čo sa týka predovšetkým článkov 5 a 7 a ich uplatnenia na cigarety, ktoré sú určené na vývoz do tretích krajín.
Pokiaľ ide o článok 7 smernice, predovšetkým tvrdia, že zákaz popisných výrazov, ktoré sa odvolávajú na nižšie úrovne škodlivých
látok, nesúvisí s deklarovaným cieľom článku 3 ods. 1 smernice, ktorým je ďalšie obmedzenie obsahu dechtu z dôvodov verejného
zdravia. Takisto tvrdia, že článok 7 predstavuje oveľa väčší zásah do ich práv, než je potrebné pre sledovanie oprávneného
cieľa, ktorý by toto ustanovenie malo mať. V tomto ohľade uvádzajú, že príslušná španielska právna úprava, ktorá jednoducho
obsahuje ustanovenia upravujúce používanie popisných výrazov, poskytuje dobrý príklad právnej úpravy, ktorej výsledkom je
menší zásah do práv výrobcov tabakových výrobkov pri ochrane verejného zdravia.
Žalobcovia vo veci samej taktiež tvrdia, že zákaz výroby cigariet, ktoré nevyhovujú požiadavkám článku 3 ods. 1 smernice,
na vývoz do tretích krajín, nepredstavuje vhodnú metódu, ako zabrániť obchádzaniu nových limitov stanovených týmto ustanovením
predovšetkým preto, lebo prevažná väčšina cigariet protiprávne dovezených do Spoločenstva je vyrábaná mimo Spoločenstva.
Podľa Japan Tobacco článok 7 smernice porušuje zásadu proporcionality tým, že sa vzťahuje na zavedené ochranné známky. V tomto
ohľade tvrdí, že toto ustanovenie nie je najmenej obmedzujúcim prostriedkom na dosiahnutie cieľov smernice. Toto ustanovenie,
vykladané vo svetle odôvodnenia č. 27 smernice, je založené na predpoklade, že spotrebitelia si nie sú vedomí toho, že objemy
nikotínu a dechtu, ktoré vdychujú, môžu byť ovplyvnené ich fajčiarskym správaním; správa v tomto zmysle na obale by preto
postačovala namiesto zákazu používania popisných výrazov. Do smernice okrem toho mohla byť zahrnutá klauzula vzťahujúca sa
na nadobudnuté práva, aby článok 7 neplatil pre skôr zapísané ochranné známky, akou je Mild Seven.
Nemecká, grécka a luxemburská vláda tvrdia, že zákaz výroby na vývoz stanovený v článku 3 smernice a zákaz používania niektorých
popisných výrazov stanovený v jej článku 7 porušujú zásadu proporcionality vzhľadom na to, že sú nevhodné a spôsobujú neúmernú
škodu hospodárskym záujmom výrobcov tabakových výrobkov. Tieto vlády predovšetkým tvrdia, že článok 3 neumožňuje zabezpečenie
účinnej ochrany proti riziku nelegálneho spätného dovozu cigariet do Spoločenstva vzhľadom na zanedbateľný objem takto spätne
dovezených cigariet a že tomuto riziku by sa dalo lepšie zabrániť posilnením dovozných kontrol. Pokiaľ ide o článok 7 smernice,
tieto vlády okrem iného konštatujú, že v protiklade k úplnému zákazu používania popisných výrazov stanovenému v tomto ustanovení
by úprava ich používania, aká je stanovená v španielskej právnej úprave, na základe triedenia výrobkov podľa úrovne obsahu
nikotínu a dechtu umožnila poskytnúť objektívnu informáciu spotrebiteľom bez toho, aby neúmerne ovplyvňovala hospodárske záujmy
výrobcov tabakových výrobkov.
Belgická, francúzska a švédska vláda, Rada a Komisia tvrdia, že smernica je v súlade so zásadou proporcionality, keďže jej
ustanovenia neprekračujú rámec toho, čo je potrebné na zabezpečenie hladkého fungovania vnútorného trhu v oblasti tabakových
výrobkov a súčasne na zaistenie vysokej úrovne ochrany verejného zdravia.
Konkrétnejšie vo vzťahu k článku 7 smernice francúzska vláda poukazuje na to, že toto ustanovenie nezakazuje všetky označenia
alebo grafickú úpravu cigariet, ktoré by mohli priťahovať fajčiarov a posilňovať vernosť značke, ale len tie, ktoré naznačujú,
že konkrétny tabakový výrobok je menej škodlivý ako iné.
Podľa švédskej vlády je obzvlášť dôležité, aby spotrebitelia neboli zavádzaní, čo sa týka rizík užívania tabakových výrobkov,
keďže toto užívanie je spojené s vážnymi zdravotnými rizikami a je ťažké predstaviť si alternatívu k zákazu podľa článku 7,
ktorou by sa dosiahli rovnaké výsledky ako týmto zákazom, ale s menej vážnym dosahom na majiteľov ochranných známok.
Komisia tvrdí, že článok 7 nie je nezlučiteľný s cieľom vyjadreným v článku 3 ods. 1 smernice, ktorým je zníženie obsahu dechtu.
Keďže popisy neboli upravené na úrovni Spoločenstva, mohli byť použité výrobcami tabakových výrobkov na označenie ďalších
vlastností cigarety, napríklad chuti, ktoré nemajú žiadnu súvislosť s obsahom dechtu v nej, čo mohlo zavádzať spotrebiteľov.
Komisia dodáva, že aj keď „ľahké“ cigarety majú nižší obsah dechtu, mnohí fajčiari sú zavádzaní, pretože získavajú nesprávny
dojem, že tieto výrobky sú skutočne bezpečné, čo nie je pravda predovšetkým preto, lebo cigaretový dym obsahuje taktiež ďalšie
škodlivé látky, ktoré nie sú upravené smernicou.
Posúdenie Súdnym dvorom
Na úvod treba pripomenúť, že zásada proporcionality, ktorá je jednou zo všeobecných zásad práva Spoločenstva, vyžaduje, aby
opatrenia uskutočňované prostredníctvom ustanovení práva Spoločenstva boli spôsobilé dosiahnuť sledovaný cieľ a nešli nad
rámec toho, čo je potrebné pre jeho dosiahnutie (pozri najmä rozsudky z 18. novembra 1987, Maizena, 137/85, Zb. s. 4587, bod
15; zo 7. decembra 1993, ADM Ölmühlen, C‑339/92, Zb. s. I‑6473, bod 15, a z 11. júla 2002, Käserei Champignon Hofmeister,
C‑210/00, Zb. s. I‑6453, bod 59).
Čo sa týka súdneho preskúmania podmienok uvedených v predchádzajúcom bode, je namieste priznať zákonodarcovi Spoločenstva
širokú mieru voľnej úvahy v oblasti, o akú ide v tomto prípade, v ktorej sa predpokladá prijatie politických, ekonomických
a sociálnych rozhodnutí a vykonanie komplexného hodnotenia z jeho strany. Zákonnosť opatrenia prijatého v tejto oblasti môže
byť teda dotknutá iba vtedy, ak je toto opatrenie zjavne nevhodné vo vzťahu k cieľu, ktorý chce príslušná inštitúcia sledovať
(pozri v tomto zmysle rozsudky z 12. novembra 1996, Spojené kráľovstvo/Rada, C‑84/94, Zb. s. I‑5755, bod 58; z 13. mája 1997,
Nemecko/Parlament a Rada, C‑233/94, Zb. s. I‑2405, body 55 a 56, ako aj z 5. mája 1998, National Farmers' Union a i., C‑157/96,
Zb. s. I‑2211, bod 61).
Pokiaľ ide o smernicu, z jej odôvodnení č. 1, 2 a 3 vyplýva, že jej cieľom je prostredníctvom aproximácie pravidiel platných
v tejto oblasti odstrániť prekážky spôsobené rozdielmi, ktoré bez ohľadu na už prijaté harmonizačné opatrenia stále existujú
medzi zákonmi, inými právnymi predpismi a správnymi opatreniami členských štátov, týkajúcimi sa výroby, uvádzania a predaja
tabakových výrobkov, ktoré tak prekážajú fungovaniu vnútorného trhu. Navyše z odôvodnenia č. 4 je zrejmé, že pri dosahovaní
tohto cieľa si smernica berie za základ vysokú úroveň ochrany zdravia podľa článku 95 ods. 3 Zmluvy.
Počas konania boli predložené rôzne tvrdenia s cieľom napadnúť zlučiteľnosť smernice so zásadou proporcionality, predovšetkým
pokiaľ ide o jej články 3, 5 a 7.
V prvom rade treba povedať, že v článku 3 smernice stanovený zákaz uvádzať do voľného obehu alebo predávať v rámci Spoločenstva
cigarety, ktoré prekračujú maximálne hodnoty obsahu dechtu, nikotínu a oxidu uhoľnatého, je spolu s povinnosťou podľa článku
13 ods. 1 smernice, ktorá členským štátom ukladá, aby schvaľovali dovoz, predaj a spotrebu cigariet, ktoré neprekračujú tieto
hodnoty, primeraným opatrením na účely dosiahnutia cieľa sledovaného smernicou, ktoré vzhľadom na povinnosť zákonodarcu Spoločenstva
zabezpečiť vysokú úroveň ochrany zdravia nejde nad rámec toho, čo je nevyhnutné na dosiahnutie tohto cieľa.
Po druhé, ako je zdôraznené v bode 85 tohto rozsudku, účelom zákazu, stanoveného takisto v článku 3 smernice, vyrábať cigarety,
ktoré prekračujú maximálne hodnoty stanovené týmto ustanovením, je zabrániť porušeniu predpisov o vnútornom trhu v oblasti
tabakových výrobkov, ktoré by mohli byť spôsobené protiprávnymi spätnými dovozmi do Spoločenstva alebo odchýlkami v obchode
v rámci Spoločenstva s dosahom na výrobky, ktoré nevyhovujú požiadavkám článku 3 ods. 1.
Proporcionalita tohto zákazu výroby bola spochybnená na tom základe, že to nie je opatrenie, ktorého účelom je dosiahnutie
cieľa smernice, a že prekračuje rámec toho, čo je potrebné pre jeho dosiahnutie, predovšetkým preto, lebo by postačovalo alternatívne
opatrenie, akým je napríklad posilnenie kontroly dovozov z tretích krajín.
V tomto ohľade je nutné uviesť, že zatiaľ čo predmetný zákaz sám osebe neumožňuje predísť rozvoju protiprávneho obchodu s cigaretami
v Spoločenstve, predovšetkým s ohľadom na skutočnosť, že cigarety, ktoré nevyhovujú požiadavkám článku 3 ods. 1 smernice,
môžu byť takisto umiestnené na trh Spoločenstva potom, čo boli vyrobené v tretích krajinách, zákonodarca Spoločenstva neprekročil
hranice svojej miery voľnej úvahy, keď usúdil, že takýto zákaz napriek tomu predstavuje opatrenie, ktoré môže účinne prispieť
k tomu, aby sa obmedzilo riziko nárastu protiprávneho obchodu s cigaretami a predišlo následnému narušeniu vnútorného trhu.
Okrem toho sa nepreukázalo, že posilnenie kontrol by za týchto okolností bolo dostatočné pre dosiahnutie cieľa sledovaného
napadnutým ustanovením. Je potrebné pripomenúť, že zákaz predmetnej výroby je obzvlášť vhodný na to, aby sa už pri zdroji
predišlo odchýlkam v obchode, ovplyvňujúcim cigarety vyrobené v Spoločenstve na vývoz do tretích krajín, odchýlkam, ktoré
sa rovnajú určitej forme podvodu, proti ktorému z povahy veci nie je možné bojovať rovnako účinne prostredníctvom alternatívneho
opatrenia, akým je napríklad posilnenie kontrol na hraniciach Spoločenstva.
Čo sa týka článku 5 smernice, povinnosť uvádzať informácie o hodnotách obsahu dechtu, nikotínu a oxidu uhoľnatého na cigaretových
škatuľkách a povinnosť vytlačiť na jednotlivých baleniach tabakových výrobkov výstrahy týkajúce sa zdravotných rizík predstavovaných
týmito výrobkami sú primeranými opatreniami pre dosiahnutie vysokej úrovne ochrany zdravia, keď sa odstránia bariéry vyplývajúce
z vnútroštátnych zákonov o označovaní. Tieto povinnosti skutočne predstavujú uznávaný prostriedok, ktorý povzbudzuje spotrebiteľov,
aby obmedzili svoju spotrebu tabakových výrobkov, alebo ich smeruje k takým z týchto výrobkov, ktoré predstavujú menšie riziko
pre zdravie.
Zákonodarca Spoločenstva rovnako neprekročil mieru voľnej úvahy, ktorú má v tejto oblasti, tým, že v článku 5 smernice požaduje
zvýšenie percenta príslušného povrchu na určených častiach jednotlivého balenia tabakových výrobkov, ktoré sa majú prenechať
pre tieto označenia a výstrahy v pomere, ktorý necháva výrobcom týchto výrobkov dostatočný priestor, aby mohli pripojiť ďalšie
informácie, predovšetkým o svojich ochranných známkach.
K článku 7 smernice je potrebné uviesť nasledujúce poznámky.
Účel tohto ustanovenia je vyložený v odôvodnení č. 27 smernice, z ktorého vyplýva, že dôvodom zákazu používania určitých textov
na obaloch tabakových výrobkov, akými sú „nízky obsah dechtu“, „ľahké“, „ultra ľahké“, „mierne“, rovnako ako určitých názvov,
obrázkov, obrazných alebo iných znakov je obava, že môžu spotrebiteľa zviesť k domnienke, že tieto výrobky sú menej škodlivé
a spôsobiť zmeny v spotrebe. Toto odôvodnenie v tejto súvislosti uvádza, že množstvo vdýchnutých látok závisí nielen od množstva
určitých látok obsiahnutých vo výrobku pred spotrebou, ale aj od fajčiarskeho správania a návyku, takže používanie týchto
výrazov, ktoré nezohľadňuje tento aspekt, by mohlo zbaviť obsahu požiadavky na označovanie vyjadrené v smernici.
Účelom článku 7 smernice vo svetle výkladu odôvodnenia č. 27 je teda zabezpečiť, aby sa spotrebiteľom poskytli objektívne
informácie o škodlivosti tabakových výrobkov.
Taká požiadavka na poskytnutie informácií je primeraná na dosiahnutie vysokej úrovne ochrany zdravia pri harmonizácii predpisov
platných pre označovanie tabakových výrobkov.
Zákonodarca Spoločenstva pritom mohol bez toho, aby prekročil hranice svojej voľnej úvahy, usúdiť, že uvedenie týchto hodnôt
obsahu dechtu, nikotínu a oxidu uhoľnatého podľa článku 5 ods. 1 smernice zabezpečí, že spotrebitelia dostanú objektívne informácie
o škodlivosti tabakových výrobkov spojenej s týmito látkami, zatiaľ čo používanie takých označení, aké sú uvedené v článku
7 smernice, nezabezpečilo, aby spotrebitelia dostali objektívne informácie.
Ako zdôraznil generálny advokát v bodoch 241 až 248 svojich návrhov, tieto označenia môžu spotrebiteľov zavádzať. Po prvé
by mohli, ako napríklad slovo „mierny“, označovať druh chute, bez akéhokoľvek súvisu s hodnotou obsahu škodlivých látok vo
výrobku. Po druhé, výrazy ako „nízky obsah dechtu“, „ľahké“, „ultra ľahké“ neoznačujú, ak nejestvujú pravidlá upravujúce používanie
týchto výrazov, špecifické množstvové limity. Po tretie, ak aj predmetný výrobok má nižší obsah dechtu, nikotínu a oxidu uhoľnatého
ako iné výrobky, faktom zostáva, že objem týchto látok, ktoré spotrebitelia skutočne vdychujú, závisí od ich spôsobu fajčenia
a že tento výrobok môže obsahovať ďalšie škodlivé látky. Po štvrté, používanie označení, ktoré uvádzajú, že spotreba niektorého
tabakového výrobku je v porovnaní s inými tabakovými výrobkami prospešná pre zdravie, môže povzbudzovať k fajčeniu.
Zákonodarca Spoločenstva okrem toho mohol bez toho, aby prekročil hranice voľnej úvahy, ktorú požíva v tejto oblasti, usúdiť,
že zákaz stanovený v článku 7 smernice bol potrebný nato, aby sa zabezpečilo, že spotrebitelia dostanú objektívne informácie
o škodlivosti tabakových výrobkov a že najmä neexistovalo žiadne alternatívne opatrenie, ktorým by sa dosiahol tento cieľ
rovnako účinne a ktoré by pritom v menšej miere obmedzovalo práva výrobcov tabakových výrobkov.
Nie je totiž zrejmé, že by len samotná úprava používania označení uvedených v článku 7, ako to navrhovali žalobcovia vo veci
samej, nemecká, grécka a luxemburská vláda, alebo len informácia na obale tabakových výrobkov, že objem vdychovaných škodlivých
látok závisí taktiež na užívateľovom spôsobe fajčenia, ako navrhoval Japan Tobacco, zabezpečili, že spotrebitelia dostanú
objektívne informácie, vzhľadom na skutočnosť, že tieto označenia môžu v každom prípade svojou samotnou podstatou povzbudzovať
k fajčeniu.
Z vyššie uvedených úvah k prvej otázke písm. c) vyplýva, že smernica nie je neplatná z dôvodu porušenia zásady proporcionality.

O prvej otázke písm. d)
Prvou otázkou písm. d) sa vnútroštátny súd pýta, či je smernica čiastočne alebo ako celok neplatná z dôvodu porušenia článku
295 ES, základného práva vlastniť majetok a/alebo článku 20 Dohody o obchodných aspektoch práv duševného vlastníctva (ďalej
len „dohoda TRIPs“), ktorá je obsiahnutá v prílohe 1 C Dohody o založení Svetovej obchodnej organizácie (ďalej len „dohoda
WTO“), schválenej v mene Európskeho spoločenstva, pokiaľ ide o záležitosti v rámci jeho kompetencie, rozhodnutím Rady 94/800/ES
z 22. decembra 1994 (Ú. v. ES L 336, s. 1; Mim. vyd. 11/021, s. 80).
Pripomienky predložené Súdnemu dvoru
Žalobcovia vo veci samej tvrdia, že články 5 a 7 smernice porušujú článok 295 ES, základné právo vlastniť majetok a/alebo
článok 20 Dohody TRIPs, ktorý stanovuje, že používanie ochrannej známky pri obchodnej činnosti nemá byť neodôvodnene zaťažované
osobitnými požiadavkami, akou je napríklad jej používanie spôsobom, ktorý by poškodil jej schopnosť rozlíšiť tovary alebo
služby jedného podniku od tovarov a služieb iných podnikov. Tvrdia, že veľmi veľký rozmer nových zdravotných výstrah vyžadovaných
podľa článku 5 smernice predstavuje vážne porušenie ich práv duševného vlastníctva. Tieto výstrahy prevládnu v celkovom vzhľade
obalu tabakového výrobku, a tak výrobcom týchto výrobkov obmedzia alebo dokonca zabránia v používaní ich ochranných známok.
Podobne tvrdia, že absolútny zákaz používania popisných výrazov uvedených v článku 7 smernice ich pripraví o určitý počet
ich ochranných známok, pretože ich už nebudú môcť používať.
Japan Tobacco tvrdí, že článok 7 smernice mu bráni vo výkone jeho práv duševného vlastníctva tým, že mu bráni v používaní
jeho ochrannej známky Mild Seven v Spoločenstve, a tým, že ho pripravuje o hospodársky prospech z výlučných licencií za túto
ochrannú známku. Taký dôsledok je porušením práva vlastniť majetok, považovaného v právnom poriadku Spoločenstva za základné
právo, ktoré je chránené článkom 1 ods. 1 dodatkového protokolu k Európskemu dohovoru o ochrane ľudských právach a základných
slobôd a zakotvené v článku 17 Charty základných práv Európskej únie.
Grécka a luxemburská vláda tvrdia, že článok 7 smernice zasahuje do práv duševného vlastníctva výrobcov tabakových výrobkov
a spôsobuje ujmu na ich hospodárskych výsledkoch, keďže tým, že úplne zakazuje používanie určitých popisných výrazov, spôsobuje
výhradne a jednoducho zákaz niektorých ochranných známok riadne zapísaných týmito výrobcami.
Vláda Spojeného kráľovstva, belgická, francúzska, holandská a švédska vláda, Parlament, Rada a Komisia predovšetkým konštatujú,
že ustanovenia smernice nemajú žiadny vplyv na úpravu vlastníckych vzťahov uplatňovanú v členských štátoch v zmysle článku
295 ES. Ďalej tvrdia, že základné právo vlastniť majetok nie je absolútnym právom, ale právom, ktoré možno obmedziť z dôvodu
všeobecného záujmu, akým je vo veci samej ochrana verejného zdravia. Napokon tvrdia, že dohoda TRIPs nemá priamy účinok a že
ustanovenia smernice nie sú v žiadnom prípade v rozpore s článkom 20 tejto dohody, keďže táto smernica nezakazuje jednotlivému
výrobcovi cigariet, aby pokračoval v používaní svojej ochrannej známky takým spôsobom, že ju rozlíši od iných ochranných známok
pomocou slov, znakov, farieb a kresieb, ktoré k nej patria, a ktoré môže uviesť na dostupnom povrchu obalu tabakových výrobkov.
Posúdenie Súdnym dvorom
Pokiaľ ide najprv o platnosť smernice so zreteľom na článok 295 ES, je potrebné pripomenúť, že podľa tohto ustanovenia Zmluva
o ES „sa nedotýka úpravy vlastníckych vzťahov uplatňovanej v členských štátoch“. Toto ustanovenie len uznáva právomoc členských
štátov určiť pravidlá upravujúce systém vlastníckych práv a nevylučuje akýkoľvek zásah práva Spoločenstva s dosahom na výkon
vlastníckeho práva (pozri v tomto zmysle rozsudok z 13. júla 1966, Consten a Grundig/Komisia, 56/64 a 58/64, Zb. s. 429, 499
a 500).
Je potrebné uviesť, že v prejednávanom prípade smernica žiadnym spôsobom nezasahuje do úpravy vlastníckych vzťahov uplatňovanej
v členských štátoch v zmysle článku 295 ES, a že tento článok je bez významu, čo sa týka možného vplyvu smernice na výkon
práv z ochrannej známky pre tabakové výrobky ich výrobcami.
Čo sa týka platnosti smernice vo vzťahu k právu vlastniť majetok, je namieste pripomenúť, že aj keď je podľa judikatúry Súdneho
dvora toto právo súčasťou všeobecných zásad práva Spoločenstva, nie je to absolútne právo a musí sa brať do úvahy vo vzťahu
k jeho funkcii v spoločnosti. Jeho výkon teda môže byť obmedzený za predpokladu, že tieto obmedzenia skutočne zodpovedajú
cieľom všeobecného záujmu sledovaného Spoločenstvom a zároveň nepredstavujú neprimeraný a neznesiteľný zásah, ktorý poškodzuje
samotnú podstatu zaručených práv (pozri najmä rozsudky z 11. júla 1989, Schräder, 265/87, Zb. s. 2237, bod 15; z 5. októbra
1994, Nemecko/Rada, C‑280/93, Zb. s. I‑4973, bod 78, a z 29. apríla 1999 Standley a i., C‑293/97, Zb. s. I‑2603, bod 54).
Ako pritom vyplýva z bodov 131 a 132 tohto rozsudku, jediným účinkom článku 5 smernice je obmedzenie práva výrobcov tabakových
výrobkov na využívanie priestoru na niektorých stranách cigaretových škatuliek alebo jednotlivých baleniach tabakových výrobkov
na uvedenie ich ochranných známok, bez toho, aby bola dotknutá podstata ich práv z ochrannej známky, a to s cieľom zabezpečiť
vysokú úroveň ochrany zdravia pri odstránení prekážok, ktoré vyplývajú z vnútroštátnych zákonov o označovaní. Vo svetle tejto
analýzy predstavuje článok 5 primerané obmedzenie výkonu práva vlastniť majetok, ktoré je zlučiteľné s ochranou poskytovanou
tomuto právu právom Spoločenstva.
Z bodov 134 až 141 tohto rozsudku vyplýva, že zámerom článku 7 smernice je zabezpečiť za dodržania zásady proporcionality
vysokú úroveň ochrany zdravia pri harmonizácii ustanovení platných pre označovanie tabakových výrobkov.
Aj keď tento článok znamená zákaz používania ochrannej známky, ktorá obsahuje jedno z označení uvedených v tomto ustanovení,
obmedzený na obaly tabakových výrobkov, skutočnosťou zostáva, že výrobca tabakových výrobkov smie pokračovať, aj napriek odstráneniu
tohto označenia z obalu, v odlišovaní svojho výrobku používaním iných rozlišujúcich znakov. Navyše smernica stanovuje dostatočnú
lehotu medzi prijatím a účinnosťou zákazu podľa článku 7.
Vo svetle toho, čo bolo uvedené vyššie, je namieste usúdiť, že obmedzenia práva z ochrannej známky, ktoré môžu byť spôsobené
článkom 7 smernice, skutočne zodpovedajú cieľom všeobecného záujmu sledovaného Spoločenstvom a nepredstavujú neprimeraný a neznesiteľný
zásah, ktorý by poškodzoval samotnú podstatu tohto práva.
Pokiaľ ide napokon o platnosť smernice s ohľadom na článok 20 dohody TRIPs, je potrebné pripomenúť, že z ustálenej judikatúry
vyplýva, že zákonnosť aktu Spoločenstva nemôže byť posudzovaná so zreteľom na dokumenty medzinárodného práva, ktoré – ako
dohoda WTO a dohoda TRIPs, ktorá je jej súčasťou – v zásade vzhľadom na ich charakter a štruktúru nepatria medzi predpisy,
voči ktorým má Súdny dvor preskúmavať zákonnosť aktov inštitúcií Spoločenstva (rozsudky z 23. novembra 1999, Portugalsko/Rada,
C‑149/96, Zb. s. I‑8395, bod 47; Holandsko/Parlament a Rada, už citovaný, bod 52; z 22. novembra 2001, Holandsko/Rada, C‑301/97,
Zb. s. I‑8853, bod 53, a z 12. marca 2002, Omega Air a i., C‑27/00 a C‑122/00, Zb. s. I‑2569, bod 93).
Z uvedenej judikatúry taktiež vyplýva, že iba v prípade, ak sa Spoločenstvo rozhodlo vykonať konkrétnu povinnosť prevzatú
v rámci WTO alebo ak akt Spoločenstva výslovne odkazuje na špecifikované ustanovenia dohôd WTO, prislúcha Súdnemu dvoru preskúmať
zákonnosť predmetného aktu Spoločenstva vo vzťahu k pravidlám WTO (už citované rozsudky Portugalsko/Rada, bod 49; Holandsko/Rada,
bod 54, a Omega Air a i., bod 94).
Tieto podmienky nie sú v prípade smernice splnené, takže nie je potrebné preskúmať jej platnosť s ohľadom na článok 20 Dohody
TRIPS.
Z vyššie uvedených úvah k prvej otázke písm. d) vyplýva, že smernica nie je neplatná z dôvodu porušenia článku 295 ES alebo
základného práva vlastniť majetok.

O prvej otázke písm. e)
Prvou otázkou písm. e) sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či je smernica čiastočne alebo ako celok neplatná z dôvodu porušenia
povinnosti odôvodnenia, ktorá je stanovená v článku 253 ES.
Pripomienky predložené Súdnemu dvoru
Žalobcovia vo veci samej predovšetkým tvrdia, že ak by sa aj pripustilo, že zákonodarca Spoločenstva má právomoc prijať znova
právnu úpravu vo vzťahu k hodnotám obsahu dechtu a označovaniu na základe článku 95 ES, ak tieto otázky už boli zosúladené
na úrovni Spoločenstva, takáto právna úprava musí byť minimálne založená na „vývoji vychádzajúcom z nových vedeckých poznatkov“,
v zmysle článku 95 ods. 3 ES. Obdobne skutočnosť, že v smernici sa nikde nehovorí o vedeckých poznatkoch vo vzťahu k novým
ustanoveniam o hodnotách obsahu dechtu a označovaní v článkoch 3 a 5, je podľa ich tvrdenia v rozpore s článkom 253 ES.
Podľa Japan Tobacco smernica nevyhovuje požiadavkám článku 253 ES, pretože nevysvetľuje skutkové ani právne dôvody, ktoré
viedli zákonodarcu Spoločenstva k záveru, že zákaz používania niektorých označení stanovený v článku 7 bol potrebný.
Nemecká vláda tvrdí, že článok 3 ods. 1 a 2 smernice je neplatný v tom, že zakazuje výrobu cigariet, ktoré nevyhovujú požiadavkám
týkajúcim sa maximálnych úrovní škodlivých látok, na vývoz do tretích krajín, zatiaľ čo odôvodnenia smernice neoznačujú dôvody,
prečo je ochrana zdravia v Spoločenstve významne ovplyvnená nezákonnými dovozmi tabakových výrobkov vyrobených v Spoločenstve.
Grécka vláda predovšetkým zdôrazňuje, že len samotné uvedenie potreby prijatia pravidiel pre zabezpečenie toho, že nebudú
porušené ustanovenia o vnútornom trhu v odôvodnení č. 11 smernice, nevyhovuje požiadavke odôvodnenia, ktorá je stanovená v článku
253 ES, keďže toto odôvodnenie neobsahuje všeobecný popis v ňom uvedeného vysoko pravdepodobného súčasného alebo budúceho
nebezpečenstva.
Luxemburská vláda tvrdí, že smernica je nedostatočne odôvodnená, keďže predovšetkým odôvodnenia smernice len opakujú tie isté
zmienky o „hladkom fungovaní vnútorného trhu“ bez toho, aby vysvetľovali, ako by toto fungovanie bolo ohrozené, ak by smernica
nebola prijatá.
Podľa vlády Spojeného kráľovstva, belgickej, francúzskej, talianskej a holandskej vlády, rovnako ako podľa Parlamentu a Rady
smernica obsahuje dostatočné odôvodnenie vzhľadom na požiadavky článku 253 ES. V tejto súvislosti najmä zdôrazňujú, že zákonodarca
Spoločenstva nie je povinný uviesť osobitné odôvodnenie pre každé vykonané rozhodnutie technického charakteru.
Posúdenie Súdnym dvorom
Je potrebné pripomenúť, že aj keď odôvodnenie požadované článkom 253 ES musí jasne a jednoznačne uvádzať úvahy orgánu Spoločenstva,
ktorý prijal napadnutý akt, aby sa dotknuté subjekty mohli oboznámiť s dôvodmi, ktoré viedli k jeho prijatiu, a aby Súdny
dvor mohol uskutočniť preskúmanie, nevyžaduje sa, aby tento orgán špecifikoval všetky relevantné skutkové alebo právne okolnosti
(pozri najmä rozsudok z 29. februára 1996, Komisia/Rada, C‑122/94, Zb. s. I‑881, bod 29).
Dodržanie povinnosti odôvodnenia musí byť navyše posúdené nielen s ohľadom na znenie napadnutého aktu, ale aj na jeho kontext
a celý súbor právnych predpisov upravujúcich predmetnú oblasť. Ak teda z napadnutého rozhodnutia vyplýva podstata cieľa sledovaného
inštitúciou, bolo by nepotrebné požadovať osobitné odôvodnenie každej technickej voľby vykonanej inštitúciou (pozri najmä
rozsudok z 5. júla 2001, Taliansko/Rada a Komisia, C‑100/99, Zb. s. I‑5217, bod 64).
Z odôvodnení smernice pritom jasne vyplýva, že cieľom ňou zavedených opatrení je pomocou aproximácie predpisov platných v tejto
oblasti odstrániť bariéry vyplývajúce z rozdielov, ktoré pretrvávajú napriek už prijatým harmonizačným opatreniam medzi zákonmi,
inými právnymi predpismi a správnymi opatreniami členských štátov, týkajúcimi sa výroby, prezentácie a predaja tabakových
výrobkov a ktoré prekážajú fungovaniu vnútorného trhu.
Tak je to v prípade prvých troch odôvodnení smernice, z ktorých jasne vyplýva, že cieľom smernice je prepracovanie smerníc
89/622 a 90/239, zmena a doplnenie ich ustanovení s cieľom zlepšiť fungovanie vnútorného trhu v oblasti tabakových výrobkov.
Tak je to aj v prípade odôvodnení č. 5, 7, 9, 11, 14, 19 a 27 smernice, ktoré vymedzujú hlavné oblasti, v ktorých zákonodarca
Spoločenstva považoval za potrebné posilniť už existujúce harmonizačné opatrenia alebo zaviesť nové harmonizačné opatrenia,
pokiaľ ide o maximálne povolené hodnoty obsahu dechtu, oxidu uhoľnatého a nikotínu v cigaretách, dôsledky smernice pre tabakové
výrobky vyvážané zo Spoločenstva, normy pre meranie obsahu dechtu, nikotínu a oxidu uhoľnatého v cigaretách, uvádzanie zdravotných
výstrah a označenie týchto obsahov na jednotlivých baleniach tabakových výrobkov, ako aj zákaz používania niektorých označení
na obale tabakového výrobku.
S tvrdením, že smernica sa mala odvolávať na vedecké poznatky, aby odôvodnila nové ustanovenia, ktoré zavádza vo vzťahu ku
skôr prijatým opatreniam Spoločenstva, nemožno súhlasiť. Z bodu 80 tohto rozsudku jasne vyplýva, že článok 95 ES nepožaduje
odvolanie sa na vývoj vedeckého poznania, aby mohol zákonodarca Spoločenstva prijať opatrenie na základe tohto ustanovenia.
Ani s tvrdením, že smernica nebola správne odôvodnená v tom, že zakazuje výrobu cigariet na vývoz do tretích krajín, tiež
nemožno súhlasiť, keďže dostatočné odôvodnenie je poskytnuté v odôvodnení č. 11 smernice v tom smere, že vo vzťahu k týmto
výrobkom majú byť prijaté pravidlá s cieľom zabezpečiť, aby predpisy o vnútornom trhu neboli porušené.
Z vyššie uvedených úvah, ktoré sa týkajú prvej otázky písm. e), vyplýva, že smernica nie je neplatná z dôvodu porušenia povinnosti
odôvodnenia stanovenej v článku 253 ES.

O prvej otázke písm. f)
Prvou otázkou písm. f) sa vnútroštátny súd pýta, či je smernica čiastočne alebo ako celok neplatná z dôvodu porušenia zásady
subsidiarity.
Pripomienky predložené Súdnemu dvoru
Žalobcovia vo veci samej tvrdia, že zásada subsidiarity sa vzťahuje na opatrenia, ktoré sa týkajú vnútorného trhu, akým je
aj smernica, a že pri prijatí tejto smernice zákonodarca Spoločenstva túto zásadu vôbec nezohľadnil, alebo že ju v každom
prípade nezohľadnil náležite. Keby tak bol urobil, musel by prísť k záveru, že nebolo potrebné prijať smernicu, keďže zosúladené
pravidlá už boli zavedené smernicami 89/622 a 90/239 s cieľom odstrániť bariéry v obchode s tabakovými výrobkami. Okrem toho
tvrdia, že neboli poskytnuté žiadne dôkazy o tom, že by členské štáty nemohli prijať opatrenia na ochranu verejného zdravia,
ktoré považujú za potrebné.
Belgická vláda a Parlament tvrdia, že zásada subsidiarity sa na smernicu nevzťahuje preto, lebo táto zásada sa vzťahuje len
na oblasti, v ktorých Spoločenstvo nemá výlučnú kompetenciu, zatiaľ čo smernica, ktorá bola prijatá s cieľom dosiahnuť vnútorný
trh, patrí medzi oblasti s výlučnou právomocou. V každom prípade, aj keby sa pripustilo, že sa táto zásada na smernicu vzťahuje,
v tomto prípade bola dodržaná, keďže vykonaná činnosť nemohla byť uspokojivo dosiahnutá na úrovni členských štátov.
Vláda Spojeného kráľovstva, francúzska, holandská a švédska vláda, Rada a Komisia tvrdia, že zásada subsidiarity sa na prejednávanú
vec vzťahuje, a že v prípade smernice bola dodržaná. Vláda Spojeného kráľovstva a francúzska vláda, ako aj Komisia predovšetkým
uvádzajú, že úvahy formulované v bodoch 30 až 34 vyššie citovaného rozsudku Holandsko/Parlament a Rada môžu byť v prejednávanej
veci uplatnené a vedú k záveru, že smernica je platná s ohľadom na zásadu subsidiarity. Podľa holandskej vlády a Komisie,
ak boli splnené podmienky použitia článku 95 ES, podmienky pre konanie Spoločenstva podľa článku 5 druhého odseku ES sú takisto
splnené, keďže je isté, že žiadny členský štát, ak koná samostatne, nemôže prijať opatrenia potrebné na to, aby sa zabránilo
akémukoľvek rozdielu medzi právnou úpravou členských štátov, ktorý má dosah na obchod.
Posúdenie Súdnym dvorom
Zásada subsidiarity je vyjadrená v článku 5 druhom odseku ES, podľa ktorého v oblastiach, ktoré nepatria do jeho výlučnej
kompetencie, má Spoločenstvo vyvíjať činnosť len vtedy a len v rozsahu, v akom ciele navrhované touto činnosťou nemôžu byť
uspokojivo dosiahnuté členskými štátmi a z dôvodov rozsahu alebo dôsledkov navrhovanej činnosti ich možno lepšie dosiahnuť
na úrovni Spoločenstva.
Bod 3 protokolu o uplatňovaní zásad subsidiarity a proporcionality, pripojený k Zmluve o založení Európskych spoločenstiev,
stanovuje, že zásada subsidiarity nespochybňuje právomoci udelené zmluvou Spoločenstvu tak, ako sú interpretované Súdnym dvorom.
Na úvod je potrebné poznamenať, že zásada subsidiarity sa uplatňuje tam, kde zákonodarca Spoločenstva využíva článok 95 ES
v rozsahu, v ktorom mu toto ustanovenie neposkytuje výlučnú kompetenciu na úpravu hospodárskej činnosti na vnútornom trhu,
ale len určitú kompetenciu s cieľom zlepšiť podmienky pre jeho vytvorenie a fungovanie tým, že sa odstránia bariéry voľného
pohybu tovarov a slobodného poskytovania služieb alebo narušenia hospodárskej súťaže (pozri v tomto zmysle rozsudok o reklame
na tabak, body 83 a 95).
Čo sa týka otázky, či bola smernica prijatá v súlade so zásadou subsidiarity, je najprv nutné posúdiť, či by cieľ smernice
mohol byť lepšie dosiahnutý na úrovni Spoločenstva.
Ako uviedol Súdny dvor v bode 124 tohto rozsudku, cieľom smernice je odstrániť bariéry spôsobené rozdielmi, ktoré stále existujú
medzi zákonmi, inými právnymi predpismi a správnymi opatreniami členských štátov, týkajúcimi sa výroby, prezentácie a predaja
tabakových výrobkov pri zaistení vysokej úrovne ochrany zdravia v súlade s článkom 95 ods. 3 ES.
Taký cieľ nemôže byť uspokojivo dosiahnutý samostatne členskými štátmi a vyžaduje činnosť na úrovni Spoločenstva, ako to preukazuje
rozdielny vývoj vnútroštátnych právnych úprav v tomto prípade (pozri bod 61 tohto rozsudku).
Z toho vyplýva, že v prípade smernice mohol byť cieľ lepšie dosiahnutý na úrovni Spoločenstva.
Po druhé, intenzita činnosti vyvíjanej Spoločenstvom v tomto prípade bola taktiež v súlade s podmienkami zásady subsidiarity,
keďže – ako vyplýva z bodov 122 až 141 tohto rozsudku – neprekročila rámec toho, čo bolo nevyhnutné na dosiahnutie sledovaného
cieľa.
Z vyššie uvedených úvah týkajúcich sa prvej otázky písm. f) vyplýva, že smernica nie je neplatná z dôvodu porušenia zásady
subsidiarity.

O prvej otázke písm. g)
Prvou otázkou písm. g) sa vnútroštátny súd pýta, či je smernica čiastočne alebo ako celok neplatná z dôvodu zneužitia právomoci.
Pripomienky predložené Súdnemu dvoru
Žalobcovia vo veci samej a grécka vláda tvrdia, že smernica predstavuje zneužitie právomoci v tom, že jej jediným cieľom je
ochrana verejného zdravia a nie rozvoj vnútorného trhu alebo rozvoj spoločnej obchodnej politiky. Predovšetkým tvrdia, že
zákaz výroby cigariet určených na vývoz bol zavedený s jediným cieľom, ktorým je ochrana zdravia osôb žijúcich v tretích krajinách.
Podľa vlády Spojeného kráľovstva, belgickej, francúzskej, holandskej a švédskej vlády, Parlamentu a Rady je argument založený
na zneužití právomoci založený na nesprávnom tvrdení, že smernica je zastretým opatrením v oblasti verejného zdravia.
Posúdenie Súdnym dvorom
Ako Súdny dvor opakovane rozhodol, akt predstavuje zneužitie právomoci iba vtedy, ak sa na základe objektívnych, relevantných
a súladných dôkazov ukazuje, že bol prijatý s výlučným alebo prinajmenšom určujúcim účelom dosiahnuť iný než uvádzaný výsledok
alebo obísť postup osobitne určený Zmluvou na riešenie okolností predmetnej veci (pozri rozsudky z 13. novembra 1990, Fedesa
a i., C‑331/88, Zb. s. I‑4023, bod 24; z 13. júla 1995, Parlament/Komisia, C‑156/93, Zb. s. I‑2019, bod 31; zo 14. mája 1998,
Windpark Groothusen/Komisia, C‑48/96 P, Zb. s. I‑2873, bod 52, a z 22. novembra 2001, Holandsko/Rada, C‑110/97, Zb. s. I‑8763,
bod 137).
Pokiaľ ide konkrétne o výslovné vylúčenie akejkoľvek harmonizácie zákonov a iných právnych predpisov členských štátov určených
na ochranu a zlepšovanie ľudského zdravia, ktoré je vyjadrené v článku 129 ods. 4 prvej zarážke Zmluvy o ES (zmenený, teraz
článok 152 ods. 4 prvý pododsek ES), Súdny dvor rozhodol, že iné články Zmluvy sa nesmú použiť ako právny základ s cieľom
obísť toto vylúčenie (rozsudok o reklame na tabak, bod 79). Súdny dvor však tiež uviedol, že ak sú splnené podmienky pre použitie
článkov 100a, 57 ods. 2 Zmluvy o ES (zmenený, teraz článok 47 ods. 2 ES) a 66 Zmluvy o ES (teraz článok 55 ES) ako právneho
základu, zákonodarcovi Spoločenstva nemožno brániť v tom, aby sa opieral o tento právny základ z dôvodu, že ochrana verejného
zdravia je rozhodujúcim činiteľom pri rozhodovaní (rozsudok o reklame na tabak, bod 88).
Ako bolo uvedené v bode 91 tohto rozsudku, podmienky použitia článku 95 ES boli v prípade smernice splnené a žiadnym spôsobom
sa nedokázalo, že smernica bola prijatá s výlučným alebo aspoň určujúcim cieľom dosiahnuť iný výsledok než zlepšenie podmienok
pre fungovanie vnútorného trhu v oblasti tabakových výrobkov.
Z vyššie uvedených úvah týkajúcich sa prvej otázky písm. g) vyplýva, že smernica nie je neplatná z dôvodu zneužitia právomoci.

O odpovedi na prvú otázku ako celok
Na prvú otázku ako celok treba odpovedať v tom zmysle, že preskúmanie tejto otázky neodhalilo žiadny prvok, ktorý by mohol
ovplyvniť platnosť smernice.

O druhej otázke
Svojou druhou otázkou sa vnútroštátny súd pýta, či sa článok 7 smernice má vykladať v tom zmysle, že sa uplatňuje len na tabakové
výrobky uvádzané na trh v Spoločenstve alebo aj na tabakové výrobky balené v Spoločenstve, ktoré sú určené na vývoz do tretích
krajín.

Pripomienky predložené Súdnemu dvoru
Podľa žalobcov vo veci samej, gréckej, írskej, luxemburskej, holandskej a švédskej vlády, Parlamentu, Rady a Komisie treba
článok 7 smernice vykladať v tom zmysle, že sa neuplatňuje na tabakové výrobky balené v Spoločenstve, ktoré sú určené na vývoz
do tretích krajín, ale len na tabakové výrobky uvádzané na trh v Spoločenstve.
V tomto ohľade predovšetkým tvrdia, že zo znenia článku 7 smernice alebo z jej odôvodnení, predovšetkým z odôvodnenia č. 27,
nevyplýva, že zákonodarca Spoločenstva zamýšľal, aby sa zákaz ustanovený v článku 7 vzťahoval aj na výrobky určené na vývoz
do tretích krajín.
Ďalej tvrdia, že s ohľadom na negatívne dôsledky zákazu stanoveného týmto ustanovením pre výrobcov tabakových výrobkov sa
jeho pôsobnosť musí vykladať reštriktívne.
Napokon tvrdia, že – ako vyplýva z odôvodnenia č. 27 smernice – cieľom článku 7 smernice je zabezpečiť, aby požiadavky na
označovanie podľa jej článku 5 nestratili zmysel. Na tieto dve ustanovenia treba hľadieť tak, že majú rovnakú pôsobnosť. Článok
5 ods. 1 smernice stanovuje osobitné jazykové pravidlá na účely tohto aktu v závislosti od úradných jazykov členských štátov,
a preto sa uplatňuje len na tabakové výrobky uvádzané na trh v Spoločenstve.
Podľa vlády Spojeného kráľovstva, belgickej, francúzskej, talianskej a fínskej vlády treba článok 7 smernice vykladať v tom
zmysle, že sa vzťahuje aj na výrobky balené v Spoločenstve, ktoré sú určené na vývoz do tretích krajín.
Tieto vlády predovšetkým tvrdia, že keď článok 7 stanovuje, že niektoré označenia sa nesmú používať na „obaloch tabakových
výrobkov“, pôsobnosť tohto ustanovenia nie je obmedzená uvedením miesta konečnej spotreby týchto výrobkov.
Ďalej tvrdia, že článok 152 ods. 1 ES vyžaduje, aby sa pri stanovení a uskutočňovaní všetkých politík a činností Spoločenstva
zabezpečila vysoká úroveň ochrany ľudského zdravia. Táto povinnosť sa rozširuje na spoločnú obchodnú politiku, čo opäť poukazuje
na to, že ak by bol zákonodarca Spoločenstva zamýšľal vylúčiť vývozy do tretích krajín z pôsobnosti článku 7, bol by to výslovne
vyjadril.
Napokon konštatujú, že označenia, ktoré sa musia objaviť na obale tabakového výrobku, musia byť rovnaké bez ohľadu na miesto
určenia výrobku, s ohľadom na riziko opätovného uvedenia výrobkov určených na vývoz do tretích krajín do Spoločenstva.

Posúdenie Súdnym dvorom
Podľa ustálenej judikatúry Súdneho dvora je pri výklade ustanovenia práva Spoločenstva potrebné zohľadniť nielen jeho znenie,
ale jeho kontext a ciele sledované predpismi, ktorých je súčasťou (pozri rozsudky zo 14. októbra 1999, Adidas, C‑223/98, Zb.
s. I‑7081, bod 23; z 18. mája 2000, KVS International, C‑301/98, Zb. s. I‑3583, bod 21; z 19. septembra 2000, Nemecko/Komisia,
C‑156/98, Zb. s. I‑6857, bod 50 a zo 14. júna 2001, Kvaerner, C‑191/99, Zb. s. I‑4447, bod 30).
V tomto smere je potrebné konštatovať, že znenie článku 7 neumožňuje samo osebe vyriešiť otázku, či sa zákaz, ktorý tento
článok stanovuje, vzťahuje len na tabakové výrobky uvádzané na trh v Spoločenstve alebo či sa rovnako týka aj tabakových výrobkov
balených v Spoločenstve a určených na vývoz do tretích krajín.
V tomto bode sa článok 7 smernice odlišuje od článku 3, ktorý jasne uvádza, že jeho ustanovenia, ktoré sa týkajú maximálneho
obsahu škodlivých látok v cigaretách, sa vzťahujú aj na tie cigarety, ktoré sú vyrobené v Spoločenstve a vyvážané z neho.
Na rozdiel od článku 7 stanovuje článok 3 ods. 2 smernice osobitne dodatočnú lehotu na prevzatie článku 3 ods. 1, ktorý sa
týka cigariet určených na vývoz do tretích krajín.
Na účely výkladu článku 7 smernice, pokiaľ ide o jeho pôsobnosť, je potrebné vziať do úvahy súvislosti predstavované ďalšími
ustanoveniami smernice.
V tomto ohľade z odôvodnenia č. 27 smernice vyplýva, že hlavným cieľom článku 7 je zabrániť tomu, aby požiadavky na označovanie,
ktoré sú definované v článku 5 tohto opatrenia, nestratili zmysel.
V rámci systému smernice sú články 5 a 7 vzájomne sa doplňujúcimi ustanoveniami, keďže článok 5 ods. 1 stanovuje, že na cigaretových
škatuľkách majú byť zobrazené hodnoty obsahu škodlivých látok, zabezpečujúc tak, že spotrebitelia dostanú objektívne informácie
o škodlivosti tabakových výrobkov, ktorá je spojená s týmito látkami, kým článok 7 zakazuje používanie označení, ktoré by
v tomto smere mohli spotrebiteľov zavádzať.
Z článku 5 smernice pritom vyplýva, že tento článok stanovuje v oblasti označovania tabakových výrobkov požiadavky jedine
na tie výrobky, ktoré majú byť uvádzané na trh v rámci Spoločenstva.
Taký výklad vyplýva predovšetkým zo skutočnosti, že článok 5 ods. 6 písm. e) smernice stanovuje, že text výstrah a údajov
o obsahu vyžadovaný týmto ustanovením má byť vytlačený «v úradnom jazyku alebo jazykoch toho členského štátu, v ktorom sa
výrobok uvádza na trh“.
Pokiaľ ide o ciele sledované smernicou, je potrebné pripomenúť, že hlavným cieľom je zlepšovanie podmienok pre fungovanie
vnútorného trhu v oblasti tabakových výrobkov zároveň so zabezpečením vysokej úrovne ochrany zdravia.
Ustanovenia smernice musia byť preto posudzované v zásade len so zreteľom na tabakové výrobky, ktoré majú byť uvádzané na
vnútorný trh.
Je pravda, že s ohľadom na článok 3 smernice Súdny dvor v bodoch 82 až 91 tohto rozsudku pripustil, že riziko negatívnych
dôsledkov na vnútorný trh môže odôvodniť prijatie ustanovenia týkajúceho sa tovarov vyvážaných do tretích krajín na základe
článku 95 ES, ako opatrenia zameraného na to, aby sa predišlo obchádzaniu predpisov o vnútornom trhu.
Zákonodarca Spoločenstva však v tomto prípade výslovne stanovil, že článok 3 smernice sa uplatňuje na tabakové výrobky na
vývoz do tretích krajín, s ohľadom na jeho vyhodnotenie rizík obchádzania ustanovení smernice o maximálnom obsahu škodlivých
látok v cigaretách z dôvodu nezákonných dovozov do Spoločenstva alebo odchýlok od trhu v Spoločenstve.
Naproti tomu sa článok 7, podobne ako článok 5, týka prezentácie tabakových výrobkov a nie ich zloženia. Riziká negatívnych
dôsledkov na vnútorný trh predstavované nezákonným uvádzaním na trh cigariet, ktoré nevyhovujú požiadavkám smernice na maximálny
obsah škodlivých látok, na jednej strane a tabakových výrobkov, ktoré nevyhovujú jej požiadavkám na označovanie a uvádzanie
informácií na obaloch, na druhej strane nie sú nevyhnutne rovnako závažné alebo rovnakého druhu a nevyžadujú nevyhnutne prijatie
rovnakých opatrení.
Vzhľadom na to, že smernica neobsahuje žiadny údaj v tomto smere, nie je dôvod predpokladať, že zákonodarca Spoločenstva zamýšľal
doplniť zákaz o uvádzaní tabakových výrobkov, ktoré nevyhovujú požiadavkám článku 7 smernice, na trh v Spoločenstve podobným
zákazom pre tabakové výrobky balené v Spoločenstve a určené na uvedenie na trh v tretích krajinách.
Vo svetle vyššie uvedených úvah treba na druhú otázku odpovedať, že článok 7 smernice sa má vykladať v tom zmysle, že sa uplatňuje
len na tabakové výrobky uvádzané na trh v Spoločenstve.

O trovách
Vláda Spojeného kráľovstva, belgická, nemecká, grécka, francúzska, írska, talianska, luxemburská, holandská, fínska a švédska
vláda, ako ani Parlament, Rada a Komisia nemajú právo na náhradu trov konania, ktoré im vznikli v súvislosti s pripomienkami,
ktoré podali Súdnemu dvoru. Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej
incidenčný charakter a bolo začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne
tento vnútroštátny súd.
Z týchto dôvodov
SÚDNY DVOR,
o otázkach, ktoré mu predložil High Court of Justice (England & Wales), Queen’s Bench Division (Administrative Court) uznesením
zo 6. decembra 2001, rozhodol takto:
1.
Preskúmanie prvej otázky neodhalilo žiadny prvok, ktorý by mohol ovplyvniť platnosť smernice Európskeho parlamentu a Rady
2001/37/ES z 5. júna 2001 o aproximácii zákonov, iných právnych predpisov a správnych opatrení členských štátov týkajúcich
sa výroby, prezentácie a predaja tabakových výrobkov.
2.
Článok 7 smernice 2001/37 sa má vykladať v tom zmysle, že sa uplatňuje len na tabakové výrobky uvádzané na trh v Spoločenstve.
Rodríguez Iglesias
Puissochet
Wathelet
Schintgen
Timmermans
Edward
La Pergola
Jann
Skouris
Macken
Colneric
von Bahr

Cunha Rodrigues

Rozsudok bol vyhlásený na verejnom pojednávaní v Luxemburgu 10. decembra 2002.
Tajomník

Predseda
R. Grass

G. C. Rodríguez Iglesias
*
Jazyk konania: angličtina.