CELEX: 62004TJ0191
Kopienas preču zīme
Iebildumu process
Grafiskas preču zīmes, kas satur vārdisku elementu "METRO", reģistrācijas pieteikums
Valsts agrāka vārdiska preču zīme "METRO"
Valsts agrākas preču zīmes reģistrācijas izbeigšanās

Prāvas priekšvēsture
1998. gada 20. martā
MIP Metro Group Intellectual Property GmbH & Co. KG
, iepriekš –
METRO Cash & Carry GmbH
(turpmāk tekstā – “prasītāja”), Iekšējā tirgus saskaņošanas birojam (preču zīmes, paraugi un modeļi) (ITSB) iesniedza Kopienas
preču zīmes reģistrācijas pieteikumu, pamatojoties uz grozīto Padomes 1993. gada 20. decembra Regulu (EK) Nr. 40/94 par Kopienas
preču zīmi (OV 1994, L 11, 1. lpp.).
Reģistrācijai pieteiktā preču zīme ir grafisks apzīmējums, kas attēlots šādi:
Preču zīmes reģistrācijas pieteikums tika publicēts 1999. gada 2. novembra
Bulletin des marques communautaires
[
Kopienas Preču Zīmju Biļetenā
] Nr. 86/99.
2000. gada 28. janvārī
Tesco Stores Ltd
(turpmāk tekstā – “persona, kas iestājusies lietā”), pamatojoties uz Regulas Nr. 40/94 42. pantu, iesniedza iebildumus pret
pieteiktās preču zīmes reģistrāciju. Iebildumi bija balstīti uz to, ka pastāv agrāka valsts vārdiska preču zīme “METRO” (reģistrācijas
Nr. 1543011), kas reģistrēta Apvienotajā Karalistē 1993. gada 27. jūlijā un kuras reģistrācijas sākotnējā spēkā esamība izbeidzas
2000. gada 27. jūlijā.
Ar 2000. gada 13. jūnija vēstuli ITSB informēja personu, kas iestājusies lietā, ka tai tiek piešķirts četru mēnešu termiņš,
lai iesniegtu faktus, pierādījumus un papildu argumentus, kurus tā uzskata par lietderīgiem savu iebildumu pamatošanai. Šai
vēstulei pievienotajā informatīvajā paziņojumā ITSB darīja zināmu personai, kas iestājusies lietā, ka gadījumā, ja agrākās
preču zīmes reģistrācijas spēkā esamības termiņš izbeigsies “datumā, kurā [būtu] jāiesniedz pierādījumi par agrākajām tiesībām”
atbilstoši 20. noteikuma 2. punktam Komisijas 1995. gada 13. decembra Regulā (EK) Nr. 2868/95, ar ko īsteno Padomes Regulu
(EK) Nr. 40/94 par Kopienas preču zīmi (OV L 303, 1. lpp., turpmāk tekstā – “īstenošanas regula”), personai, kas iestājusies
lietā, ir jāiesniedz arī atjaunošanas apliecība vai līdzvērtīgs pierādījums vai, ja tāda nav, pierādījums par to, ka pieteikums
par atjaunošanu ticis pienācīgi iesniegts kompetentajai iestādei. Četru mēnešu termiņš vēlāk tika pagarināts, un tas beidzās
2003. gada 13. martā.
Pierādījums par agrākās preču zīmes reģistrācijas atjaunošanu iepriekš minētajā termiņā netika iesniegts.
Ar 2003. gada 30. aprīļa vēstuli persona, kas iestājusies lietā, tika informēta par to, ka, tā kā tā nebija iesniegusi pierādījumu
par savas reģistrācijas atjaunošanu, lēmums par iebildumiem tikšot pieņemts, pamatojoties uz pieejamajiem pierādījumiem.
Ar 2003. gada 12. jūnija lēmumu (turpmāk tekstā – “Iebildumu nodaļas lēmums”) Iebildumu nodaļa noraidīja iebildumus, motivējot
ar to, ka, lai gan tai tika pienācīgi izteikts lūgums, persona, kas iestājusies lietā, nebija iesniegusi pierādījumus par
to, ka tās agrākās tiesības joprojām bija spēkā pēc 2000. gada 27. jūlija – datumā, kurā saskaņā ar personas, kas iestājusies
lietā, iesniegtajiem dokumentiem, izbeidzās tās preču zīmes reģistrācijas spēkā esamības termiņš.
2003. gada 11. augustā persona, kas iestājusies lietā, saskaņā ar Regulas Nr. 40/94 57.–62. pantu par Iebildumu nodaļas lēmumu
iesniedza apelāciju ITSB.
Ar 2004. gada 23. maija lēmumu (turpmāk tekstā – “apstrīdētais lēmums”) ITSB Apelāciju pirmā padome apmierināja apelācijas
sūdzību. Tā uzskatīja, ka iebildumu iesniegšanas datumā un arī datumā, kurā bija lūgts iesniegt pierādījumus (2000. gada 13. jūnijs),
agrākās tiesības joprojām bija spēkā un ka tādēļ persona, kas iestājusies lietā, nebija pierādījusi savas preču zīmes reģistrācijas
atjaunošanu.

Lietas dalībnieku prasījumi
Prasītājas prasījumi Pirmās instances tiesai ir šādi:
–        atzīt prasību par pieņemamu;
–        atcelt apstrīdēto lēmumu;
–        piespriest ITSB atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
ITSB prasījumi Pirmās instances tiesai ir šādi:
–        apmierināt prasītājas lūgumu atcelt apstrīdēto lēmumu;
–        piespriest personai, kas iestājusies lietā, atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
Personas, kas iestājusies lietā, prasījumi Pirmās instances tiesai ir šādi:
–        noraidīt prasību;
–        piespriest prasītājai atlīdzināt personas, kas iestājusies lietā, tiesāšanās izdevumus.

Par ITSB prasījumu pieņemamību
Attiecībā uz ITSB procesuālo nostāju ir jāatgādina – ja ITSB nav nepieciešamo tiesību rīkoties, lai iesniegtu apelācijas sūdzību
par Apelāciju padomes lēmumu, tam, savukārt, arī nav pienākuma sistemātiski aizstāvēt katru apstrīdēto Apelāciju padomes lēmumu
vai obligāti noraidīt jebkuru apelācijas sūdzību, kas iesniegta par šādu lēmumu [Pirmās instances tiesas 2004. gada 30. jūnija
spriedums lietā T‑107/02
GE Betz
/ITSB –
Atofina Chemicals
(“BIOMATE”), Krājums, II‑1845. lpp., 34. punkts; 2005. gada 15. jūnija spriedums lietā T‑186/04
Spa Monopole
/ITSB –
Spaform
(“SPAFORM”), Krājums, II‑2333. lpp., 20. punkts, un 2005. gada 25. oktobra spriedums lietā T‑379/03
Peek

&

Cloppenburg
(“Cloppenburg”), Krājums, II‑4633. lpp., 22. punkts]. Nekas ITSB neliedz atbalstīt prasītāja prasījumu vai arī aprobežoties
ar tā izlemšanas atstāšanu Pirmās instances tiesas ziņā, izvirzot visus argumentus, ko tas uzskata par atbilstošiem, lai jautājumu
izskaidrotu Pirmās instances tiesai (iepriekš minētais spriedums lietā “BIOMATE”, 36. punkts, un iepriekš minētais spriedums
lietā “Cloppenburg”, 22. punkts). Tomēr tas [ITSB] nedrīkst iesniegt prasījumus, lai atceltu vai grozītu Apelāciju padomes
lēmumu jautājumā, kas nav izvirzīts prasības pieteikumā, vai izvirzīt pamatus, kas nav minēti prasības pieteikumā (iepriekš
minētais spriedums lietā “Cloppenburg”, 22. punkts; šajā sakarā skat. arī Tiesas 2004. gada 12. oktobra spriedumu lietā C‑106/03 P
Vedial
/ITSB, Krājums, I‑9573. lpp., 34. punkts).
No tā izriet, ka prasījumi, ar kuriem ITSB atbalsta prasītājas prasījumus par lēmuma atcelšanu, ir jāatzīst par pieņemamiem,
jo šie prasījumi un to pamatošanai izvirzītie argumenti neatšķiras no prasītājas prasījumiem un izvirzītajiem pamatiem.

Par lietas būtību
A –
Lietas dalībnieku argumenti
Pamatojot savus prasījumus par apstrīdētā lēmuma atcelšanu, prasītāja izvirza tikai vienu pamatu. Tā uzsver, ka apstrīdētais
lēmums pārkāpj Regulu Nr. 40/94, it īpaši tās 74. pantu, kā arī īstenošanas regulu, it īpaši tās 16. un 20. noteikumu. No
šīm normām izriet, ka attiecīgais datums, kurā agrākajām tiesībām ir jābūt spēkā un kurā iebildumu iesniedzējam ir jāiesniedz
pierādījums par minēto tiesību spēkā esamību, ir datums, kurā Iebildumu nodaļa pieņem lēmumu vai vismaz datums, kurā izbeidzas
citu pierādījumu iesniegšanai noteiktais termiņš, un nevis datums, kurā iesniedz paziņojumu par iebildumiem.
Turklāt tā apgalvo, ka īstenošanas regulas 16. noteikuma
ratio legis
prasa, lai iebildumu iesniedzējam un Iebildumu nodaļai būtu iespēja pārbaudīt agrākās preču zīmes, uz ko atsaucas, iebilstot
pret Kopienas preču zīmes reģistrācijas pieteikumu, spēkā esamību, tādēļ ka iebildumu pamatā var būt tikai spēkā esoša preču
zīme. Iebildumu nodaļai saskaņā ar īstenošanas regulas 16. panta 3. punktu un 20. panta 2. punktu esot tiesības apturēt pierādījumu
iesniegšanas termiņu, ja šie pierādījumi nav iesniegti kopā ar paziņojumu par iebildumiem.
Tāpat prasītāja norāda, ka apstrīdētajā lēmumā konstatētais, saskaņā ar ko Iebildumu nodaļa nevar, pirmkārt, ņemt vērā agrākās
preču zīmes tiesību spēkā esamības izbeigšanos, kas notikusi, pirms tā pieņem lēmumu par iebildumiem, un, otrkārt, pieprasīt
pierādījumu par agrākās preču zīmes atjaunošanu, esot pretrunā Regulas Nr. 40/94 un īstenošanas regulas normām, kā arī ar
relatīvu atteikuma pamatojumu izvērtēšanas vispārējo jēgu.
ITSB atbalsta prasītājas argumentāciju. Tas it īpaši norāda, ka apstrīdētais lēmums nav saderīgs ar tā iekšējām vadlīnijām,
kas regulē iebildumu procesu un kuras paredz, ka “lietas materiālu papildināšanai noteiktajā četru mēnešu termiņā iebildumu
iesniedzējam ir jāiesniedz pierādījums, ka preču zīme(s), uz kuru(ām) tas balstās, joprojām ir spēkā. Ja nav pierādījuma par
atjaunošanu, agrākā reģistrācija netiek ņemta vērā [..] vai iebildums tiek noraidīts, motivējot ar to, ka tas nav pamatots.
Tomēr, lai novērstu to, ka Iebildumu nodaļa pieņem lēmumu, pamatojoties uz iebildumiem, kas balstās uz agrāku reģistrāciju,
kura nav tikusi atjaunota, ja pienācīgi pierādīta reģistrācija izbeidzas pēc četru mēnešu termiņa beigām un pirms lēmuma pieņemšanas
brīža, pārbaudītājam ir jāpieprasa, lai iebildumu iesniedzējs iesniedz pierādījumu par reģistrācijas atjaunošanu, neraugoties
uz to, vai reģistrācijas pieteicējs ceļ vai neceļ iebildumus”.
Persona, kas iestājusies lietā, pamatojot savu pozīciju, saskaņā ar kuru Apelāciju padome ir pareizi piemērojusi Regulas Nr. 40/94
un īstenošanas regulas normas, izvirza sešus argumentus.
Pirmkārt, tā norāda, ka Regulas Nr. 40/94 8. panta 1. punktā drīzāk ir lietota tagadnes laika (“iebilst”), nevis nākotnes
laika forma. Tāpat minētās regulas 8. panta 2. punkta redakcijā ir lietota pagātnes laika forma (“reģistrētās preču zīmes”).
Tā uzskata, ka, aplūkojot šīs abas normas kopsakarā, ir skaidrs, ka noteicošais ir iebildumu iesniegšanas datums. Līdz ar
to Regulas Nr. 40/94 8. pantā nav nevienas normas, kas iebildumu iesniedzējam uzliktu pienākumu saglabāt šo agrākās preču
zīmes īpašnieka statusu vai pierādīt, ka viņš ir saglabājis šo statusu pēc iebildumu iesniegšanas termiņa.
Otrkārt, persona, kas iestājusies lietā, uzskata, ka vienīgais Regulas Nr. 40/94 42. panta 1. punktā paredzētais nosacījums
ir tas, ka iebildumu iesniegšana ir motivējama ar to, ka preču zīmes reģistrācija būtu noraidāma saskaņā ar minētās regulas
8. pantu. Tā norāda, ka šī prasība arī ir izteikta tagadnes laika formā. Turklāt tiek prasīts, lai iebildumu iesniedzējs tostarp
būtu minētās regulas 8. panta 2. punktā norādīto agrāko preču zīmju īpašnieks. Arī šajā normā ir lietota tagadnes laika forma.
Tādējādi tā secina, ka iebildumu iesniedzējam nav uzlikts nekāds pienākums pierādīt, ka tas saglabās īpašnieka statusu līdz
nākotnē nenoteiktam datumam, kas iestāsies pēc iebildumu iesniegšanas termiņa. Tā uzskata, ka minētās regulas 42. panta 3. punkts
apstiprina šo slēdzienu, prasot, lai iebildumu iesniedzējs konkretizē pamatojumu, uz ko balstīti iebildumi, un atkal tiek
lietota tagadnes laika forma. Persona, kas iestājusies lietā, turklāt apstiprina, ka iebildumu iesniedzējam ir jānorāda šajā
datumā eksistējošs pamatojums, uz kuru var atsaukties, iebilstot pret pieteikto preču zīmi. Neviens iebildumu iesniedzējs
ar pārliecību nevarētu pat norādīt, kāda varētu būt situācija nākotnē nenoteiktā datumā, kas iestātos pēc iebildumu termiņa.
Katrā gadījumā tas būtu pretrunā Regulas Nr. 40/94 42. panta 3. punkta formulējumam.
Treškārt, persona, kas iestājusies lietā, norāda, ka īstenošanas regulas 15. un 16. noteikumā vispār netiek aplūkota prasītājas
izvirzītā tēze, ka agrākās preču zīmes spēkā esamība ir jāpierāda datumā, kad Iebildumu nodaļa pieņem savu lēmumu pēc būtības.
Tā apgalvo – fakts, ka likumdevēji ir pieņēmuši tik detalizētas normas, pat nekonkretizējot, ka iebildumu iesniedzējam ir
jāpierāda, ka viņa tiesības pastāvēs pēc iebildumu iesniegšanas termiņa, ir jāinterpretē kā tāds, kas norāda, ka likumdevējam
nav bijis nodoma pieprasīt šādu pierādījumu atbilstoši principam
expressio unius est exclusio alterius
. Persona, kas iestājusies lietā, turklāt atgādina, ka attiecīgās normas ir izteiktas tagadnes vai pagātnes laika formā.
Tāpat tā atsaucas uz īstenošanas regulas 15. noteikuma 2. punkta c) apakšpunkta i) daļu, kas paredz, ka, “ja iebildumus ceļ
agrākās zīmes vai agrāko tiesību īpašnieks, [paziņojumam par iebildumiem jāietver] norāde par to, ka viņš ir šādas zīmes vai
tiesību īpašnieks”. Tādējādi tā secina, ka vienīgais apstāklis, kas ir jāpierāda saskaņā ar šo normu, ir tas, ka iebildumu
iesniedzējs ir agrākās preču zīmes īpašnieks datumā, kurā iesniegti iebildumi.
Ceturtkārt, persona, kas iestājusies lietā, atgādina, ka tiesiskās drošības obligātais raksturs nosaka, ka Kopienu tiesību
aktiem ir jāļauj ieinteresētajām personām precīzi zināt to pienākumu apjomu, kurus tās viņiem uzliek (Tiesas 1998. gada 1. oktobra
spriedums lietā C‑233/96 Dānija/Komisija,
Recueil
, I‑5759. lpp., 38. punkts). Tā uzsver, ka prasītājas piedāvātais risinājums, proti – datums, kurā ITSB vērtē agrākās preču
zīmes spēkā esamību, ir datums, kurā tas pieņem savu lēmumu par iebildumiem – balstīts uz patvaļīgu un neskaidru pamatu. Tā
apgalvo, ka pagarinātu procesu iespējamība ikvienam iebildumu iesniedzējam izvirzītu prasību uzminēt iespējamo datumu, kurā
tiktu pieņemts lēmums pēc būtības, vai nepārtraukti sniegt agrākās preču zīmes aktuālo pierādījumu.
Piektkārt, persona, kas iestājusies lietā, norāda, ka pieprasīt, lai iebildumu iesniedzējs pierāda, ka agrākā preču zīme turpina
pastāvēt vai ir spēkā pēc iebildumu iesniegšanas termiņa, būtu pretrunā Kopienu tiesību principam – atpakaļejoša spēka neesamības
principam.
Tā paskaidro, ka iebildumu iesniegšanas datumā – 2000. gada 28. janvārī – tai tika nosūtīts dokuments, ar ko tika atļauts
vēlāk iesniegt reģistrācijas [apliecības] kopiju. Tā esot iesniegusi agrākās preču zīmes reģistrācijas apliecības kopiju 2000. gada
24. februārī. Sava atbildes raksta 18. punktā tā apgalvo, ka minētā reģistrācijas [apliecība] pierādīja, ka preču zīme bija
spēkā līdz 2003. gada 27. jūlijam, proti, līdz iebildumu iesniegšanas termiņa beigām. 2000. gada 13. jūnijā ITSB to esot rakstveidā
informējis par procesa sacīkstes daļas sākumu un lūdzis tai iesniegt faktus, pierādījumus un apsvērumus savu argumentu pamatojumam.
Persona, kas iestājusies lietā, norāda, ka, ja, kā to apgalvo prasītāja, ar šo vēstuli tai pieprasīja sniegt pierādījumu par
reģistrācijas atjaunošanu, ko tā jau bija iesniegusi iebildumu iesniegšanas termiņā, šādai prasībai būtu atpakaļejošs spēks
un, attiecīgi, tā būtu nepieņemama.
Visbeidzot, sestkārt, persona, kas iestājusies lietā, apgalvo, ka arī Regulas Nr. 40/94 74. pants nepadara pieņemamu prasītājas
tēzi. Tā uzskata, ka šī panta mērķis atbilst tā virsrakstam, proti, noteikt apjomu, kādā ITSB pārbauda faktus pēc savas iniciatīvas.
Tādēļ tā noliedz, ka šī norma noteic, ka iebildumu iesniedzējam ir pienākums pierādīt ITSB, ka preču zīme turpina pastāvēt
un būt spēkā līdz datumam, kurā Iebildumu nodaļa pieņem lēmumu.
B –
Pirmās instances tiesas vērtējums
Prasītāja, kuru atbalsta ITSB, būtībā kritiski vērtē divus apgalvojumus, kas minēti apstrīdētajā lēmumā. Pirmkārt, Apelāciju
padome esot kļūdaini uzskatījusi, ka preču zīmes, ar ko tika pamatoti iebildumi, reģistrācijas izbeigšanās neesot ļāvusi Iebildumu
nodaļai ar atpakaļejošu spēku grozīt iebildumu iesniedzēja statusu un noraidīt iebildumus. Otrkārt, tā esot kļūdījusies, uzskatot,
ka iebildumu iesniedzējam ir pienākums vienu reizi izklāstīt visus savu iebildumu pamatojumus un ka tādēļ ne Iebildumu nodaļai,
ne Apelāciju padomēm nav tiesību procesā pieprasīt vēlākus pierādījumus par tās preču zīmes spēkā esamību, ar kuru ir pamatoti
iebildumi. Šie apgalvojumi būtu pretrunā Regulas Nr. 40/94 un īstenošanas regulas vispārējai jēgai, jo tie liktu Iebildumu
nodaļai konstatēt konfliktu starp reģistrācijai pieteikto preču zīmi un agrāko preču zīmi, kuras aizsardzības termiņš ir beidzies.
Ir jāatgādina, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru preču zīmes pamata funkcija ir garantēt patērētājam vai gala izmantotājam
ar preču zīmi aptvertās preces vai pakalpojuma izcelsmes identitāti, ļaujot viņam šo preci vai pakalpojumu atšķirt no precēm
vai pakalpojumiem ar citādu izcelsmi, nesajaucot tos (Tiesas 1978. gada 23. maija spriedums lietā 102/77
Hoffmann‑La Roche
,
Recueil
, 1139. lpp., 7. punkts; 2004. gada 29. aprīļa spriedums apvienotajās lietās C‑456/01 P un C‑457/01 P
Henkel
/ITSB,
Recueil
, I‑5089. lpp., 48. punkts, un 2004. gada 16. septembra spriedums lietā C‑329/02 P
SAT.1
/ITSB, Krājums, I‑8317. lpp., 23. punkts). Nav tādu vispārējas nozīmes interešu, lai piešķirtu pilnīgu Regulā Nr. 40/94 paredzēto
aizsardzību preču zīmei, kura neveic savu pamata funkciju (iepriekš minētais spriedums apvienotajās lietās
Henkel
/ITSB, 48. punkts).
Regulas Nr. 40/94 8. un 42. panta un īstenošanas regulas 15., 16. un 20. noteikuma par relatīvajiem atteikuma pamatojumiem
un iebildumu procesu galvenais mērķis ir nodrošināt, lai agrākā preču zīme varētu saglabāt savu izcelsmes identifikācijas
funkciju, paredzot iespēju noraidīt tādas jaunas preču zīmes reģistrāciju, kas būtu konfliktā ar agrāko preču zīmi tādēļ,
ka pastāv to sajaukšanas iespēja.
Šāda konflikta iespēja ir jāapsver no divu aspektu viedokļa. No vienas puses, saistībā ar minēto normu materiālās jēgas (
ratione materiae
) piemērošanas jomu, ir nepieciešams, lai starp agrāko preču zīmi un reģistrācijai pieteikto preču zīmi un starp precēm vai
pakalpojumiem, ko aptver abas preču zīmes, pastāvētu identitāte vai līdzība, kas varētu izraisīt abu apzīmējumu sajaukšanu.
No otras puses, saistībā ar minēto normu piemērojamību laikā (
ratione temporis
) šīm abām preču zīmēm jābūt līdzās pastāvējušām noteiktā laika periodā. Agrākās preču zīmes funkciju identificēt izcelsmi
nevar apdraudēt cita preču zīme, kas ir reģistrēta tikai pēc agrākās preču zīmes reģistrācijas izbeigšanās. Nevar rasties
nekāds konflikts, ja nav perioda, kurā ir līdzās pastāvējušas abas preču zīmes.
Tādēļ Pirmās instances tiesa konstatē, ka apstrīdētajā lēmumā ietvertajā apgalvojumā, saskaņā ar ko “nav nekā, kas ļauj Iebildumu
nodaļai ar atpakaļejošu spēku grozīt iebildumu iesniedzēja statusu tikai tāpēc, ka iebildumu procesa laikā [..] izbeidzas
valsts reģistrācija”, nav ņemts vērā apstāklis, ka nevar rasties nekāds konflikts starp reģistrācijai pieteikto preču zīmi
un agrāko preču zīmi, kuras reģistrācija šajā periodā izbeidzas, ievērojot, ka pieteikto preču zīmi var reģistrēt tikai pēc
iebildumu procesa beigām. Līdz ar to aizsardzība, ko Apelāciju padome piešķīra agrākajai preču zīmei, nav attaisnojama ar
preču zīmes pamata funkcijas aizsardzību un ir pretrunā normu, kuras regulē relatīvu atteikuma pamatojumu vērtēšanu un iebildumu
procesu, garam un jēgai.
Turklāt prasītāja un ITSB pamatoti norāda, ka Iebildumu nodaļai un Apelāciju padomēm ir jāņem vērā apstākļu izmaiņas, kas
notiek laikā starp iebildumu iesniegšanu un lēmuma pieņemšanu par iebildumiem un kuras izriet no pierādījumiem, ko iesnieguši
lietas dalībnieki, atbildot uz ITSB lūgumu sniegt informāciju.
Šajā sakarā ir jāatgādina, ka Pirmās instances tiesa savā 2003. gada 23. septembra spriedumā lietā T‑308/01
Henkel
/ITSB –
LHS
(
UK
) (“KLEENCARE”) (
Recueil
, II‑3253. lpp., 26. punkts) nosprieda, ka, no jauna izvērtējot Iebildumu nodaļas lēmumus, ko Apelāciju padomes veic saskaņā
ar Regulas Nr. 40/94 61. panta 1. punktu, apelācijas iznākums ir atkarīgs no jautājuma par to, vai brīdī, kad tiek izskatīta
apelācijas sūdzība, likumīgi var vai nevar pieņemt jaunu lēmumu ar tādu pašu rezolutīvo daļu kā lēmumam, par ko iesniegta
apelācijas sūdzība.
Veicot šo atkārtoto izvērtēšanu, ITSB Apelāciju padomes darbojas tās instances kompetences jomā, kura ir pieņēmusi lēmumu,
par ko iesniegta apelācijas sūdzība, vai nodod lietu atpakaļ šai instancei (iepriekš 35. punktā minētais spriedums lietā “KLEENCARE”,
24. punkts). Līdz ar to ir jākonstatē, ka ar šo judikatūru iedibinātais princips ir piemērojams attiecībā uz izvērtēšanu,
ko veic Iebildumu nodaļa tādējādi, ka ne šī nodaļa, ne Apelāciju padomes nevarētu pieņemt lēmumu, kas būtu prettiesisks brīdī,
kad tās lemj, pamatojoties uz pierādījumiem, kurus lietas dalībnieki iesnieguši procesā šajā instancē.
Tomēr persona, kas iestājusies lietā, uzskata, ka apstrīdētajā lēmumā ir pamatoti konstatēts, ka iebildumu iesniedzējam, pamatojot
savus iebildumus, ir vienu reizi un pilnīgi jāizklāsta pamatojumi un pierādījumi. Iebildumu nodaļa nevarētu balstīties uz
to, ka nav iesniegti pierādījumi par agrākās preču zīmes [reģistrācijas] atjaunošanu tādēļ, ka tās lūgums sniegt informāciju
par reģistrācijas atjaunošanu nebija pamatots ne ar vienu Regulas Nr. 40/94 vai īstenošanas regulas normu.
Šajā sakarā ir jāatgādina, ka no iepriekš 30. punktā minētās judikatūras izriet, ka Regulas Nr. 40/94 un īstenošanas regulas
normas ir jāinterpretē preču zīmes pamata funkciju kontekstā. Tāpat, lai varētu izvērtēt, vai agrākā preču zīme var zaudēt
savu izcelsmes identifikācijas funkciju tādēļ, ka zināmu laiku ir pastāvējusi līdzās ar reģistrācijai pieteikto preču zīmi,
ar kuru to varētu sajaukt, ITSB ir jāzina agrākās preču zīmes reģistrācijas spēkā esamības ilgums.
Tiesības lūgt iebildumu iesniedzējam sniegt informāciju šajā sakarā var izsecināt no Regulas Nr. 40/94 un īstenošanas regulas
normām. Tāpat saskaņā ar Regulas Nr. 40/94 76. pantu ITSB katrā tajā notiekošajā procesā var lūgt sniegt informāciju un iesniegt
dokumentus, it īpaši tādus, kas nepieciešami, lai izlemtu par iebildumiem. Visbeidzot, no īstenošanas regulas 16. un 20. noteikuma,
aplūkotiem kopsakarā, izriet, ka ITSB var lūgt iebildumu iesniedzēju iesniegt faktus, pierādījumus un apsvērumus, tostarp
agrākās preču zīmes reģistrācijas apliecību, kas nav ietverta paziņojumā par iebildumiem.
Persona, kas iestājusies lietā, savukārt uzskata, ka iebildumu iesniedzējam nevar uzlikt pienākumu pierādīt, ka tas saglabās
agrākās preču zīmes īpašnieka statusu līdz nenoteiktam datumam, kas iestātos pēc iebildumu iesniegšanas termiņa.
Šajā sakarā ir jākonstatē, ka persona, kas iestājusies lietā, aprobežojas ar to, ka savā pirmajā, otrajā, trešajā un sestajā
argumentā apgalvo, ka šāds pienākums iebildumu procesā neizriet ne no Regulas Nr. 40/94 8., 42. un 74. panta, ne no īstenošanas
regulas 15. un 16. noteikuma. Tā neizvirza nevienu argumentu, kas noliegtu, ka Regulas Nr. 40/94 76. pants vai īstenošanas
regulas 16. un 20. noteikums, aplūkoti kopsakarā, piešķirtu ITSB tiesības lūgt iebildumu iesniedzējam pierādīt preču zīmes
reģistrācijas atjaunošanu pēc tās izbeigšanās gadījumā, ja tas notiek pēc datuma, kurā iesniegts paziņojums par iebildumiem.
Turklāt tās argumenti šajā sakarā ir atvasināti no interpretācijas, kas balstīta uz darbības vārdu laiku formām, kuras lietotas
minēto regulu, aplūkotu atsevišķi, normās un nekādi neattiecas uz principiem, kas ir relatīvu atteikuma pamatojumu un iebildumu
procesa pamatā.
Tāpat ir jāatzīmē, ka tās argumentācija izriet no konkrētās lietas faktisko apstākļu konteksta. Laikā, kad izbeidzās informācijas
iesniegšanas termiņš (2003. gada 13. marts) vai pat Iebildumu nodaļas sākotnēji noteiktajā termiņā (2000. gada 13. oktobris),
agrākās preču zīmes reģistrācijas spēkā esamība nebija atkarīga no kāda nākotnes apstākļa, bet no tā, vai persona, kas iestājusies
lietā, bija atjaunojusi savas preču zīmes reģistrāciju, kuras spēkā esamības sākotnējais termiņš beidzās 2000. gada 27. jūlijā,
kas tādējādi ir lūgums iesniegt pierādījumu par pagātnes notikumu. Līdz ar to Pirmās instances tiesa uzskata, ka lūgums sniegt
informāciju neattiecās uz preču zīmes spēkā esamību nākotnē nenoteiktā laikā, pretēji personas, kas iestājusies lietā, apgalvotajam.
Ar savu ceturto argumentu persona, kas iestājusies lietā, norāda, ka fakts, ka iebildumu iesniedzējs nevarot zināt, vai pierādījums
par agrākās preču zīmes reģistrācijas atjaunošanu viņam jāiesniedz pašam pēc savas iniciatīvas, nepārtraukti vai arī pēc ITSB
aicinājuma, var radīt tiesisko nedrošību. Prasība sniegt pierādījumu attiecībā uz agrākās preču zīmes reģistrācijas spēkā
esamību tādējādi pieļautu, ka iebildumu iesniedzējs uzmin datumu, kurā pieņems lēmumu par iebildumiem.
Šo argumentu vēl jo vairāk nevar pieņemt. Faktiski no Iebildumu nodaļas lēmuma nekādi neizriet, ka ITSB pieprasītu, lai iebildumu
iesniedzējs nepārtraukti, nesaņemot ITSB lūgumu sniegt informāciju, sniedz pierādījumus par atjaunošanu. Vēl jo vairāk šāds
pienākums neizriet no procesuālajiem dokumentiem, ko iesniegusi prasītāja un ITSB. Faktiski ITSB direktīvās attiecībā uz iebildumiem
skaidri minēts pretēja rakstura apgalvojums, proti, ka “pārbaudītājam jālūdz iebildumu iesniedzējam sniegt pierādījumu par
reģistrācijas atjaunošanu”.
Saistībā ar personas, kas iestājusies lietā, piekto argumentu, saskaņā ar ko, atzīstot tiesības lūgt informāciju par agrākās
preču zīmes reģistrācijas atjaunošanu, nonāktu pretrunā atpakaļejoša spēka neesamības principam, ir jāprecizē, ka tā, atbildot
uz Pirmās instances tiesas rakstveida jautājumu, atzina, ka savas atbildes 18. punktā bija kļūdaini norādījusi, ka agrākās
preču zīmes reģistrācija, pamatojoties uz Iebildumu nodaļai iesniegtajiem dokumentiem, esot bijusi spēkā līdz 2003. gada 27. jūlijam,
faktiski pareizais datums ir 2000. gada 27. jūlijs.
Ievērojot visu iepriekš minēto, Pirmās instances tiesa konstatē, ka Apelāciju padome kļūdaini uzskatīja, pirmkārt, ka Iebildumu
nodaļa nevar ņemt vērā agrākās preču zīmes reģistrācijas spēkā esamības izbeigšanos, pirms tā pieņem lēmumu par iebildumiem,
un otrkārt, ka Iebildumu nodaļa nebija tiesīga lūgt sniegt informāciju par agrākās preču zīmes reģistrācijas atjaunošanu pēc
sākotnējās pierādījumu iesniegšanas. Šādi Apelāciju padome interpretēja Regulas Nr. 40/94 un īstenošanas regulas normas, kas
regulē relatīvu atteikuma pamatojumu vērtēšanu un iebildumu procesu, pretēji šo normu pamatā esošajiem principiem un it īpaši
pārkāpa Regulas Nr. 40/94 76. pantu un īstenošanas regulas 20. noteikumu.
No tā izriet, ka prasītājas izvirzītais vienīgais pamats ir jāapmierina un ka apstrīdētais lēmums ir jāatceļ.

Par tiesāšanās izdevumiem
Atbilstoši Reglamenta 87. panta 2. punktam lietas dalībniekam, kuram spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās
izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs. Tā kā ITSB spriedums ir nelabvēlīgs, jo apstrīdētais
lēmums ir atcelts, tam jāpiespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus saskaņā ar prasītājas prasījumiem. Tā kā personai, kas
iestājusies lietā, spriedums ir nelabvēlīgs, tā sedz savus tiesāšanās izdevumus pati.
Ar šādu pamatojumu
PIRMĀS INSTANCES TIESA
(trešā palāta)
nospriež:
1)
atcelt Iekšējā tirgus saskaņošanas biroja (preču zīmes, paraugi un modeļi) 2004. gada 23. marta lēmumu (lieta R 486/2003‑1);
2)
ITSB sedz savus, kā arī atlīdzina prasītājas tiesāšanās izdevumus;
3)
persona, kas iestājusies lietā, sedz savus tiesāšanās izdevumus pati.
Jaeger
Tiili
Czúcz
Pasludināts atklātā tiesas sēdē Luksemburgā 2006. gada 13. septembrī.
Sekretārs

Priekšsēdētājs
E. Coulon

M. Jaeger
*
Tiesvedības valoda – angļu.