CELEX: 62004TJ0155
Konkurence
Dominējoša stāvokļa ļaunprātīga izmantošana
Jēdziens "uzņēmums"
Sūdzība
Noraidījums

Atbilstošās tiesību normas
1.
Eurocontrol tiesiskā bāze
Eiropas Aeronavigācijas drošības organizāciju (
Eurocontrol
), starptautisku organizāciju ar reģionālu aviācijas nozares mērķi, nodibināja dažādas Eiropas valstis, no kurām daļa ir,
bet daļa nav Kopienas dalībnieces, noslēdzot 1960. gada 13. decembra Starptautisko Konvenciju par sadarbību aeronavigācijas
drošības jomā (turpmāk tekstā – “Konvencija”), kas vairākkārt grozīta un konsolidēta ar 1997. gada 27. jūnija protokolu, nolūkā
pastiprināt sadarbību starp līgumslēdzējām valstīm gaisa satiksmes jomā un attīstīt kopīgas darbības, lai īstenotu saskaņošanu
un integrāciju, kas nepieciešama vienotas gaisa satiksmes vadības sistēmas
Air traffic management
(
ATM
) izveidošanai. Lai gan Konvencija oficiāli vēl nav stājusies spēkā, jo to nav ratificējušas visas līgumslēdzējas puses, tās
noteikumi pagaidu kārtībā saskaņā ar
Eurocontrol
pastāvīgās komisijas 1997. gada decembra lēmumu tiek piemēroti kopš 1998. gada. Itālija
Eurocontrol
pievienojās 1996. gada 1. aprīlī. 2002. gadā Kopiena un tās dalībvalstis parakstīja protokolu par Eiropas Kopienas pievienošanos
Eurocontrol
, kas vēl nav stājies spēkā. Kopiena izlēma šo protokolu apstiprināt ar Padomes 2004. gada 29. aprīļa Lēmumu 2004/636/EK par
to, kā Eiropas Kopiena noslēdz Protokolu par Eiropas Kopienas pievienošanos
Eurocontrol
(OV L 304, 209. lpp.). Kopš 2003. gada noteikti šī protokola noteikumi ir piemērojami pagaidu kārtībā līdz brīdim, kad visas
līgumslēdzējas puses būs to ratificējušas.
2.
Kopienu tiesības
Padomes 1993. gada 19. jūlija Direktīvā 93/65/EEK par saderīgu tehnisko specifikāciju noteikšanu un lietošanu gaisa satiksmes
vadības iekārtu un sistēmu iegādei (OV L 187, 52. lpp.), kurā izdarīti grozījumi ar Komisijas 1997. gada 25. marta Direktīvu
97/15/EK, ar ko pieņem
Eurocontrol
standartus (OV L 95, 16. lpp.), Padome paredzēja pieņemt Kopienu tehnisko specifikāciju
ATM
jomā uz
Eurocontrol
noteikto atbilstošo tehnisko specifikāciju bāzes.
Direktīvas 93/65 1.–5. pants ir formulēti šādi:
“1. pants
Šī direktīva attiecas uz saderīgu tehnisko specifikāciju noteikšanu un lietošanu gaisa satiksmes vadības iekārtu un sistēmu
iegādei, it īpaši attiecībā uz šādām sistēmām:
–        sakaru sistēmas,
–        novērošanas sistēmas,
–        sistēmas, kas nodrošina automātisku palīdzību gaisa satiksmes kontrolē,
–        navigācijas sistēmas.
2. pants
Šajā direktīvā:
a)      “tehniskas specifikācijas” ir tehniskas prasības, kas īpaši ietvertas piedāvājumu konkursa dokumentos, kuri nosaka darba,
materiāla, ražojuma vai piegādes īpašības, un kas ļauj darbu, materiālu, ražojumu vai piegādi objektīvi aprakstīt kā tādu,
kas atbilst pasūtītāja paredzētajam lietojumam. Šādos tehniskos priekšrakstos var ietvert kvalitātes, darbības, drošības un
izmēru prasības, kā arī prasības, ko attiecina uz materiālu, ražojumu vai piegāžu kvalitātes nodrošinājumu, terminoloģiju,
simboliem, testiem un testu metodēm, iesaiņojumu, marķēšanu vai etiķetēm;
b)      “standarts” ir tehniska specifikācija, ko atkārtotai vai ilgstošai piemērošanai apstiprinājusi atzīta standartizācijas iestāde,
un atbilstība tam parasti nav obligāta;
c)      “
Eurocontrol
standarts” ir obligātais elements
Eurocontrol
specifikācijās par fiziskām īpašībām, konfigurāciju, materiālu, darbību, personālu vai procedūru, kuru vienāda piemērošana
ir atzīta par būtisku vienotas gaisa satiksmes pakalpojumu (
ATS
) sistēmas ieviešanai (obligātie elementi veido
Eurocontrol
standarta dokumenta daļu).
3. pants
1.      Komisija saskaņā ar 6. pantā paredzēto procedūru atlasa un pieņem
Eurocontrol
standartus, kā arī vēlākus
Eurocontrol
veiktus šo standartu grozījumus, kas būtu jānosaka par obligātiem saskaņā ar Kopienas tiesību aktiem, it īpaši tos standartus,
kas attiecas uz I pielikumā uzskaitītajām jomām. Komisija publicē
Eiropas Kopienu Oficiālajā Vēstnesī
atsauces uz visām tehniskajām specifikācijām, kas šādi noteiktas par obligātām.
2.      Lai nodrošinātu, ka I pielikums, kurā uzskaitīti izstrādājamie
Eurocontrol
standarti, ir tik pilnīgs, cik vien iespējams, Komisija, ievērojot 6. pantā paredzēto procedūru un apspriežoties ar
Eurocontrol
, vajadzības gadījumā var grozīt I pielikumu saskaņā ar
Eurocontrol
veiktajiem grozījumiem.
[..]
4. pants
Lai vajadzības gadījumā papildinātu
Eurocontrol
standartu ieviešanas procesu, Komisija saskaņā ar Direktīvu 83/189/EEK, apspriežoties ar
Eurocontrol
, var Eiropas standartizācijas organizācijām piešķirt standartu noteikšanas pilnvaras.
5. pants
1.      Neskarot Direktīvu 77/62/EEK un 90/531/EEK, dalībvalstis veic visus nepieciešamos pasākumus, lai nodrošinātu, ka vispārīgajos
dokumentos vai specifikācijās, kas attiecas uz katru līgumu, II pielikumā nosauktie piešķīrēji subjekti, pērkot aeronavigācijas
iekārtas, ietver atsauci uz specifikācijām, kuras pieņemtas saskaņā ar šo direktīvu.
2.      Lai nodrošinātu, ka II pielikums ir tik pilnīgs, cik vien iespējams, dalībvalstis dara Komisijai zināmas visas pārmaiņas,
ko tās izdara savos sarakstos. Komisija izdara grozījumus II pielikumā saskaņā ar 6. pantā noteikto procedūru.”

Prāvas rašanās fakti un pirmstiesas procedūra
1.
Eurocontrol loma un darbības
Lai īstenotu mērķi attīstīt vienotu Eiropas gaisa satiksmes vadības sistēmu,
Eurocontrol
attīsta, koordinē un plāno viseiropas stratēģijas un ar tām saistītus rīcības plānus, kuros piedalās valstu iestādes, gaisa
satiksmes pakalpojumu sniedzēji, gaisa telpas izmantotāji civiliem un militāriem mērķiem, lidostas, rūpniecība, profesionālas
organizācijas un ieinteresētās Eiropas iestādes. Šī lieta attiecas tikai uz trim
Eurocontrol
darbības jomām.
Pirmā darbības joma, ko skar šī lieta, ir regulēšana, standartizācija un pārbaude. Saskaņā ar Konvencijā noteiktiem mērķiem
Eurocontrol
dalībvalstīm gaisa satiksmes nozarē ir jāpieņem un jāpiemēro “kopējie standarti un specifikācijas”. Šo standartu un specifikācijas
noteikšana ir uzticēta
Eurocontrol
. Precīzāk, standartus un tehnisko specifikāciju izstrādā aģentūra,
Eurocontrol
izpildes orgāns, kas ir organizācijas padomes pārziņā, kuru veido
Eurocontrol
dalībvalstu pārstāvji (visu organizācijas dalībvalstu civilās aviācijas pārvaldes iestāžu direktori) un kura izlemj pieņemt
šādi izstrādātus tehniskos standartus.
Eurocontrol
standartizāciju veic programmā
Eatchip
(Eiropas gaisa satiksmes kontroles saskaņošanas un integrācijas programma), kas izveidota 1990. gadā Eiropas civilās aviācijas
konferencē (ECAK), lai konferences dalībvalstīs saskaņotu un vēlāk pilnībā integrētu
ATM
sistēmas.
Līdz šim brīdim Komisija kā Kopienu tehniskās specifikācijas Direktīvas 93/65 izpratnē (skat. Direktīvu 97/15 un Komisijas
2000. gada 6. septembra Regulu (EK) Nr. 2082/2000, ar kuru pieņem
Eurocontrol
standartus un groza Direktīvu 97/15/EK (OV L 254, 1. lpp.), kurā izdarīti grozījumi ar Komisijas 2002. gada 4. jūnija Regulu
(EK) Nr. 980/2002 (OV L 150, 38. lpp.)) ir pieņēmusi trīs
Eurocontrol
izstrādātus standartus:
–
Eurocontrol
standartu datu apmaiņai tiešsaistē (OLDI);
–
Eurocontrol
standartu gaisa satiksmes pakalpojumu datu apmaiņas atveidei (ADEXP);
–
Eurocontrol
standartu ar nosaukumu “Saskarnes kontroldokuments lidojuma datu apmaiņai” (FDE‑ICD).
Otrā darbības joma, ko skar šī lieta, ir
Eurocontrol
izpētes un attīstības uzdevums, kas ietver, no vienas puses, valstu izpētes un attīstības politiku koordinēšanu gaisa satiksmes
drošības jomā un, no otras puses, kopēju nozares jauno tehnoloģiju izpētes un attīstības darbību veikšanu. Tādējādi
Eurocontrol
izstrādā un iegādājas
ATM
iekārtu un sistēmu prototipus, piemēram, radaru kontroles sistēmas, lai varētu noteikt un pārbaudīt jaunos standartus un
tehniskās specifikācijas. Viena no šādi izstrādātām sistēmām ir ARTAS radara sistēma, par kuras attīstību publiskā iepirkuma
procedūrā līgumu ieguva uzņēmums
Thomson‑CSF
(tagad saukts –
Thales
). Šajā darbības jomā
Eurocontrol
ir izveidojusi intelektuālā īpašuma tiesību režīmu, kas attiecas uz uzņēmumu, ar kuriem tā ir noslēgusi izpētes līgumus,
izstrādātajiem prototipiem, it īpaši programmatūru. Tas, vai citi konkurējoši uzņēmumi var gūt labumu no šīm tiesībām un it
īpaši tas, ka par to izmantošanu nav jāmaksā, galvenokārt ir atkarīgs no tā, vai līgumslēdzēji šīs programmatūras ir izstrādājuši
speciāli uz ar
Eurocontrol
noslēgta izpētes līguma pamata vai arī šīs preces jau ir pastāvējušas iepriekš un tiek izmantotas atkārtoti.
Trešā un pēdējā darbības joma, ko skar šī lieta, ir palīdzība, kas pēc lūguma tiek sniegta
Eurocontrol
dalībvalstu pārvaldes iestādēm, it īpaši
ATM
pakalpojumu un sistēmu plānošanā, specifikācijā un izveidošanā. Šajā sakarā
Eurocontrol
var tikt aicināta palīdzēt valstu gaisa satiksmes kontroles iestādēm veikt publiskā iepirkuma procedūras par
ATM
iekārtu un sistēmu iegādi.
2.
Pirmstiesas procedūra
Prasītāja,
SELEX Sistemi Integrati SpA
(bijusī
Alenia Marconi Systems SpA
), kopš 1961. gada darbojas gaisa satiksmes vadības sistēmu nozarē. 1997. gada 28. oktobrī tā iesniedza Komisijā sūdzību (turpmāk
tekstā – “sūdzība”), pamatojoties uz Padomes 1962. gada 6. februāra Regulas Nr. 17 – Pirmā Regula par Līguma [81.] un [82.] panta
īstenošanu (OV 13, 204. lpp.) – 3. panta 2. punktu, kurā tā vērsa Komisijas uzmanību uz atsevišķu, iespējamu, konkurences
noteikumu neizpildi no
Eurocontrol
puses, veicot
ATM
iekārtu un sistēmu standartizāciju.
Sūdzībā bija šādi iebildumi:
–        intelektuālā īpašuma tiesību režīms
Eurocontrol
noslēgtajiem līgumiem par
ATM
nozares ierīcēm paredzētu jaunu sistēmu, aparatūras un programmatūras prototipu izstrādi un iegādi, radot faktiskus šo sistēmu,
kas vēlāk ir pakļautas
Eurocontrol
standartizācijai, ražošanas monopolus;
–        šo situāciju pasliktinot tas, ka
Eurocontrol
neesot īstenojusi pasākumus, lai nodrošinātu pārskatāmības, atklātības un nediskriminācijas principu ievērošanu, iegādājoties
standartu noteikšanā izmantojamo sistēmu un apakšsistēmu prototipus;
–        turklāt no pašreizējās sistēmas izrietot, ka uzņēmumi, kas piegādā standartizācijas mērķiem izmantotos prototipus, ir ļoti
labvēlīgā situācijā salīdzinājumā ar to konkurentiem valstu iestāžu
ATM
iekārtu iegādei organizētajos publiskajos iepirkumos.
Prasītāja sūdzību papildināja ar 1998. gada 15. maija un 29. septembra vēstulēm.
1998. gada 3. novembrī, vēstulē, ko parakstījuši “Konkurences” un “Transporta” ģenerāldirektorātu (ĢD) ģenerāldirektori (turpmāk
tekstā – “1998. gada 3. novembra vēstule”), Komisija aicināja
Eurocontrol
sniegt apsvērumus par sūdzību. Šai vēstulei bija pievienota īsa Komisijas dienestu veikta analīze, kurā epigrāfa veidā bija
minētas problēmas, ko varēja izraisīt sūdzībā kritizētās
Eurocontrol
darbības, it īpaši saistībā ar
ATM
preču, sistēmu un pakalpojumu iekšējā tirgus darbību. Komisija tomēr konkretizēja, ka šī analīze neattiecās uz Kopienu konkurences
tiesību normu piemērošanu konkrētajā gadījumā. 1998. gada 12. novembrī Komisija informēja prasītāju par 1998. gada 3. novembra
vēstuli un tās saturu.
Atbildē uz Komisijas aicinājumu
Eurocontrol
1999. gada 2. jūlija sūtījumā, kurā bija vēstule uz divām lapām un 12 lapas apsvērumu, iesniedza savus apsvērumus par sūdzību
un Komisijas analīzi. Šie apsvērumi Komisijas 1999. gada 12. augusta vēstulē tika nosūtīti prasītājai, kas savu viedokli par
tiem izteica 2000. gada 14. februāra un 28. marta vēstulēs.
2000. gada 15. jūnija vēstulē Komisija informēja prasītāju, ka, pēc tās domām, sūdzībā kritizētajiem faktiem nebija piemērojams
EKL 82. pants un ka katrā ziņā no tiem tā nevarēja secināt minētā panta pārkāpumu. 2001. gada 15. janvāra un 2002. gada 2. augusta
vēstulēs prasītāja palika pie sava viedokļa. 2003. gada 25. septembra vēstulē saskaņā ar Komisijas 1998. gada 22. decembra
Regulas (EK) Nr. 2842/98 par pušu uzklausīšanu dažu procedūru gaitā saskaņā ar EK līguma [81.] un [82.] pantu (OV L 354, 18. lpp.)
6. pantu Komisija prasītājai tomēr norādīja, ka tā sūdzībā norādītos iemeslus neuzskatīja par pietiekamiem, lai to pieņemtu.
2003. gada 14. novembra vēstulē prasītāja vēlreiz atbildēja, ka tā nebija mainījusi savu nostāju.
2004. gada 12. februāra vēstulē Komisija sūdzību noraidīja (turpmāk tekstā – “apstrīdētais lēmums”), būtībā apstiprinot savu
jau 2003. gada 25. septembra vēstulē minēto vērtējumu. Tā apstrīdētajā lēmumā it sevišķi uzskata, ka:
–        Kopienas konkurences tiesību normas principā ir piemērojamas tādām starptautiskām organizācijām kā
Eurocontrol
, ar nosacījumu, ka to konkrētās darbības var kvalificēt kā saimniecisku darbību;
–        sūdzībā minētās
Eurocontrol
darbības nav saimnieciska rakstura un tādējādi
Eurocontrol
nevar uzskatīt par uzņēmumu EKL 82. panta izpratnē un katrā ziņā, pat ja tā darbības tiktu uzskatītas par uzņēmuma darbībām,
tās nav pretrunā EKL 82. pantam;
–        tehniskā standartizācija tiek veikta vispārējās interesēs,
Eurocontrol
to veic bez maksas, bez mērķa gūt peļņu vai privātām interesēm un tās mērķis nav noteikt izmantotājiem maksu vai sniegto
pakalpojumu noteikumus, kas izslēdz saimniecisko raksturu;
–        saistībā ar prototipu iegādi un intelektuālā īpašuma tiesību administrēšanu sūdzībā nav minēts neviens konkrēts fakts, kas
liecinātu par dominējoša stāvokļa ļaunprātīgu izmantošanu;
–        par intelektuālā īpašuma tiesību režīmu –
Eurocontrol
ieinteresētajiem uzņēmumiem bez maksas nodod intelektuālā īpašuma tiesības, ko tā ir ieguvusi, darbojoties izpētes un attīstības
laukā; pat vēloties uzskatīt intelektuālā īpašuma tiesību administrēšanu par saimniecisku darbību, tas, ka uzņēmumiem, kas
ir piedalījušies izpētes un attīstības darbībās, ir tehniskas priekšrocības, kuras tie var izmantot publiskajos iepirkumos,
nav dominējoša stāvokļa ļaunprātīga izmantošana no
Eurocontrol
puses;
–        par
Eurocontrol
sniegto palīdzību valstu pārvaldes iestādēm pēc to lūguma – šī palīdzība nevar būt saimnieciska darbība, jo tā tiek sniegta
bez maksas; turklāt šo darbību ietvaros
Eurocontrol
nav tiesību pieņemt lēmumus, tās ir tikai valstu pārvaldes iestādēm.

Process Pirmās instances tiesā un lietas dalībnieku prasījumi
Ar prasības pieteikumu, kas Pirmās instances tiesas kancelejā iesniegts 2004. gada 23. aprīlī, prasītāja cēla šo prasību.
2004. gada 1. septembra iesniegumā, kas Pirmās instances tiesas kancelejā iesniegts 2004. gada 2. septembrī,
Eurocontrol
lūdza iestāties šajā tiesvedībā Komisijas prasījumu atbalstam.
Ar 2004. gada 25. oktobra rīkojumu Pirmās instances tiesas otrās palātas priekšsēdētājs saskaņā ar Pirmās instances tiesas
reglamenta 116. panta 6. punktu atļāva
Eurocontrol
iestāties lietā Komisijas prasījumu atbalstam, sniedzot savus apsvērumus mutvārdu procesā.
Dokumentā, kas iesniegts 2005. gada 25. februārī, prasītāja lūdza, lai Komisija tiktu aicināta procesa organizatorisko pasākumu
ietvaros iesniegt 1998. gada 3. novembra vēstuli un visus pārējos dokumentus, ko tās dienesti ir sarakstījuši administratīvās
procedūras laikā, tehniskās analīzes, iespējamu tās dienestu saraksti ar
Eurocontrol
un tās nosūtītos dokumentus.
2005. gada 11. marta vēstulē, kas saņemta 2005. gada 18. martā, Komisija iesniedza 1998. gada 3. novembra vēstuli. Apliecinot,
ka tās rīcībā nebija citu dokumentu, ko būtu vērts pievienot šīs lietas materiāliem, un ka prasītājas prasība esot vispārīga
un tai trūkstot pamatojuma, tā turklāt pārējā daļā iebilda pret prasītājas prasību.
2005. gada 5. aprīļa lēmumā Pirmās instances tiesas otrās palātas priekšsēdētājs lūdza personu, kas iestājusies lietā, pamatojoties
uz Reglamenta 64. panta 3. punkta b) apakšpunktu, iesniegt savu procesuālo rakstu.
Dokumentā, kas kancelejā iesniegts 2005. gada 27. aprīlī, prasītāja iesniedza lūgumu noteikt pierādījumu savākšanas pasākumus
– uzklausīt lieciniekus un lūgt, lai Komisija iesniedz dokumentus, kā arī izvirzīja trīs jaunus pamatus, kas, attiecīgi, bija
balstīti uz acīmredzamu kļūdu faktisko un juridisko apstākļu vērtējumā, rūpības un objektivitātes pienākumu pārkāpumu, kā
arī pilnvaru nepareizu izmantošanu, kas izrietot no prasītājas tiesību uz informāciju un sacīkstes principa pārkāpuma.
Persona, kas iestājusies lietā, savu procesuālo rakstu iesniedza 2005. gada 16. jūnijā.
Pēc tiesneša referenta ziņojuma Pirmās instances tiesa (otrā palāta) nolēma sākt mutvārdu procesu bez iepriekšējas pierādījumu
savākšanas pasākumu veikšanas. Tā tomēr nolēma uzdot jautājumus lietas dalībniekiem, aicinot tos uz tiem atbildēt mutiski
tiesas sēdē.
Pirmās instances tiesa 2006. gada 31. janvāra sēdē uzklausīja lietas dalībnieku mutvārdu paskaidrojumus un atbildes uz jautājumiem.
Pēc Pirmās instances tiesas novērojuma prasītāja turklāt veica labojumus savos sākotnējos prasījumos.
Pēc šiem labojumiem prasītājas prasījumi Pirmās instances tiesai ir šādi:
–        atcelt un/vai labot apstrīdēto lēmumu;
–        piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
Komisijas, ko atbalsta persona, kas iestājusies lietā, prasījumi Pirmās instances tiesai ir šādi:
–        noraidīt prasību;
–        piespriest prasītājai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

Juridiskais pamatojums
1.
Par prasītājas prasības atcelt un/vai labot apstrīdēto lēmumu pieņemamību
Prasītāja neprecizē, vai prasība labot lēmumu ir jāuzskata par pakārtotu prasību. Katrā ziņā saskaņā ar pastāvīgo judikatūru
Kopienu tiesai, pārbaudot likumību, nav jādod rīkojumi iestādēm vai tās jāaizstāj, bet attiecīgajai pārvaldes iestādei ir
jāveic pasākumi, lai izpildītu spriedumu, kas taisīts, pamatojoties uz prasību atcelt tiesību aktu (Pirmās instances tiesas
1998. gada 27. janvāra spriedums lietā T‑67/94
Ladbroke Racing
/Komisija,
Recueil
, II‑1. lpp., 200. punkts, un 1998. gada 15. septembra spriedums apvienotajās lietās T‑374/94, T‑375/94, T‑384/94 un T‑388/94
European Night Services
u.c./Komisija,
Recueil
, II‑3141. lpp., 53. punkts).
Tāpēc prasītājas prasījumu pirmais punkts, ciktāl tas paredz apstrīdētā lēmuma labošanu, ir noraidāms kā nepieņemams.
2.
Par prasītājas jauno pamatu pieņemamību

Lietas dalībnieku apsvērumi
Pirmās instances tiesas kancelejā 2005. gada 27. aprīlī iesniegtajā dokumentā prasītāja izvirzīja trīs jaunus pamatus, kas
bija attiecīgi balstīti uz acīmredzamu kļūdu faktisko un juridisko apstākļu vērtējumā, rūpības un objektivitātes pienākumu
pārkāpumu, kā arī pilnvaru nepareizu izmantošanu, kas izriet no prasītājas tiesību uz informāciju un sacīkstes principa pārkāpuma.
Prasītāja šo jauno pamatu izvirzīšanu pēc rakstveida procesa pabeigšanas pamato ar procesa laikā jaunatklātiem apstākļiem
Reglamenta 48. panta izpratnē. Pēc prasītājas domām, Komisijas 2005. gada 11. marta apsvērumu pielikumā iesniegtā 1998. gada
3. novembra vēstule ir šāds jauns elements. Tā 2005. gada 27. aprīlī iesniegtajā dokumentā apgalvo, ka, tikai izlasot iebildumu
rakstu, kam bija pievienota
Eurocontrol
direktora 1999. gada 2. jūlija vēstule, tā esot uzzinājusi, ka 1998. gada 3. novembra vēstule bija nevis vienkāršs paziņojums
par sūdzības nosūtīšanu, bet, ka tajā bija arī sūdzības analīze, ko bija parakstījuši divi Komisijas ģenerāldirektori.
Komisija lūdza šos jaunos pamatus noraidīt kā nepieņemamus. Prasītāja 1998. gada 12. novembra vēstulē esot bijusi pietiekami
informēta par 1998. gada 3. novembra vēstules nosūtīšanu, tās saturu un parakstītājiem.

Pirmās instances tiesas vērtējums
Atbilstoši Reglamenta 48. panta 2. punkta pirmajai daļai tiesvedības laikā ir aizliegts izvirzīt jaunus pamatus, ja vien šie
pamati nav saistīti ar tādiem tiesību vai faktiskiem apstākļiem, kas ir kļuvuši zināmi iztiesāšanas laikā. Tāpēc jāpārbauda,
vai tas tā ir šajā lietā.
Šajā sakarā jāuzsver, ka 1998. gada 12. novembra vēstulē (skat. iepriekš 12. punktu) prasītāja tika informēta, ka ĢD “Konkurence”
un ĢD “Transports” ģenerāldirektori pēc sūdzībā minēto juridisko un ekonomisko aspektu pārbaudes bija nosūtījuši vēstuli
Eurocontrol
, aicinot to iesniegt apsvērumus, ka viņi bija vērsuši
Eurocontrol
uzmanību uz zināmiem tās standartizācijas politikas aspektiem un ka
Eurocontrol
bija it sevišķi lūgta kopā ar Komisijas dienestiem izstrādāt neitrālu un atbilstošu nostāju savās attiecībās ar uzņēmumiem.
Vēstule beidzās ar paziņojumu, ka prasītāja tiks informēta par
Eurocontrol
atbildi un Komisijas dienestu un
Eurocontrol
apspriedēm.
Jāatzīst, ka principā vienkāršu paziņojumu par sūdzības nosūtīšanu neparaksta Komisijas ģenerāldirektors un vēl jo mazāk divi
ģenerāldirektori. Turklāt prasītājai sniegtā informācija, ka Komisija bija vērsusi
Eurocontrol
uzmanību uz noteiktiem tās standartizācijas politikas aspektiem un tai norādījusi, ka tā bija nodomājusi ar to apspriesties,
ļāva secināt, ka 1998. gada 3. novembra vēstule acīmredzot ietvēra būtiskus apsvērumus saistībā ar sūdzības pārbaudi. To apstiprina
arī
Eurocontrol
1999. gada 2. jūlija apsvērumi par sūdzību, kas prasītājai nodoti 1999. gada 12. augusta vēstulē. Apsvērumu ievadā ir skaidri
norādīts, ka sūdzībai bija “pievienota īsa Komisijas analīze, pagaidām neveicot juridisko aspektu izpēti, bet komentējot
Eurocontrol
darbības, kas tai šķita kritizējamas un saskaņojamas ar Kopienas praksi”.
Šajā sakarā šķiet, ka
Eurocontrol
1999. gada 2. jūlija vēstulē nebija minēti citi fakti par divu Komisijas ģenerāldirektoru parakstīto analīzes dokumentu,
izņemot Komisijas 1998. gada 12. novembra vēstuli vai
Eurocontrol
apsvērumus par sūdzību.
Runājot par prasītājas tieši minētajiem
Eurocontrol
direktora 1999. gada 2. jūlija vēstules diviem punktiem, kuros minētas Komisijas dienestu formulētās piezīmes par dažām būtiskām
Eurocontrol
darbībām un priekšlikums apspriesties ar Komisiju par šiem jautājumiem sakarā ar sūdzības pārbaudi, jāatzīst, ka tajos nav
nekādas informācijas, kas jau nebūtu minēta 1998. gada 12. novembra vēstulē vai
Eurocontrol
apsvērumos par sūdzību, kuros turklāt bija iztirzātas
Eurocontrol
darbības, kas Komisijai šķita “kritizējamas”.
Prasītāja tādējādi, izlasot Komisijas 1998. gada 12. novembra vēstuli un
Eurocontrol
apsvērumus par sūdzību, kas tai tika nodoti 1999. gada 12. augustā, varēja saprast, ka 1998. gada 3. novembra vēstulei bija
pievienota
Eurocontrol
inkriminēto darbību analīze. Tādējādi, ņemot vērā Komisijas iesniegto 1998. gada 12. novembra vēstuli, jāatzīst, ka prasītājai
nav pamata apgalvot, ka, tikai izlasot iebildumu rakstam pievienoto
Eurocontrol
direktora 1999. gada 2. jūlija vēstuli, tā ir varējusi uzzināt, ka 1998. gada 3. novembra vēstule bija nevis vienkāršs dokuments
sūdzības nosūtīšanai, bet arī ietvēra tās analīzi, ko bija parakstījuši divi Komisijas ģenerāldirektori. Tāpēc tā nevar apgalvot,
ka 1999. gada 2. jūlija vēstule ir fakts, par kuru tā uzzināja tikai tiesvedības stadijā.
Turklāt 1998. gada 3. novembra vēstulei nav tādas nozīmes, kādu prasītāja tai piedēvē. Komisija tajā nav konstatējusi, ka
Eurocontrol
darbības būtu saimnieciskas darbības un ka tāpēc tām būtu piemērojamas Kopienu konkurences tiesību normas. Šajā vēstulē turklāt
ir skaidri precizēts, ka tai pievienotā analīze ir veikta “nevērtējot Kopienu konkurences tiesību normu piemērošanu”, kas
paskaidro, ka tajā ir pārbaudīts arī tas, kā
Eurocontrol
darbības, lai arī tām nav saimnieciska rakstura, tomēr varētu ietekmēt konkurenci starp uzņēmumiem, kas darbojas
ATM
iekārtu nozarē.
No tā izriet, ka šie jaunie pamati ir jānoraida kā nepieņemami.
3.
Par personas, kas iestājusies lietā, izvirzītā pamata, kas balstīts uz tās starptautiskajās publiskajās tiesībās paredzēto
imunitāti, pieņemamību
Persona, kas iestājusies lietā un atbalsta Komisiju, tāpat kā tā ir lūgusi prasību noraidīt. Sava prasījuma pamatojumā tā
izvirza divus pamatus, kas attiecīgi balstīti uz to, ka
Eurocontrol
nav piemērojamas Eiropas Savienības tiesību normas, jo
Eurocontrol
ir starptautiskajās publiskajās tiesībās paredzētā imunitāte, un ka
Eurocontrol
nav uzņēmums EKL 82. panta izpratnē. Jāatzīst, ka Komisija nav cēlusi pirmo no abiem pamatiem.
Šajā sakarā jāatgādina, ka, lai gan Tiesas Statūtu 40. panta ceturtā daļa, kas ir piemērojama tiesvedībā Pirmās instances
tiesā saskaņā ar minēto statūtu 53. panta pirmo daļu, un Pirmās instances tiesas reglamenta 116. panta 3. punkts neliedz personai,
kas iestājusies lietā, izvirzīt jaunus vai citādus argumentus nekā lietas dalībnieks, ko tā atbalsta, citādi tās iestāšanās
lietā būtu tikai prasības pieteikumā minēto argumentu atkārtošana, nevar pieļaut, ka šīs normas tai ļautu labot vai pārveidot
prasības pieteikumā noteiktos prāvas ietvarus, izvirzot jaunus pamatus (šajā sakarā skat. Tiesas 1961. gada 23. februāra spriedumu
lietā 30/59
De Gezamenlijke Steenkolenmijnen in Limburg
/Augstā iestāde,
Recueil
, 3., 37. lpp.; 1993. gada 24. marta spriedumu lietā C‑313/90
CIRFS
u.c./Komisija,
Recueil
, I‑1125. lpp., 22. punkts, un 1999. gada 8. jūlija spriedumu lietā C‑245/92 P
Chemie Linz
/Komisija,
Recueil
, I‑4643. lpp., 32. punkts; Pirmās instances tiesas 1995. gada 8. jūnija spriedumu lietā T‑459/93
Siemens
/Komisija,
Recueil
, II‑1675. lpp., 21. punkts; 1998. gada 25. jūnija spriedumu apvienotajās lietās T‑371/94 un T‑394/94
British Airways
un
British Midland Airways
/Komisija,
Recueil
, II‑2405. lpp., 75. punkts; 1999. gada 1. decembra spriedumu apvienotajās lietās T‑125/96 un T‑152/96
Boehringer
/Padome un Komisija,
Recueil
, II‑3427. lpp., 183. punkts; 2002. gada 28. februāra spriedumu lietā T‑395/94
Atlantic Container Line
u.c./Komisija,
Recueil
, II‑875. lpp., 382. punkts, un 2003. gada 3. aprīļa spriedumu lietā T‑114/02
BaByliss
/Komisija,
Recueil
, II‑1279. lpp., 417. punkts).
Tāpēc, tā kā personām, kas iestājušās lietā, saskaņā ar Reglamenta 116. panta 3. punktu ir jāpieņem prāva tādā stāvoklī, kādā
tā ir, kad tās iestājas lietā, un to iestāšanās rakstā izvirzītajiem prasījumiem saskaņā ar Tiesas Statūtu 40. panta ceturto
daļu nevar būt cits mērķis kā atbalstīt kādu no galveno lietas dalībnieku prasījumiem, jāuzskata, ka
Eurocontrol
kā personai, kas iestājusies lietā, nav tiesību izvirzīt šo pamatu, kas balstīts uz tās starptautiskajās publiskajās tiesībās
paredzēto imunitāti.
Tādējādi pirmais
Eurocontrol
izvirzītais pamats ir noraidāms kā nepieņemams.
4.
Par prasību atcelt tiesību aktu
Prasības atcelt tiesību aktu pamatojumā prasītāja savā prasības pieteikumā izvirza trīs pamatus, kas attiecīgi ir balstīti
uz acīmredzamu kļūdu vērtējumā saistībā ar Kopienu konkurences tiesību normu piemērojamību
Eurocontrol
, acīmredzamu kļūdu vērtējumā saistībā ar iespējamu Kopienu konkurences tiesību normu pārkāpumu un būtiskiem procesuāliem
pārkāpumiem.
Ņemot vērā prasītājas izvirzītos argumentus, tomēr šķiet, ka, neņemot vērā vispārīgo atsauci uz “Kopienu konkurences tiesību
normām”, abi pirmie pamati faktiski attiecas tikai uz EKL 82. pantu. Tāpēc abi pirmie prasītājas izvirzītie pamati tiks apskatīti,
ņemot vērā tikai šo pantu.
Turklāt, runājot par abiem šiem pamatiem, jānorāda, ka, ja Komisijas lēmuma rezolutīvā daļa ir balstīta uz vairākiem argumentācijas
pīlāriem, ko kuriem katrs pietiekami pamato šo rezolutīvo daļu, šis tiesību akts principā ir atceļams tikai tad, ja visi šie
pīlāri ir nelikumīgi. Šādā gadījumā ar kļūdu vai citu nelikumību, kas skar tikai vienu no argumentācijas pīlāriem, nepietiek,
lai attaisnotu apstrīdētā lēmuma atcelšanu, ja šai kļūdai nav bijusi izšķiroša nozīme uz rezolutīvo daļu, ko pieņēmusi iestāde,
kas ir šī lēmuma autore (skat. pēc analoģijas Pirmās instances tiesas 2002. gada 14. maija spriedumu lietā T‑126/99
Graphischer Maschinenbau
/Komisija,
Recueil
, II‑2427. lpp., 49.–51. punkts un tajos minētā judikatūra, un 2005. gada 14. decembra spriedumu lietā T‑210/01
General Electric
/Komisija, Krājums, II‑5575. lpp., 43. punkts).
Šajā gadījumā EKL 82. pants, ko prasītāja vēlas, lai Komisija piemērotu, aizliedz uzņēmumiem ļaunprātīgi izmantot dominējošo
stāvokli tirgū. Papildus nosacījumam, ka ir jābūt ietekmētai tirdzniecībai starp dalībvalstīm, šajā normā ir noteikti divi
kumulatīvi kritēriji, kas attiecas, pirmkārt, uz attiecīgā uzņēmuma atrašanos dominējošā stāvoklī un, otrkārt, to, ka šis
dominējošais stāvoklis tiek izmantots ļaunprātīgi. Kā atzīts iepriekš (15. punkts), Komisija, pirmkārt, uzskatīja, ka
Eurocontrol
nebija uzņēmums un, otrkārt, ka apstrīdētās darbības katrā ziņā nebija pretējas EKL 82. pantam. Tādējādi tā apstrīdēto lēmumu
balstīja uz dubultu atzinumu, ka abi divi iepriekš minētie kritēriji šajā lietā nebija izpildīti, bet ar katru no šiem atzinumiem
pietiek, lai pamatotu apstrīdētā lēmuma rezolutīvo daļu.
No tā izriet, ka, lai atceltu apstrīdēto lēmumu, ir jāpieņem abi pirmie prasītājas izvirzītie pamati, no kuriem viens kritizē
lēmuma likumību no pirmā kritērija viedokļa, bet otrais attiecas uz tā likumību no otrā kritērija viedokļa.

Par pirmo pamatu, kas balstīts uz acīmredzamu kļūdu vērtējumā saistībā ar EKL 82. panta piemērošanu Eurocontrol
EKL 82. panta piemērošanai šajā lietā
Eurocontrol
ir jāuzskata par uzņēmumu Kopienu konkurences tiesību izpratnē. Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru uzņēmuma jēdziens ietver
ikvienu organizāciju, kas veic saimniecisku darbību, neatkarīgi no šīs organizācijas juridiskā statusa un finansējuma veida,
bet saimnieciska darbība ir ikviena darbība, kas ietver preču vai pakalpojumu piedāvāšanu noteiktā tirgū (Tiesas 1991. gada
23. aprīļa spriedums lietā C‑41/90
Höfner
un
Elser
,
Recueil
, I‑1979. lpp., 21. punkts; 1995. gada 16. novembra spriedums lietā C‑244/94
Fédération française des sociétés d’assurances
u.c.,
Recueil
, I‑4013. lpp., 14. punkts; 1997. gada 11. decembra spriedums lietā C‑55/96
Job Centre
,
Recueil
, I‑7119. lpp., 21. punkts; 1998. gada 18. jūnija spriedums lietā C‑35/96 Komisija/Itālija,
Recueil
, I‑3851. lpp., 36. punkts, un 2000. gada 12. septembra spriedums apvienotajās lietās no C‑180/98 līdz C‑184/98
Pavlov
u.c.,
Recueil
, I‑6451. lpp., 74. punkts).
Prasītāja apgalvo, ka šajā lietā apstrīdētās
Eurocontrol
darbības, proti, standartizācija, izpēte un attīstība, kā arī palīdzības sniegšana valstu pārvaldes iestādēm ir saimnieciskas
darbības un ka tāpēc
Eurocontrol
ir jākvalificē kā uzņēmums EKL 82. panta izpratnē. Komisija savukārt atsaucas uz Tiesas 1994. gada 19. janvāra spriedumu
lietā C‑364/92
SAT Fluggesellschaft
(
Recueil
, I‑43. lpp.), kura 30. un 31. punktā Tiesa uzskatīja, ka:
“30      Kopumā ņemot,
Eurocontrol
darbības pēc to rakstura, mērķa un saskaņā ar tās regulējošiem noteikumiem ir saistītas ar tādu prerogatīvu izpildi, kas
attiecas uz gaisa telpas kontroli un kārtības uzturēšanu, kas ir valsts varai raksturīgas prerogatīvas. Tām nav saimnieciska
rakstura, kas attaisnotu Līguma konkurences normu piemērošanu.
31      Tāpēc tāda starptautiska organizācija kā
Eurocontrol
nav uzņēmums, kam piemērojami [EKL 82.] un [86.] panta noteikumi.”
Šī sprieduma rezolutīvajā daļā ir vienkārši teikts, ka “[EKL 82.] un [86.] pants ir interpretējami tādējādi, ka tāda starptautiska
organizācija kā
Eurocontrol
nav uzņēmums šo pantu izpratnē”.
Komisija no tā secina, ka Tiesa visos gadījumos un saistībā ar visām darbībām ir izslēgusi iespēju, ka
Eurocontrol
varētu tikt kvalificēta kā uzņēmums Kopienu konkurences tiesību izpratnē.
Tomēr jāatzīst, ka, lai izdarītu šo secinājumu, Tiesa saimnieciskās darbības jēdziena izvērtēšanā balstījās tikai uz lietā
starp lidsabiedrību
SAT Fluggesellschaft mbH
un
Eurocontrol
apstrīdētajām
Eurocontrol
darbībām, proti, gaisa satiksmes pakalpojumu saņēmējiem uzlikto nodevu noteikšanu un iekasēšanu dalībvalstu interesēs. Tiesa
sprieduma 22. punktā neapšaubāmi minēja daļu no šajā lietā apstrīdētajām darbībām, bet tomēr nepārbaudīja, vai tās bija saimnieciskas
darbības tās judikatūras izpratnē. Tā kā Līguma konkurences tiesību normas ir piemērojamas organizācijas darbībām, kas ir
nošķiramas no tām, ko tā veic publiskas iestādes statusā (Tiesas 1985. gada 11. jūlija spriedums lietā 107/84 Komisija/Vācija,
Recueil
, 2655. lpp., 14. un 15. punkts, un Pirmās instances tiesas 2000. gada 12. decembra spriedums lietā T‑128/98
Aéroports de Paris
/Komisija,
Recueil
, II‑3929. lpp., 108. punkts), dažādas organizācijas darbības ir jāizvērtē atsevišķi un no tā, ka dažas no tām līdzinās valsts
varas prerogatīvām, nevar secināt, ka citām darbībām nevar būt saimniecisks raksturs (šajā sakarā skat. iepriekš minēto spriedumu
lietā
Aéroports de Paris
/Komisija, 109. punkts). Ievērojot Tiesas veiktās pārbaudes ierobežoto apjomu, šķiet, ka, neņemot vērā iepriekš minētā sprieduma
lietā
SAT Fluggesellschaft
31. punkta un rezolutīvās daļas vispārīgo formulējumu, nav neiespējams, ka
Eurocontrol
saistībā ar citām darbībām var kvalificēt kā uzņēmumu EKL 82. panta izpratnē.
Tāpēc par katru prasītājas apstrīdēto
Eurocontrol
darbību ir jānosaka, vai, pirmkārt, tā ir nodalāma no tās darbībām publisko uzdevumu īstenošanā un, otrkārt, vai tā ir saimnieciska
darbība iepriekš 50. punktā minētās judikatūras izpratnē.
Par
Eurocontrol
veikto tehnisko standartizāciju
–       Lietas dalībnieku argumenti
Prasītāja apgalvo, ka
Eurocontrol
veiktā standartizācija ir saimnieciska darbība. Šai tehniskajai standartizācijai neesot nekādas objektīvas saistības ar gaisa
telpas vadības uzvedumu un tādējādi tajā neizpaužoties valsts varas gaisa satiksmes kontroles prerogatīvas. Komisijas apstrīdētajā
lēmumā paustie pretējie apsvērumi, kas pamatoti ar to, ka minētā darbība tiek veikta bez maksas, vispārīgajās interesēs, netiek
veikta peļņas nolūkos un ka tās mērķis nav noteikt izmantotājiem maksu vai sniegto pakalpojumu noteikumus, esot pretrunā pastāvīgajai
judikatūrai. Turklāt Komisija jau savā iepriekšējā praksē esot atzinusi, ka darbības, kas līdzinās sūdzībā minētajām, ir saimnieciskas
darbības, piemēram, Eiropas Telesakaru standartizācijas institūta (EDGE) un Eiropas valstu dzelzceļa sabiedrību asociācijas
gadījumā. Komisija šos abus gadījumus esot apskatījusi kā tādus, kuriem ir piemērojamas konkurences tiesību normas.
Prasītāja apgalvo, ka standartizācijas saimnieciskais raksturs izriet no standartizācijas priekšnoteikuma – prototipu iegādes
– saimnieciskā rakstura. Darbības, kuru galamērķis ir ieviest standartus un tātad, vispārīgi runājot, standartizācija, kopā
veidojot konkrēto saimniecisko darbību.
Eurocontrol
esot vienīgais pircējs
ATM
sistēmu prototipu tirgū.
Saskaņā ar Komisijas teikto
Eurocontrol
standartizāciju veic kā starptautiska organizācija līgumslēdzēju valstu interesēs, tai nav personīgu interešu, kas būtu nošķirtas
un neatkarīgas no valstu interesēm, un tā darbojas vispārīgās interesēs nodrošināt un uzlabot gaisa satiksmes drošību.
Eurocontrol
veiktā reglamentācija ne vien neesot nošķirama no tai kā starptautiskai organizācijai uzticētā uzdevuma, bet arī esot tās
uzdevuma būtība. Šo apstākļu kopums ļaujot apgalvot, ka, veicot tehnisko standartizāciju,
Eurocontrol
nav uzņēmums EKL 82. panta piemērošanas aspektā.
–       Pirmās instances tiesas vērtējums
Runājot par
Eurocontrol
veikto standartizāciju, vispirms ir jāizšķir, pirmkārt, standartu sagatavošana jeb izstrāde, ko
Eurocontrol
aģentūra veic kā izpildes orgāns, un, otrkārt, to pieņemšana, ko veic
Eurocontrol
padome. Jāatzīst, ka šis pēdējais uzdevums ietilpst likumdošanas jomā.
Eurocontrol
padomi veido visu organizācijas dalībvalstu civilās aviācijas pārvaldes iestāžu direktori, kurus to atbilstošās valstis ir
pilnvarojušas pieņemt tehniskās specifikācijas ar saistošu spēku visās šajās valstīs, kas ir darbība, kurā šīs valstis tieši
īsteno savas valsts varas prerogatīvas.
Eurocontrol
loma tādējādi līdzinās ministrijas lomai, kas valstu līmenī sagatavo tiesisko un administratīvo aktu projektus, ko vēlāk
pieņem valdība. Tātad šī ir darbība, kas ietilpst
Eurocontrol
publiskajā uzdevumā.
Savukārt runājot par
Eurocontrol
veikto tehnisko standartu sagatavošanu un izstrādi, jāatzīst, ka šo darbību pretēji Komisijas apgalvojumiem var nošķirt no
gaisa telpas vadības un aviācijas drošības attīstības uzdevuma. Argumenti, ko Komisija min, lai pierādītu, ka
Eurocontrol
veiktā standartizācija ir saistīta ar šīs organizācijas publisko pakalpojumu uzdevumu, faktiski attiecas tikai uz šo normu
pieņemšanu, nevis izstrādi. To it sevišķi var teikt par argumentu, ka ir būtiski starptautiskā līmenī pieņemt
ATM
sistēmu standartus un tehniskās specifikācijas, lai starp valstu kontroles organizācijām nodrošinātu lidojumu kontroles nodošanas
uzticamību. Vajadzība normas pieņemt starptautiskā līmenī obligāti nenozīmē, ka organizācijai, kas šīs normas izstrādā, ir
jābūt tai pašai, kas tās vēlāk arī pieņem. Šajā sakarā Komisija nav pierādījusi, ka šajā gadījumā abas darbības obligāti ir
jāveic vienai un tai pašai, nevis divām dažādām organizācijām.
Tomēr
Eurocontrol
veikto standartu izstrādi nevar kvalificēt kā saimniecisku darbību. No pastāvīgās judikatūras izriet, ka saimnieciska darbība
ir ikviena darbība, kas ietver preču vai pakalpojumu piedāvāšanu noteiktā tirgū (skat. iepriekš minēto spriedumu lietā
Aéroports de Paris
/Komisija, 107. punkts, un iepriekš 50. punktā minēto judikatūru). Šajā gadījumā prasītāja nav pierādījusi “
ATM
iekārtu tehniskās standartizācijas pakalpojumu” tirgus esamību. Vienīgie šādu pakalpojumu pieprasītāji varētu būt valstis
gaisa satiksmes kontroles iestāžu statusā. Taču tās ir izvēlējušās šos standartus izstrādāt pašas starptautiskās sadarbības
ietvaros ar
Eurocontrol
starpniecību. Tā kā izstrādātos standartus vēlāk pieņem
Eurocontrol
padome, izstrādes rezultāti nepamet pašu organizāciju un netiek piedāvāti konkrētā tirgū. Standartizācijas jomā
Eurocontrol
tādējādi tās dalībvalstīm ir tikai sadarbības forums, ko tās izveidojušas, lai koordinētu
ATM
sistēmu tehniskos standartus. Tāpēc nevar uzskatīt, ka šajā jomā
Eurocontrol
tām “piedāvā preces vai pakalpojumus”.
Šajā lietā prasītājai tādējādi nav izdevies pierādīt, ka apstrīdētā darbība ietvertu preču vai pakalpojumu piedāvāšanu noteiktā
tirgū, kā tas tiek prasīts saskaņā ar iepriekšējā punktā minēto judikatūru.
Runājot par prasītājas argumentu, ka standartizācija un tehnisko standartu izstrādei nepieciešamo prototipu iegāde ir jāizvērtē
atsevišķi, lai no prototipu iegādes saimnieciskas darbības rakstura secinātu standartizācijas saimnieciskas darbības raksturu,
jāatzīst, ka tam nevar piekrist.
Prasītāja faktiski nav minējusi iemeslus, kāpēc, pieņemot, ka prototipu iegādi varētu kvalificēt kā saimniecisku darbību,
tā obligāti ietvertu tādu pašu standartizācijas kvalifikāciju. Lai gan lietas dalībnieki nav apstrīdējuši, ka
Eurocontrol
tirgū iegādājas preces vai pakalpojumus, tas nenozīmē, ka darbības, kam šīs preces vai pakalpojumi tiek iegādāti, ir saimnieciska
rakstura.
Turklāt jāatzīst, ka prasītājas ierosinātā pieeja no iepriekš veiktas darbības (prototipu iegāde) secināt vēlāk veiktas darbības
(standartizācija) raksturu ir pretrunā Pirmās instances tiesas judikatūrai. Ievērojot iepriekš minētos no Kopienu tiesu pastāvīgās
judikatūras izrietošos kritērijus, saimnieciskas darbības jēdziens izriet no preču vai pakalpojumu piedāvāšanas noteiktā tirgū,
nevis no šo preču vai pakalpojumu iegādes. Šajā sakarā ir nospriests, ka pirkums kā tāds neraksturo saimnieciskas darbības
jēdzienu un ka, lai novērtētu, vai darbībai ir saimniecisks raksturs, preces pirkums nav nošķirams no iegādātās preces vēlākas
izmantošanas. Tāpēc jāuzskata, ka tas, vai preces vēlākai izmantošanai ir saimniecisks raksturs vai nē, noteikti ietekmē pirkuma
raksturu (Pirmās instances tiesas 2003. gada 4. marta spriedums lietā T‑319/99
FENIN
/Komisija,
Recueil
, II‑357. lpp., 36. punkts). Šīs lietas apstākļos tas nozīmē, ka tas, ka standartizācijai nav saimnieciska rakstura, norāda
uz to, ka prototipu iegādei minētās standartizācijas procesā nav saimnieciska rakstura, lai gan
Eurocontrol
ir pircējs
ATM
iekārtu tirgū.
Šajā sakarā jānoraida prasītājas arguments, ka Pirmās instances tiesas pamatojums iepriekš minētajā spriedumā lietā
FENIN
/Komisija nav piemērojams šajā lietā vai ka tā piemērošana nevar būt absolūta.
Ciktāl prasītāja, pirmkārt, apgalvo, ka situācija, par kuru taisīts iepriekš minētais spriedums lietā
FENIN
/Komisija, ļoti atšķiras no konkrētās lietas situācijas, jāuzsver, ka Pirmās instances tiesa tajā vispārīgi konstatēja, ka,
ja organizācija nopērk preci nevis, lai piedāvātu preces vai pakalpojumus saimnieciskas darbības ietvaros, bet, lai to izmantotu
citām darbībām, piemēram, sabiedriska rakstura darbībām, tāpēc vien, ka tā tirgū ir pircējs, tā nedarbojas kā uzņēmums (iepriekš
minētais spriedums lietā
FENIN
/Komisija, 37. punkts). Šī teikuma vispārīgais formulējums un it īpaši tas, ka tajā sabiedriskā darbība ir skaidri minēta
tikai kā piemērs, šajā spriedumā izvēlēto risinājumu ļauj attiecināt uz visām organizācijām, kas iegādājas preces darbībām,
kam nav saimnieciska rakstura. Kā aprakstīts iepriekš, tieši tā tas ir
Eurocontrol
gadījumā.
Tā kā prasītāja, otrkārt, apgalvo, ka šīs judikatūras, saskaņā ar kuru preces vēlākas izmantošanas saimnieciskais raksturs
vai tā trūkums noteikti nosaka pirkuma raksturu, piemērošanā nevar neievērot iegādes ietekmi uz attiecīgo tirgu, it īpaši
gadījumā, kur kā šajā lietā pircējs ir vienīgā pircēja situācijā Eiropas līmenī, jāatzīst, ka šis arguments ir balstīts uz
nepareizu iepriekš minētā sprieduma lietā
FENIN
/Komisija interpretāciju. Tajā faktiski ir atzīts, ka, lai gan tiešām organizācijai, kas pērk preci, lai to izmantotu darbībai,
kam nav saimnieciska rakstura, “var būt liela ekonomiska ietekme, kas to eventuāli var nostādīt vienīgā pircēja situācijā,
ciktāl darbība, kurai tā iepērk šīs preces, nav saimnieciska rakstura, tā nav uzņēmums Kopienu konkurences tiesību normu izpratnē
un uz to neattiecas EKL 81. panta 1. punktā un 82. pantā paredzētie aizliegumi” (iepriekš minētais spriedums lietā
FENIN
/Komisija, 37. punkts).
Tādējādi jāatzīst, ka Komisija nav pieļāvusi acīmredzamu kļūdu vērtējumā, uzskatot, ka
Eurocontrol
veiktā tehniskā standartizācija nebija saimnieciska darbība Kopienas judikatūras izpratnē un Līguma konkurences tiesību normas
tai nebija piemērojamas.
Par izpēti un attīstību, it īpaši prototipu iegādi un intelektuālā īpašuma tiesību režīmu
–       Lietas dalībnieku argumenti
Saskaņā ar prasītājas teikto, uzmanīgi izlasot apstrīdēto lēmumu, no tā izrietot, ka Komisija neapstrīd prototipu iegādes
un intelektuālā īpašuma tiesību režīma saimniecisko raksturu. Šāda kvalifikācija tajā neesot skaidri izslēgta, un Komisija
esot pēc būtības izskatījusi dominējoša stāvokļa ļaunprātīgas izmantošanas iespēju atšķirībā no standartizācijas un palīdzības
valstu pārvaldes iestādēm, kuru gadījumā tā prasītājas kritizētos pārkāpumus pēc būtības nepārbaudīja.
Komisija apstrīd, ka tā apstrīdētajā lēmumā būtu atzinusi
Eurocontrol
izpētes un attīstības darbību saimniecisko raksturu.
Šajā lietā
ATM
sistēmu prototipu iegāde un tiem piemērojamais intelektuālā īpašuma tiesību režīms, kas noteikts pirkuma līgumos, tiešā veidā
piederot pie
Eurocontrol
veiktās standartizācijas. Organizācija šos prototipus faktiski izmantojot, lai izstrādātu un pārbaudītu standartus un tehniskās
specifikācijas, proti, darbībai, kurai nav saimnieciska rakstura.
–       Pirmās instances tiesas vērtējums

Eurocontrol
veiktās izpētes un attīstības jomā prasītāja apstrīd organizācijas
ATM
sistēmu prototipu iegādi un tās šajā jomā īstenoto intelektuālā īpašuma tiesību administrēšanu.
Vienīgais arguments par intelektuālā īpašuma tiesību administrēšanas saimniecisko raksturu, ko prasītāja min, ir apgalvojums,
ka Komisija apstrīdētajā lēmumā minēto saimniecisko raksturu nav apstrīdējusi, kas ir apgalvojums, kam Komisija nepiekrīt
un kas nav pamatots ar apstrīdēto lēmumu. No minētā lēmuma 32. punkta skaidri izriet, ka Komisija iespējamo EKL 82. panta
pārkāpumu saistībā ar šo darbību ir izvērtējusi tikai pakārtoti un pilnības labad.
Turklāt šķiet, ka prototipu iegāde, ko
Eurocontrol
veic izpētes un attīstības darbības ietvaros, un intelektuālā īpašuma tiesību administrēšana, kas uz to attiecas, nevar organizācijas
izpētes un attīstības darbībai piešķirt saimniecisku raksturu, jo minētā iegāde neietver preču un pakalpojumu piedāvāšanu
noteiktā tirgū.
Prototipu iegāde ir darbība, kas tikai papildina to izstrādi. Kā atgādināja persona, kas iestājusies lietā, šo izstrādi veic
nevis pati
Eurocontrol
, bet attiecīgās nozares uzņēmumi, kuriem organizācija piešķir stimulējošas publiskās subsīdijas.
Eurocontrol
šādi sadala publiskos līdzekļus, lai veicinātu izpēti un attīstību
ATM
iekārtu nozarē. Lai nodrošinātu tās atbalstītās izpētes rezultātu nodošanu ieinteresētās nozares rīcībā, subsīdiju līgumos
ir paredzēts, ka
Eurocontrol
iegūst īpašumtiesības uz prototipu un intelektuālā īpašuma tiesības uz rezultātiem, kas iegūti tās finansētā izpētē. Tas,
ka
Eurocontrol
iegūst šīs tiesības, nav patstāvīgs mērķis un nekalpo to izmantošanai komerciālos nolūkos, bet ir tikai subsīdiju piešķirošās
organizācijas un subsidētā uzņēmuma juridisko attiecību elements.
Šajā sakarā jānorāda, ka
Eurocontrol
izveidotās intelektuālā īpašuma tiesību administrēšanas ietvaros intelektuālā īpašuma tiesības, kas tai ir uz iepriekš minēto
izpētes un attīstības darbību rezultātiem, ieinteresētajiem uzņēmumiem tiek piešķirtas bez maksas. Protams, darbības saimnieciskā
rakstura pārbaudē, atlīdzības trūkuma kritērijs ir tikai viens no rādītājiem citu starpā un pats par sevi nevar izslēgt saimniecisko
raksturu. Tomēr šajā lietā tas, ka
Eurocontrol
prototipu attīstībā iegūto īpašumtiesību licences tiek piešķirtas bez maksas, apstiprina to, ka šī darbība papildina tehniskās
attīstības veicināšanu, kas pieder pie
Eurocontrol
uzdevuma vispārējo interešu mērķa un netiek veikta pašas organizācijas interesēs, kuras būtu nošķiramas no šī mērķa, izslēdzot
darbības saimniecisko raksturu (skat. pēc analoģijas Tiesas 2004. gada 16. marta spriedumu apvienotajās lietās C‑264/01, C‑306/01,
C‑354/01 un C‑355/01
AOK Bundesverband
u.c.,
Recueil
, I‑2493. lpp., 63. punkts).
Šī intelektuālā īpašuma tiesību administrēšana tādējādi it nemaz nelīdzinās tādu privāto tiesību organizāciju darbībai, kas
valstu līmenī administrē mūzikas vai literāru darbu autoru tiesības un kam šo tiesību īpašnieki ir uzticējuši iekasēt atlīdzību
par to, ka trešās personas izmanto viņu darbus. Šīs organizācijas veic saimniecisku darbību, jo, pirmkārt, tās par samaksu
piedāvā autoriem viņu tiesību administrēšanu un, otrkārt, tās attiecībās ar trešajām personām, kas attiecīgos darbus izmanto
komerciāliem mērķiem, darbojas autoru pilnvaroto statusā kā centrālās maksājamo atlīdzību iekasētājas. Taču šajā lietā tas
tā nav.
Šajā sakarā jānoraida prasītājas, pamatojoties uz tās prasības pieteikuma pielikumā ietvertu iekšēju
Eurocontrol
1997. gada 23. aprīļa dokumentu ar nosaukumu “ARTAS Intellectual Property Rights and Industrial Policy” (ARTAS intelektuālā
īpašuma tiesības un ražošanas politika), tiesas sēdē minētais apgalvojums, ka licences neesot bezmaksas un to piešķiršana
esot atkarīga no līgumslēdzēja uzņēmuma, kas izstrādājis ARTAS sistēmas prototipu, sabiedrības
Thomson‑CSF
(šobrīd sauktas
Thales
) piekrišanas. No minētā dokumenta faktiski izriet, ka atlīdzība par ARTAS sistēmas izmantošanas licenci ir viens ekijs, kas
ir gandrīz par velti. Turklāt no šī paša dokumenta arī izriet, ka par šo samaksu attiecīgais uzņēmums iegūst neierobežotu
pieeju
Eurocontrol
finansētā attīstības projektā izstrādātas sistēmas (
foreground software
) daļām, kā intelektuālā īpašuma tiesības pieder
Eurocontrol
. ARTAS sistēmas daļām, ko
Thomson‑CSF
izstrādājusi agrākos projektos un kas tiek no jauna izmantotas šajā sistēmā (
background software
), ir paredzēta informācijas izpaušanas kārtība, kurā informācija ir iedalīta divās kategorijās, proti, pirmkārt, izpaužamā
informācijā un, otrkārt, konfidenciālā informācijā. Ja pirmo var izpaust
Thomson‑CSF
konkurentiem ARTAS veida sistēmu izstrādāšanai pēc licences līguma noslēgšanas ar
Eurocontrol
, otro, izņemot ar
Thomson‑CSF
piekrišanu, nevar izpaust tās konkurentiem. Tādējādi jākonstatē, ka attiecīgais dokuments liecina par pretējo prasītājas
apgalvotajam, proti, ka ARTAS sistēmas licences ir bezmaksas, ka visas šīs sistēmas sastāvdaļas, kas ir izstrādātas
Eurocontrol
finansētā projektā, tiek izpaustas uzņēmumiem, kas konkurē ar
Thomson‑CSF
, bet tā nevar pret to iebilst, un pat daļa no
Thomson‑CSF
agrāk izstrādātajām sastāvdaļām var tikt nodota konkurējošo uzņēmumu rīcībā. Tādējādi šis prasītājas argumentācijas punkts
ir jānoraida.
Jānoraida arī prasītājas kritika, kas, pirmkārt, vērsta uz
foreground software
un
background software
nošķiršanu, ko
Eurocontrol
esot veikusi patvaļīgi un nepārskatāmi, un, otrkārt, to, ka šī nošķiršana galu galā esot tīri teorētiska, jo tādēļ, ka tajā
neesot minēti noteikti nepieejamo daļu dati (“pamatkodi”), konkurenti nevarot izmantot attīstīto programmatūru pieejamās daļas.
Lai gan šis fakts, ja tas būtu pierādīts, šķiet tāds, ka tas noteikti varētu ietekmēt konkurenci
ATM
iekārtu nozarē, tas tomēr nepierāda
Eurocontrol
izmantotā intelektuālā īpašuma tiesību režīma saimniecisko raksturu.
Turklāt, runājot par prasītājas pārmetumu, ka saistībā ar līgumslēdzēja uzņēmuma tiesībām
Eurocontrol
“kodu mašīnas pakešu” formā kopā ar visu informāciju tās lietošanai izpauž tikai informāciju par
background software
, kamēr programmatūra ar nosaukumu “OTS” paliek konfidenciāla, šajā iebildumā
Eurocontrol
faktiski tiek pārmests, ka tā uzņēmumiem, ar kuriem noslēgti izpētes līgumi, neuzliek pienākumu saviem konkurentiem atklāt
tādu savu preču pamatkodus, kas tiek vēlreiz izmantotas tiem piešķirtajos izpētes projektos. Jāatzīst, ka neatkarīgi no tā,
vai līgumslēdzējiem uzņēmumiem likumīgi ir iespējams noteikt šādu pienākumu, tas, ka
Eurocontrol
savā intelektuālā īpašuma tiesību režīmā ir veikusi šādu nošķiršanu, neatbilst saimnieciskas darbības kritērijiem, kas izriet
no iepriekš 50. punktā minētās judikatūras, proti, darbībai, kas atbilst preču vai pakalpojumu piedāvāšanai noteiktā tirgū.
No tā izriet, ka Komisija nav pieļāvusi acīmredzamu kļūdu vērtējumā, uzskatot, ka
Eurocontrol
finansētās izpētes un attīstības darbības nav saimnieciskas darbības un tāpēc Līguma konkurences tiesību normas tām nav piemērojamas.
Par palīdzību valstu pārvaldes iestādēm
–       Lietas dalībnieku argumenti
Prasītāja apgalvo, ka tehniskā palīdzība valstu pārvaldes iestādēm, ko
Eurocontrol
sniedz, rakstot līguma dokumentus publisko iepirkumu procedūrās vai piedaloties publisko iepirkumu procedūrās iesaistīto
uzņēmumu atlasē, esot raksturīga saimnieciska darbība. Tā arī esot darbība par atlīdzību, jo
Eurocontrol
gūstot labumu no savu dalībvalstu finansējuma, kas kalpo palīdzības un citu tās darbību finansēšanai.
Komisija un persona, kas iestājusies lietā, uzskata, ka palīdzības sniegšana valstu pārvaldes iestādēm, kas atbild par gaisa
satiksmes kontroli, it īpaši
ATM
sistēmu un iekārtu publisko iepirkumu procedūrās, ietilpst organizācijas Konvencijā noteiktajos uzdevumos. Šī darbība ļaujot
līgumslēdzējām valstīm ar organizācijas īpašās tehniskās kompetences palīdzību pienācīgi īstenot gaisa transporta kontroles
un vadības funkcijas, ko tās īsteno savas suverenitātes ietvaros. Tādējādi, veicot šo darbību,
Eurocontrol
mērķis ir Konvencijā noteiktās vispārējās intereses – uzturēt un uzlabot gaisa transporta drošību.
Komisija un persona, kas iestājusies lietā, turklāt norāda, ka attiecīgā darbība netiek veikta par samaksu. Dalībvalstu
Eurocontrol
pārskaitītās iemaksas mērķis esot nodrošināt organizācijas vispārējo darbību un tās nekādi neesot saistītas ar iespējamiem
palīdzības lūgumiem. Velkot paralēles ar Tiesas judikatūru par valsts sociālā nodrošinājuma un veselības sistēmām, Komisija
kā piemēru min lietu, kurā taisīts 1993. gada 17. februāra spriedums apvienotajās lietās C‑159/91 un C‑160/91
Poucet
un
Pistre
(
Recueil
, I‑637. lpp., 18. punkts) un kurā tas, ka apdrošinātu personu slimokasei pārskaitītām iemaksām nebija nekādas saistības ar
šīs kases izmaksātiem pabalstiem, lika Tiesai atzīt, ka šīs kases veiktās darbības nebija saimnieciska rakstura.
–       Pirmās instances tiesas vērtējums
Vispirms jāatzīst, ka palīdzības sniegšanu valsts pārvaldes iestādēm var nošķirt no
Eurocontrol
gaisa telpas vadības un aviācijas drošības uzdevumiem. Lai gan minētā darbība var kalpot vispārējās interesēs, saglabājot
un uzlabojot gaisa satiksmes drošību, šī saikne ir pavisam netieša, jo
Eurocontrol
sniegtā palīdzība attiecas tikai uz tehniskajām specifikācijām
ATM
iekārtu publisko iepirkumu procedūru veikšanā un tā gaisa satiksmes drošību ietekmē tikai ar minēto publisko iepirkumu procedūru
starpniecību. Šāda netieša saikne neliecina par to, ka abas darbības obligāti būtu saistītas. Šajā sakarā Pirmās instances
tiesa atgādina, ka
Eurocontrol
palīdzību šajā jomā sniedz tikai pēc valstu pārvaldes iestāžu lūguma. Tātad šī darbība nav būtiska vai pat nepieciešama gaisa
satiksmes drošības garantēšanai.
Turpinājumā jāatgādina, ka saimnieciska darbība ir darbība, kas ietver preču un pakalpojumu piedāvāšanu noteiktā tirgū (skat.
iepriekš 50. punktā minēto judikatūru). Runājot par tās palīdzības sniegšanu valstu pārvaldes iestādēm, kas izpaužas konsultāciju
sniegšanā publisko iepirkumu procedūru dokumentu rakstīšanā vai publisko iepirkumu procedūrā iesaistīto uzņēmumu atlasē, jāatzīst,
ka tā ir pakalpojumu piedāvāšana konsultāciju tirgū, tirgū, kurā tikpat labi varētu darboties privāti šajā jomā specializējušies
uzņēmumi.
Šajā sakarā Pirmās instances tiesa ir atzinusi, ka tas, ka kādu darbību var veikt privāts uzņēmums, ir papildu norāde, kas
ļauj attiecīgo darbību kvalificēt kā uzņēmējdarbību (iepriekš minētais spriedums lietā
Aéroports de Paris
/Komisija, 124. punkts, apstiprināts ar Tiesas 2002. gada 24. oktobra spriedumu lietā C‑82/01 P
Aéroports de Paris
/Komisija,
Recueil
, I‑9297. lpp., 82. punkts).
Turklāt jāatgādina, ka Tiesa ir vairākkārt atzinusi, ka tas, ka darbības parasti tiek uzticētas publiskām organizācijām, neietekmē
šo darbību saimniecisko raksturu, ja tās ne vienmēr ir veikušas un tās nav obligāti jāveic publiskām organizācijām (šajā sakarā
skat. iepriekš minētos spriedumus lietā
Höfner
un
Elser
, 22. punkts, un lietā
Job Centre
, 22. punkts). Izskatāmajos apstākļos tas nozīmē, ka tas, ka apstrīdētos pakalpojumus šobrīd nesniedz privāti uzņēmumi, neliedz
tos kvalificēt kā saimniecisku darbību, jo tos var veikt privātas organizācijas.
Tā kā Komisija apgalvo, ka
Eurocontrol
valstu administrācijām sniegtā palīdzība kā tāda netiek atlīdzināta, jāatzīst, ka tā var būt norāde, bet tas nevar būt izšķiroši
pats par sevi, kā to liecina, piemēram, lieta, kurā taisīts iepriekš minētais spriedums lietā
Höfner
un
Elser
, kurā Vācijas Federālais nodarbinātības birojs sniedza bezmaksas darbā iekārtošanas pakalpojumus darba devējiem un darbiniekiem,
kas savukārt šī biroja vispārējos izdevumus finansēja noteiktas likmes iemaksu veidā, neatkarīgi no tā, vai viņi faktiski
izmantoja šos darbā iekārtošanas pakalpojumus vai nē. Tas, ka
Eurocontrol
kā iestāde tiek finansēta no tās dalībvalstu iemaksām un ka tā valstu pārvaldes iestādēm, kas to lūgušas, sniedz bezmaksas
palīdzību, norāda uz tādu pašu finanšu struktūru, par kādu bija jautājums minētajā lietā.
Tāpat tas, ka palīdzība tiek sniegta vispārējās interesēs, var būt norāde uz to, ka tā nav saimnieciska darbība, bet neliedz
tādu darbību kā šajā lietā, kas ietver pakalpojumu sniegšanu noteiktā tirgū, uzskatīt par saimniecisku darbību. Tā organizācijas,
kas pārvalda sociālā nodrošinājuma tiesiskās sistēmas un bezpeļņas nolūkos veic sociāla rakstura darbības, un ir pakļautas
valsts tiesiskajam regulējumam, kurš it īpaši ietver solidaritātes prasību, ir tikušas uzskatītas par uzņēmumiem, kas veic
saimniecisku darbību (šajā sakarā skat. Tiesas iepriekš minēto spriedumu lietā
Fédération française des sociétés d’assurance
u.c., 22. punkts, un 1999. gada 21. septembra spriedumu lietā C‑67/96
Albany
,
Recueil
, I‑5751. lpp., 84.–87. punkts).
No iepriekš minētā izriet, ka
Eurocontrol
valstu pārvaldes iestādēm sniegtā palīdzība ir saimnieciska darbība un ka tādējādi
Eurocontrol
, veicot minēto darbību, ir uzņēmums EKL 82. panta izpratnē.
Tādējādi prasītājas pirmais izvirzītais pamats ir jāpieņem šajā apmērā, bet pārējā daļā jānoraida.
Tomēr, kā norādīts iepriekš 47.–49. punktā, šī atzinuma dēļ apstrīdēto lēmumu var atcelt tikai tad, ja tiek pieņemts arī otrais
pamats, jo apstrīdētais lēmums ir balstīts arī uz Komisijas konstatējumu, ka, pat ja
Eurocontrol
darbības būtu saimnieciskas darbības, tās nav pretrunā EKL 82. pantam.

Par otro pamatu, kas balstīts uz acīmredzamu kļūdu, izvērtējot to, vai Eurocontrol ir pārkāpusi EKL 82. pantu
Ņemot vērā iepriekš minēto, otrais pamats ir jāizvērtē tikai tiktāl, ciktāl ir pieņemts pirmais pamats, proti, saistībā ar
Eurocontrol
valstu pārvaldes iestādēm sniegto palīdzību.
Lietas dalībnieku argumenti
Prasītāja šajā sakarā apgalvo, ka apstrīdētajā lēmumā esot pieļauta acīmredzama kļūda vērtējumā, jo Komisija nav pēc būtības
izvērtējusi valstu pārvaldes iestādēm sniegtās palīdzības jomā kritizētās rīcības ļaunprātīgo raksturu. Prasītāja it sevišķi
kritizē
Eurocontrol
ļaunprātīgo rīcību, neievērojot vienlīdzīgas attieksmes, pārskatāmības un nediskriminācijas principus valstu iestāžu
ATM
iekārtu iegādei organizētās publiskā piedāvājuma procedūrās, lai gan
Eurocontrol
bija jāpiemēro Kopienu tiesību normās paredzētie līgumu piešķiršanas procedūru noteikumi vai vismaz vispārīgie vienlīdzīgas
attieksmes un pārskatāmības principi.
Pastāvot sajukums starp
Eurocontrol
lomu, kad tā piedāvā projektus un atlasa uzņēmumus, kas izstrādā prototipus, no vienas puses, un tās lomu valstu pārvaldes
iestāžu konsultantes statusā, no otras puses. Pati Komisija ziņojumā par Direktīvas 93/65 piemērošanu esot norādījusi uz šo
sajukumu un tā radītajām problēmām.

Eurocontrol
valstu pārvaldes iestādēm publisko iepirkumu procedūrās sniegtās palīdzības dēļ neobligātie standarti realitātē kļūstot saistoši
līgumslēdzējām iestādēm. Tā tas esot noticis divās publisko iepirkumu procedūrās Spānijā un Nīderlandē. Prasītāja uzskata,
ka uzņēmumam, kas piedalās procedūrā un kas ir ieguvis līgumu par standartizētas
ATM
iekārtas prototipa izstrādi, tādējādi nelikumīgi ir divu veidu priekšrocības: pirmkārt, patvaļīgās atlases dēļ, kas tam sniegusi
iespēju noslēgt līgumu par prototipa izstrādi, un, otrkārt, tāpēc, ka vēlāk tas var tikt izvēlēts valstu publisko piedāvājumu
procedūrās.
Prasītāja turklāt pamatojas uz 1998. gada 3. novembra vēstuli (skat. iepriekš 12. punktu). Saskaņā ar tās teikto šī vēstule
pierādot, ka Komisija pati esot bijusi pārliecināta, ka
Euroncontrol
bija ļaunprātīgi izmantojusi dominējošo stāvokli, jo prasības pieteikumā formulētie pamati tiesību akta atcelšanai esot apstiprinājušies
visos tur minētajos šaubu un pārdomu punktos. Komisija tādējādi esot atklāti atzinusi
Eurocontrol
lomas kritizējamo raksturu un prasītājas minētos konkurences traucējumus. 1998. gada 3. novembra vēstule acīmredzami liecinot,
ka Komisijas dienesti esot uzskatījuši, ka sūdzībā minētās
Eurocontrol
darbības bija saimnieciskas darbības un ka tāpēc tām bija piemērojamas Kopienu konkurences tiesību normas, un ka konkurences
traucējumi, ko radīja
Eurocontrol
rīcība, bija pierādīti un smagi.
Komisija uzsver, ka apstrīdētā lēmuma 34. punktā un pretēji prasītājas apgalvotajam tā bija gan pakārtoti pēc būtības izvērtējusi
tās kritizētās darbības saistībā ar
Eurocontrol
sniegto palīdzību valstu pārvaldes iestādēm. Tomēr šajā pārbaudē tā esot secinājusi, ka ar minēto darbību netika pārkāptas
konkurences tiesību normas.
Runājot par 1998. gada 3. novembra vēstuli, Komisija uzskata, ka secinājumi, ko uz tās pamata izdara prasītāja, ir radušies
šīs vēstules kļūdainas izpratnes dēļ.
Pirmās instances tiesas vērtējums
Jānorāda, ka prasītājas šī pamata ietvaros izvirzītie iebildumi attiecas uz diviem dažādiem gadījumiem. Pirmais gadījums ir,
kad
Eurocontrol
pati piešķir līgumus savām piegādes vajadzībām, kuras saistītas ar darbībām, kas iepriekš atzītas par tādām, kurām nav saimnieciska
rakstura. Tā kā šis gadījums neattiecas uz
Eurocontrol
valstu pārvaldes iestādēm sniegto palīdzību, tas ir jāizslēdz no otrā pamata izskatīšanas, kas attiecas tikai uz palīdzības
sniegšanu.
Otrais gadījums ir, kad līgumus piešķir valstu pārvaldes iestādes, kurām
Eurocontrol
publisko iepirkumu procedūru dokumentu sarakstīšanā vai atlases procedūrā palīdz kā padomdevēja.
Runājot par šo gadījumu, pirmkārt, kā to pareizi dara Komisija, jānorāda, ka tikai valstu pārvaldes iestādēm ir pilnvaras
noslēgt līgumu un tiesības pieņemt lēmumus un tāpēc tikai tās ir atbildīgas par līgumu piešķiršanas procedūru atbilstošo tiesību
normu ievērošanu.
Eurocontrol
iesaistīšanās padomdevējas statusā nav ne obligāta, ne pat sistemātiska. Tā notiek tikai saskaņā ar Konvencijas 2. panta
2. punkta a) apakšpunktu pēc skaidra attiecīgo valsts pārvaldes iestāžu lūguma. Prasītāja uzsvēra, ka tad, kad valsts pārvaldes
iestāde lūdz
Eurocontrol
konsultāciju, tai principā ir iespēja ietekmēt šīs pārvaldes iestādes izvēli publiskā iepirkuma procedūrā. Tomēr tā nav pierādījusi
konkrētu gadījumu, kad
Eurocontrol
būtu reāli ietekmējusi lēmumu piešķirt līgumu kādam piedāvājuma iesniedzējam tādu iemeslu dēļ, kas nebūtu saistīti ar labākā
tehniskā risinājuma izpēti vai izdevīgāku cenu.
Otrkārt, jāatgādina, ka saskaņā ar EKL 82. panta pirmo daļu, lai konstatētu, ka kāds uzņēmums ļaunprātīgi izmanto dominējošu
stāvokli, pirmkārt, ir nepieciešana šī uzņēmuma atrašanās dominējošā stāvoklī, un, otrkārt, šī dominējošā stāvokļa ļaunprātīga
izmantošana kopējā tirgū vai lielā tā daļā.
Prasītāja ne savos iesniegumos Pirmās instances tiesai, ne tiesas sēdē nav izteikusies par konkrētā tirgus definīcijas jautājumiem
un
Eurocontrol
dominējošo stāvokli tirgū, kas, iespējams, varētu būt konsultāciju tirgus
ATM
iekārtu iegādes līgumu piešķiršanas jomā vai vispārīgu tehnisko konsultāciju tirgus.
Par ļaunprātīgas izmantošanas jēdzienu Pirmās instances tiesa atgādina, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru šis ir objektīvs
jēdziens, kurš attiecas uz dominējošā stāvoklī esoša uzņēmuma rīcību, kas var ietekmēt struktūru tirgū, kurā tieši konkrētā
uzņēmuma klātbūtnes dēļ konkurences līmenis jau ir samazinājies, un kas ar tādu līdzekļu palīdzību, kuri atšķiras no tiem,
kas tiek izmantoti normālas preču vai pakalpojumu konkurences apstākļos uz uzņēmēju darījumu pamata, traucē tirgū vēl pastāvošā
konkurences līmeņa saglabāšanu vai konkurences nostiprināšanos (Tiesas 1991. gada 3. jūlija spriedums lietā 62/86
AKZO
/Komisija,
Recueil
, 3359. lpp., 69. punkts, un Pirmās instances tiesas 1999. gada 7. oktobra spriedums lietā T‑228/97
Irish Sugar
/Komisija,
Recueil
, II‑2969. lpp., 111. punkts).
Šajā lietā jāatzīst, ka prasītāja nav apgalvojusi, ka
Eurocontrol
rīcība, konsultējot valstu pārvaldes iestādes, atbilstu šiem kritērijiem. Tā nav norādījusi, kādus “līdzekļus, kuri atšķiras
no tādiem, kuri tiek izmantoti normālas produktu vai pakalpojumu konkurences apstākļos uz uzņēmēju darījumu pamata”
Eurocontrol
būtu izmantojusi. Tā kā
Eurocontrol
faktiski
ATM
iekārtu piegādes tirgū neveic nekādu darbību un tai šajā tirgū nav nekādas finansiālas vai ekonomiskas intereses, pat šķiet,
ka starp to un prasītāju vai kādu citu šajā sektorā darbojošos uzņēmumu nevar pastāvēt nekāda konkurence. It sevišķi nešķiet,
ka
Eurocontrol
varētu gūt kādu konkurences priekšrocību no tā, ka tā ar valstu pārvaldes iestādēm sniegto konsultāciju palīdzību var ietekmēt
šo valstu
ATM
iekārtu piegādātāju izvēli par labu noteiktiem uzņēmumiem.
Prasītāja tātad nav pierādījusi, ka Komisija būtu pieļāvusi acīmredzamu kļūdu, izvērtējot, vai
Eurocontrol
ir pārkāpusi EKL 82. pantu.
Šo atzinumu nemaina 1998. gada 3. novembra vēstule.
Prasītājas apgalvoto, ka šī vēstule pierādot, ka Komisija pati esot bijusi pārliecināta, ka
Eurocontrol
bija ļaunprātīgi izmantojusi dominējošo stāvokli (skat. iepriekš 99. punktu), 1998. gada 3. novembra vēstule neapliecina.
Kā atzīts iepriekš (39. punkts), Komisija tajā nav konstatējusi, ka
Eurocontrol
darbības būtu saimnieciskas darbības un ka tāpēc tām būtu piemērojamas Kopienu konkurences tiesību normas. Gluži pretēji,
šajā vēstulē bija precizēts, ka tai pievienotā analīze bija veikta, “nevērtējot Kopienu konkurences tiesību normu piemērošanu”,
lai pārbaudītu, kādas varētu būt
Eurocontrol
darbību, pat ja tās nav saimnieciskas darbības, sekas uz konkurenci starp uzņēmumiem, kas darbojas
ATM
iekārtu nozarē.
Tas, ka Komisija, iebilstot pret konkurences tiesību piemērošanu šajā gadījumā, šajā vēstulē tomēr ir minējusi vairākas kritiskas
piezīmes par noteiktām
Eurocontrol
darbībām, nebūt nepierāda, ka Komisija pati bija pārliecināta par
Eurocontrol
darbības nelikumību konkurences tiesību normu aspektā, un liecina par Komisijas vēlmi vērst
Eurocontrol
uzmanību uz tās darbības sekām, kas, lai gan tām nav piemērojamas minētās tiesību normas, tomēr var ietekmēt konkurenci starp
uzņēmumiem, kas darbojas attiecīgajā nozarē, lai to aicinātu cik iespējams samazināt nevēlamu ietekmi. Taču šī vēstule nevar
noderēt par pamatojumu prasītājas apgalvojumiem.
No iepriekš minētā izriet, ka otrais pamats ir noraidāms.

Par trešo pamatu, kas balstīts uz būtiskiem procesuāliem pārkāpumiem
Atsaucoties uz zināmiem Kopienu tiesu nolēmumiem par sūdzību izvērtēšanas pienākumu un pienākumu lēmumos norādīt pamatojumu,
prasītāja uzskata, ka šajā lietā Komisija nav izpildījusi savus pienākumus. Apstrīdētais lēmums neesot pareizi pamatots un
Komisija pirmstiesas procedūrā “iespējams” esot pārkāpusi tiesības uz aizstāvību.
Par iebildumu, kas balstīts uz pamatojuma trūkumu
–       Lietas dalībnieku argumenti
Runājot par sūdzībā minēto
Eurocontrol
darbību kvalifikāciju, prasītāja apgalvo, ka Komisija nav atbilstoši pārbaudījusi, vai minētajām darbībām bija saimniecisks
raksturs. Tā vietā, lai tikai paziņotu, ka regulēšanas darbība bija bezmaksas, ka standartu izstrāde bija darbība vispārējās,
kā arī publiskās interesēs un tai nebija peļņas nolūka, un ka palīdzības sniegšana notika vienkārša tehniska atbalsta formā
bez maksas un tā valstu pārvaldes iestādēm tika sniegta tikai pēc to lūguma, Komisijai esot bijis pilnīgi jāanalizē nozīmīgā
judikatūra, lai rastu šajā lietā piemērojamu risinājumu. Minot apstrīdētā lēmuma pamatojumu par dažiem aspektiem, prasītāja
apgalvo, ka Komisijas analīzē tie ir atspoguļoti pāris rindiņās, kaut gan savas sūdzības pamatojumā tā bija izvirzījusi daudzus
faktus un argumentus. Tāpat apstrīdētā lēmuma tekstā nav minēts iemesls, kāpēc Komisija uzskatīja par pienākumu šajā lietā
izslēgt
Eurocontrol
ļaunprātīgo rīcību.
Komisija atgādina, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru tai, pamatojot savus lēmumus, kas tai jāpieņem, lai nodrošinātu konkurences
tiesību normu piemērošanu, nav jāizsaka savs viedoklis par visiem argumentiem, ko ieinteresētās personas izvirza savu prasību
pamatojumā.
–       Pirmās instances tiesas vērtējums
Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru EKL 253. pantā prasītajam pamatojumam ir skaidri un nepārprotami jāatspoguļo Kopienu iestādes,
kas ir apstrīdētā tiesību akta autore, argumentācija, lai ļautu ieinteresētajām personām zināt veiktā pasākuma iemeslus nolūkā
aizstāvēt savas tiesības, bet Kopienu tiesai veikt kontroli. Pamatojuma prasība ir jānovērtē atkarībā no lietas apstākļiem,
it īpaši tiesību akta satura, tajā minēto iemeslu rakstura un interesēm saņemt paskaidrojumus, kas varētu būt tiesību akta
adresātiem vai citām personām, kuras tas skar tieši un individuāli. Nav prasīts, lai pamatojumā būtu norādīti visi nozīmīgie
fakti vai tiesības, jo tas, vai tiesību akta pamatojums atbilst EKL 253. panta prasībām, ir jānovērtē ne vien, ņemot vērā
tā tekstu, bet arī kontekstu un visas konkrēto jomu reglamentējošās tiesību normas (skat. Pirmās instances tiesas 2002. gada
21. marta spriedumu lietā T‑231/99
Joynson
/Komisija,
Recueil
, II‑2085. lpp., 164. un 165. punkts un tajos minētā judikatūra).
It sevišķi Komisijai lēmuma noraidīt sūdzību par konkurences tiesību pārkāpumiem pamatojumā nav jāizsaka savs viedoklis par
visiem argumentiem, ko ieinteresētās personas izvirzījušas prasības pamatojumā. Pietiek izklāstīt faktus un juridiskos apsvērumus,
kas ir būtiski lēmuma pieņemšanā (skat. Pirmās instances tiesas 2000. gada 30. novembra spriedumu lietā T‑5/97
Industrie des poudres sphériques
/Komisija,
Recueil
, II‑3755. lpp., 199. punkts un tajā minētā judikatūra, un iepriekš minēto spriedumu lietā
FENIN
/Komisija, 58. punkts).
Šajā lietā šķiet, ka Komisija ir izpildījusi savu pienākumu norādīt pamatojumu. Kā tā pareizi apgalvo, tā apstrīdētā lēmuma
28. un 29. punktā ir skaidri norādījusi galveno sūdzības noraidīšanas iemeslu, proti, to, ka apstrīdētās
Eurocontrol
darbības nebija saimnieciska rakstura Tiesas judikatūras izpratnē. Tā it īpaši atsaucas uz savu 2000. gada 15. jūnija vēstuli
(skat. iepriekš 14. punktu), kurā tā jau bija pēc būtības izteikusi un pamatojusi šo pašu viedokli. Apstrīdētā lēmuma 30.–34. punktā
Komisija bija minējusi konkrētus iemeslus, kas bija pamatā šādam novērtējumam par katru apstrīdēto darbību. Saistībā ar prototipu
izstrādi un iegādi un intelektuālā īpašuma tiesību režīmu, kā arī valstu pārvaldes iestādēm sniegto palīdzību tā papildus
pakārtoti izskaidroja iemeslus, kāpēc, pat ja pieņemtu, ka minētajām darbībām bija saimniecisks raksturs, tā uzskatīja, ka
konkurences tiesības nebija pārkāptas.
Šajā sakarā jāatgādina, ka pamatojuma trūkums vai tā neatbilstība ir pamats, kas balstīts uz būtiska procesuāla noteikuma
pārkāpumu, kas kā tāds atšķiras no pamata par to, ka lēmuma pamatojums nav pareizs, kas tiek kontrolēts apstrīdētā lēmuma
pamatotības pārbaudē (Pirmās instances tiesas 1997. gada 7. novembra spriedums lietā T‑84/96
Cipeke
/Komisija,
Recueil
, II‑2081. lpp., 47. punkts). Tas, ka Pirmās instances tiesa nav piekritusi dažiem Komisijas apstrīdētajā lēmumā minētiem
apsvērumiem, tādējādi neliedz uzskatīt, ka šajā lietā pienākums norādīt pamatojumu ir izpildīts.
No tā izriet, ka iebildums, kas balstīts uz pamatojuma trūkumu, ir noraidāms.
Par iebildumu, kas balstīts uz iespējamu tiesību uz aizstāvību pārkāpumu
–       Lietas dalībnieku argumenti
Prasītāja, ņemot vērā šobrīd pieejamo informāciju un apstrīdētajam lēmumam pievienotos dokumentus, uzskata, ka tā nebija atbilstoši
informēta par Komisijas veikto rīcību sūdzības izskatīšanas stadijā. It sevišķi Komisija neesot minējusi nenoliedzami daudzos
apsvērumus, vēstules un analīzes, uz kuru pamata tā veidoja savu lēmumu. Tas esot vispārīgā administratīvo procedūru pārskatāmības
principa pārkāpums.
Komisija norāda, ka šis iebildums ir balstīts uz pieņēmumu, ka, pieņemot apstrīdēto lēmumu, tā esot balstījusies uz daudziem
prasītājai nezināmiem dokumentiem. Komisija apliecina, ka tā savā 2003. gada 25. septembra vēstulē (skat. iepriekš 14. punktu)
bija specifiski minējusi dokumentus, uz kuru pamata tā veica savu vērtējumu, dokumentus, kurus prasītāja pilnībā zināja un
par kuriem tā varēja iesniegt savus apsvērumus. Visi būtiskie pierādījumi, ko Komisija bija ņēmusi vērā, izskatot sūdzību,
esot bijuši atrodami minētajos dokumentos. Tādējādi tā uzskata, ka tiesību uz aizstāvību pārkāpums, ko hipotētiski min prasītāja,
nav noticis.
–       Pirmās instances tiesas vērtējums
Vispirms jānorāda, ka prasītājas apgalvojumi par iespējamu lielu daudzumu dokumentu, kas tai nav zināmi, nav detalizēti. Lai
gan no prasītājas nevar prasīt, lai tā identificētu attiecīgos dokumentus, jo tā apgalvo, ka Komisija tos tai nav paziņojusi,
jāatzīst, ka tā nemin pat nekādas norādes, kas varētu ļaut domāt, ka šādi dokumenti pastāv un ka tie ir bijuši svarīgi apstrīdētā
lēmuma sagatavošanā. Vienīgo Komisijas 2003. gada 25. septembra vēstulē neminēto dokumentu, ko prasītāja ir konkrēti minējusi,
proti, 1998. gada 3. novembra vēstuli, Komisija tai iesniedza vēlāk. Taču, kā atzīts iepriekš, šajā vēstulē ne vien nav minēti
apstākļi, kas varētu būt būtiski ietekmējuši šīs lietas iznākumu (skat. iepriekš 36.–39. punktu), bet prasītājai arī bija
zināms par šīs vēstules esamību un tās satura būtība.
Prasītāja prasības pieteikumā apgalvo, ka tā pie secinājuma par to, ka tā nav bijusi pienācīgi informēta par Komisijas izmeklēšanas
stadijā veiktajām darbībām, “esot skaidri nonākusi”, “pateicoties Komisijas lēmumam pievienotajiem dokumentiem”. Tomēr apstrīdētajam
lēmumam nav pielikuma. Prasītāja neprecizē ne to, par kādiem pielikumiem tā runā, ne to, kādi pierādījumi šajos nekonkretizētajos
dokumentos tai ļāva izdarīt šādu secinājumu. Prasītājas apgalvojums, ka Komisija esot ieguvusi daudzus dokumentus, kas tai
nav paziņoti, tāpēc nav pierādīts.
Turklāt Komisija apliecina, ka nav nekādu citu dokumentu, ka būtu svarīgi šajā lietā, kā tie, kas minēti 2003. gada 25. septembra
vēstules pielikumā. Šo apgalvojumu apliecina Komisijas juridiskais vērtējums, kurā tā, pamatojoties uz iepriekš minēto spriedumu
lietā
SAT Fluggesellschaft
, uzskatīja, ka šeit apstrīdētās
Eurocontrol
darbības kopumā nebija saimnieciska rakstura un ka katrā ziņā
Eurocontrol
kritizētā rīcība neveidoja Kopienu konkurences tiesību normu pārkāpumu. Faktiski šo apstrīdētā lēmuma novērtējumu var pamatot
tikai tajā tā pamatojumam norādītie dokumenti, un pretēji prasītājas apgalvotajam nebija jāveic tehniskas analīzes vai padziļināta
pārbaude tam, kādas sekas
Eurocontrol
rīcība varētu atstāt uz konkurenci attiecīgajā nozarē.
No tā izriet, ka iebildums, kas balstīts uz tiesību uz aizstāvību pārkāpumu, ir noraidāms.
Tādējādi trešais pamats ir jānoraida.
No visa iepriekš minētā izriet, ka prasītājas prasība atcelt tiesību aktu ir jānoraida.
5.
Par lūgumiem noteikt pierādījumu savākšanas pasākumus

Lietas dalībnieku argumenti
Prasības pieteikumā un 2005. gada 27. aprīlī iesniegtajā dokumentā prasītāja lūdza noteikt pierādījumu savākšanas pasākumus.
Pirmais lūgums ir, lai Komisija iesniegtu visus dokumentus, ko šajā lietā sarakstījuši tās dienesti, un visus dokumentus,
ko tā par sūdzību ir saņēmusi no
Eurocontrol
, kā arī tehnisko analīžu kopiju, ko saskaņā ar tās teikto esot veicis iekšējais vai ārējais personāls. Otrais lūgums ir,
lai, pirmkārt, par 1998. gada 3. novembra vēstules saturu un tai pievienoto analīzi kā liecinieki tiku uzklausīti bijušie
Komisijas ĢD “Konkurence” un ĢD “Transports” ģenerāldirektori un bijušais
Eurocontrol
ģenerāldirektors un, otrkārt, lai Komisija iesniegtu dokumentus, ko tā un
Eurocontrol
viena otrai nosūtījušas pēc 1998. gada 3. novembra vēstules.
Komisija iebilst pret prasītājas lūgumiem, apgalvojot, ka minēto personu uzklausīšana nevar atklāt faktus, kas būtu noderīgi
apstrīdētā lēmuma pārbaudē, un ka nepastāv citi svarīgi dokumenti, kas nebūtu minēti 2003. gada 25. septembra vēstulē.

Pirmās instances tiesas vērtējums
Ņemot vērā visu iepriekš minēto, šķiet, ka Pirmās instances tiesa ir varējusi piemēroti izlemt, pamatojoties uz prasījumiem,
pamatiem un argumentiem, kas minēti gan rakstveida, gan mutvārdu procesa gaitā, un ievērojot iesniegtos dokumentus.
Šajos apstākļos prasītājas iesniegtie lūgumi noteikt pierādījumu savākšanas pasākumus ir jānoraida.

Par tiesāšanās izdevumiem
Atbilstoši Reglamenta 87. panta 2. punktam lietas dalībniekam, kuram spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās
izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs. Tā kā prasītājai spriedums ir nelabvēlīgs, tai
jāpiespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus saskaņā ar Komisijas prasījumiem.
Atbilstoši Reglamenta 87. panta 4. punkta trešajai daļai Pirmās instances tiesa var nolemt, ka personai, kas iestājusies lietā,
savi tiesāšanās izdevumi jāsedz pašai. Šajā gadījumā persona, kas iestājusies lietā Komisijas atbalstam, sedz savus tiesāšanās
izdevumus pati.
Ar šādu pamatojumu
PIRMĀS INSTANCES TIESA
(otrā palāta)
nospriež:
1)      prasību noraidīt;
2)
SELEX Sistemi Integrati SpA
sedz savus un atlīdzina Komisijas tiesāšanās izdevumus;
3)      Eiropas Aeronavigācijas drošības organizācija sedz savus tiesāšanās izdevumus pati.
Pirrung
Meij
Pelikánová
Pasludināts atklātā tiesas sēdē Luksemburgā 2006. gada 12. decembrī.
Sekretārs

Priekšsēdētājs
E. Coulon

J. Pirrung
Satura rādītājs
Atbilstošās tiesību normas
1.  Eurocontrol tiesiskā bāze
2.  Kopienu tiesības
Prāvas rašanās fakti un pirmstiesas procedūra
1.  Eurocontrol loma un darbības
2.  Pirmstiesas procedūra
Process Pirmās instances tiesā un lietas dalībnieku prasījumi
Juridiskais pamatojums
1.  Par prasītājas prasības atcelt un/vai labot apstrīdēto lēmumu pieņemamību
2.  Par prasītājas jauno pamatu pieņemamību
Lietas dalībnieku apsvērumi
Pirmās instances tiesas vērtējums
3.  Par personas, kas iestājusies lietā, izvirzītā pamata, kas balstīts uz tās starptautiskajās publiskajās tiesībās paredzēto
imunitāti, pieņemamību
4.  Par prasību atcelt tiesību aktu
Par pirmo pamatu, kas balstīts uz acīmredzamu kļūdu vērtējumā saistībā ar EKL 82. panta piemērošanu Eurocontrol
Par Eurocontrol veikto tehnisko standartizāciju
–  Lietas dalībnieku argumenti
–  Pirmās instances tiesas vērtējums
Par izpēti un attīstību, it īpaši prototipu iegādi un intelektuālā īpašuma tiesību režīmu
–  Lietas dalībnieku argumenti
–  Pirmās instances tiesas vērtējums
Par palīdzību valstu pārvaldes iestādēm
–  Lietas dalībnieku argumenti
–  Pirmās instances tiesas vērtējums
Par otro pamatu, kas balstīts uz acīmredzamu kļūdu, izvērtējot to, vai Eurocontrol ir pārkāpusi EKL 82. pantu
Lietas dalībnieku argumenti
Pirmās instances tiesas vērtējums
Par trešo pamatu, kas balstīts uz būtiskiem procesuāliem pārkāpumiem
Par iebildumu, kas balstīts uz pamatojuma trūkumu
–  Lietas dalībnieku argumenti
–  Pirmās instances tiesas vērtējums
Par iebildumu, kas balstīts uz iespējamu tiesību uz aizstāvību pārkāpumu
–  Lietas dalībnieku argumenti
–  Pirmās instances tiesas vērtējums
5.  Par lūgumiem noteikt pierādījumu savākšanas pasākumus
Lietas dalībnieku argumenti
Pirmās instances tiesas vērtējums
Par tiesāšanās izdevumiem
*
Tiesvedības valoda – itāļu.