CELEX: 62005CJ0150
Dohovor, ktorým sa vykonáva Schengenská dohoda
Zásada ne bis in idem
Pojmy ,ten istý čin" a ,rozsúdený čin"
Vývoz do jedného štátu a dovoz do iného štátu
Oslobodenie spod obžaloby

Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu článku 54 dohovoru, ktorým sa vykonáva Schengenská dohoda zo 14. júna
1985 uzatvorená medzi vládami štátov hospodárskej únie Beneluxu, Spolkovej republiky Nemecko a Francúzskej republiky o postupnom
zrušení kontrol na ich spoločných hraniciach (Ú. v. ES L 239, 2000, s. 19; Mim. vyd. 19/002, s. 9, ďalej len „DVSD“), podpísaného
19. júna 1990 v Schengene (Luxembursko).
Tento návrh bol predložený v rámci sporu medzi pánom Van Straaten na jednej strane a Holandským kráľovstvom a Talianskou republikou
na druhej strane vo veci označenia odsúdenia v trestnom konaní v Taliansku za pašovanie omamných látok v Schengenskom informačnom
systéme (ďalej len „SIS“), ktoré vykonali talianske orgány na účely jeho vydania.

Právny rámec

Právo Spoločenstva
Podľa článku 1 protokolu, ktorým sa začleňuje Schengenské acquis do rámca Európskej únie a ktorý tvorí prílohu Zmluvy o Európskej
únii a Zmluvy o založení Európskeho spoločenstva Amsterdamskou zmluvou (ďalej len „protokol“) je trinásť členských štátov
Európskej únie, vrátane Talianskej republiky a Holandského kráľovstva, oprávnených založiť medzi sebou užšiu spoluprácu v rámci
pôsobnosti Schengenského acquis tak, ako je uvedené v prílohe k tomuto protokolu.
K takto definovanému Schengenskému acquis patrí predovšetkým dohoda podpísaná 14. júna 1985 v Schengene medzi vládami štátov
hospodárskej únie Beneluxu, Spolkovej republiky Nemecko a Francúzskej republiky o postupnom odstraňovaní kontrol na ich spoločných
hraniciach (Ú. v. ES L 239, 2000, s. 13; Mim. vyd. 19/002, s. 3, ďalej len „Schengenská dohoda“), ako aj DVSD. Dňa 27. novembra
1990 podpísala Talianska republika dohodu o pristúpení k DVSD (Ú. v. ES L 239, 2000, s. 63), ktorá nadobudla platnosť 26. októbra
1997.
Podľa článku 2 ods. 1 prvého pododseku protokolu sa Schengenské acquis okamžite uplatňuje v trinástich členských štátoch uvedených
v článku 1 tohto protokolu od nadobudnutia platnosti Amsterdamskej zmluvy.
Podľa článku 2 ods. 1 druhého pododseku druhej vety protokolu prijala Rada Európskej únie 20. mája 1999 rozhodnutie 1999/436/ES,
ktorým sa v súlade s príslušnými ustanoveniami Zmluvy o založení Európskeho spoločenstva a Zmluvy o Európskej únii stanovuje
právny základ pre všetky ustanovenia alebo rozhodnutia, ktoré tvoria Schengenské acquis (Ú. v. ES L 176, s. 17; Mim. vyd.
19/001, s. 152). Z článku 2 tohto rozhodnutia v spojení s prílohou A tohto rozhodnutia vyplýva, že Rada stanovila články 34 EÚ
a 31 EÚ, ktoré sú súčasťou hlavy VI Zmluvy o Európskej únii nazvanej „Ustanovenia o spolupráci v oblasti spravodlivosti a vnútorných
záležitostí“, za právny základ pre články 54 až 58 DVSD.
Tieto posledné uvedené články patria do kapitoly 3 s názvom „Zákaz dvojitého trestu“, ktorá je súčasťou hlavy III nazvanej
„Polícia a bezpečnosť“.
Článok 54 DVSD znie:
„Osoba právoplatne odsúdená jednou zo zmluvných strán [osoba, o ktorej bolo právoplatne rozhodnuté jednou zo zmluvných strán
–
neoficiálny preklad
] nesmie byť pre ten istý čin stíhaná inou zmluvnou stranou, a to za predpokladu, že v prípade odsúdenia bol trest už odpykaný
alebo sa práve odpykáva alebo podľa práva štátu, v ktorom bol rozsudok vynesený, už nemôže byť vykonaný“.
V zmysle článku 55 ods. 1 DVSD:
„1.      Pri ratifikácii, prijatí alebo schválení tohto dohovoru môže jedna zmluvná strana prehlásiť, že v jednom alebo v niekoľkých
nižšie uvedených prípadoch nie je viazaná článkom 54:
a)      keď predmetom rozsudku vynesenom v zahraničí bol čin celkom alebo čiastočne spáchaný na tamojšom území; táto výnimka však
neplatí v poslednom prípade, ak bol čin spáchaný čiastočne na území tej zmluvnej strany, na ktorej bol rozsudok vynesený.
…“
Článok 71 ods. 1 DVSD, pre ktorý boli článok 34 EÚ, ako aj články 30 EÚ a 31 EÚ stanovené ako právny základ, znie:
„Zmluvné strany sa zaväzujú, že so zreteľom na existujúce Dohovory Spojených národov [v súlade s existujúcimi dohovormi Organizácie
spojených národov –
neoficiálny preklad
]… prijmú všetky nevyhnutné opatrenia týkajúce sa priameho alebo nepriameho predaja návykových [omamných –
neoficiálny preklad
] a psychotropných látok každého druhu, vrátane Cannabisu a vlastnenia týchto látok s cieľom predaja alebo vývozu, ktoré budú
potrebné k zamedzeniu nedovoleného obchodu s omamnými látkami [s omamnými a psychotropnými látkami –
neoficiálny preklad
].“
Článok 95 ods. 1 a 3 DVSD znie takto:
„1.      Údaje o osobách, ktorých zatknutie sa žiada v súvislosti s ich vyhostením [vydaním –
neoficiálny preklad
], sa prijímajú na žiadosť justičných orgánov žiadajúcej zmluvnej strany.
3.      Žiadaná zmluvná strana môže pátranie v databáze svojej vnútroštátnej časti Schengenského informačného systému označiť tak,
aby do okamihu vymazania údajov nemohlo dôjsť k zatknutiu na základe vyhlásenia pátrania. Toto označenie je nutné vymazať
najneskôr do 24 hod. po uložení pátracej dokumentácie do pamäti, s výnimkou prípadu, kedy dotyčná strana odmietne požadované
zatknutie z právnych dôvodov alebo na základe iných motívov. Pokiaľ si to v zvláštnych výnimočných prípadoch vyžiada zložitosť
prípadu, môže byť táto lehota predĺžená na 1 týždeň. Bez ohľadu na označenie alebo zamietavé rozhodnutie [Okrem prípadu označenia
alebo zamietavého rozhodnutia –
neoficiálny preklad
] sú ostatné zmluvné strany oprávnené vykonať požadované zatknutie na základe vyhláseného pátrania.“
Článok 106 ods. 1 DVSD stanovuje:
„Zmena, dodatok, oprava alebo vyškrtnutie údajov sa smie vykonať len prostredníctvom vypisujúcej zmluvnej strany [zmluvnej
strany, ktorá vykonala označenie –
neoficiálny preklad
].“
Článok 111 DVSD stanovuje:
„1.      Každý má právo podať sťažnosť na výsostnom území každej zmluvnej strany voči záznamu o jeho osobe, obzvlášť má právo na opravu,
vyškrtnutie, podanie informácie alebo na náhradu škôd podľa vnútroštátneho práva príslušného súdu alebo príslušného orgánu.
2.      Aby nebol dotknutý článok 116, sú zmluvné strany povinné konať nenapadnuteľným rozhodnutím súdu alebo úradov podľa ods. 1
[Bez toho, aby tým bol dotknutý článok 116, sú zmluvné strany povinné vzájomne vykonať konečné rozhodnutia vydané súdmi alebo
orgánmi uvedenými v odseku 1 –
neoficiálny preklad
].“
Právomoc Súdneho dvora rozhodovať o začatí prejudiciálneho konania je určená v článku 35 ods. 3 písm. b) EÚ, ktorý znie takto:
„Členský štát, ktorý urobí vyhlásenie podľa odseku 2 uvedie, že:
…
b)      každý súd tohto štátu môže požiadať Súdny dvor o vydanie predbežného nálezu vo veci [môže podať na Súdny dvor návrh na začatie
prejudiciálneho konania –
neoficiálny preklad
], pokiaľ považuje rozhodnutie o otázke platnosti alebo výkladu aktu uvedeného v odseku 1, ktorá vznikla počas konania pred
súdom, za nutné pre vydanie rozsudku.“
Holandské kráľovstvo vyhlásilo, že uznáva právomoc Súdneho dvora Európskych spoločenstiev podľa podmienok stanovených v článku
35 ods. 2 a 3 písm. b) EÚ (Ú. v. ES C 340, 1997, s. 308).

Medzinárodné právo
Článok 4 protokolu č. 7 Európskeho dohovoru o ochrane ľudských práv a základných slobôd, podpísaného v Ríme 4. novembra 1950,
znie takto:
„1.      Nikoho nemožno stíhať alebo potrestať v trestnom konaní podliehajúcom právomoci toho istého štátu za trestný čin, za ktorý
už bol oslobodený alebo odsúdený právoplatným rozsudkom v súlade so zákonom a trestným poriadkom tohto štátu.
2.      Ustanovenia predchádzajúceho odseku nie sú na prekážku obnove konania v súlade so zákonom a trestným poriadkom príslušného
štátu, ak nové alebo novoodhalené skutočnosti alebo podstatná chyba v prechádzajúcom konaní mohli ovplyvniť rozhodnutie vo
veci.
3.      Od tohto článku nemožno odstúpiť podľa článku 15 Dohovoru.“
Článok 14 ods. 7 Medzinárodného paktu o občianskych a politických právach prijatého 16. decembra 1966, ktorý nadobudol platnosť
23. marca 1976, znie takto:
„Trestné stíhanie nemožno začať proti tomu, proti komu sa skoršie stíhanie pre ten istý čin skončilo právoplatným rozhodnutím
súdu, ktorým bol obžalovaný uznaný za vinného alebo ktorým bol od žaloby oslobodený.“
Článok 36 Jednotného dohovoru o omamných látkach, ktorý bol uzavretý v New Yorku 30. marca 1961 v rámci Organizácie spojených
národov, znie takto:
„1.      a)     S výhradou svojich ústavných predpisov urobí každá Strana opatrenia potrebné na to, aby pestovanie, produkcia, výroba, ťažba,
príprava, držba, ponuka, danie do predaja, distribúcia, kúpa, predaj, dodanie z akéhokoľvek titulu, sprostredkovanie, odoslanie,
tranzit, doprava, dovoz a vývoz omamných látok, nezodpovedajúce ustanoveniam tohto Dohovoru, alebo akékoľvek iné činy, ktoré
by podľa názoru tejto Strany odporovali ustanoveniam tohto Dohovoru, sa považovali za trestné činy, ak sú spáchané úmyselne,
a aby sa na vážne prípady vymerali primerané tresty, najmä väznenie alebo iné tresty odňatia slobody.
b)      …
2.      S výhradou ústavných predpisov každej Strany, jej právneho poriadku a národného zákonodarstva:
a)      i)     každý z priestupkov [každé z porušení zákona –
neoficiálny preklad
] uvedených v ods. 1 sa bude považovať za osobitný priestupok [za osobitné porušenie zákona –
neoficiálny preklad
] ak sa spácha v rozličných krajinách,
…“

Spor vo veci samej a prejudiciálne otázky
Z vnútroštátneho uznesenia vyplýva, že pán Van Straaten mal v čase okolo 27. marca 1983 v Taliansku v držbe zásielku približne
5 kilogramov heroínu, že tento heroín bol odoslaný z Talianska do Holandska a že pán Van Straaten mal počas obdobia od 27.
do 30. marca 1983 1 000 gramov z tejto zásielky heroínu.
Dotknutá osoba bola v Holandsku stíhaná za to, že po prvé 26. marca 1983, alebo v čase okolo tohto dátumu, doviezla z Talianska
do Holandska s A. Yilmazom približne 5 500 gramov heroínu, po druhé počas obdobia od 27. do 30. marca 1983, alebo v čase okolo
tohto obdobia, mala v Holandsku približne 1 000 gramov heroínu, po tretie v marci roku 1983 mala v Holandsku v držbe strelné
zbrane a muníciu. Rozsudkom z 23. júna 1983 Arrondissementsrechtbank te ’s‑Hertogenbosch (Holandsko) oslobodil pána Van Straaten
spod obžaloby, pokiaľ ide o trestné stíhanie začaté proti nemu z dôvodu dovozu heroínu, keďže usúdil, že tento čin nebol preukázaný
zákonným spôsobom a presvedčivo, a za ďalšie dva trestné činy ho odsúdil na trest odňatia slobody v dĺžke 20 mesiacov.
Pán Van Straaten bol v Taliansku stíhaný spolu s ďalšími osobami za to, že 27. marca 1983, alebo v čase okolo tohto dátumu,
mal v držbe a do Holandska s Karakusom Coskunom niekoľkokrát doviezol značné množstvo, celkovo približne 5 kilogramov, heroínu.
Rozsudkom pre zmeškanie, ktorý 22. novembra 1999 vydal Tribunale Ordinario di Milano, bol pán Van Straaten, ako aj ďalšie
dve osoby, z tohto dôvodu odsúdený na trest odňatia slobody v dĺžke 10 rokov, bola mu uložená pokuta vo výške 50 miliónov
talianskych lír a bol zaviazaný na náhradu trov konania.
V spore vo veci samej je pán Van Straaten protistranou Holandského kráľovstva a Talianskej republiky. Vnútroštátny súd poukázal
na označenie týkajúceho sa pána Van Straaten, ktorého oprávnenosť je predmetom tohto sporu, a ktoré preskúmal vzhľadom na
DVSD. Uznesením vydaným 16. júla 2004 bola Talianska republika vyzvaná, aby vstúpila do konania vo veci samej.
V konaní na vnútroštátnom súde Talianska republika odmietla tvrdenia pána Van Straaten, podľa ktorých v zmysle článku 54 DVSD
nemalo dôjsť k stíhaniu talianskym štátom, resp. v mene talianskeho štátu, a že všetky akty súvisiace s týmto stíhaním sú
protiprávne. Podľa Talianskej republiky sa rozsudkom z 23. júna 1983, v rozsahu v akom sa vzťahuje na bod obžaloby týkajúci
sa dovozu heroínu, nerozhodlo o vine pána Van Straaten, pretože, pokiaľ ide o trestné stíhanie začaté z tohto dôvodu, dotknutá
osoba bola oslobodená spod obžaloby. V zmysle článku 54 DVSD nebolo o pánovi Van Straatenovi v súvislosti s týmto činom rozhodnuté.
Okrem toho Talianska republika uviedla, že z dôvodu prehlásenia uvedeného v článku 55 ods. 1,
initio
, a písm. a) DVSD, ktoré vydala, nie je viazaná článkom 54 toho istého dohovoru. Tento posledný uvedený žalobný dôvod vnútroštátny
súd zamietol.
Vo vnútroštátnom rozhodnutí sa neuvádzajú žiadne ďalšie informácie o povahe konania.
Podľa holandskej vlády, bol rozsudok Arrondissementsrechtbank te ’s‑Hertogenbosch z 23. júna 1983 potvrdený rozsudkom Gerechtshof
te ’s‑Hertogenbosch z 3. januára 1984, ktorým došlo k zmene a doplneniu posúdenia druhého bodu obžaloby podanej proti pánovi
Van Straaten. Tento posledný uvedený súd posudzoval čin „úmyselnej držby približne 1 000 gramov heroínu v Holandsku v období
od 27. do 30. marca 1983 alebo približne v tomto období“. Kasačný opravný prostriedok, ktorý pán Van Straaten podal proti
tomuto rozsudku, bolo zamietnutý rozsudkom Hoge Raad der Nederlanden z 26. februára 1985. Tento rozsudok nadobudol právoplatnosť
rozhodnutej veci. Pán Van Straaten vykonal trest, ktorý mu bol uložený.
Podľa tej istej vlády bolo na návrh talianskych súdnych orgánov v roku 2002 v SIS vykonané označenie, ktorého cieľom bolo
zatknutie pána Van Straaten na účely jeho vydania na základe príkazu milánskeho prokurátora na zatknutie z 11. septembra 2001.
Holandské kráľovstvo toto označenie vykonalo spôsobom uvedeným v článku 95 ods. 3 DVSD z dôvodu, aby k predmetnému zatknutiu
nemohlo dôjsť v Holandsku.
Po tom, čo bol pán Van Straaten v roku 2003 informovaný o uvedenom označení, a v tejto súvislosti o svojom odsúdení v Taliansku,
sa v prvom rade neúspešne obrátil na talianske súdne orgány na účely získania výmazu údajov týkajúcich sa jeho osoby uvedených
v SIS. Korps Landelijke Politiediensten (úrad vnútroštátnej holandskej polície, ďalej len „KLPD“) pánovi Van Straaten listom
zo 16. apríla 2004 oznámil, že vzhľadom na to, že v zmysle článku 106 DVSD nie je orgánom vykonávajúcim označenie, nie je
oprávnený vykonať výmaz označenia zo SIS.
Pán Van Straaten následne podal na vnútroštátny súd žalobu, aby sa príslušnému prokurátorovi a/alebo KLPD nariadilo vykonanie
výmazu osobných údajov z policajného registra. Uvedený súd vo svojom uznesení zo 16. júla 2004 skonštatoval, že na základe
článku 106 ods. 1 DVSD, bola na vykonanie výmazu údajov, ktoré požaduje pán Van Straaten, oprávnená iba Talianska republika.
Vzhľadom na túto skutočnosť vnútroštátny súd posúdil žalobu ako žalobu navrhujúcu, aby sa Talianskej republike nariadilo vykonať
výmaz predmetných údajov. Talianska republika bola v dôsledku toho vyzvaná, aby vstúpila do konania vo veci samej.
Vnútroštátny súd následne skonštatoval, že na základe článku 111 ods. 1 DVSD má pán Van Straaten možnosť obrátiť sa na súd
príslušný podľa holandského práva so žalobou proti zaradeniu príslušných údajov do SIS, ktoré vykonala Talianska republika.
Podľa odseku 2 tohto článku bola Talianska republika povinná vykonať konečné rozhodnutie holandského súdu rozhodujúceho o tejto
žalobe.
Vzhľadom na tieto okolnosti Rechtbank ’s‑Hertogenbosch rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru tieto prejudiciálne
otázky:
„1.      Ako je potrebné chápať pojem ‚ten istý čin‘ v zmysle článku 54 [DVSD]? (Je držba približne 1 000 gramov heroínu v Holandsku
v období od 27. do 30. marca 1983, alebo v čase okolo tohto obdobia, tým istým činom ako držba približne 5 kilogramov heroínu
v Taliansku 27. marca 1983, alebo v čase okolo tohto dátumu, vzhľadom na to, že zásielka heroínu v Holandsku bola časťou zásielky
heroínu v Taliansku? Je vývoz zásielky heroínu z Talianska do Holandska tým istým činom ako dovoz tej istej zásielky heroínu
z Talianska do Holandska aj napriek tomu, že osoby obvinené spolu s pánom Van Straatenom v Holandsku a v Taliansku nie sú
úplne identické? Pokiaľ ide o tieto činy ako celok pozostávajúci z držby predmetného heroínu, jeho vývozu z Talianska, jeho
dovozu do Holandska a jeho držby v Holandsku, považujú sa tieto činy za ‚ten istý čin‘)?
2.      Hľadí sa na osobu v zmysle článku 54 [DVSD] tak, že bolo o nej ‚rozhodnuté‘, ak obvinenia vznesené proti tejto osobe boli
vyhlásené za nepreukázané zákonným spôsobom a presvedčivo, a táto osoba bola spod tejto obžaloby rozsudkom oslobodená?“

O prípustnosti návrhu na začatie prejudiciálneho konania
Na úvod je potrebné skonštatovať, že v danom prípade je Súdny dvor príslušný rozhodnúť o výklade článku 54 DVSD, keďže pri
podaní návrhu na začatie prejudiciálneho konania v zmysle článku 35 EÚ sa má uplatniť, s výhradou podmienok uvedených v tomto
článku, režim stanovený v článku 234 ES (pozri v tejto súvislosti rozsudok zo 16. júna 2005, Pupino, C‑105/03, Zb. s. I‑5285,
bod 28), a Holandské kráľovstvo vydalo v zmysle článku 35 ods. 3 písm. b) EÚ vyhlásenie, ktoré nadobudlo platnosť 1. mája
1999, v deň nadobudnutia platnosti Amsterdamskej zmluvy.
Francúzska vláda vyjadruje pochybnosti o prípustnosti návrhu na začatie prejudiciálneho konania vzhľadom na príliš stručný
charakter informácií, ktoré predložil vnútroštátny súd, na základe ktorých nie je možné určiť predmet sporu a z akých dôvodov
je potrebné odpovedať na tieto dve položené otázky.
V tejto súvislosti je opodstatnené pripomenúť, že prináleží iba vnútroštátnemu súdu, ktorý prejednáva spor a ktorý nesie zodpovednosť
za súdne rozhodnutie, ktoré má byť vydané, posúdiť so zreteľom na osobitosti prípadu tak nevyhnutnosť prejudiciálneho rozhodnutia,
aby mohol vyniesť rozsudok, ako aj dôležitosť otázok, ktoré kladie Súdnemu dvoru (pozri rozsudky z 9. marca 2000, EKW a Wein
& Co, C‑437/97, Zb. s. I‑1157, bod 52, a zo 4. decembra 2003, EVN a Wienstrom, C‑448/01, Zb. s. I‑14527, bod 74). V dôsledku
toho je Súdny dvor v zásade povinný rozhodnúť vtedy, ak sa položené prejudiciálne otázky týkajú výkladu práva Spoločenstva.
Odmietnuť rozhodnúť o prejudiciálnej otázke položenej vnútroštátnym súdom je možné iba vtedy, keď sa preukáže zjavným spôsobom,
že požadovaný výklad práva Spoločenstva nemá žiadny vzťah k realite alebo k predmetu sporu vo veci samej, keď problém má hypotetický
charakter, alebo keď Súdnemu dvoru nie sú známe dostatočné skutkové a právne okolnosti potrebné na to, aby odpovedal potrebným
spôsobom na položené otázky (pozri najmä rozsudky z 13. marca 2001, PreussenElektra, C‑379/98, Zb. s. I‑2099, bod 39; z 19. februára
2002, Arduino, C‑35/99, Zb. s. I‑1529, bod 25, a z 11. júla 2006, Chacón Navas, C‑13/05, bod 33, Zb. s. I‑6467).
V prejednávanom prípade je opodstatnené skonštatovať, že dôvody rozhodnutia vnútroštátneho súdu uvádzajú napriek svojmu stručnému
a málo štruktúrovanému charakteru dostatok okolností na to, aby sa, na jednej strane, vylúčilo, že položené otázky nemajú
žiadny vzťah k realite a predmetu sporu vo veci samej alebo, že problém je hypotetický, a že, na druhej strane, Súdny dvor
môže dať na uvedené otázky potrebnú odpoveď. Z obsahu vnútroštátneho rozhodnutia totiž vyplýva, že v žalobe pána Van Straaten
sa navrhuje zrušenie označenia, ktoré sa ho týka, zaradeného do SIS, a že podľa vnútroštátneho súdu dotknutá osoba môže mať
vo veci úspech, len ak by uplatnením zásady
ne bis in idem
v zmysle článku 54 DVSD odsúdenie vyhlásené v Holandsku bránilo tomu, aby bola dotknutá osoba stíhaná v Taliansku v konaní,
ktoré je dôvodom uvedeného označenia.
Španielska vláda sa domnieva, že prvá otázka je neprípustná. Uvádza, že táto otázka sa zakladá iba na skutkových okolnostiach
vo veci samej, a že vnútroštátny súd v skutočnosti Súdnemu dvoru navrhuje, aby sa na skutkové okolnosti, ktoré sú predmetom
vnútroštátneho konania, uplatnil článok 54 DVSD.
V tejto súvislosti je opodstatnené pripomenúť, že hoci Súdny dvor nie je v zmysle článku 234 ES príslušný na to, aby uplatnil
pravidlo Spoločenstva na vymedzený spor, môže v rámci súdnej spolupráce stanovenej v tomto článku, na základe okolností uvedených
v spise poskytnúť vnútroštátnemu súdu výklad práva Spoločenstva, ktorý mu môže byť užitočný pri posudzovaní účinkov tohto
ustanovenia (rozsudok z 5. marca 2002, Reisch a i., C‑515/99, C‑519/99 až C‑524/99 a C‑526/99 až C‑540/99, Zb. s. I‑2157,
bod 22).
Svojou prvou otázkou sa teda vnútroštátny súd pýta na výklad článku 54

DVSD vzhľadom na skutkové okolnosti, ktoré spresňuje v zátvorkách. Naopak, Súdnemu dvoru nenavrhuje, aby sa tento článok uplatnil
na uvedené okolnosti.
Z toho vyplýva, že návrh na začatie konania o prejudiciálnej otázke je prípustný.

O prejudiciálnych otázkach

O prvej otázke
Vnútroštátny súd sa touto otázkou v podstate pýta, aké kritériá sa majú použiť na účely uplatnenia pojmu „tie isté činy“ v zmysle
článku 54 DVSD vzhľadom na skutkové okolnosti, ktoré uviedol v zátvorkách.
V tejto súvislosti Súdny dvor v bode 27 rozsudku z 9. marca 2006, Van Esbroeck (C‑436/04, Zb. s. I‑2333) konštatoval, že zo
znenia článku 54 DVSD, ktorý používa pojmy „tie isté činy“, vyplýva, že toto ustanovenie sa týka iba predmetných činov z hľadiska
ich skutkovej podstaty a nie ich právneho posúdenia.
Pojmy použité v uvedenom článku sa tak odlišujú od pojmov nachádzajúcich sa v iných medzinárodných dokumentoch, ktoré stanovujú
zásadu
ne bis in idem
(rozsudok Van Esbroeck, už citovaný, bod 28).
Stanovenie zásady
ne bis in idem
v článku 54 DVSD nevyhnutne znamená, že existuje vzájomná dôvera štátov, ktoré sú zmluvnými stranami, v ich príslušné systémy
trestného súdnictva a že každý z uvedených štátov súhlasí s použitím právnej úpravy v oblasti trestného práva platnej v iných
štátoch, ktoré sú zmluvnými stranami, hoci by uplatnenie jeho vlastnej právnej úpravy viedlo k inému výsledku (rozsudok Van
Esbroeck, už citovaný, bod 30).
Prípadné rozdielne právne posúdenie tých istých činov v dvoch štátoch, ktoré sú zmluvnými stranami, nemôže byť prekážkou uplatnenia
článku 54 DVSD (rozsudok Van Esbroeck, už citovaný, bod 31).
Tieto závery potvrdzuje aj cieľ uvedeného článku 54, ktorým je vylúčiť to, aby osoba bola z dôvodu, že vykonáva svoje právo
voľného pohybu, stíhaná pre tie isté činy na území viacerých štátov, ktoré sú zmluvnými stranami (rozsudok Van Esbroeck, už
citovaný, bod 33, a citovaná judikatúra).
Toto právo na voľný pohyb je skutočne zaručené, iba ak páchateľ činu vie, že ak bol už raz odsúdený a vykonal svoj trest,
alebo prípadne bol právoplatne zbavený viny v štáte, ktorý je zmluvnou stranou, môže sa pohybovať vnútri schengenského priestoru
bez toho, aby sa obával stíhania v inom štáte, ktorý je zmluvnou stranou, z dôvodu, že tento čin predstavuje iný druh porušenia
v právnom poriadku tohto posledného uvedeného členského štátu (pozri rozsudok Van Esbroeck, už citovaný, bod 34).
Z dôvodu neexistencie harmonizácie vnútroštátnych právnych úprav v oblasti trestného práva by totiž kritérium založené na
právnom posúdení činov alebo na chránenom oprávnenom záujme mohlo vytvárať toľko prekážok slobode voľného pohybu v schengenskom
priestore, koľko existuje systémov trestného práva v štátoch, ktoré sú zmluvnými stranami (rozsudok Van Esbroeck, už citovaný,
bod 35).
Za týchto okolností je jediným príslušným kritériom na účely uplatnenia článku 54 DVSD kritérium zhodnosti skutkovej podstaty
činu, ktorým sa rozumie existencia celku konkrétnych okolností, ktoré sú navzájom nerozlučiteľne spojené (rozsudok Van Esbroeck,
už citovaný, bod 36).
Pokiaľ ide o trestné činy týkajúce sa omamných látok, nepožaduje sa, aby boli množstvá predmetnej drogy v dvoch štátoch, ktoré
sú príslušnými zmluvnými stranami, alebo osoby, ktoré sa údajne zúčastnili na spáchaní činov v dvoch štátoch, identické.
Nie je teda vylúčené, že situácia, v ktorej takáto identickosť chýba, predstavuje celok činov, ktoré sú z hľadiska svojej
samotnej povahy nerozlučiteľne spojené.
Okrem toho, Súdny dvor už rozhodol, že trestné činy spočívajúce vo vývoze alebo dovoze tých istých omamných látok, ktoré sú
predmetom trestného stíhania v rôznych štátoch, ktoré sú zmluvnými stranami DVSD, sa v zásade považujú za „tie isté činy“
v zmysle článku 54 (rozsudok Van Esbroeck, už citovaný, bod 42).
Konečné posúdenie v tejto súvislosti však prináleží, ako správne uviedla holandská vláda, príslušným vnútroštátnym orgánom,
ktoré musia určiť, či predmetná skutková podstata činov predstavuje celok činov, ktoré sú nerozlučiteľne spojené v čase, v priestore,
ako aj z hľadiska svojho predmetu (rozsudok Van Esbroeck, už citovaný, bod 38).
Vzhľadom na vyššie uvedené je teda na prvú otázku potrebné odpovedať tak, že článok 54 DVSD sa má vykladať v tom zmysle, že:
–        príslušným kritériom na účely uplatnenia uvedeného článku je kritérium zhodnosti skutkovej podstaty činov, ktorou sa rozumie
existencia celku okolností, ktoré sú navzájom nerozlučiteľne spojené, nezávisle na právnom posúdení týchto činov alebo na
chránenom oprávnenom záujme,
–        pokiaľ ide o trestné činy týkajúce sa omamných látok, nepožaduje sa, aby boli množstvá predmetnej drogy v dvoch štátoch, ktoré
sú príslušnými zmluvnými stranami, alebo osoby, ktoré sa údajne zúčastnili na spáchaní činov v dvoch štátoch, identické,
–        trestné činy spočívajúce vo vývoze alebo dovoze tých istých omamných látok, ktoré sú trestne stíhané v rôznych štátoch, ktoré
sú zmluvnými stranami tohto dohovoru, sa v zásade považujú za „tie isté činy“ v zmysle tohto článku 54, pričom konečné posúdenie
v tejto súvislosti prináleží príslušným vnútroštátnym orgánom.

O druhej otázke
Touto otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či sa zásada
ne bis in idem
vyplývajúca z článku 54 DVSD uplatňuje na rozhodnutie súdnych orgánov štátu, ktorý je zmluvnou stranou, ktorým bol obvinený
oslobodený spod obžaloby pre nedostatok dôkazov.
V súlade s uvedeným článkom 54 osoba, o ktorej bolo „právoplatne rozhodnuté“ v jednom štáte, ktorý je zmluvnou stranou, nesmie
byť pre ten istý čin stíhaná v inom štáte, ktorý je zmluvnou stranou, a to za predpokladu, že v prípade odsúdenia bol trest
už vykonaný alebo sa práve vykonáva, alebo podľa práva štátu, v ktorom bol rozsudok vynesený, už nemôže byť vykonaný.
Hlavná veta obsiahnutá v jedinej vete predstavujúcej článok 54 DVSD nijako neodkazuje na obsah rozsudku, ktorý sa stal právoplatným.
Až vo vedľajšej vete článok 54 DVSD predpokladá možnosť odsúdenia, keďže uvádza, že v takom prípade podlieha zákaz trestného
stíhania osobitnej podmienke. Ak by bolo všeobecné pravidlo vyjadrené v hlavnej vete uplatniteľné iba na odsudzujúce rozsudky,
bolo by nadbytočné spresňovať, že osobitné pravidlo je uplatniteľné v prípade odsúdenia.
Je nepochybné, že cieľom článku 54 DVSD je vylúčiť to, aby bola osoba z dôvodu, že vykonáva svoje právo voľného pohybu, stíhaná
pre tie isté činy na území viacerých štátov, ktoré sú zmluvnými stranami (pozri rozsudok z 11. februára 2003, Gözütok a Brügge,
C‑187/01 a C‑385/01, Zb. s. I‑1345, bod 38).
Neuplatnenie tohto článku na právoplatné rozhodnutie o oslobodení spod obžaloby pre nedostatok dôkazov by malo teda taký účinok,
že by ohrozilo existenciu práva na voľný pohyb (pozri v tomto zmysle rozsudok Van Esbroeck, už citovaný, bod 34).
Okrem toho, začatie trestného stíhania pre tie isté činy v inom štáte, ktorý je zmluvnou stranou, v prípade, že došlo k vydaniu
právoplatného rozhodnutia o oslobodení spod obžaloby pre nedostatok dôkazov, by ohrozilo zásady právnej istoty a legitímnej
dôvery. Obvinený by sa totiž musel obávať nových trestných stíhaní v inom členskom štáte, ktorý je zmluvnou stranou, napriek
tomu, že o tých istých činoch už bolo právoplatne rozhodnuté.
Je potrebné uviesť, že Súdny dvor vo svojom rozsudku z 10. marca 2005, Miraglia (C‑469/03, Zb. s. I‑2009, bod 35), rozhodol,
že zásada
ne bis in idem
uvedená v článku 54 DVSD sa neuplatňuje na rozhodnutie súdnych orgánov členského štátu, ktorým bolo zastavené trestné konanie
potom, ako sa prokurátor rozhodol nepokračovať v trestnom stíhaní z jediného dôvodu, a síce preto, že sa začalo trestné stíhanie
v inom členskom štáte proti tomu istému obvinenému a za tie isté činy, pričom nedošlo k posúdeniu vo veci samej. Bez toho,
aby bolo potrebné v tomto konaní rozhodnúť o otázke, či sa na oslobodenie spod obžaloby, ktoré sa nezakladá na rozhodnutí
vo veci samej, môže vzťahovať tento článok, je opodstatnené skonštatovať, že v prípade oslobodenia spod obžaloby pre nedostatok
dôkazov k takémuto posúdeniu vo veci samej došlo.
V dôsledku toho je opodstatnené na druhú otázku odpovedať tak, že zásada
ne bis in idem
uvedená v článku 54 DVSD sa uplatňuje na rozhodnutie súdnych orgánov štátu, ktorý je zmluvnou stranou, ktorým je obvinený
právoplatne oslobodený spod obžaloby pre nedostatok dôkazov.

O trovách
Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo
začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd.
Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov
konania, nemôžu byť nahradené.
Z týchto dôvodov Súdny dvor (prvá komora) rozhodol takto:
1.
Článok 54 dohovoru, ktorým sa vykonáva Schengenská dohoda zo 14. júna 1985 uzatvorená medzi vládami štátov hospodárskej únie
Beneluxu, Spolkovej republiky Nemecko a Francúzskej republiky o postupnom zrušení kontrol na ich spoločných hraniciach, podpísaného
19. júna 1990 v Schengene, sa má vykladať v tom zmysle, že:
–
príslušným kritériom na účely uplatnenia uvedeného článku je kritérium zhodnosti skutkovej podstaty činov, ktorou sa rozumie
existencia celku okolností, ktoré sú navzájom nerozlučiteľne spojené, nezávisle na právnom posúdení týchto činov alebo na
chránenom oprávnenom záujme,
–
pokiaľ ide o trestné činy týkajúce sa omamných látok, nepožaduje sa, aby boli množstvá predmetnej drogy v dvoch štátoch, ktoré
sú príslušnými zmluvnými stranami, alebo osoby, ktoré sa údajne zúčastnili na spáchaní činov v dvoch štátoch, identické,
–
trestné činy spočívajúce vo vývoze alebo dovoze tých istých omamných látok, ktoré sú trestne stíhané v rôznych štátoch, ktoré
sú zmluvnými stranami tohto dohovoru, sa v zásade považujú za „tie isté činy“ v zmysle tohto článku 54, pričom konečné posúdenie
v tejto súvislosti prináleží príslušným vnútroštátnym orgánom.
2.
Zásada
ne bis in idem
uvedená v článku 54 tohto dohovoru sa uplatňuje na rozhodnutie súdneho orgánu členského štátu, ktorý je zmluvnou stranou,
ktorým je obvinený právoplatne oslobodený spod obžaloby pre nedostatok dôkazov.
Podpisy
*
Jazyk konania: holandčina.