CELEX: 62004CJ0196
Sijoittautumisvapaus
Ulkomaisia väliyhteisöjä koskeva lainsäädäntö
Ulkomaisten väliyhteisöjen voittojen sisällyttäminen emoyhtiön veron määräytymisperusteeseen

1       Ennakkoratkaisupyyntö koskee EY 43, EY 49 ja EY 56 artiklan tulkintaa.
2       Tämä pyyntö on esitetty asiassa, jossa asianosaisina ovat yhtäältä Cadbury Schweppes plc (jäljempänä CS) ja Cadbury Schweppes
Overseas Ltd (jäljempänä CSO) sekä toisaalta Commissioners of Inland Revenue ja jossa on kyse viimeksi mainitun yhtiön verottamisesta
voitoista, jotka Cadbury Schweppes Treasury International (jäljempänä CSTI), joka on Dublinin (Irlanti) International Financial
Services Centeriin (rahoituspalvelujen kansainvälinen keskus) (jäljempänä IFSC) sijoittautunut Cadbury Schweppes ‑konsernin
tytäryhtiö, toteutti vuonna 1996.

Kansallinen lainsäädäntö
3       Ison-Britannian ja Pohjois-Irlannin yhdistyneen kuningaskunnan verolainsäädännön mukaan tässä lainsäädännössä tarkoitetulta,
kyseisessä jäsenvaltiossa asuvalta yhtiöltä (jäljempänä kotimainen yhtiö) kannetaan kyseisessä valtiossa yhteisöveroa sen
koko maailmasta saamasta voitosta. Tämä kattaa niiden sivuliikkeiden tai kauppaedustajan liikkeiden, joiden välityksellä maassa asuva yhtiö harjoittaa toimintaansa Yhdistyneen kuningaskunnan ulkopuolella, toteuttamat voitot.
4       Kotimaista yhtiötä ei sitä vastoin lähtökohtaisesti veroteta tytäryhtiöidensä voitoista kyseisten voittojen toteutuessa. Sitä
ei liioin veroteta Yhdistyneeseen kuningaskuntaan sijoittautuneen tytäryhtiön jakamista osingoista. Osingoista, jotka ulkomaille
sijoittautunut tytäryhtiö jakaa kotimaiselle yhtiölle, verotetaan puolestaan kyseistä kotimaista yhtiötä. Kaksinkertaisen
verotuksen välttämiseksi Yhdistyneen kuningaskunnan verolainsäädännössä säädetään kuitenkin siitä, että kotimaisen yhtiön
veroa hyvitetään sen veron määrällä, jonka ulkomainen tytäryhtiö maksoi voittojen toteutuessa.
5       Ulkomaisia väliyhteisöjä koskeva Yhdistyneen kuningaskunnan lainsäädäntö muodostaa poikkeuksen pääsäännöstä, jonka mukaan
kotimaista yhtiötä ei veroteta tytäryhtiön voitoista niiden toteutuessa.
6       Tässä lainsäädännössä, joka sisältyy tulo‑ ja yhteisöverotuksesta vuonna 1988 annetun lain (Income and Corporation Taxes Act
1988) 747–756 §:ään ja liitteisiin 24–26, säädetään, että ulkomaisen väliyhteisön – toisin sanoen pääasian tosiseikkojen tapahtuma-aikana
sovelletun tämän lainsäädännön version mukaan ulkomaisen yhtiön, josta kotimainen yhtiö omistaa yli 50 prosenttia – voitot
luetaan viimeksi mainitun yhtiön voitoiksi ja niistä verotetaan kyseistä yhtiötä siten, että ulkomaisen väliyhteisön sijoittautumisvaltiossaan
suorittama vero hyvitetään tästä verosta. Mikäli nämä samat voitot jaetaan tämän jälkeen kotimaiselle yhtiölle osinkoina,
kotimaisen yhtiön Yhdistyneessä kuningaskunnassa ulkomaisen väliyhteisön voitoista maksama vero katsotaan viimeksi mainitun
yhtiön ulkomailla maksamaksi lisäveroksi, ja yhtiöllä on siksi oikeus saada tämä vero hyvitetyksi verosta, jonka se maksaa
näistä osingoista.
7       Ulkomaisia väliyhteisöjä koskevaa lainsäädäntöä sovelletaan silloin, kun ulkomaiseen väliyhteisöön sovelletaan sijoittautumisvaltiossaan
”alempaa verotuksen tasoa”, jollaisesta on tämän lainsäädännön mukaan kyse, kun ulkomaisen väliyhteisön tilikauden aikana
maksama vero on pienempi kuin kolme neljäsosaa sen veron määrästä, joka olisi pitänyt maksaa Yhdistyneessä kuningaskunnassa
verotettavista voitoista, sellaisina kuin ne olisi laskettu tässä jäsenvaltiossa toimitettavaa verotusta varten.
8       Verotukseen, joka perustuu ulkomaisia väliyhteisöjä koskevan lainsäädännön soveltamiseen, liittyy tiettyjä poikkeuksia. Pääasian
tosiseikkojen tapahtuma-aikana voimassa olleen tämän lainsäädännön version mukaan tätä verotusta ei voida soveltaa seuraavissa
tapauksissa:
–       ulkomainen väliyhteisö noudattaa ”hyväksyttävää voitonjakokäytäntöä”, mikä merkitsee sitä, että määrätty prosenttiosuus (90
prosenttia vuonna 1996) sen voitoista jaetaan 18 kuukauden kuluessa niiden toteutumisesta ja voitonjaosta verotetaan kotimaista
yhtiötä
–       ulkomainen väliyhteisö harjoittaa kyseisessä lainsäädännössä tarkoitettua ”vapautettua toimintaa”, kuten liikeyrityksen harjoittamaa
tietynlaista liiketoimintaa
–       ulkomainen väliyhteisö täyttää ”julkista noteerausta koskevan ehdon”, mikä tarkoittaa sitä, että 35 prosenttia äänioikeuksista
on suurella yleisöllä ja että tytäryhtiö on noteerattu yleisesti tunnustetussa pörssissä, jossa tytäryhtiön osakkeita myydään
–       ulkomaisen väliyhteisön verotettava voitto ei ole suurempi kuin 50 000 Englannin puntaa (GBP) (de minimis ‑poikkeus).
9       Verottaminen ulkomaisia väliyhteisöjä koskevan lainsäädännön mukaisesti on suljettu pois myös silloin, kun ”motiivitesti”
läpäistään. Tämä testi muodostuu kahdesta kumulatiivisesta edellytyksestä.
10     Kun yhtäältä liiketoimet, joiden johdosta ulkomaiselle väliyhteisölle syntyi voittoa kyseessä olevan tilikauden aikana, johtavat
veron pienenemiseen Yhdistyneessä kuningaskunnassa verrattuna siihen veroon, joka olisi pitänyt maksaa ilman näitä liiketoimia,
ja kun tämä pieneneminen ylittää tietyn kynnysarvon, kotimaisen yhtiön on osoitettava, että tällainen pieneneminen ei ollut
näiden liiketoimien pääasiallinen tavoite tai yksi pääasiallisista tavoitteista.
11     Kotimaisen yhtiön on toisaalta osoitettava, että ulkomaisen väliyhteisön olemassaolon pääasiallisena tarkoituksena tai yhtenä
pääasiallisista tarkoituksista kyseisenä tilikautena ei ollut se, että Yhdistyneessä kuningaskunnassa maksettava vero pienenisi
siitä syystä, että voitot johdetaan muualle. Kyseisen lainsäädännön mukaan kyseessä on voittojen johtaminen muualle, kun voidaan
kohtuudella olettaa, että jos ulkomaista väliyhteisöä tai mitä hyvänsä muuta Yhdistyneen kuningaskunnan ulkopuolelle sijoittautunutta
liitännäistä yhtiötä ei olisi ollut, tulot olisi saanut Yhdistyneessä kuningaskunnassa asuva henkilö, ja niistä olisi verotettu
kyseistä henkilöä.
12     Ennakkoratkaisupyynnössä täsmennetään myös, että Yhdistyneen kuningaskunnan veroviranomaiset julkaisivat vuonna 1996 luettelon
valtioista, joihin ulkomainen väliyhteisö voidaan määrättyjen edellytysten mukaisesti perustaa ja joissa se voi harjoittaa
toimintaansa ja joissa sen voidaan katsoa täyttävän edellytykset, joiden perusteella vältetään ulkomaisia väliyhteisöjä koskevassa
lainsäädännössä säädetty verotus.

Pääasian oikeudenkäynnin taustalla olevat tosiseikat sekä ennakkoratkaisukysymys
13     CS, joka on brittiläinen yhtiö, on Yhdistyneeseen kuningaskuntaan, muihin jäsenvaltioihin ja kolmansiin valtioihin sijoittautuneista
yhtiöistä muodostuvan Cadbury Schweppes ‑konsernin emoyhtiö. Tähän konserniin kuuluu muun muassa kaksi tytäryhtiötä Irlannissa,
eli Cadbury Schweppes Treasury Services (jäljempänä CSTS) ja CSTI, jonka CS omistaa välillisesti tytäryhtiöiden muodostaman
ketjun kautta, jonka ensimmäisenä yhtiönä on CSO.
14     IFSC:hen sijoittautuneisiin CSTS:ään ja CSTI:hin sovellettiin pääasian tosiseikkojen tapahtuma-aikana 10 prosentin verokantaa.
15     CSTS:n ja CSTI:n toiminta muodostuu varojen hankkimisesta ja niiden antamisesta Cadbury Schweppes ‑konsernin tytäryhtiöiden
käyttöön.
16     Ennakkoratkaisupyynnön mukaan CSTS:llä korvattiin samankaltainen konsernirakenne, johon kuului Jerseylle sijoittautunut yhtiö.
CSTS:n perustamisella pyrittiin kolmeen tavoitteeseen. Tarkoituksena oli ensinnäkin ratkaista vero-ongelma, johon CS:n etuoikeutettuja
osakkeita omistavat kanadalaiset verovelvolliset olivat törmänneet, ja toiseksi välttää se, että ulkomaille tapahtuvaan lainanantoon
pitäisi hankkia Yhdistyneen kuningaskunnan viranomaisten lupa, sekä kolmanneksi alentaa konsernin sisällä maksettavista osingoista
kannettavaa lähdeveroa eri jäsenvaltioissa sijaitseviin emo‑ ja tytäryhtiöihin sovellettavasta yhteisestä verojärjestelmästä
23 päivänä heinäkuuta 1990 annetussa neuvoston direktiivissä 90/435/ETY (EYVL L 225, s. 6) säädetyn järjestelmän mukaisesti.
Ennakkoratkaisupyynnön mukaan nämä kolme tavoitetta olisi voitu saavuttaa, jos CSTS olisi ollut perustettu Yhdistyneen kuningaskunnan
lainsäädännön mukaisesti ja jos se olisi ollut sijoittautunut kyseiseen jäsenvaltioon.
17     CSTI on CSTS:n tytäryhtiö. Kansallisen tuomioistuimen mukaan se perustettiin Irlantiin, jotta siihen ei sovellettaisi eräitä
valuuttakauppaa koskevia Yhdistyneen kuningaskunnan verosäännöksiä.
18     Ennakkoratkaisupyynnön mukaan on selvää, että CSTS ja CSTI ovat sijoittautuneet Dubliniin vain siinä tarkoituksessa, että
Cadbury Schweppes ‑konsernin sisäiseen rahoitustoimintaan liittyviin voittoihin voitaisiin soveltaa IFSC:n verojärjestelmää.
19     Kyseiseen keskukseen sijoittautuneisiin yhtiöihin sovellettava verokanta oli sellainen, että CSTS:n ja CSTI:n voittoihin sovellettiin
ulkomaisia väliyhteisöjä koskevassa lainsäädännössä tarkoitettua ”alempaa verotuksen tasoa”. Yhdistyneen kuningaskunnan veroviranomaiset
katsoivat tilikauden 1996 osalta, että näihin tytäryhtiöihin ei voitu soveltaa mitään niistä edellytyksistä, joiden perusteella
kyseisessä lainsäädännössä säädettyä verotusta olisi voitu jättää soveltamatta.
20     Näin ollen Commissioners of Inland Revenue vaati 18.8.2000 tekemällään päätöksellä CSO:lta ulkomaisia väliyhteisöjä koskevan
lainsäädännön nojalla CSTI:n voittojen osalta yhteisöveroa yhteensä 8 638 633,54 GBP 28.12.1996 päättyneeltä tilikaudelta.
Verotuspäätös koskee ainoastaan viimeksi mainitun yhtiön toteuttamia voittoja, koska CSTS:n kyseisen tilikauden tulos oli
tappiollinen.
21     CS ja CSO valittivat tästä verotuspäätöksestä 21.8.2000 Special Commissioners of Income Tax, Londonille. Ne väittävät tässä
tuomioistuimessa, että ulkomaisia väliyhteisöjä koskeva lainsäädäntö on EY 43, EY 49 ja EY 56 artiklan vastainen.
22     Kansallinen tuomioistuin katsoo olevansa epävarma useista seikoista, jotka koskevat yhteisön oikeuden soveltamista sen käsiteltävänä
olevaan asiaan.
23     Se pohtii ensiksikin sitä, käyttääkö CS väärin EY:n perustamissopimuksella perustettuja vapauksia, kun se perustaa yhtiöitä
toisiin jäsenvaltioihin ja sijoittaa niihin varoja vain hyötyäkseen verojärjestelmästä, joka on edullisempi kuin Yhdistyneessä
kuningaskunnassa voimassa oleva verojärjestelmä.
24     Se pohtii toiseksi, että jos CS on vain käyttänyt tehokkaasti kyseisiä vapauksia, onko nyt käsiteltävänä olevan tapauksen
olosuhteissa katsottava, että ulkomaisia väliyhteisöjä koskevalla lainsäädännöllä rajoitetaan näiden vapauksien käyttämistä
tai että se on syrjivää.
25     Kansallinen tuomioistuin pohtii kolmanneksi sitä, että jos kyseisen lainsäädännön on katsottava rajoittavan perustamissopimuksessa
taattuja vapauksia, voidaanko sen mahdollisen seikan perusteella, että CS ei maksa enempää veroa kuin mitä CSTS ja CSTI olisivat
maksaneet, jos ne olisivat sijoittautuneet Yhdistyneeseen kuningaskuntaan, sulkea pois se, että kyseessä on tällainen rajoitus.
Se kysyy myös, mikä merkitys on yhtäältä niillä eroilla, jotka joiltain osin vallitsevat CSTS:n ja CSTI:n tuloja koskevien
veronlaskentasääntöjen sekä kotimaisiin CS:n tytäryhtiöihin sovellettavien yleisten sääntöjen välillä, ja toisaalta sillä,
että yhden ulkomaisen väliyhteisön tappioita ei voida vähentää toisen ulkomaisen väliyhteisön voitoista tai CS:n ja sen Yhdistyneessä
kuningaskunnassa olevien tytäryhtiöiden voitoista, vaikka tällainen vähennys olisi ollut mahdollista saada, jos CSTS ja CSTI
olisivat sijoittautuneet tähän jäsenvaltioon.
26     Se pohtii neljänneksi, että jos ulkomaisia väliyhteisöjä koskevaa lainsäädäntöä olisi pidettävä syrjivänä, onko pääasian tosiseikkoja
verrattava siihen tilanteeseen, että CS olisi perustanut tytäryhtiöitä Yhdistyneeseen kuningaskuntaan, vai tilanteeseen, jossa
se olisi perustanut tytäryhtiöitä jäsenvaltioon, jossa ei sovelleta kyseisessä lainsäädännössä tarkoitettua alempaa verokantaa.
27     Kansallinen tuomioistuin pohtii viidenneksi sitä, että jos ulkomaisia väliyhteisöjä koskevan lainsäädännön katsotaan olevan
syrjivä tai sijoittautumisvapautta rajoittava, voidaanko kyseistä lainsäädäntöä perustella veronkierron estämisellä, koska
kyseisen lainsäädännön tavoitteena on estää Yhdistyneessä kuningaskunnassa verotettavien voittojen väheneminen tai johtaminen
muualle, ja jos asia on näin, voidaanko tätä lainsäädäntöä pitää suhteellisuusperiaatteen mukaisena, kun otetaan huomioon
lainsäädännön tarkoitus ja verovapautus, josta voivat hyötyä yhtiöt, jotka CS:stä poiketen onnistuvat motiivitestin avulla
osoittamaan, että niiden tarkoituksena ei ole veronkierto.
28     Näiden pohdintojen perusteella Special Commissioners of Income Tax, London päätti lykätä asian käsittelyä ja esittää yhteisöjen
tuomioistuimelle seuraavan ennakkoratkaisukysymyksen:
”Ovatko EY 43, EY 49 ja EY 56 artikla esteenä senkaltaiselle kansalliselle verolainsäädännölle, josta pääasiassa on kyse ja
jonka mukaan kyseisessä jäsenvaltiossa asuva yhtiö voidaan tietyissä tarkoin määritellyissä tapauksissa määrätä maksamaan
veroa sellaisen tytäryhtiön voitoista, joka asuu toisessa jäsenvaltiossa ja johon sovelletaan alempaa verotuksen tasoa?”

Ennakkoratkaisukysymys
29     Kansallinen tuomioistuin haluaa kysymyksellään tietää, ovatko EY 43, EY 49 ja EY 56 artikla esteenä senkaltaiselle kansalliselle
verolainsäädännölle, josta pääasiassa on kyse ja jonka mukaan emoyhtiö voidaan tietyin edellytyksin määrätä maksamaan veroa
ulkomaisen väliyhteisön toteuttamista voitoista.
30     Tämän kysymyksen täytyy ymmärtää tarkoittavan myös EY 48 artiklaa, jossa sijoittautumisvapautta koskevien perustamissopimuksen
määräysten soveltamisen osalta EY 43 artiklassa tarkoitettuihin jäsenvaltioiden kansalaisuuden omaaviin luonnollisiin henkilöihin
rinnastetaan jäsenvaltion lainsäädännön mukaisesti perustetut yhtiöt, joiden sääntömääräinen kotipaikka, keskushallinto tai
päätoimipaikka on yhteisön alueella.
31     Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan sijoittautumisvapautta koskevien perustamissopimuksen määräysten aineelliseen soveltamisalaan
kuuluvat kansalliset säännökset, joita sovelletaan, kun kyseisen jäsenvaltion kansalainen omistaa toiseen jäsenvaltioon sijoittautuneesta
yhtiöstä sellaisen osuuden, joka antaa hänelle selvän vaikutusvallan kyseisen yhtiön päätöksiin ja mahdollisuuden määrätä
yhtiön toiminnasta (ks. vastaavasti asia C‑251/98, Baars, tuomio 13.4.2000, Kok. 2000, s. I‑2787, 22 kohta ja asia C‑436/00,
X ja Y, tuomio 21.11.2002, Kok. 2002, s. I‑10829, 37 kohta).
32     Käsiteltävänä olevassa tapauksessa ulkomaisia väliyhteisöjä koskeva lainsäädäntö koskee sitä, miten tietyin edellytyksin verotetaan
Yhdistyneen kuningaskunnan ulkopuolelle sijoittautuneiden sellaisten tytäryhtiöiden voittoja, joista kotimainen yhtiö omistaa
osuuden, jonka perusteella se voi käyttää määräysvaltaa näissä tytäryhtiöissä. Sitä on siis tutkittava ottamalla huomioon
EY 43 ja EY 48 artikla.
33     Vaikka kyseisellä lainsäädännöllä olisikin pääasian kantajien ja Irlannin väittämällä tavalla rajoittavia vaikutuksia palvelujen
tarjoamisen vapauteen ja pääomien vapaaseen liikkuvuuteen, tällaiset vaikutukset olisivat väistämätön seuraus mahdollisesta
sijoittautumisvapauden rajoittamisesta, eivätkä ne missään tapauksessa olisi peruste sille, että kyseistä lainsäädäntöä tutkittaisiin
erikseen EY 49 ja EY 56 artiklan kannalta (ks. vastaavasti asia C‑36/02, Omega, tuomio 14.10.2004, Kok. 2004, s. I‑9609, 27
kohta).
34     Ennen kuin ulkomaisia väliyhteisöjä koskevaa lainsäädäntöä tutkitaan EY 43 ja EY 48 artiklan kannalta, on vastattava kansallisen
tuomioistuimen ensiksi esittämään pohdintaan siitä, onko kyseessä sijoittautumisvapauden väärinkäyttö, kun jäsenvaltioon sijoittautunut
yhtiö perustaa yhtiöitä toiseen jäsenvaltioon ja sijoittaa niihin varoja vain hyötyäkseen viimeksi mainitussa valtiossa voimassa
olevasta edullisemmasta verojärjestelmästä.
35     Jäsenvaltion kansalaiset eivät toki saa yrittää käyttää väärin perustamissopimuksessa luotuja mahdollisuuksia ja näin välttyä
kansallisen lainsäädäntönsä soveltamiselta. He eivät saa käyttää yhteisön oikeussääntöjä väärin tai vedota niihin vilpillisesti
(asia 115/78, Knoors, tuomio 7.2.1979, Kok. 1979, s. 399, Kok. Ep. IV, s. 321, 25 kohta; asia C‑61/89, Bouchoucha, tuomio
3.10.1990, Kok. 1990, s. I‑3551, 14 kohta ja asia C‑212/97, Centros, tuomio 9.3.1999, Kok. 1999, s. I‑1459, 24 kohta).
36     Se, että yhteisön kansalainen, luonnollinen henkilö tai oikeushenkilö, on aikonut käyttää hyväkseen toisessa jäsenvaltiossa
kuin asuinvaltiossaan voimassa olevaa edullista verotusta, ei kuitenkaan sellaisenaan oikeuta epäämään häneltä mahdollisuutta
vedota perustamissopimuksen määräyksiin (ks. vastaavasti asia C‑364/01, Barbier, tuomio 11.12.2003, Kok. 2003, s. I‑15013,
71 kohta).
37     Yhteisöjen tuomioistuin on jo aiemmin katsonut sijoittautumisvapauden osalta, että se seikka, että yhtiö on perustettu tiettyyn
jäsenvaltioon, jotta hyödyttäisiin edullisemmasta lainsäädännöstä, ei sellaisenaan riitä sen päätelmän tekemiseen, että tätä
vapautta on käytetty väärin (ks. vastaavasti em. asia Centros, tuomion 27 kohta ja asia C‑167/01, Inspire Art, tuomio 30.9.2003,
Kok. 2003, s. I‑10155, 96 kohta).
38     Kuten pääasian kantajat ja Belgian hallitus sekä istunnossa myös Kyproksen hallitus ovat korostaneet, tästä seuraa, että se
seikka, että CS on käsiteltävänä olevassa tapauksessa päättänyt sijoittaa CSTS:n ja CSTI:n IFSC:hen siinä myöntämässään tarkoituksessa,
että täten hyödytään tällaisen sijoittamisen tarjoamasta edullisesta verojärjestelmästä, ei sellaisenaan ole väärinkäyttöä.
Tämä seikka ei siis sulje pois sitä, että CS voi vedota EY 43 ja EY 48 artiklaan (ks. vastaavasti em. asia Centros, tuomion
18 kohta ja em. asia Inspire Art, tuomion 98 kohta).
39     Näin ollen on tutkittava, ovatko EY 43 ja EY 48 artikla esteenä ulkomaisia väliyhteisöjä koskevan lainsäädännön kaltaisen
lainsäädännön soveltamiselle.
40     Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan välitön verotus kuuluu jäsenvaltioiden toimivaltaan, mutta jäsenvaltioiden on tätä toimivaltaansa
käyttäessään noudatettava yhteisön oikeutta (asia C‑311/97, Royal Bank of Scotland, tuomio 29.4.1999, Kok. 1999, s. I‑2651,
19 kohta; asia C‑319/02, Manninen, tuomio 7.9.2004, Kok. 2004, s. I‑7477, 19 kohta ja asia C‑446/03, Marks & Spencer, tuomio
13.12.2005, Kok. 2005, s. I‑10837, 29 kohta).
41     Sijoittautumisvapaus, joka EY 43 artiklassa tunnustetaan jäsenvaltioiden kansalaisille ja joka sisältää oikeuden ryhtyä harjoittamaan
ja harjoittaa itsenäistä ammattia sekä oikeuden perustaa ja johtaa yrityksiä niillä edellytyksillä, jotka sijoittautumisvaltion
lainsäädännön mukaan koskevat sen kansalaisia, sisältää EY 48 artiklan mukaan niiden jäsenvaltion lainsäädännön mukaisesti
perustettujen yhtiöiden, joiden sääntömääräinen kotipaikka, keskushallinto tai päätoimipaikka on yhteisön alueella, oikeuden
harjoittaa toimintaansa kyseisessä jäsenvaltiossa tytäryhtiön, sivuliikkeen tai kauppaedustajan liikkeen välityksellä (ks.
erityisesti asia C‑307/97, Saint-Gobain ZN, tuomio 21.9.1999, Kok. 1999, s. I‑6161, 35 kohta; em. asia Marks & Spencer, tuomion
30 kohta ja asia C‑471/04, Keller Holding, tuomio 23.2.2006, 29 kohta, ei vielä julkaistu oikeustapauskokoelmassa).
42     Vaikka sijoittautumisvapautta koskevien perustamissopimuksen määräysten tarkoituksena on niiden sanamuodon mukaan varmistaa
se, että muista jäsenvaltioista tulevia kohdellaan vastaanottavassa jäsenvaltiossa samalla tavalla kuin sen omia kansalaisia,
niiden vastaista on myös se, että jäsenvaltio estää omaa kansalaistaan tai oman lainsäädäntönsä mukaisesti perustettua yhtiötä
sijoittautumasta toiseen jäsenvaltioon (ks. erityisesti asia C‑264/96, ICI, tuomio 16.7.1998, Kok. 1998, s. I‑4695, 21 kohta
ja em. asia Marks & Spencer, tuomion 31 kohta).
43     Käsiteltävänä olevassa tapauksessa on selvää, että ulkomaisia väliyhteisöjä koskevassa lainsäädännössä kotimaisia yhtiöitä
kohdellaan eri tavoin sen mukaan, mikä on verotuksen taso sen yhtiön osalta, josta kotimaiset yhtiöt omistavat määräysvallan
perustavan osuuden.
44     Jos kotimainen yhtiö on nimittäin perustanut ulkomaisen väliyhteisön jäsenvaltioon, jossa siihen sovelletaan ulkomaisia väliyhteisöjä
koskevassa lainsäädännössä tarkoitettua alempaa verotuksen tasoa, tällaisen väliyhteisön toteuttamat voitot luetaan kotimaisen
yhtiön voittoihin kyseisen lainsäädännön nojalla, ja viimeksi mainittua yhtiötä verotetaan näistä voitoista. Jos väliyhteisö
on sitä vastoin perustettu ja sitä myös verotetaan Yhdistyneessä kuningaskunnassa tai valtiossa, jossa siihen ei sovelleta
kyseisessä lainsäädännössä tarkoitettua alempaa verotuksen tasoa, tätä lainsäädäntöä ei sovelleta, ja kotimaista yhtiötä ei
yhteisöveroa koskevan Yhdistyneen kuningaskunnan lainsäädännön mukaisesti näin ollen veroteta ulkomaisen väliyhteisön voitoista.
45     Tällainen erilainen kohtelu luo verohaitan sellaisen kotimaisen yhtiön osalta, johon ulkomaisia väliyhteisöjä koskevaa lainsäädäntöä
sovelletaan. Vaikka Yhdistyneen kuningaskunnan sekä Tanskan, Saksan, Ranskan, Portugalin, Suomen ja Ruotsin hallitusten esittämällä
tavalla otettaisiin nimittäin huomioon kansallisen tuomioistuimen mainitsema mahdollisuus, että tällainen kotimainen yhtiö
ei maksaisi kyseisen lainsäädännön soveltamisalaan kuuluvan ulkomaisen väliyhteisön voitoista veroa, joka on korkeampi kuin
se vero, joka koskisi näitä voittoja, jos ne olisivat olleet Yhdistyneeseen kuningaskuntaan sijoittautuneen tytäryhtiön toteuttamia
voittoja, on kuitenkin niin, että tällaisen lainsäädännön nojalla kyseistä kotimaista yhtiötä verotetaan toisen oikeushenkilön
voitoista. Asia ei kuitenkaan ole näin sellaisen kotimaisen yhtiön osalta, jolla on Yhdistyneessä kuningaskunnassa verotettava
tytäryhtiö tai jonka tämän jäsenvaltion ulkopuolelle sijoittautuneeseen tytäryhtiöön ei sovelleta alempaa verotuksen tasoa.
46     Kuten pääasian kantajat, Irlanti ja Euroopan yhteisöjen komissio väittävät, ulkomaisia väliyhteisöjä koskevasta lainsäädännöstä
johtuva erilainen verotuksellinen kohtelu sekä haitta, joka tästä aiheutuu kotimaisille yhtiöille, joilla on tytäryhtiö, johon
sovelletaan toisessa jäsenvaltiossa alempaa verotuksen tasoa, ovat omiaan estämään tällaisia yhtiöitä käyttämästä sijoittautumisvapautta,
sillä ne ovat tästä syystä haluttomampia perustamaan, hankkimaan tai pitämään tytäryhtiötä jäsenvaltiossa, jossa siihen sovelletaan
tällaista verotuksen tasoa. Ne ovat siten EY 43 ja EY 48 artiklassa tarkoitettu rajoitus sijoittautumisvapaudelle.
47     Tällainen rajoitus voidaan hyväksyä ainoastaan, jos sitä voidaan pitää perusteltuna yleistä etua koskevista pakottavista syistä.
Lisäksi kyseisellä rajoituksella on tällaisessa tapauksessa voitava taata kyseessä olevan tavoitteen toteutuminen, eikä sillä
saada ylittää sitä, mikä on tarpeen tämän tavoitteen saavuttamiseksi (asia C‑250/95, Futura Participations ja Singer, tuomio
15.5.1997, Kok. 1997, s. I‑2471, 26 kohta; asia C‑9/02, De Lasteyrie du Saillant, tuomio 11.3.2004, Kok. 2004, s. I‑2409,
49 kohta ja em. asia Marks & Spencer, tuomion 35 kohta).
48     Yhdistyneen kuningaskunnan hallitus, jota tukevat Tanskan, Saksan, Ranskan, Portugalin, Suomen ja Ruotsin hallitukset, väittää,
että ulkomaisia väliyhteisöjä koskevalla lainsäädännöllä pyritään estämään tietyntyyppinen veronkierto, joka muodostuu siitä,
että kotimainen yhtiö siirtää keinotekoisesti voitot siitä jäsenvaltiosta, jossa ne ovat toteutuneet, toiseen valtioon, jossa
on alhainen verotuksen taso, perustamalla kyseiseen valtioon tytäryhtiön ja tekemällä liiketoimia, joiden pääasiallisena tavoitteena
on tällaisen siirron toteuttaminen kyseiselle tytäryhtiölle.
49     Vakiintuneesta oikeuskäytännöstä ilmenee tältä osin, että etu, joka johtuu alhaisesta verotuksesta, jota sovelletaan sellaiseen
tytäryhtiöön, joka on sijoittautunut muuhun jäsenvaltioon kuin siihen, johon emoyhtiö on perustettu, ei sellaisenaan oikeuta
viimeksi mainittua jäsenvaltiota poistamaan tätä etua emoyhtiön vähemmän edullisella verotuksellisella kohtelulla (ks. vastaavasti
asia 270/83, komissio v. Ranska, tuomio 28.1.1986, Kok. 1986, s. 273, Kok. Ep. VIII, s. 407, 21 kohta; ks. myös analogisesti
asia C‑294/97, Eurowings Luftverkehr, tuomio 26.10.1999, Kok. 1999, s. I‑7447, 44 kohta ja asia C‑422/01, Skandia ja Ramstedt,
tuomio 26.6.2003, Kok. 2003, s. I‑6817, 52 kohta). EY 46 artiklan 1 kohdassa lueteltujen tavoitteiden joukossa ei mainita
tarvetta estää verotulojen vähentyminen, eikä tätä tarvetta voida myöskään pitää yleisen edun mukaisena pakottavana syynä,
joka voisi oikeuttaa perustamissopimuksella perustetun oikeuden rajoittamisen (ks. vastaavasti asia C‑136/00, Danner, tuomio
3.10.2002, Kok. 2002, s. I‑8147, 56 kohta ja em. asia Skandia ja Ramstedt, tuomion 53 kohta).
50     Oikeuskäytännöstä ilmenee myös, että pelkästään sen perusteella, että jäsenvaltiossa asuva yhtiö perustaa tytäryhtiön kaltaisen
sivutoimipaikan toiseen jäsenvaltioon, ei voida soveltaa yleistä veropetoksen olettamaa ja perustella toimenpidettä, joka
haittaa perustamissopimuksessa taatun perusvapauden käyttämistä (ks. vastaavasti em. asia ICI, tuomion 26 kohta; asia C‑478/98,
komissio v. Belgia, tuomio 26.9.2000, Kok. 2000, s. I‑7587, 45 kohta; em. asia X ja Y, tuomion 62 kohta ja asia C‑334/02,
komissio v. Ranska, tuomio 4.3.2004, Kok. 2004, s. I‑2229, 27 kohta).
51     Kansallinen toimenpide, jolla rajoitetaan sijoittautumisvapautta, voi sitä vastoin olla perusteltu silloin, kun se koskee
erityisesti puhtaasti keinotekoisia järjestelyjä, joilla pyritään kiertämään asianomaisen jäsenvaltion lainsäädännön vaikutusta
(ks. vastaavasti em. asia ICI, tuomion 26 kohta; asia C‑324/00, Lankhorst‑Hohorst, tuomio 12.12.2002, Kok. 2002, s. I‑11779,
37 kohta; em. asia De Lasteyrie du Saillant, tuomion 50 kohta ja em. asia Marks & Spencer, tuomion 57 kohta).
52     Verovelvollisen menettelyä arvioitaessa on otettava erityisesti huomioon sijoittautumisvapaudella tavoiteltu päämäärä (ks.
vastaavasti em. asia Centros, tuomion 25 kohta ja em. asia X ja Y, tuomion 42 kohta).
53     Kyseisenä päämääränä on tehdä jäsenvaltion kansalaiselle mahdolliseksi perustaa sivutoimipaikka toiseen jäsenvaltioon toiminnan
harjoittamiseksi siellä ja siten edistää taloudellista ja sosiaalista vuorovaikutusta yhteisössä itsenäisen ammatinharjoittamisen
aloilla (ks. asia 2/74, Reyners, tuomio 21.6.1974, Kok. 1974, s. 631, Kok. Ep. II, s. 311, 21 kohta). Sijoittautumisvapaudella
pyritään tässä tarkoituksessa mahdollistamaan se, että yhteisön kansalainen voi osallistua pysyvästi ja jatkuvasti muun kuin
sen jäsenvaltion taloudelliseen elämään, josta hän on peräisin, ja hyötyä tästä osallistumisesta (asia C‑55/94, Gebhard, tuomio
30.11.1995, Kok. 1995, s. I‑4165, 25 kohta).
54     Kun otetaan huomioon tämä päämäärä eli integroituminen vastaanottajana olevassa jäsenvaltiossa, sijoittautumisvapautta koskevissa
perustamissopimuksen määräyksissä tarkoitettu sijoittautumisen käsite merkitsee pysyväisluonteista taloudellisen toiminnan
tosiasiallista harjoittamista tässä jäsenvaltiossa sijaitsevasta kiinteästä toimipaikasta käsin (ks. asia C‑221/89, Factortame
ym., tuomio 25.7.1991, Kok. 1991, s. I‑3905, Kok. Ep. XI, s. I‑325, 20 kohta ja asia C‑246/89, komissio v. Yhdistynyt kuningaskunta,
tuomio 4.10.1991, Kok. 1991, s. I‑4585, 21 kohta). Se edellyttää näin ollen kyseessä olevan yhtiön todellista asettautumista
vastaanottajana olevaan jäsenvaltioon ja taloudellisen toiminnan tosiasiallista harjoittamista siellä.
55     Tästä seuraa, että jotta sijoittautumisvapauden rajoittamista voitaisiin perustella väärinkäytösten estämiseen liittyvillä
syillä, tällaisen rajoituksen erityisenä tavoitteena on oltava sellaisten menettelyjen estäminen, joilla luodaan ilman taloudellista
todellisuuspohjaa olevia puhtaasti keinotekoisia järjestelyjä sen veron kiertämiseksi, joka olisi normaalisti maksettava asianomaisen
jäsenvaltion alueella harjoitetusta toiminnasta syntyneistä voitoista.
56     Edellä mainitussa asiassa Marks & Spencer annetun tuomion 49 kohdassa tarkoitettujen käytäntöjen tavoin, jotka muodostuvat
siitä, että konsernissa siirrellään tappioita sellaisiin jäsenvaltioihin sijoittautuneisiin yhtiöihin, joissa sovelletaan
korkeimpia verokantoja ja joissa näiden tappioiden arvo verotuksessa on näin ollen suurin, edellisessä kohdassa kuvattu menettelytapa
on omiaan vaarantamaan jäsenvaltioiden oikeuden käyttää verotusvaltaansa niiden alueella toteutettujen toimintojen osalta
ja haittaamaan siten verotusvallan tasapainoista jakaantumista jäsenvaltioiden välillä (ks. em. asia Marks & Spencer, tuomion
46 kohta).
57     Nämä seikat huomioon ottaen on tulkittava, voidaanko ulkomaisia väliyhteisöjä koskevasta lainsäädännöstä johtuvaa sijoittautumisvapauden
rajoittamista perustella puhtaasti keinotekoisten järjestelyjen estämiseen liittyvillä syillä ja onko kyseinen rajoitus mahdollisesti
oikeassa suhteessa tähän päämäärään.
58     Kyseinen lainsäädäntö koskee tilanteita, joissa kotimainen yhtiö on perustanut ulkomaisen väliyhteisön, johon siinä jäsenvaltiossa,
johon se on sijoittautunut, sovelletaan verotuksen tasoa, joka on alempi kuin kolme neljäsosaa sen veron määrästä, joka olisi
pitänyt maksaa Yhdistyneessä kuningaskunnassa, jos kyseisen ulkomaisen väliyhteisön voittoja olisi verotettu tässä jäsenvaltiossa.
59     Kun ulkomaisia väliyhteisöjä koskevassa lainsäädännössä säädetään hyvin edulliseen verojärjestelmään kuuluvan ulkomaisen väliyhteisön
voittojen sisällyttämisestä kotimaisen yhtiön veron määräytymisperusteeseen, sillä voidaan estää käytännöt, joilla ei olisi
muuta tavoitetta kuin sen veron kiertäminen, joka olisi normaalisti maksettava asianomaisen jäsenvaltion alueella harjoitetusta
toiminnasta syntyneistä voitoista. Kuten Ranskan, Suomen ja Ruotsin hallitukset ovat korostaneet, tällaisella lainsäädännöllä
voidaan siis saavuttaa päämäärä, jonka takia se on annettu.
60     On vielä tarkistettava, ylitetäänkö kyseisellä lainsäädännöllä se, mikä on tarpeen tämän päämäärän saavuttamiseksi.
61     Ulkomaisia väliyhteisöjä koskeva lainsäädäntö sisältää tietyn määrän poikkeuksia, joiden perusteella ulkomaisten väliyhteisöjen
voitoista ei veroteta kotimaista yhtiötä. Eräiden näiden poikkeusten perusteella kotimainen yhtiö vapautetaan verosta tilanteissa,
joissa vaikuttaa poissuljetulta, että kyse olisi yksinomaan verotuksellisiin syihin perustuvasta puhtaasti keinotekoisesta
järjestelystä. Se, että ulkomainen väliyhteisö jakaa lähes kaikki voittonsa kotimaiselle yhtiölle, merkitsee täten sitä, että
viimeksi mainitulla yhtiöllä ei ole aikomusta välttää verotusta Yhdistyneessä kuningaskunnassa. Se, että ulkomainen väliyhteisö
harjoittaa liiketoimintaa, sulkee puolestaan pois sen, että kyse olisi keinotekoisesta järjestelystä, jolla ei olisi mitään
todellista taloudellista yhteyttä vastaanottajana olevaan jäsenvaltioon.
62     Siinä tapauksessa, että mikään näistä poikkeuksista ei sovellu, ulkomaisia väliyhteisöjä koskevassa lainsäädännössä säädettyä
verotusta voidaan jättää soveltamatta, jos ulkomaisen väliyhteisön perustaminen ja toiminta läpäisevät motiivitestin. Tämä
edellyttää ennen kaikkea, että kotimainen yhtiö osoittaa yhtäältä, että kyseisen yhtiön ja ulkomaisen väliyhteisön välillä
tehdyistä liiketoimista johtuva veron huomattava pieneneminen Yhdistyneessä kuningaskunnassa ei ollut näiden liiketoimien
pääasiallinen tavoite tai yksi pääasiallisista tavoitteista, ja toisaalta, että kyseisen veron pieneneminen sen johdosta,
että voitot ohjattiin kyseisessä lainsäädännössä tarkoitetulla tavalla muualle, ei ollut ulkomaisen väliyhteisön perustamisen
pääasiallisena tarkoituksena tai yhtenä pääasiallisista tarkoituksista.
63     Kuten pääasian kantajat, Belgian hallitus ja komissio ovat esittäneet, se seikka, että mikään ulkomaisia väliyhteisöjä koskevassa
lainsäädännössä säädetyistä poikkeuksista ei voi soveltua ja että pyrkimys saada verotusta kevennettyä on innoittanut perustamaan
ulkomaisen väliyhteisön ja tekemään liiketoimia tämän väliyhteisön ja kotimaisen yhtiön välillä, ei voi riittää sen päätelmän
tekemiseen, että kyse olisi puhtaasti keinotekoisesta järjestelystä, jolla pyritään yksinomaan kiertämään kyseinen vero.
64     Tällaisen järjestelyn olemassaolon toteaminen edellyttää nimittäin paitsi subjektiivista tekijää, eli tahtoa saada verotuksellinen
etu, myös sitä, että objektiivisten tekijöiden vuoksi sijoittautumisvapauden tavoitetta, sellaisena kuin se on esitetty tämän
tuomion 54 ja 55 kohdassa, ei ole saavutettu, vaikka yhteisön oikeudessa asetettuja edellytyksiä on muodollisesti noudatettu
(ks. vastaavasti asia C‑110/99, Emsland-Stärke, tuomio 14.12.2000, Kok. 2000, s. I‑11569, 52 ja 53 kohta ja asia C‑255/02,
Halifax ym., tuomio 21.2.2006, 74 ja 75 kohta, ei vielä julkaistu oikeustapauskokoelmassa).
65     Jotta ulkomaisia väliyhteisöjä koskeva lainsäädäntö olisi yhteensoveltuva yhteisön oikeuden kanssa, kyseisessä lainsäädännössä
säädetyn verotuksen soveltaminen on näin ollen suljettava pois, kun ulkomaisen väliyhteisön perustamisella on verotuksellisten
syiden olemassaolosta huolimatta taloudellinen todellisuuspohja.
66     Tämän perustamisen on oltava todellista asettautumista, jonka tavoitteena on taloudellisen toiminnan tosiasiallinen harjoittaminen
vastaanottajana olevassa jäsenvaltiossa, kuten tämän tuomion 52–54 kohdassa mainitusta oikeuskäytännöstä ilmenee.
67     Kuten Yhdistyneen kuningaskunnan hallitus ja komissio esittivät istunnossa, tämän seikan selvittämisessä on nojauduttava objektiivisiin
ja ulkopuolisten tarkastettavissa oleviin tekijöihin, jotka liittyvät erityisesti ulkomaisen väliyhteisön fyysisen olemassaolon
tasoon toimitilojen, henkilöstön ja kaluston osalta.
68     Jos näiden tekijöiden tutkiminen johtaa siihen toteamukseen, että ulkomainen väliyhteisö on asettautunut vastaanottajana olevaan
jäsenvaltioon fiktiivisesti harjoittamatta tosiasiallisesti lainkaan taloudellista toimintaa sen alueella, tämän ulkomaisen
väliyhteisön perustaminen on katsottava puhtaasti keinotekoiseksi järjestelyksi. Asia voisi olla näin erityisesti ”postilaatikkona”
tai ”bulvaanina” toimivan tytäryhtiön osalta (ks. asia C‑341/04, Eurofood IFSC, tuomio 2.5.2006, 34 ja 35 kohta, ei vielä
julkaistu oikeustapauskokoelmassa).
69     Kuten julkisasiamies on ratkaisuehdotuksensa 103 kohdassa todennut, se seikka, että ulkomaisen väliyhteisön voittoja tuottavat
toiminnot olisi yhtä hyvin voinut toteuttaa sen jäsenvaltion, johon asianomainen kotimainen yhtiö on asettautunut, alueelle
sijoittautunut yhtiö, ei sen sijaan voi oikeuttaa päättelemään, että kyse olisi puhtaasti keinotekoisesta järjestelystä.
70     Asianomaiselle kotimaiselle yhtiölle, joka on tältä osin parhaassa asemassa, on annettava tilaisuus esittää ulkomaisen väliyhteisön
maahan asettautumisen todellisuutta ja sen toiminnan tosiasiallisuutta koskevat selvitykset.
71     Kotimaisen yhtiön esittämät selvitykset huomioon ottaen toimivaltaisilla kansallisilla viranomaisilla on mahdollisuus ulkomaisen
väliyhteisön todellista tilannetta koskevien tarpeellisten tietojen saamiseksi turvautua kansallisten veroviranomaisten välisiin
yhteistyö‑ ja tietojenvaihtojärjestelmiin, jotka on otettu käyttöön senkaltaisilla oikeudellisilla keinoilla, jotka Irlanti
mainitsi kirjallisissa huomautuksissaan, eli jäsenvaltioiden toimivaltaisten viranomaisten keskinäisestä avusta välittömien
verojen alalla 19 päivänä joulukuuta 1977 annetulla neuvoston direktiivillä 77/799/ETY (EYVL L 336, s. 15) ja nyt käsiteltävänä
olevan asian osalta Ison-Britannian ja Pohjois-Irlannin yhdistyneen kuningaskunnan sekä Irlannin välillä tulo‑ ja luovutusvoittoveroja
koskevan kaksinkertaisen verotuksen välttämiseksi ja veron kiertämisen estämiseksi 2 päivänä kesäkuuta 1976 tehdyllä sopimuksella.
72     Käsiteltävänä olevassa asiassa kansallisen tuomioistuimen on tarkistettava, mahdollistaako motiivitesti, sellaisena kuin se
on määritetty ulkomaisia väliyhteisöjä koskevassa lainsäädännössä, Yhdistyneen kuningaskunnan hallituksen väittämällä tavalla
tulkinnan, jonka perusteella kyseisessä lainsäädännössä säädetyn verotuksen soveltaminen voidaan rajoittaa ainoastaan puhtaasti
keinotekoisiin järjestelyihin, vai merkitsevätkö ne kriteerit, joihin kyseinen testi perustuu, päinvastoin sitä, että kun
mitään kyseisessä lainsäädännössä säädetyistä poikkeuksista ei voida soveltaa ja kun pyrkimys saada veroa pienennettyä Yhdistyneessä
kuningaskunnassa on keskeinen niiden syiden joukossa, jotka johtivat ulkomaisen väliyhteisön perustamiseen, kotimainen emoyhtiö
kuuluu kyseisen lainsäädännön soveltamisalaan huolimatta siitä, että sellaiset objektiiviset tekijät puuttuvat, joiden perusteella
olisi katsottava olevan kyse puhtaasti keinotekoisesta järjestelystä.
73     Ensiksi mainitussa tilanteessa ulkomaisia väliyhteisöjä koskevan lainsäädännön pitäisi katsoa olevan yhteensoveltuva EY 43
ja EY 48 artiklan kanssa.
74     Toiseksi mainitussa tilanteessa olisi sitä vastoin katsottava, että kyseinen lainsäädäntö on EY 43 ja EY 48 artiklan vastainen,
kuten pääasian kantajat, komissio ja asiassa pidetyssä istunnossa myös Kyproksen hallitus väittivät.
75     Esitettyyn kysymykseen on edellä esitetyn perusteella vastattava, että EY 43 ja EY 48 artiklaa on tulkittava siten, että ne
ovat esteenä sille, että jäsenvaltioon sijoittautuneen ja siellä asuvan yhtiön veron määräytymisperusteeseen sisällytetään
ulkomaisen väliyhteisön toisessa jäsenvaltiossa toteuttamat voitot, kun näihin voittoihin sovelletaan siellä alempaa verotuksen
tasoa kuin ensiksi mainitussa valtiossa, ellei sitten tällainen sisällyttäminen koske ainoastaan puhtaasti keinotekoisia järjestelyjä,
joilla pyritään kiertämään normaalisti maksettava kansallinen vero. Tällaista verotustoimenpidettä ei näin ollen saada soveltaa,
kun objektiivisten ja ulkopuolisten tarkastettavissa olevien tekijöiden perusteella osoittautuu, että verotuksellisten syiden
olemassaolosta huolimatta kyseinen ulkomainen väliyhteisö on todellisuudessa asettautunut vastaanottajana olevaan jäsenvaltioon
ja tosiasiallisesti harjoittaa siellä taloudellista toimintaa.

Oikeudenkäyntikulut
76     Pääasian asianosaisten osalta asian käsittely yhteisöjen tuomioistuimessa on välivaihe kansallisessa tuomioistuimessa vireillä
olevan asian käsittelyssä, minkä vuoksi kansallisen tuomioistuimen asiana on päättää oikeudenkäyntikulujen korvaamisesta.
Oikeudenkäyntikuluja, jotka ovat aiheutuneet muille kuin näille asianosaisille huomautusten esittämisestä yhteisöjen tuomioistuimelle,
ei voida määrätä korvattaviksi.
Näillä perusteilla yhteisöjen tuomioistuin (suuri jaosto) on ratkaissut asian seuraavasti:
EY 43 ja EY 48 artiklaa on tulkittava siten, että ne ovat esteenä sille, että jäsenvaltioon sijoittautuneen ja siellä asuvan
yhtiön veron määräytymisperusteeseen sisällytetään ulkomaisen väliyhteisön toisessa jäsenvaltiossa toteuttamat voitot, kun
näihin voittoihin sovelletaan siellä alempaa verotuksen tasoa kuin ensiksi mainitussa valtiossa, ellei sitten tällainen sisällyttäminen
koske ainoastaan puhtaasti keinotekoisia järjestelyjä, joilla pyritään kiertämään normaalisti maksettava kansallinen vero.
Tällaista verotustoimenpidettä ei näin ollen saada soveltaa, kun objektiivisten ja ulkopuolisten tarkastettavissa olevien
tekijöiden perusteella osoittautuu, että verotuksellisten syiden olemassaolosta huolimatta kyseinen väliyhteisö on todellisuudessa
asettautunut vastaanottajana olevaan jäsenvaltioon ja tosiasiallisesti harjoittaa siellä taloudellista toimintaa.
Allekirjoitukset
*
Oikeudenkäyntikieli: englanti.