CELEX: 62008CJ0492
Valsts pienākumu neizpilde
Direktīva 2006/112/EK
Pievienotās vērtības nodoklis
Samazināta likme
96. pants un 98. panta 2. punkts
III pielikuma 15. punkts
Juridiskā palīdzība
Advokātu pakalpojumi
Pilnīga vai daļēja atlīdzība no valsts

Prasības pieteikumā Eiropas Kopienu Komisija lūdz Tiesu atzīt, ka, piemērojot samazinātu pievienotās vērtības nodokļa (turpmāk
tekstā – “PVN”) likmi advokātu [
avocats
], advokātu
Conseil d’État
[Valsts padomē] un
Cour de cassation
[Kasācijas tiesā] un
avoués
[aizstāvju] sniegtajiem pakalpojumiem, par kuriem tie saņem pilnīgu vai daļēju atlīdzību no valsts juridiskās palīdzības ietvaros,
Francijas Republika nav izpildījusi pienākumus, kas tai uzlikti ar 96. pantu un 98. panta 2. punktu Padomes 2006. gada 28. novembra
Direktīvā 2006/112/EK par kopējo pievienotās vērtības nodokļa sistēmu (OV L 347, 1. lpp.).

Atbilstošās tiesību normas

Savienības tiesības
Ar Direktīvu 2006/112 tika pārstrādāta Padomes 1977. gada 17. maija Direktīva 77/388/EEK par to, kā saskaņojami dalībvalstu
tiesību akti par apgrozījuma nodokļiem – Kopēja pievienotās vērtības nodokļu sistēma: vienota aprēķinu bāze (OV L 145, 1. lpp.;
turpmāk tekstā – “Sestā direktīva”), kura ir aizstāta sākot ar 2007. gada 1. janvāri.
Direktīvas 2006/112 96. pantā, kurš aizstāj Sestās direktīvas 12. panta 3. punkta a) apakšpunkta pirmās daļas pirmo teikumu,
ir paredzēts:
“Dalībvalstis piemēro PVN pamatlikmi, ko katra dalībvalsts nosaka procentos no summas, kurai uzliek nodokli; preču piegādei
un pakalpojumu sniegšanai pamatlikme ir vienāda.”
Direktīvas 2006/112 97. panta 1. punktā, kurš aizstāj Sestās direktīvas 12. panta 3. punkta a) apakšpunkta pirmās daļas otro
teikumu, ir noteikts, ka “no 2006. gada 1. janvāra līdz 2010. gada 31. decembrim šī pamatlikme nevar būt mazāka par 15 %”.
Direktīvas 2006/112 98. panta 1. un 2. punktā, kas atbilst Sestās direktīvas 12. panta 3. punkta a) apakšpunkta trešajai daļai,
ir paredzēts:
“1.      Dalībvalstis var piemērot vienu vai divas samazinātas likmes.
2.      Samazinātas likmes piemēro tikai tādu kategoriju preču piegādei vai tādu kategoriju pakalpojumu sniegšanai, kas minēti III pielikumā.
[..]”
Direktīvas 2006/112 III pielikumā, kura nosaukums ir “To preču piegāžu un to pakalpojumu sniegšanas saraksts, kam var piemērot
98. pantā minētās samazinātās likmes”, 15. punktā ir minēta “preču piegāde un pakalpojumu sniegšana, ko veic dalībvalstu par
sociālās labklājības [labdarības] organizācijām atzītas organizācijas, kuras ir iesaistītas dzīves apstākļu uzlabošanas vai
sociālās nodrošināšanas darbā, ja vien šie darījumi nav atbrīvoti saskaņā ar 132., 135. un 136. pantu”. Šī norma atbilst Sestās
direktīvas H pielikuma 14. punktam.
Direktīvas 2006/112 132. panta 1. punkta g) apakšpunktā, kas aizstāj Sestās direktīvas 13. panta A daļas 1. punkta g) apakšpunktu,
kā viens no atbrīvojumiem konkrētām darbībām sabiedrības interesēs ir paredzēta “pakalpojumu sniegšan[a] un preču piegādes,
kas ir cieši saistītas ar sociālo aprūpi un sociālo nodrošināšanu, tostarp tādas, ko veic veco ļaužu pansionāti, publisko
tiesību subjekti vai citas struktūras [organizācijas], kuras attiecīgā dalībvalsts atzinusi par sociālās labklājības struktūrām
[labdarības organizācijām]”.

Valsts tiesības

Code général des impôts
[Vispārējā nodokļu kodeksa] (turpmāk tekstā – “
CGI
”) 279. pantā ir paredzēts:
“[..] pievienotās vērtības nodokli, piemērojot samazinātu likmi 5,50 % apmērā, iekasē attiecībā uz:
f)      pakalpojumiem, par kuriem advokāti, advokāti
Conseil d’État
un
Cour de cassation
un
avoués
saņem pilnīgu vai daļēju atlīdzību no valsts juridiskās palīdzības ietvaros;
[..].”
Šī norma ir piemērojama kopš 1991. gada 1. aprīļa un izriet no 32. panta
Loi de finances pour 1991
[Likumā par 1991. gada budžetu] (1990. gada 29. decembra Likums Nr. 90‑1168), ar ko PVN ir attiecināts uz advokātu, advokātu
Conseil d’État
un
Cour de cassation
un
avoués
pakalpojumiem.

Pirmstiesas procedūra
Ar 2006. gada 10. aprīļa brīdinājuma vēstuli Komisija informēja Francijas Republiku, ka uzskata – samazinātas PVN likmes piemērošana
advokātu, advokātu
Conseil d’État
un
Cour de cassation
un
avoués
sniegtajiem pakalpojumiem juridiskās palīdzības ietvaros nav saderīga ar Sestās direktīvas 12. panta 3. punkta a) apakšpunktu
kopsakarā ar šīs direktīvas H pielikumu.
2006. gada 12. jūlija atbildē Francijas Republika norādīja mērķi sekmēt trūcīgāko personu pieeju tiesai un apgalvoja, ka pakalpojumi,
ko advokāti un
avoués
sniedz juridiskās palīdzības ietvaros, ir to pakalpojumu vidū, kas minēti Sestās direktīvas H pielikuma 14. punktā.
Tā kā Komisiju šī atbilde nepārliecināja, tā ar 2006. gada 15. decembra vēstuli nosūtīja minētajai dalībvalstij argumentētu
atzinumu, aicinot to divu mēnešu laikā pēc tā saņemšanas veikt vajadzīgos pasākumus, lai izpildītu šī atzinuma prasības.
Ar 2007. gada 13. februāra vēstuli Francijas Republika atkārtoja savu nostāju, ka samazinātas likmes piemērošana advokātu
sniegtajiem pakalpojumiem juridiskās palīdzības ietvaros esot saderīga ar Sestās direktīvas normām.
Tā kā Francijas Republikas argumenti Komisiju nebija pārliecinājuši, tā cēla šo prasību.

Par prasību

Lietas dalībnieku argumenti
Vispirms Komisija norāda, ka, tā kā termiņš, kas Francijas Republikai bija noteikts argumentētā atzinuma prasību izpildei,
beidzās dienā, kas bija pēc 2007. gada 1. janvāra, un tātad pēc Sestās direktīvas atcelšanas, saistībā ar šo prasību ir jāpiemēro
atbilstošās Direktīvas 2006/112 normas.
Atsaucoties uz 2001. gada 18. janvāra spriedumu lietā C‑83/99 Komisija/Spānija (
Recueil
, I‑445. lpp., 19. un 20. punkts), Komisija norāda, ka Direktīvas 2006/112 98. panta 2. punkta un III pielikuma noteikumi
– tiktāl, ciktāl tie ļauj dalībvalstīm atkāpties no principa, atbilstoši kuram ir piemērojama PVN pamatlikme, – ir jāinterpretē
šauri un saskaņā ar attiecīgo terminu parasto nozīmi. Tie advokātu, advokātu
Conseil d’État
un
Cour de cassation
un
avoués
sniegtie pakalpojumi juridiskās palīdzības ietvaros, kuri minēti
CGI
279. panta f) punktā, neietilpstot nevienā no Direktīvas 2006/112 III pielikumā uzskaitītajām kategorijām un it īpaši tos
nevarot pielīdzināt šī pielikuma 15. punktā minētajai “pakalpojumu [sniegšanai], ko veic dalībvalstu par sociālās labklājības
[labdarības] organizācijām atzītas organizācijas, kuras ir iesaistītas dzīves apstākļu uzlabošanas vai sociālās nodrošināšanas
darbā”.
Šajā sakarā Komisija uzskata, ka, lai varētu piemērot minēto 15. punktu, ir jāizpilda divi nosacījumi, proti, pirmkārt, tas,
ka attiecīgajiem pakalpojumu sniedzējiem ir zināms statuss, un, otrkārt, tas, ka pakalpojumi ir zināma rakstura.
Attiecībā uz pirmo nosacījumu Komisija apgalvo, ka, lai gan advokātiem dažkārt var uzticēt uzdevumus palīdzēt juridiskās palīdzības
saņēmējiem, šajā ziņā tomēr nevar uzskatīt, ka viņi būtu “par sociālās labklājības [labdarības] organizācijām atzīt[as] organizācij[as]”.
Kaut arī Direktīvā 2006/112 neesot precizēti nosacījumi un noteikumi tam, lai atzītu labdarības [organizācijas] raksturu,
tajā, šķiet, tomēr ir prasīta zināma noturības pakāpe attiecībās starp dalībvalsti un nodokļa maksātāju, kura pakalpojumiem
tiek piemērota samazinātā likme. Francijā samazinātās likmes piemērošana atsevišķiem advokātu pakalpojumiem esot saistīta
nevis ar pakalpojumu sniedzēja stabilo statusu, bet tikai ar faktu, ka minētie pakalpojumi tiek sniegti juridiskās palīdzības
ietvaros. Tādējādi, [ievērojot] interpretāciju, ko Francijas Republika ierosinājusi, lai pamatotu to, ka tās valsts tiesiskais
regulējums ir saderīgs ar minēto direktīvu, III pielikuma 15. punktā paredzētais izņēmums tiktu piemērots nevis vienīgi pakalpojumu
sniedzējiem, kuriem ir privileģēts statuss, ko valsts piešķīrusi sakarā ar to labdarības raksturu, bet jebkuram nodokļa maksātājam
tikai ar tādu nosacījumu, ka attiecīgos pakalpojumus pilnībā vai daļēji atlīdzina valsts.
Attiecībā uz otro nosacījumu Komisija uzskata, ka pakalpojumus, ko advokāti sniedz juridiskās palīdzības ietvaros, nevar kvalificēt
kā “iesaistī[tību] dzīves apstākļu uzlabošanas vai sociālās nodrošināšanas darbā”. Šos pakalpojumus veidojot juridiska palīdzība
un tādējādi tie esot tādi paši kā tie klientiem piedāvātie pakalpojumi, par kuriem netiek saņemta valsts palīdzība. Fakts,
ka samaksu, kas advokātam tiek sniegta juridiskās palīdzības ietvaros, parasti uzskata par nepietiekamu, nekādi nemainot šo
advokāta sniegto pakalpojumu raksturu. Tāpēc, saskaņā ar Komisijas viedokli, Francijas Republika kļūdaini apgalvo, ka advokāts,
kas palīdz juridiskās palīdzības saņēmējam, konsultēšanas un aizstāvības uzdevumu nomaina ar dzīves apstākļu uzlabošanas uzdevumu.
Pēc Komisijas uzskatiem, Francijas Republikas ierosinātās interpretācijas rezultātā nosacījums attiecība uz pakalpojumu raksturu
tiktu aizstāts ar citu nosacījumu, kas balstīts uz to, ka saņēmējiem nav līdzekļu. Komisija uzskata, ka tad, ja tiktu sniegta
šī interpretācija, tā ļautu piemērot samazināto likmi visiem pakalpojumiem, ar kuriem tiek sniegts atbalsts trūcīgākajām personām.
Tomēr Kopienu likumdevējs esot apzināti izvēlējies ierobežot samazinātās PVN likmes piemērošanas gadījumus, pieņemdams to
preču piegāžu un to pakalpojumu sniegšanas izsmeļošu sarakstu, par ko var piemērot samazināto likmi. Citiem vārdiem sakot,
PVN kā vispārējs patēriņa nodoklis neļauj piemērot atšķirīgas nodokļa likmes atkarībā no katra preču vai pakalpojumu saņēmēja
ienākumu apmēra.
Citiem vārdiem sakot, Komisija uzskata par nepamatotiem Francijas Republikas argumentus, saskaņā ar kuriem PVN pamatlikmes
piemērošana advokātu pakalpojumiem apdraudētu trūcīgāko personu pieeju tiesai. Katrā ziņā, saskaņā ar tās viedokli, šī mērķa
sasniegšana nevar attaisnot to Direktīvas 2006/112 normu neievērošanu, kuras ierobežo samazināto likmju piemērošanu.
Francijas Republika apgalvo, ka
CGI
279. panta f) punkts esot saderīgs ar Direktīvas 2006/112 96. un 98. pantu, jo pakalpojumi, par kuriem advokāti saņem pilnīgu
vai daļēju atlīdzību no valsts juridiskās palīdzības ietvaros, atbilstot abiem nosacījumiem, kas paredzēti šīs direktīvas
III pielikuma 15. punktā.
Saistībā ar pirmo nosacījumu Francijas Republika apgalvo, ka advokāti, kas sniedz pakalpojumus juridiskās palīdzības ietvaros,
esot Francijas par labdarības organizācijām atzītas organizācijas. It īpaši tā uzskata, ka šajā sakarā ir jātransponē interpretācija,
ko Tiesa 2005. gada 26. maija spriedumā lietā C‑498/03
Kingscrest Associates
un
Montecello
(Krājums, I‑4427. lpp.) ir sniegusi tādai pašai frāzei – “organizācija, [kas atzīta] par labdarības organizāciju” –, kura
minēta Sestās direktīvas 13. panta A daļas 1. punkta g) apakšpunktā, kas kļuvis par Direktīvas 2006/112 132. panta 1. punkta
g) apakšpunktu. Saskaņā ar minēto funkcionālo interpretāciju termins “organizācija” principā ir pietiekami plašs, lai tajā
iekļautu fiziskas personas un privātas apvienības, kuru mērķis ir peļņas gūšana. Turklāt, tā kā Sestajā direktīvā, tāpat kā
Direktīvā 2006/112, nav precizēti nosacījumi un noteikumi, saskaņā ar kuriem attiecīgās organizācijas atzīst par labdarības
organizācijām, Tiesa esot nolēmusi, ka principā katrai dalībvalstij savās tiesībās ir jāizdod priekšraksti, atbilstoši kuriem
šāda atzīšana varētu notikt.
Francijas Republika norāda, ka
CGI
279. panta f) punkts atbilst kritērijiem, kuri saskaņā ar Tiesas judikatūru valsts iestādēm ir jāņem vērā, kad tās nosaka
labdarības organizāciju [raksturu], proti, īpašu normu ar likuma spēku esamība, attiecīgā nodokļa maksātāja darbību vispārējo
interešu raksturs, fakts, ka citi nodokļu maksātāji, kas sniedz tādus pašus pakalpojumus, ir līdzīgi atzīti par labdarības
organizācijām, kā arī fakts, ka attiecīgo pakalpojumu izmaksu lielāko daļu sedz sociālā nodrošinājuma organizācijas. Tādējādi
uz pakalpojumiem, ko advokāti sniedz juridiskās palīdzības ietvaros, attiecoties īpaši noteikumi par nodokļiem, šie pakalpojumi
esot darbība vispārējās interesēs, visi advokāti, kuri sniedz minētos pakalpojumus, tiekot līdzīgi atzīti par labdarības organizācijām
un tiem tiekot piemērota līdzīga sistēma, un to izmaksas daļēji vai pilnībā sedzot valsts.
Jāpiebilst, ka saiknes, kāda pastāv starp valsti un advokātiem, stabilitāti – pieņemot, ka jautājums ir par būtisku kritēriju,
– nodrošinot fakts, ka uz attiecīgajiem pakalpojumiem attiecas
CGI
279. panta f) punkts. Turklāt, lai gan visi advokāti noteikti nepildot regulārus juridiskās palīdzības uzdevumus, ikvienu
no viņiem jebkurā brīdī varot izraudzīties palātas priekšsēdētājs vai advokātu kolēģijas priekšsēdētājs un tam esot pienākums
šo aicinājumu ievērot.
Attiecībā uz otro nosacījumu Francijas Republika uzskata, ka advokāti, kas sniedz pakalpojumus juridiskās palīdzības ietvaros,
esot iesaistīti dzīves apstākļu uzlabošanas un sociālās nodrošināšanas darbā, jo juridiskā palīdzība sekmējot to, ka trūkumcietējiem
tiek nodrošināta pieeja tiesai – tiesības, kuru pamattiesību raksturs it īpaši ir atzīts ar 47. panta trešo daļu Eiropas Savienības
Pamattiesību hartā, kas pasludināta Nicā 2000. gada 7. decembrī (OV C 364, 1. lpp.) un pielāgota Strasbūrā 2007. gada 12. decembrī
(OV C 303, 1. lpp.).
Šajā sakarā Francijas Republika ierosina izmantot četru rādītāju kopumu, pēc kuriem, saskaņā ar tās viedokli, ir iespējams
noteikt, vai organizācija ir iesaistīta dzīves apstākļu uzlabošanas un sociālās nodrošināšanas darbā, proti, izvirzīts sociāls
mērķis par labu trūkumcietējiem, valsts solidaritātes īstenošana, izmantojot pārdalošu finansējuma veidu, sniegto pakalpojumu
bezpeļņas raksturs un pakalpojumu sniedzējam izvirzītās pārmērīgās prasības.
Konkrēti, attiecībā uz pēdējiem diviem rādītājiem Francijas Republika uzsver, ka minētajai palīdzībai ir bezpeļņas raksturs,
jo standarta maksājums neļaujot advokātiem segt pakalpojumu izmaksas. Turklāt juridiskās palīdzības ietvaros advokātam esot
izvirzītas īpašas prasības, ņemot vērā, ka tam ir pienākums uzņemties uzdevumus, kas tam šajā sakarā uzticēti, un tādējādi
piekrist par labu trūcīgām personām sniegt pakalpojumus, kurus valsts atlīdzina apmērā, kas ir mazāks par pašizmaksu.
Francijas Republika piebilst, ka, lai pakalpojumu kvalificētu kā “dzīves apstākļu uzlabošanas un sociālās nodrošināšanas darbu”,
tas, ka tiek ņemts vērā tā mērķis un saņēmēji, neliedz ņemt vērā tā raksturu un saturu. Gluži pretēji, bieži vien pakalpojuma
kvalifikācija izriet no šo atšķirīgo elementu kopuma. Tādējādi darbības, kuru saturs un raksturs ir vienāds, atkarībā no pakalpojumu
saņēmēju līdzekļu apmēra vajadzētu vai nevajadzētu uztvert kā dzīves apstākļu uzlabošanas darbu.
Tādējādi vajadzētu nošķirt advokāta tradicionālos pienākumus, strādājot brīvajā tirgū, un advokāta darbību, sniedzot palīdzību
[valsts] juridiskās palīdzības saņēmējam. Ja pakalpojumi, kas tiek sniegti abos gadījumos, ir vienādi, tad sociālais mērķis
un saņēmēju zemie ienākumi sekmējot to, ka advokāta juridiskās palīdzības pakalpojumi iegūst dzīves apstākļu uzlabošanas darba
raksturu.

Tiesas vērtējums
Vispirms jāatgādina, ka Komisija ir tiesīga prasīt, lai tiktu atzīta to valsts pienākumu neizpilde, kuri tika noteikti Kopienu
tiesību akta sākotnējā redakcijā, kas vēlāk tika grozīta vai atcelta, un kuri ir saglabāti jaunajos noteikumos (2006. gada
5. oktobra spriedums lietā C‑275/04 Komisija/Beļģija, Krājums, I‑9883. lpp., 35. punkts, un 2008. gada 11. decembra spriedums
lietā C‑174/07 Komisija/Itālija, 31. punkts).
Šajā lietā ir zināms, ka pienākumi, kas izriet no Direktīvas 2006/112 96. panta un 98. panta 2. punkta, atbilst pienākumiem,
kas jau pirms šīs direktīvas spēkā stāšanās bija piemērojami saskaņā ar Sestās direktīvas 12. panta 3. punkta a) apakšpunktu.
Tādējādi saistībā ar šo tiesvedību Komisija var atsaukties uz varbūtējo pienākumu neizpildi, kaut arī brīdinājuma vēstulē
un argumentētajā atzinumā tā ir pamatojusies uz atbilstošajām normām Sestajā direktīvā, kura tobrīd bija piemērojama.
Attiecībā uz šīs prasības būtību lietas dalībnieki nav vienisprātis par to, vai advokātu, advokātu
Conseil d’État
un
Cour de cassation
un
avoués
sniegtie pakalpojumi juridiskās palīdzības ietvaros, kuri minēti
CGI
279. panta f) punktā, ir pakalpojumu sniegšana, ko veic dalībvalstu par labdarības organizācijām atzītas organizācijas, kuras
ir iesaistītas dzīves apstākļu uzlabošanas vai sociālās nodrošināšanas darbā Direktīvas 2006/112 III pielikuma 15. punkta
nozīmē; tādējādi Francijas Republikai atbilstoši šīs direktīvas 98. panta 2. punktam esot atļauts piemērot minētajiem pakalpojumiem
samazinātu PVN likmi.
Tā kā Direktīvā 2006/112 nav definīcijas jēdzienam “pakalpojumu [sniegšana], ko veic dalībvalstu par labdarības organizācijām
atzītas organizācijas, kuras ir iesaistītas dzīves apstākļu uzlabošanas vai sociālās nodrošināšanas darbā”, kas minēts norādītajā
III pielikuma 15. punktā, tad šis jēdziens ir interpretējams, ievērojot kontekstu, kādā tas ietverts Direktīvā 2006/112 (pēc
analoģijas skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Komisija/Spānija, 17. punkts, un 2010. gada 18. marta spriedumu lietā C‑3/09
Erotic Center
, Krājums, I‑0000. lpp., 14. punkts).
Šajā ziņā no Direktīvas 2006/112 98. panta izriet, ka vienas vai divu samazināto likmju piemērošana ir iespēja, ko dalībvalstis
var izmantot, atkāpjoties no principa, saskaņā ar kuru ir piemērojama standartlikme. Turklāt saskaņā ar šo normu samazinātas
PVN likmes var piemērot tikai šīs direktīvas III pielikumā norādītajām preču piegādēm un pakalpojumu sniegšanai. No pastāvīgās
judikatūras izriet, ka normas, kurām ir atkāpes no kāda principa raksturs, ir interpretējamas šauri (skat. it īpaši iepriekš
minētos spriedumus lietā Komisija/Spānija, 18. un 19. punkts, kā arī tajos minētā judikatūra, un lietā
Erotic Center
, 15. punkts).
Ņemot vērā likumdevēja izvirzītos mērķus, Tiesa attiecībā uz jēdzienu “struktūras [organizācijas], kuras attiecīgā dalībvalsts
atzinusi par sociālās labklājības struktūrām [labdarības organizācijām]” saistībā ar Sestās direktīvas 13. panta A daļas 1. punkta
g) apakšpunktu, kas atbilst Direktīvas 2006/112 132. panta 1. punkta g) apakšpunktam, jau ir konstatējusi, ka minētais jēdziens
principā ir pietiekami plašs, lai iekļautu arī fiziskās personas un privātas apvienības, kuru mērķis ir peļņas gūšana (skat.
1999. gada 7. septembra spriedumu lietā C‑216/97
Gregg
,
Recueil
, I‑4947. lpp., 17. punkts; 2003. gada 3. aprīļa spriedumu lietā C‑144/00
Hoffmann
,
Recueil
, I‑2921. lpp., 24. punkts, kā arī iepriekš minēto spriedumu lietā
Kingscrest Associates
un
Montecello
, 35. un 47. punkts).
Ja termins “organizācija” norāda uz individuāli noteiktas apvienības esamību, kas veic īpašu uzdevumu, nekas netraucē šos
nosacījumus izpildīt fiziskām personām (skat. iepriekš minētos spriedumus lietā
Gregg
, 18. punkts, un lietā
Hoffmann
, 24. punkts). Tāpat, lai gan peļņas gūšanas mērķis ir nozīmīgs kritērijs, kas jāņem vērā, nosakot, vai attiecīgā organizācija
ir labdarības organizācija, minētais mērķis nekādā gadījumā neizslēdz to, ka tai ir labdarības organizācijas raksturs (skat.
iepriekš minēto spriedumu lietā
Kingscrest Associates
un
Montecello
, 46. punkts).
Nav iemesla, kas pamatotu novirzīšanos no šīs analīzes attiecībā uz Direktīvas 2006/112 III pielikuma 15. punktā minēto kategoriju.
Gluži pretēji, kā ģenerāladvokāts ir konkrēti uzsvēris secinājumu 84. punktā, minētā analīze, kas veikta saistībā ar atbrīvojumiem
no PVN, vēl jo vairāk attiecas uz III pielikumu par PVN likmes samazinājumiem.
No tā izriet, ka juridiskās palīdzības ietvaros advokāti, advokāti
Conseil d’État
un
Cour de cassation
un
avoués
nav
a priori
izslēgti no Direktīvas 2006/112 III pielikuma 15. punktā minētās kategorijas tāpēc vien, ka jautājums ir par privātām apvienībām,
kuru mērķis ir peļņas gūšana.
Tomēr, lai varētu ietilpt šajā kategorijā, ir nepieciešams, lai dalībvalstis būtu faktiski atzinušas šos advokātus un
avoués
par labdarības organizācijām, kuras ir iesaistītas dzīves apstākļu uzlabošanas un sociālās nodrošināšanas darbā.
No judikatūras izriet, ka dalībvalstīm ir rīcības brīvība, lai atsevišķām organizācijām atzītu labdarības organizāciju raksturu.
Tomēr šī rīcības brīvība ir jāīsteno atbilstoši Kopienu tiesībām un it īpaši ievērojot Direktīvā 2006/112 noteiktās robežas
(šajā ziņā skat. 2002. gada 10. septembra spriedumu lietā C‑141/00
Kügler
,
Recueil
, I‑6833. lpp., 54.−57. punkts; iepriekš minēto spriedumu lietā
Kingscrest Associates
un
Montecello
, 51. un 52. punkts, kā arī 2006. gada 9. februāra spriedumu lietā C‑415/04
Stichting Kinderopvang Enschede
, Krājums, I‑1385. lpp., 23. punkts).
Šīs robežas it īpaši ir pārsniegtas, ja dalībvalsts atzīst organizācijas par labdarības organizācijām, lai piemērotu atsevišķiem
to sniegtajiem pakalpojumiem samazinātu PVN likmi, neievērojot pašu Direktīvas 2006/112 III pielikuma 15. punkta formulējumu.
Šajā ziņā jākonstatē, ka no minētā 15. punkta formulējuma skaidri izriet, ka ar to dalībvalstīm ir atļauts piemērot samazinātu
PVN likmi nevis visiem sociālajiem pakalpojumiem, bet gan tikai tiem sociālajiem pakalpojumiem, ko sniedz organizācijas, kuras
atbilst abām prasībām – kurām pašām ir labdarības organizācijas raksturs un kuras ir iesaistītas dzīves apstākļu uzlabošanas
un sociālās nodrošināšanas darbā.
Savienības likumdevēja griba – attiecināt iespējamību piemērot samazinātu likmi vienīgi uz tiem pakalpojumiem, ko sniedz organizācijas,
kuras atbilst abām prasībām, nebūtu ievērota, ja dalībvalsts varētu brīvi kvalificēt privātas apvienības, kuru mērķis ir peļņas
gūšana, kā organizācijas minētā 15. punkta nozīmē tikai tāpēc vien, ka šīs apvienības sniedz arī sociālus pakalpojumus.
No tā izriet, ka, lai ievērotu Direktīvas 2006/112 III pielikuma 15. punkta formulējumu, dalībvalsts nevar piemērot samazinātu
PVN likmi pakalpojumu sniegšanai, ko veic privātas apvienības, kuru mērķis ir peļņas gūšana, pamatodamās vienīgi uz šo pakalpojumu
rakstura vērtējumu, konkrēti, neņemot vērā šo apvienību izvirzītos mērķus, aplūkojot tos kopumā, un šo apvienību sociālās
līdzdalības stabilitāti.
Šajā lietā ir jākonstatē, ka, ņemot vērā to vispārējos mērķus un to, ka nav stabilas iespējamās sociālās līdzdalības, advokātu
un
avoués
profesionālo kategoriju, kas minēta
CGI
279. panta f) punktā, kopumā nevar uzskatīt par tādu, kam būtu sociāls raksturs.
Tādējādi, pat pieņemot, ka šo advokātu un
avoués
sniegtajiem pakalpojumiem juridiskās palīdzības ietvaros ir sociāls raksturs un tos var kvalificēt kā “iesaistī[tību] dzīves
apstākļu uzlabošanas vai sociālās nodrošināšanas darbā”, šis apstāklis nav pietiekams, lai šajā gadījumā secinātu, ka minētos
advokātus un
avoués
var kvalificēt kā “labdarības organizācijas, kuras ir iesaistītas dzīves apstākļu uzlabošanas vai sociālās nodrošināšanas
darbā” Direktīvas 2006/112 III pielikuma 15. punkta nozīmē.
Šādos apstākļos Komisijas celtā prasība ir uzskatāma par pamatotu.
Tādējādi ir jākonstatē, ka, piemērojot samazinātu PVN likmi advokātu, advokātu
Conseil d’État
un
Cour de cassation
un
avoués
sniegtajiem pakalpojumiem, par kuriem tie saņem pilnīgu vai daļēju atlīdzību no valsts juridiskās palīdzības ietvaros, Francijas
Republika nav izpildījusi pienākumus, kas tai uzlikti ar Direktīvas 2006/112 96. pantu un 98. panta 2. punktu.

Par tiesāšanās izdevumiem
Atbilstoši Reglamenta 69. panta 2. punktam lietas dalībniekam, kuram spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās
izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs. Tā kā Komisija ir prasījusi piespriest Francijas
Republikai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus un tā kā šai dalībvalstij spriedums ir nelabvēlīgs, tad jāpiespriež Francijas Republikai
atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
Ar šādu pamatojumu Tiesa (pirmā palāta) nospriež:
1)
piemērojot samazinātu pievienotās vērtības nodokļa likmi advokātu, advokātu
Conseil d’État
un
Cour de cassation
un
avoués
sniegtajiem pakalpojumiem, par kuriem tie saņem pilnīgu vai daļēju atlīdzību no valsts juridiskās palīdzības ietvaros, Francijas
Republika nav izpildījusi pienākumus, kas tai uzlikti ar 96. pantu un 98. panta 2. punktu Padomes 2006. gada 28. novembra
Direktīvā 2006/112/EK par kopējo pievienotās vērtības nodokļa sistēmu;
2)
Francijas Republika atlīdzina tiesāšanās izdevumus.
[Paraksti]
*
Tiesvedības valoda – franču.