CELEX: 62004CJ0222
Állami támogatás
EK 87. és 88. cikk
Bank
Banki alapítvány
Vállalkozás fogalma
A banki alapítványok részére kifizetett osztalékra kivetett közvetlen adóra vonatkozó kedvezmény
Állami támogatásnak való minősítés
A közös piaccal való összeegyeztethetőség
2003/146/EK bizottsági határozat
Az érvényesség értékelése
Elfogadhatatlanság
EK 12., 43. és 56. cikk
A hátrányos megkülönböztetés tilalma
Letelepedés szabadsága
Tőke szabad mozgása

Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem az EK 12., 43. és az azt követő cikkek, az EK 56. és az azt követő cikkek, és az
EK 87. és 88. cikk értelmezésére, valamint az Olaszország által a banki alapítványok javára végrehajtott adóügyi intézkedésekre
vonatkozó, 2002. augusztus 22‑i 2003/146/EK bizottsági határozat (HL 2003. L 55., 56. o.) érvényességére vonatkozik.
E kérelmet azon eljárás keretében nyújtották be, amelyet a Ministero dell’Economia e delle Finanze (az olasz gazdasági és
pénzügyi minisztérium) indított a Cassa di Risparmio di Firenze SpA (a továbbiakban: Cassa di Risparmio di Firenze), a Fondazione
Cassa di Risparmio di San Miniato és a Cassa di Risparmio di San Miniato SpA (a továbbiakban: Cassa di Risparmio di San Miniato)
(székhelyük: Olaszország) ellen, a Fondazione Cassa di Risparmio di San Miniatónak az 1998‑as üzleti évben részére fizetett
osztalék levonás alóli mentesség iránti kérelme tárgyában.
I –
A nemzeti jogi háttér
Olaszországban a részvénytársaságok által kifizetett osztalék a fizetendő adó előlege címén levonás alá esik, az 1967. április
21‑i 209. sz. törvénnyel (GURI 101. sz., 1967. április 22., 2099. o.) módosításokkal törvénnyé alakított, a társaságok által
kifizetett osztalékadó‑előlegre vagy osztalékadóra vonatkozó új rendelkezésekről szóló, 1967. február 21‑i 22. sz. törvényrendelettel
(GURI 47. sz., 1967. február 22., 1012. o.) módosított, a társaságok által kifizetett osztalékadó‑előleg vagy osztalékadó
bevezetéséről és a részvények kötelező névre szóló jellege szabályozásának módosításáról szóló 1962. december 29‑i 1745. sz.
törvény (GURI 5. sz., 1963. január 7., 61. o.) (a továbbiakban: 1745/62 törvény) 1. cikkének alkalmazása alapján.
Az 1745/62 törvény 10a. cikke előírja, hogy a társasági adó alá nem tartozó személy‑ vagy vagyonegyesülések részére fizetett
osztalék, amennyiben ezen adó hatálya alól kizárták azokat, valamint a mérlegük alapján adózó, de a társasági adó alól mentes
adóalanyok az e törvény 1. cikkében előírt osztalékadó‑előleg levonása helyett 30%‑os osztalékadó alá tartoznak.
Az 1745/62 törvény 10a. cikke mentesíti a 10. cikkben előírt levonás alól azt az osztalékot, amelyeket a társasági adó alól
mentes azon közjogi személyek vagy alapítványok kapnak, amelyek kizárólag jótékonysági, oktatási, nevelési és tudományos kutatási
tevékenységet folytatnak.
Az adókedvezmények szabályozásáról szóló, 1973. szeptember 29‑i 601. sz. köztársasági elnöki rendelet (GURI 268. sz., általános
melléklet, 1973. október 16., 3. o., a továbbiakban: 601/73 rendelet) 6. cikke előírja a jogi személyek jövedelemadójának
felére történő csökkentését a társadalombiztosítási szervezetek és intézmények, kölcsönös segélyegyletek, kórházak, segély‑
és jótékonysági szervezetek, közérdekű nonprofit oktatási, nevelési és kísérleti intézmények, tudományos testületek, akadémiák,
történeti, irodalmi, tudományos, kísérleti és kutatási alapítványok és szövetségek, amelyeket kizárólag kulturális célokra
hoztak létre, valamint a törvény értelmében jótékonysági vagy oktatási célokhoz hasonló célokra létrehozott szervezetek jövedelme
esetén.
Az állami bankrendszer privatizációja az állami hitelintézetek pénzügyi támogatásának szerkezetátalakítására és megszilárdítására
vonatkozó rendelkezések megállapításáról szóló, 1990. július 30‑i 218. sz. törvénnyel (GURI 182. sz., 1990. augusztus 6.,
8. o., a továbbiakban: 218/90 törvény), és a banki ágazat szerkezetátalakításáról és szabályozásáról szóló, 1990. november
20‑i 356. sz. törvényrendelettel (GURI 282. sz., általános melléklet, 1990. december 3., 5. o., a továbbiakban: 356/90 rendelet)
történt meg.
A 356/90 rendelet megteremtette többek között azt a lehetőséget, hogy az állami hitelintézetek − ideértve a takarékpénztárakat −
átruházzák banki üzletágukat az általuk alapított részvénytársaságra. Az átruházó – a gyakorlatban „banki alapítványnak” nevezett –
intézmény (a továbbiakban: banki alapítvány) lett e társaság kizárólagos részvényese (a továbbiakban: banki társaság), amelynek
egyetlen célja a korábban az állami hitelintézet által végzett banki tevékenység folytatása volt.
E rendelet 11. cikke előírta, hogy a banki alapítványokat e rendelet és alapszabályuk szabályozza, teljes közjogi és magánjogi
jogképességgel rendelkeznek, valamint az ügyintéző és felügyeleti szerveik kinevezésére vonatkozó jogszabályok hatálya alá
tartoznak.
A 12. cikk pontosította, hogy a nem részvényesi dotációs tőkével rendelkező banki alapítványoknak közérdekű és társadalmilag
hasznos célokat kell követniük, főként a tudományos kutatási, oktatási, művészeti és egészségügyi ágazatokban, valamint hogy
a társadalmilag hátrányos helyzetben lévők támogatásának és védelmének eredeti célkitűzését meg kell tartani.
Ugyanezen cikk hozzátette különösen azt, hogy:
–        a banki alapítványok végezhetnek céljaik eléréséhez szükséges vagy annak megfelelő pénzügyi, kereskedelmi, ingatlan‑ és egyéb
vagyoni ügyleteket;
–        kezelik részesedésüket a banki társaságban, amennyiben annak jogosultjai maradnak;
–        nem végezhetnek azonban közvetlenül banki tevékenységet, és nem rendelkezhetnek irányítást megalapozó részesedéssel a banki
társaságon kívül banki vagy pénzügyi vállalkozások tőkéjében;
–        megszerezhetnek azonban kisebbségi részesedést más banki vagy pénzügyi vállalkozások tőkéjében, és átruházhatják azokat;
–        átmenetileg a banki alapítvány és a banki társaság között működésbeli folyamatosságot olyan előírások útján kell biztosítani,
amelyek szerint a banki alapítvány kezelő szerve vagy az annak megfelelő szerv tagjait kinevezik a banki társaság igazgatóságába
és az ellenőrző szerv tagjait a felügyelő bizottságba;
–        a banki alapítványoknak a banki társaságokban lévő részesedés bevételének meghatározott részét tartalékba kell helyezniük,
amelyet e társaságok tőkeemelésének jegyzésére szánnak;
–        e tartalékot be lehet fektetni olyan társaságok értékpapírjaiba, amelyekben a banki alapítványok részesedéssel rendelkeztek,
vagy az állam által kibocsátott vagy garantált értékpapírokba;
–        a banki alapítványok a banki társaságok irányában fennálló tartozásokról szerződést köthetnek, vagy biztosítékot fogadhatnak
el az utóbbitól bizonyos keretek között.
A 356/90 rendelet 13. cikke alapján:
–        a banki társaságok részvényeinek nyilvános forgalomba hozatalát nyilvános eladási ajánlat útján kell megvalósítani;
–        a banki társaság tőkéjének egy százaléka teljes keretén belül a részvények szabadon forgalomba hozhatók a tőzsdén jegyzett
részvények piacán,
–        más eljárás a Kincstárért felelős miniszter engedélyével vehető igénybe;
–        ha az eladás vagy más ügylet miatt a banki alapítvány − akár átmenetileg is − elvesztené a banki társaság rendes közgyűlésén
szavazati jogot biztosító részvények többsége feletti ellenőrzést, az ügyletet a Kincstárért felelős miniszternek jóvá kell
hagynia;
–        a banki alapítvány, amely az irányítást megalapozó részesedését átruházta, megszerezhet másik irányítást megalapozó részesedést
valamely banki társaságban, a Kincstárért felelős miniszter rendeletben történő engedélyének megszerzését követően.
A 356/90 rendelet 14. cikke szerint a banki alapítványok a Kincstárért felelős miniszter felügyelete alá tartoznak, akinek
be kell nyújtani az előzetes költségvetést és az éves mérleget.
Ugyanezen cikk értelmében:
–        a banki alapítványoknak ezen túlmenően − időszakosan is − meg kellett küldeniük a Kincstárért felelős miniszternek és a Banque
d’Italie‑nak a kért információkat;
–        a Kincstárért felelős miniszter vizsgálatot rendelhetett el.
A 1994. július 30‑i 474. sz. törvénnyel (GURI 177. sz., 1994. július 30., 5. o.), módosításokkal törvénnyé alakított, a részvénytársaságokban
lévő állami és állami szervek részesedései átruházási eljárásának felgyorsításáról szóló, 1994. május 31‑i 332. sz. törvényrendelet
(GURI 126. sz., 1994. június 1., 38. o.) 1. cikkének 7a. bekezdése hatályon kívül helyezte a 356/90 rendelet 13. cikkének
azon − a jelen ítélet 12. pontjában szereplő − rendelkezéseit, amelyek a Kincstárért felelős miniszter jóváhagyását írták
elő, egyrészt minden olyan ügylethez, amely alapján a banki alapítvány elvesztené banki társaság irányítását, másrészt banki
társaságban való irányítást megalapozó más részesedés megszerzéséhez.
A 218/90 törvény és a 356/90 rendelet által kialakított rendszert kiigazította a kormánynak az 1990. november 20‑i 356. sz.
törvényrendelet 11. cikkének (1) bekezdése szerinti átruházó szervezetek polgári jogi és adójogi újraszabályozására, valamint
a banki szerkezetátalakítás folyamatának adójogi újraszabályozására adott felhatalmazásról szóló, 1998. december 23‑i 461. sz.
törvény (GURI 4. sz., 1999. január 7., 4. o., a továbbiakban: 461/98 törvény), valamint a 1998. december 23‑i 461. sz. törvény
1. cikke alapján a 1990. november 20‑i 356. sz. törvényrendelet 11. cikkének (1) bekezdése szerinti átruházó szervezetek polgári
jogi és adójogi szabályozásáról, valamint a banki szerkezetátalakítás folyamatának adójogi szabályozásáról szóló, 1999. május
17‑i 153. sz. törvényrendelet (GURI 125. sz., 1999. május 31., 4. o., a továbbiakban: 153/99 rendelet).
A 153/99 rendelet 30. cikke többek között hatályon kívül helyezte a 356/90 rendelet 11., 12., 13. és 14. cikkét.
A 153/99 rendelet 1. cikke a gyakorlatban megjelent elnevezést átvéve megállapította, hogy a „banki alapítvány” alatt a 356/90
rendelet alapján a banki vállalkozás átruházását végző szervezetet kell érteni.
A 153/99 rendelet 2. cikkének (1) bekezdése előírja, hogy:
–        a banki alapítványok nonprofit magánjogi jogi személyek, alapszabályi és teljes körű gazdálkodási önállóságot élveznek;
–        alapszabályuk előírásainak megfelelően kizárólag társadalmilag hasznos és a gazdasági fejlődést elősegítő célokat követnek.
A 3. cikk hozzáteszi, hogy:
–        a banki alapítványok céljaikat a 2. cikkben meghatározott jogi helyzetükkel összhangban lévő módokon követik;
–        a jövedelmező gazdálkodás elvének tiszteletben tartása mellett működnek;
–        kizárólag az alapszabályban rögzített célok megvalósítását elősegítő operatív vállalkozásokat kezelhetnek, kizárólag a megfelelő
ágazatokban;
–        nem végezhetnek banki tevékenységet;
–        nem nyújthatnak semmiféle közvetett vagy közvetlen finanszírozást, kifizetést vagy támogatást nyereségorientált szervezetek
vagy vállalkozások számára, bármilyen jellegűek legyenek is, az operatív vállalkozások és a szociális szövetkezetek kivételével.
A 153/99 rendelet 1. cikkének eredeti szövegével összhangban a „megfelelő ágazatokat” a következők közül kell választani:
tudományos kutatás, oktatás, művészet, kulturális javak, tevékenységek és környezeti javak megőrzése és fejlesztése, egészségügy
és a társadalmilag hátrányos helyzetben lévők támogatása.
Ezen előírásnak az állami éves és többéves költségvetés megállapításáról szóló, 2001. december 28‑i 448. sz. törvény (2002. pénzügyi
törvény) (GURI 301. sz., általános melléklet, 2001. december 29., 1. o., a továbbiakban: 448/01 törvény) 11. cikke által bevezetett
módosítását követően a „megfelelő ágazatokat” a következők közül kellett választani: család és ahhoz kapcsolódó értékek; fiatalok
oktatása és képzése; oktatás, nevelés és képzés, ideértve a kiadványok beszerzését az iskolák számára; önkéntes, jótékony
és filantróp munka; vallás és szellemi fejlődés; idős korúak támogatása; polgárjogok; bűnmegelőzés és közbiztonság; élelmiszerbiztonság
és minőségi mezőgazdaság; helyi fejlesztés és helyi szinten szociális lakások építése; fogyasztóvédelem; polgári védelem;
közegészségügy, megelőző és gyógyító orvoslás; sport, kábítószer‑függőség megelőzése és kezelése; szellemi és élettani zavarok
és betegségek; tudományos és technológiai kutatás; környezetvédelem; művészet, kulturális tevékenységek és örökség.
A 153/99 rendelet 4. cikke (3) bekezdésének eredeti szövege előírta, hogy a kezelő szerv tagjai nem lehetnek a banki társaság
igazgatóságának tagjai.
Az éves állami és hosszú távú költségvetési rendelkezésekről szóló, 2003. december 24‑i 350. sz. törvényből (2004. évi költségvetési
törvény) (GURI 299. sz., általános melléklet, 2003. december 27., 1. o.) eredő szöveg szerint ugyanezen rendelkezés a következőképpen
szól:
–        a banki alapítványban kezelési, igazgatási vagy ellenőrzési funkciókat ellátó személyek nem gyakorolhatnak kezelési, igazgatási
vagy ellenőrzési funkciókat a banki társaság(ok)ban, amely(ek) felett a banki alapítvány ellenőrzést gyakorol, vagy amely(ek)ben
részesedéssel rendelkezik;
–        a banki alapítványban irányító funkciót ellátó személyek nem gyakorolhatnak kezelési, igazgatási vagy ellenőrzési funkciókat
a banki társaságban.
A 153/99 rendelet 5. cikke (1) bekezdésének eredeti szövege előírta, hogy a banki alapítvány vagyonát teljes mértékben alapszabályi
céljainak elérésére kell szánni, és a banki alapítványoknak vagyonkezelésük során a prudens működés feltételei szerint kell
kezelniük a kockázatokat, hogy megőrizzék a vagyon értékét, és megfelelő jövedelmezőséget érjenek el. A 448/01 törvény 11. cikke
pontosította e rendelkezést azzal, hogy a vagyonkezelésnek meg kell felelnie a banki alapítványok nonprofit jellegének, amelyek
az átláthatóság és a jó erkölcs elvei alapján működnek.
A 153/99 rendelet 6. cikkének (1) bekezdése előírja, hogy a banki alapítványok csak olyan intézményekben és társaságokban
rendelkezhetnek irányítást megalapozó részesedéssel, amelyek kizárólagos célja operatív vállalkozások igazgatása.
Ami a banki társaságokban való részesedést illeti, a 25. cikk (1) és (2) bekezdésének eredeti szövege a következőképpen rendelkezett:
–        az e társaságokban való irányítást megalapozó részesedés átruházásuk céljából a rendelet hatályba lépésétől számított négy
évig tartható meg;
–        ha nem történik meg az átruházás e határidőn belül, a részesedés további két évig tartható meg;
–        a nem banki társaságokban lévő irányítást megalapozó részesedést, kivéve azokat, amelyekkel a banki alapítványok az operatív
társaságokban rendelkeznek, a Felügyeleti Hatóság által meghatározott határidőn belül át kell ruházni, figyelemmel a vagyoni
érték megőrzésének követelményére, de legalábbis az előírt négy éven belül.
E rendelkezések módosítását követően, amelyet a 448/01 törvény 11. cikke vezetett be, majd a 2003. augusztus 1‑jei 212. sz.
törvénnyel (GURI 185. sz., általános melléklet, 2003. augusztus 11.) módosításokkal törvénnyé alakított 2003. június 24‑i
143. sz. törvényrendelet (GURI 144. sz., 2003. június 24.) 4. cikke (a továbbiakban: 143/03 törvényrendelet):
–        az irányítást megalapozó részesedés megtartásának maximális négy évét helyettesítették a 2005. december 31‑i határidővel;
–        bevezették azt a lehetőséget, hogy a banki társaságokban lévő részesedések kezelésével megbízzanak megtakarításokat kezelő
társaságokat, amelyeket versenytárgyalásos eljárás útján választottak ki, és amelyek saját nevükben, a szakmaiság és függetlenség
alapján kezelik e részesedéseket, míg bizonyos esetekben a banki alapítványok megőrzik jogukat, hogy rendkívüli közgyűlések
céljaira tekintettel utasítást adjanak, és a részesedések átruházásának meg kell történnie legkésőbb a 2005. december 31‑ét
követő harmadik év végéig;
–        a gazdasági és pénzügyi miniszter, valamint az Olasz Nemzeti Bank gyakorolja a banki és hiteltevékenységről szóló rendelkezések
által rájuk ruházott hatásköröket;
–        a nem banki társaságokban lévő irányítást megalapozó részesedést, kivéve azokat, amelyekkel a banki alapítványok az operatív
társaságokban rendelkeznek, a Felügyeleti Hatóság által meghatározott határidőn belül át kell ruházni, figyelemmel a vagyoni
érték megőrzésének követelményére, de legalábbis 2005. december 31‑e előtt.
A 153/99 rendelet 25. cikke (3) bekezdésének eredeti szövege, amelyet nem módosított a 448/01 törvény, előírja, hogy ha a
banki alapítványok továbbra is megtartják a többségi részesedést a megőrzésre előírt határidő lejárta után, a Felügyeleti
Hatóság átruházza őket, az irányítást megalapozó részesedés megszüntetéséhez szükséges mértékben.
Az adórendelkezésekkel kapcsolatban a 153/99 rendelet 12. cikkének (1) bekezdése úgy rendelkezik, hogy a banki alapítványok,
amelyek alapszabályukat összhangba hozták e rendelet előírásaival, nem tekinthetők üzleti szervezetnek, akkor sem, ha operatív
vállalkozások révén látják el törvényes céljaikat.
Az előzetes döntéshozatalra utaló határozat idején a 12. cikk (2) bekezdése így rendelkezett:
–        a 601/73 rendelet 6. cikkében leírt rendszer azokra a banki alapítványokra alkalmazandó, amelyek alapszabályukat összhangba
hozták a 153/99 rendelet előírásaival, és a megfelelő ágazatokban működnek;
–        ugyanezen rendszer alkalmazandó azokra a banki alapítványokra, amíg összhangba nem hozták alapszabályukat a 153/99 rendelet
előírásaival, amelyek nem üzleti jellegű szervezetek, és főként közérdekű és társadalmilag hasznos célokat követnek a 356/90
rendelet 12. cikkében és annak módosításaiban leírt ágazatokban.
A 143/03 törvényrendelettel módosított 153/99 rendelet 12. cikke (3) bekezdése előírja, hogy a banki alapítványok elvesztik
nem üzleti jellegüket, és az adókedvezményből való részesülés jogát, ha 2005. december 31‑e után továbbra is irányítást megalapozó
részesedéssel rendelkeznek a banki társaságokban.

II – Az alapeljárás és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések
A Fondazione Cassa di Risparmio di San Miniato kérelmezte az olasz adóhatóságoknál, hogy az 1745/62 törvény 10a. cikke alapján
részesülhessen az osztalékadó‑előleg alóli mentességben, az 1998‑as üzleti évben általa a Cassa di Risparmio di San Miniatóban
és a Casse Toscane SpA társaságban (a Cassa di Risparmio di Firenze jogelődje) lévő részesedései után részére kifizetett osztalékra
nézve.
Az olasz adóhatóságok elutasították e kérelmet azon az alapon, hogy a banki alapítvány által a banki társaságokban való részesedésének
kezelése üzleti tevékenységnek minősül, amely összeegyeztethetetlen az 1745/62 törvény 10a. cikke szerinti adómentességgel.
A Fondazione Cassa di Risparmio di San Miniato, valamint a Cassa di Risparmio di Firenze és a Cassa di Risparmio di San Miniato
megtámadták az elutasító határozatot a Commissione tributaria provinciale di Firenze előtt.
A Commissione tributaria provinciale di Firenze elutasította a keresetet.
A három felperes megtámadta a Commissione tributaria provinciale di Firenze határozatát a Commissione tributaria regionale
di Firenze előtt, amely megengedte a keresetet.
A kérdést előterjesztő bíróság szerint a Commissione tributaria regionale di Firenze megállapította, hogy a Fondazione Cassa
di Risparmio di San Miniato − meghatározott ágazatokban folytatott közérdekű és társadalmilag hasznos célja okán − jogosult
a 601/73 rendelet 6. cikke alapján a jogi személyek jövedelemadójának felére történő csökkentésére, és hogy e csökkentést
az 1745/62 törvény 10a. cikke szerinti adómentesség kíséri, függetlenül attól a körülménytől, hogy a banki alapítvány fő tevékenységén
kívül vállalkozási tevékenységet is folytathat.
Szintén a kérdést előterjesztő bíróság szerint a Commissione tributaria regionale di Firenze ezzel kapcsolatban a 461/98 törvényből
és a 153/99 rendeletből eredő új rendszerre hivatkozik, amely kifejezetten úgy rendelkezik, hogy a kérdéses adókedvezmény
vonatkozik a banki alapítványokra.
Úgy véli, hogy az előtte folyamatban lévő ügyben nem bizonyított, hogy a vállalkozási tevékenység elsőbbséget élvezett a társadalmilag
hasznos célokkal szemben.
A Ministero dell’Economia e delle Finanze semmisségi keresetet nyújtott be a hozott határozat ellen.
Különösen az 1745/62 törvény 10a. cikkének, a 601/73 rendelet 6. cikkének és az olasz polgári törvénykönyv bevezető rendelkezései
14. cikkének megsértésére hivatkozik, amelyek értelmében az általános szabályok vagy más jogszabályok alól kivételeket teremtő
jogszabályok nem alkalmazandók azon az eseteken és körülményeken kívül, amelyeket maguk előírnak.
A Corte suprema di cassazione az előzetes döntéshozatalra utaló határozatában megjegyzi, hogy az alapügy nemzeti jogon alapuló
megoldása során figyelembe kell venni a banki alapítványokra irányadó adórendszer összeegyeztethetőségét a közösségi joggal,
különösen az EK 12., 43. és az azt követő cikkek, az EK 56. és az azt követő cikkek, és az EK 87. és 88. cikk rendelkezéseivel.
Azt hangsúlyozza, hogy a Bíróság állandó ítélkezési gyakorlata szerint a nemzeti hatóságok szükség esetén hivatalból is kötelesek
alkalmazni a közösségi jog szabályait, akkor is, ha ez a közösségi joggal ellentétes nemzeti jog figyelmen kívül hagyásával
jár.
Az EK 87. és 88. cikk kapcsán arra hivatkozik, hogy ha az alapeljárásban vitatott adóügyi intézkedések úgy tekintendők, mint
amelyek bizonyos vállalkozásokat vagy termékeket előnyben részesítő állami támogatást valósítanak meg, akkor azokat nem lehet
végrehajtani a Bizottságnak az összeegyeztethetőségre vonatkozó előzetes határozata hiányában. E határozat elfogadásáig a
nemzeti bíróságnak meg kell tagadnia az alkalmazásukat az EK 88. cikke (3) bekezdésének közvetlen hatálya miatt.
Ezzel kapcsolatban a kérdést előterjesztő bíróság megjegyzi, hogy a 2003/146 határozat a 153/99 rendelet 12. cikkének (2) bekezdésében
előírt adóügyi intézkedéseket az EK 87. és 88. cikkre tekintettel vizsgálta.
E határozat értelmében a banki alapítványok javára végrehajtott vizsgált intézkedések, amelyek közvetlenül a 448/01 törvénnyel
módosított, fent említett rendelet 1. cikkében felsorolt ágazatokban működnek, nem minősülnek állami támogatásnak az EK 87. cikke
(1) bekezdése szerint, mivel nem az e rendelkezés értelmében vett „vállalkozásoknak” nyújtották őket.
A kérdést előterjesztő bíróság szerint vitatott, hogy a banki alapítványok üzleti jellegűek‑e, vagy sem.
Az olasz adóhatóságok folyamatosan fenntartották, hogy a banki alapítványok üzleti jellegűek, így az általános adórendszer
hatálya alá tartoznak.
Az olasz kormány a 2003/146 határozathoz vezető eljárás során saját részéről fenntartotta, hogy a banki alapítványok nem tekinthetők
a versenyszabályok értelmében vett „vállalkozásoknak”.
Nézetkülönbségek állnak fenn a kérdést előterjesztő bíróságnál is. Bizonyos határozatok elismerték a banki alapítványok nem
üzleti jellegét, azon az alapon, hogy a banki és más társaságokban lévő részesedések kezelése kizárólag annak eszközét képezi,
hogy az e szervezetre bízott társadalmi és kulturális célok eléréséhez szükséges anyagi forrásokat megszerezzék. Más határozatok
ezzel szemben azt ismerték el, hogy a társadalmi és kulturális célok lényegtelenek az adókedvezmény rendszerének szempontjából,
mivel a kérdéses szervezetek más vállalkozásokkal versenyezve a banki és más piacokon működhettek.
A kérdést előterjesztő bíróság hangsúlyozza, hogy a 153/99 rendelet 12. cikkének (2) bekezdése kifejezetten kiterjeszti a
601/73 rendelet 6. cikkében leírt rendszert a banki alapítványokra, amíg összhangba nem hozzák alapszabályukat a 153/99 rendelet
előírásaival, amely banki alapítványok nem üzleti jellegűek, és amelyek alapvetően közérdekű és társadalmilag hasznos célokat
követnek.
A bíróság hozzáteszi, hogy a nemzeti ítélkezési gyakorlat egy része szerint a 153/99 rendelet 12. cikkének (2) bekezdése értelmezést
segítő jellegű, így a kérdéses adórendszer a 153/99 rendelet hatálybalépése előtti adóévekre is vonatkozik.
A bíróság szerint emiatt meg kell vizsgálni a 2003/146 érvényességének kérdését. Ezzel kapcsolatban úgy véli, hogy ha a banki
alapítványok természetüknél fogva vállalkozásoknak tekintendők, akkor ezen utóbbi határozat érvénytelen.
A kérdést előterjesztő bíróság szerint azonban valamely törvényi kötelezettség alapján a banki társaságban lévő többségi részesedés
egyidejű átruházása a kifejezetten e célból létrehozott jogalanyra, és e helyzetnek jelentős ideig történő fenntartása, valamint
az e részesedések átruházásából származó bevétel felhasználása más vállalkozásokban lévő jelentős részesedések megszerzése
és kezelése céljából, különböző célkitűzésekkel, amelyek között szerepel a rendszer gazdasági fejlesztése, nyereségorientált
gazdasági tevékenységet képez, még akkor is, ha ezt a nyereséget nem lehet szétosztani, és elsődlegesen olyan célokat kell
szolgáljon, amelyek nem nyereségorientáltak.
A kérdést előterjesztő bíróság arra hivatkozik, hogy az 1995–1996‑os üzleti év végén a banki alapítványok vagyona 50 000 milliárd ITL-t
tett ki, és 2002. december 31‑én könyvelési értékük elérte a 37 milliárd eurót, nem számítva a tulajdonukban lévő részesedések
értéktöbbletét, amelyet általában eredeti értékükön számítanak be.
A kérdést előterjesztő bíróság hangsúlyozza, hogy a banki alapítványok nonprofit tevékenységének folytatása a rendszer jellemző
elemét nem fedheti el, azaz azt, hogy e banki alapítványok célja − szervezetileg és működésükben − egyaránt jelentős számú
banki társaság feletti tulajdonjog és azok kezelésének átvétele a felettük való irányítási jogosítványok gyakorlásával, amelyek
között szerepel az igazgatók kinevezése és felmentése.
E funkció nem tekinthető olyannak, ami kívül esik a versenyszabályok hatályán. E funkció az állami banki ágazat lényegi eleme,
és a közösségi jog elvei szerint mindig gazdasági tevékenységet valósít meg. Vitathatatlanul olyan tényezőt képvisel, amely
megzavarhatja a piacot és a Közösségen belüli kereskedelmet, különösen mivel a banki alapítványok más vállalkozásokban is
részesedést szerezhettek, ideértve a banki vállalkozásokat.
Következésképpen a banki alapítványok jogi és gazdasági szimbiózisban élnek az állami bankrendszerrel, így nem lehetnek idegenek
a rendszerben vagy a szóban forgó piacon.
A kérdést előterjesztő bíróság emellett arra a kérdésre keres választ, hogy az alapeljárásban vitatott adórendszer nem sérti‑e
az EK 12. cikkben foglalt hátrányos megkülönböztetés tilalmát, ezzel egyidejűleg az EK 43. cikkben rögzített letelepedés szabadságát
és az EK 56. cikkben leírt tőke szabad mozgásának elvét.
E körülmények között a Corte suprema di cassazione úgy határozott, hogy az eljárást felfüggeszti, és előzetes döntéshozatalra
a következő kérdéseket terjeszti a Bíróság elé:
„1)      A közösségi versenyszabályok hatálya alá tartozik‑e azon jogalanyok csoportja (az úgynevezett „banki alapítványok”), amelyeket
a [218/90 törvény] és a [356/90 törvényrendelet], valamint ezek módosításai alapján abból a célból hoztak létre, hogy banki
tevékenységet gyakorló gazdasági társaságok irányítását megalapozó részesedések tulajdonosaivá válhassanak, és hogy ezeket
az részesedéseket – az irányított társaságok nyereségének ezen jogalanyokra történő átruházásával – a piacon működő vállalkozások
jelentős része esetében kezelhessék, ideértve azt az esetet is, amikor a jogalanyok társadalmilag hasznos tevékenységet is
végeznek? Az [153/99 törvényrendelet] által bevezetett rendelkezések vonatkozásában a közösségi versenyjog alkalmazása alá
tartozó vállalkozási tevékenységnek tekinthető‑e az a lehetőség, hogy az említett intézmények – különböző célokból, mint például
a rendszer gazdasági fejlesztése – részesedésük átruházásából származó bevételeiket más, banki vállalkozásokban való jelentős
részesedés megszerzésére és kezelésére fordíthassák – beleértve az irányítást megalapozó részesedést egyéb, nem banki jellegű
vállalkozások esetében is?
2)      Ebből következően ezen intézmények – a [218/98 törvény] és a [356/90 törvényrendelet] szabályai, ezek módosításai, valamint
a [461/98 törvényben] és a [153/91 törvényrendeletben] foglalt reform értelmében – az állami támogatásokról szóló közösségi
szabályok (az EK 81. és 88. cikk) alá tartozóknak tekinthetők‑e, figyelemmel arra, hogy az esetükben kedvezőbb adórendszer
alkalmazandó?
3)      Ha az előző kérdésre adandó válasz igenlő, a kifizetett osztalékra kirótt közvetlen adóra vonatkozó, a jelen ügyben vitatott
kedvezmény az EK 87. cikk szerinti állami támogatást valósít‑e meg?
4)      Ha a [2) pontban] felvetett kérdésre adandó válasz igenlő, a jogszerűség, valamint indokolási hibák, illetve hiányosságok
figyelembevételével érvényes‑e a [2003/146 határozat], amely elismerte az állami támogatási szabályoknak a banki eredetű alapítványok
vonatkozásában való alkalmazhatatlanságát […]?
5)      Az állami támogatásokról szóló szabályok alkalmazhatóságától eltekintve, az EK 12., 43. és az azt követő cikkek, valamint
az 56. és az azt követő cikkek értelmében hátrányos megkülönböztetést valósít‑e meg az adott piacon működő más vállalkozásokkal
szemben, és ezzel egy időben a szabad letelepedés és a tőke szabad áramlása elvének sérelmét jelenti‑e kedvezőbb adózási szabályok
előírása az alapítványok által az általuk irányított kedvezményezett – kizárólag nemzeti – banki vállalkozásoktól kapott haszon,
illetve azon vállalkozások hasznának felosztására nézve, amelyekben a részesedést a kedvezményezett banki társaságokban fennálló
részesedések átruházásából származó bevétel felhasználásával szerezték meg?”

III – Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésekről

A – A kérdések elfogadhatóságáról
1. Az első, második és harmadik kérdés elfogadhatóságáról
a) A Bíróságnál előterjesztett észrevételek
Az alapeljárás alperesei úgy vélik, hogy az első három kérdés nem elfogadható, mivel:
–      a kérdést előterjesztő bíróság megállapításával ellentétben, az 1745/62 törvény 10a. cikkében foglalt mentesség csak az adóelőleget,
és nem az adót érinti;
–      az előterjesztett kérdések tisztán nemzeti érdeket képviselnek, mivel egyszerűen annak megállapítására irányulnak, hogy az
1745/62 törvény 10a. cikkében leírt általános szabályokra tekintettel a banki alapítványok jogosultak‑e az e rendelkezésben
foglalt mentességre.
Az olasz kormány és a Bizottság nem vitatják az első három kérdés elfogadhatóságát.
b) A Bíróság álláspontja
Az állandó ítélkezési gyakorlat szerint a Bíróság nem rendelkezik hatáskörrel arra, hogy az EK 234. cikk alapján előzetes
döntéshozatal keretében a belső jog szabályait értelmezze (a 75/63. sz. Unger‑ügyben 1964. március 19‑én hozott ítélet [EBHT 1964.,
347. és 365. o.] és a C‑341/94. sz. Allain‑ügyben 1996. szeptember 26‑án hozott ítélet [EBHT 1996., I‑4631. o.] 11. pontja).
A Bíróság hatásköre csak a közösségi jog rendelkezéseinek vizsgálatára korlátozódik (a C‑307/95. sz. Max Mara ügyben 1995.
december 21‑én hozott végzés [EBHT 1995., I‑5083. o.] 5. pontja). A nemzeti bíróság feladata megállapítani a nemzeti előírások
hatályát és alkalmazásuk módját (a C‑45/94. sz., Cámara de Comercio, Industria y Navegación de Ceuta ügyben 1995. december
7‑én hozott ítélet [EBHT 1995., I‑4385. o.] 26. pontja).
Az alapeljárásban így a kérdést előterjesztő bíróság köteles megállapítani, hogy az 1745/62 törvény 10a. cikkében foglalt
mentesség az adóelőleget vagy az adót érinti‑e.
Következésképpen e bíróság feladata értékelni azt is, hogy az alperes banki alapítvány jogosult‑e a mentességre a kérdéses
üzleti évben, az 1745/62 törvény 10a. cikkének és a 601/73 rendelet 6. cikkének együttes alkalmazása alapján, adott esetben
a 153/99 rendelet 12. cikke (2) bekezdésének visszamenőleges alkalmazásával.
Ha ez így van, a kérdést előterjesztő bíróságnak kell döntenie abban a kérdésben, hogy a vonatkozó adókedvezmény az EK 87. cikk
(1) bekezdése értelmében állami támogatást valósít‑e meg. Ha e kérdésre igenlő választ ad, az adókedvezményt nem lehet végrehajtani
az EK 88. cikk (3) bekezdése szerint, ha a Bizottságnak nem jelentették be.
A kérdés, amelyet adott esetben a nemzeti bíróságnak meg kell válaszolnia, a közösségi jogot érinti.
Ilyen körülmények között az előzetes döntéshozatalra előterjesztett első három kérdés elfogadható, mivel tartalmazzák e kérdést.
2. A negyedik kérdés elfogadhatóságáról
a) A Bíróságnál előterjesztett észrevételek
Az alapeljárás alperesei arra hivatkoznak, hogy a 2003/146 határozat érvényességére vonatkozó negyedik kérdés elfogadhatatlan,
mivel e határozat véglegessé vált az Olasz Köztársaság viszonylatában, amely − bár lett volna lehetősége rá − nem indított
megsemmisítés iránti keresetet az EK 230. cikk alapján (a C‑188/92. sz. TWD Textilwerke Deggendorf ügyben 1994. március 9‑én
hozott ítélet [EBHT 1994., I‑833. o.]).
Az olasz kormány úgy véli, hogy a negyedik kérdés nem érdemleges, mivel a 2003/146 határozatot a banki alapítványok 153/99
rendelettel módosított rendszerével kapcsolatban hozták.
A Bizottság szintén arra hivatkozik, hogy e kérdés elfogadhatatlan, mivel az alapeljárás az 1998‑as helyzetre vonatkozik,
míg a 2003/146 határozat a banki alapítványoknak a 153/99 rendelettel juttatott adókönnyítést vizsgálta, amely márpedig nem
az 1745/62 törvény 10a. cikke szerinti adómentességnek, hanem más adókedvezményeknek felel meg.
b) A Bíróság álláspontja
A 2003/146 határozat érvényességének értékelésére vonatkozó kérdést nem olyan jogalany kérelmére terjesztették elő, amely
− bár lett volna lehetősége rá − nem indított e határozat megsemmisítése iránti keresetet az EK 230. cikkben előírt határidőn
belül.
A kérdést az előterjesztő bíróság hivatalból tette fel.
Következésképpen a kérdés nem tekinthető elfogadhatatlannak a fent hivatkozott TWD Textilwerke Deggendorf ítéletből eredő
ítélkezési gyakorlat értelmében.
Mindazonáltal fel kell idézni, miszerint az állandó ítélkezési gyakorlat alapján a Bíróság úgy ítélheti meg, hogy nem dönt
valamely közösségi jogi aktus érvényességére vonatkozó, előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésről, ha nyilvánvalónak
tűnik, a nemzeti bíróság által a közösségi jog kért értelmezése nem áll semmilyen összefüggésben az alapeljárás tényállásával
vagy tárgyával (a C‑451/99. sz. Cura Anlagen ügyben 2002. március 21‑én hozott ítélet [EBHT 2002., I‑3193. o.] 16. pontja).
A 2003/146 határozat többek között a 153/99 rendelet 12. cikke (2) bekezdését vizsgálja az EK 87. és az azt követő cikkekre
tekintettel, amely a 601/73 rendelet 6. cikke szerinti adó felére való csökkentésére vonatkozik.
E csökkentés olyan adókedvezmény, amely elkülönül az 1745/62 törvény 10a. cikke szerinti levonás alóli mentességtől.
A 2003/146 határozat 61. pontjában és 1. cikkében a Bizottság megállapította, hogy a 153/99 rendelet 12. cikke (2) bekezdésével
bevezetett intézkedés nem valósít meg állami támogatást az olyan banki alapítványok javára, amelyek nem látnak el közvetlenül
a 448/01 törvénnyel módosított 153/99 rendelet 1. cikkében felsorolt ágazatokban való tevékenységet (lásd a jelen ítélet 22. pontját).
Következésképpen a kérdést előterjesztő bíróság feladata eldönteni, hogy a belső jogban a 153/99 rendelet 12. cikkének (2) bekezdése
kihat‑e az 1745/62 törvény 10a. cikkének alkalmazására az alapügyben (lásd a jelen ítélet 65. pontját), az 1998‑as üzleti
év tekintetében.
Ha erre igenlően válaszol, e bíróságnak kell megvizsgálnia, hogy a vitatott adókedvezmény állami támogatást valósít‑e meg
az EK 87. cikk (1) bekezdése értelmében.
Nemleges válasz esetén ugyanezt a vizsgálatot kell lefolytatnia, ha azt állapítja meg, hogy az 1745/62 törvény 10a. cikke
az alapeljárás alperesét előnyben részesíti a 601/73 rendelet 6. cikkének alkalmazásával együttesen.
E vizsgálatot azonban semmi esetre sem érintheti a 2003/146 határozat.
A Bizottság következtetése, hogy a 153/99 rendelet 12. cikkének (2) bekezdésében leírt intézkedés nem valósít meg állami támogatást,
azon a megállapításon alapul, hogy a banki alapítványok nem „vállalkozások” az EK 87. cikk (1) bekezdése értelmében.
E megállapítás a 461/98 törvényből, a 153/99 rendeletből és a 448/01 törvényből eredő, a banki alapítványokra vonatkozó új
rendszerrel kapcsolatos bizottsági vizsgálat eredménye, amely rendszer az alapeljárásban vitatott 1998‑as üzleti évet követően
lépett hatályba.
Ezen új rendszer, amint az kitűnik a nemzeti jogi háttérnek a jelen ítélet 7–32. pontjában foglalt elemzéséből is, jelentős
különbségeket tartalmaz a korábbi rendszerrel szemben, és eltekintve a 153/99 rendelet 12. cikkének (2) bekezdésétől, nem
hivatkoztak rá, hogy visszamenőleg alkalmazandó lenne.
Jogi szempontból a Bizottságnak a banki alapítványok „vállalkozásként” való kezelésével kapcsolatos vizsgálata így más rendszerre
terjedt ki, mint amely az alapügyben vitatott üzleti év során volt alkalmazandó.
Ezzel kapcsolatban a 2003/146 határozat 43. pontjában a Bizottság lényeges tényezőként leírja, hogy:
–        a 153/99 rendelet a banki alapítványok által irányított vállalkozások irányítása kapcsán „különleges biztosítékokat” vezetett
be, amelyeket e határozat 36–39. pontja vizsgált meg;
–        a 448/01 törvény megerősítette a banki alapítványok és a pénzügyi szervezetek elválasztását, és ezáltal eloszlatta az eljárás
megindításáról szóló határozatban ezzel kapcsolatban kifejtett kétségeket.
Ténybeli szempontból továbbá, ami az alkalmazandó előírásokban leírt ágazatokban való tevékenységeknek a banki alapítványok
általi közvetlen gyakorlását illeti, a Bizottság figyelembe vette az 1998‑as üzleti évet követő ténybeli helyzet leírását,
amelyet az olasz hatóságok 2001. január 16‑i levelükben küldtek meg.
A Bizottság határozatának 51. pontjában megjegyzi, hogy az olasz hatóságok levelükben megállapították, miszerint „egyelőre”
egyik banki alapítvány sem élt e törvény által biztosított lehetőséggel, hogy közvetlenül tevékenységet gyakoroljon ezen ágazatokban,
és a határozat 54. pontjában hangsúlyozza, hogy ezen információ „az eljárás megindításáról szóló határozatban leírt, az alapítványok
vállalkozásként való minősítésére vonatkozó előzetes álláspontjának felülvizsgálatára késztette”.
Ezzel összefüggésben a Bizottságnak a banki alapítványok új rendszerben történő minősítésével kapcsolatos értékelése nem olyan
jellegű, mint ami meghatározhatná a korábbi rendszer alapján történő értékelést, adott esetben önmagában is eltérő tényállás
alapján.
Következésképpen nyilvánvaló, hogy a kérdést előterjesztő bíróságnak a 2003/146 határozat érvényességére vonatkozó kérdése
nincs kapcsolatban az alapeljárás tárgyával, így annak eldöntése szempontjából nem érdemleges.
Emiatt elfogadhatatlannak minősül.
3. Az ötödik kérdés elfogadhatóságáról
a) A Bíróságnál előterjesztett észrevételek
Az alapeljárás alperesei arra hivatkoznak, hogy a hátrányos megkülönböztetés fennállására, vagy a letelepedés szabadságának
és a tőke szabad mozgásának korlátozására vonatkozó ötödik kérdés elfogadhatatlan, mivel nem határozott jellegű. A kérdést
előterjesztő bíróság nem pontosítja, a kérdéses szabályozás mely elemei vezetnének az EK‑Szerződés által biztosított alapvető
szabadságok gyakorlásának korlátozásához. A bíróság nem jelzi egyértelmű módon, hogy mely banki alapítványok vagy banki társaság
előnyére szolgált a hátrányos megkülönböztetés.
Az olasz kormány és a Bizottság nem vitatják az ötödik kérdés elfogadhatóságát.
b) A Bíróság álláspontja
Az alapeljárás alpereseinek állításával szemben a kérdést előterjesztő bíróság az ötödik kérdésben kifejezetten a következőket
írja le:
–        az alapügyben vitatott adókedvezmény az, ami nem lehet a hátrányos megkülönböztetésnek, vagy a letelepedés szabadsága és a
tőke szabad mozgása korlátozásának forrása;
–        a hátrányos megkülönböztetés és a korlátozás azon − banki vagy egyéb − vállalkozásokat részesítette előnyben, amelyekben a
banki alapítványok részesedéssel rendelkeztek.
Az ötödik kérdés így elfogadható.

B – A közösségi jog vonatkozó rendelkezéseinek értelmezéséről
A kérdést előterjesztő bíróság az első és második kérdéssel, amelyeket együtt kell vizsgálni, és a jelen ítélet 84–90. pontjában
a 461/98 törvényből, a 153/99 rendeletből és a 448/01 törvényből eredő, a banki alapítványokra vonatkozó új rendszer irrelevanciájával
kapcsolatban kifejtett megfontolásokra tekintettel kell olvasni, lényegében arra keres választ, hogy az alapügyben érintetthez
hasonló jogi személyt − a kérdéses időszakban alkalmazandó rendszert figyelembe véve − az EK 87. cikk (1) bekezdése értelmében
„vállalkozásnak” kell‑e tekinteni, és mint ilyen az állami támogatásokról szóló közösségi szabályok hatálya alá tartozott‑e
az említett időszakban.
Ugyanezen bíróság a harmadik kérdéssel lényegében arra keres választ, hogy − az alapügyben vitatotthoz hasonló − osztalékadó‑mentességet
állami támogatásnak kell‑e tekinteni az EK 87. cikk (1) bekezdése értelmében, annak megállapítása érdekében, hogy az EK 88. cikk
(3) bekezdésében leírt előzetes vizsgálati eljárás figyelmen kívül hagyásával bevezetett állami intézkedés annak hatálya alá
tartozik‑e.
Ami az ötödik kérdést illeti, fel kell idézni, hogy az EK 12. cikkben megfogalmazott, az állampolgárság alapján történő bármely
hátrányos megkülönböztetés tilalmának általános elve csak a közösségi jog által szabályozott azon esetekben alkalmazható önállóan,
amelyekre a Szerződés nem tartalmaz a hátrányos megkülönböztetést tiltó különös szabályt (lásd különösen a C‑397/98. és C‑410/98. sz.,
Metallgesellschaft és társai ügyben 2001. március 8‑án hozott ítélet [EBHT 2001., I‑1727. o.] 38. pontját). A hátrányos megkülönböztetés
tilalmának elvét viszont a letelepedési jog és a tőke szabad mozgásának területén az EK 43. és 56. cikk érvényesíti. Az ötödik
kérdést ezért úgy kell értelmezni, hogy az az utóbbi rendelkezésekre utal.
A kérdést előterjesztő bíróság e kérdéssel lényegében arra keres választ, hogy az alapügyben vitatotthoz hasonló adókedvezmény
az EK 43. és 56. cikkben foglalt letelepedés szabadságának és a tőke szabad mozgásának korlátozását valósítja‑e meg olyan
banki vagy egyéb vállalkozásokat előnyben részesítve, amelyekben a banki alapítványok részesedéssel rendelkeznek, az érintett
piacon működő más vállalkozásokkal szemben, amelyekben ezen alapítványok nem rendelkeznek részesedéssel.
1. Az EK 87. cikk (1) bekezdése értelmében vett „vállalkozás” fogalmára vonatkozó első és második kérdésről
a) A Bíróságnál előterjesztett észrevételek
Az alapeljárás alperesei arra hivatkoznak, hogy a banki alapítványok nem minősülnek „vállalkozásnak” a közösségi versenyjog
értelmében. Következésképpen nem tartoznak az állami támogatási rendszer hatálya alá. Az alapítványok a részesedésükhöz kapcsolódó
osztalék megszerzésére szorítkoznak, ugyanúgy, ahogy az ingatlan tulajdonosa beszedi a bérleti szerződés alapján neki járó
bérleti díjat.
Az olasz kormány úgy véli, hogy az alapügyben érintett időszakra nézve az alapítványokat vállalkozásnak kell tekinteni a versenyjog
értelmében. A banki társaságokban lévő irányítást megalapozó részesedés elegendő jele a banki alapítványok üzleti jellegének,
és az akkoriban az alapítványokra alkalmazandó rendszer a köztük és az olasz bankrendszer közötti szervezeti és működési kapcsolat
meglétére mutat. A banki alapítványok következésképpen az állami támogatási szabályok hatálya alá tartoznak.
A Bizottság arra hivatkozik, hogy a vagyonnak a banki alapítvány által végzett birtoklása és kezelése nem tekinthető szolgáltatások
piacon történő nyújtásának. Az ítélkezési gyakorlat szerint az egyszerű befektető, aki osztalékban vagy tőkéje utáni kamatban
részesül, a piacon nem kínál árukat vagy szolgáltatásokat. Következésképpen a banki alapítványok nem folytattak gazdasági
tevékenységet. Emiatt nem tekinthetők „vállalkozásnak”, mivel nem avatkoztak be az irányított banki társaság tevékenységébe.
Ami a közhasznú ágazatokban működő nonprofit szervezeteknek való hozzájárulások kifizetésével járó tevékenységet illeti, az
alapítványok által végzett tevékenység nem felel meg valamely vállalkozás által végzett tevékenységnek.
Ami azonban a pénzügyi, kereskedelmi, ingatlan‑ és egyéb vagyoni ügyleteket illeti, amelyek szükségesek vagy hozzájárulnak
a banki alapítványok közérdekű vagy társadalmilag hasznos céljainak eléréséhez – amely tevékenységet a 356/90 rendelet 12. cikke
alapján jogosultak végezni –, valamely vállalkozás tevékenységének részét képezhetik, amennyiben az áruk és szolgáltatások
piacán közvetlen ajánlatot tettek.
Végül a banki alapítványokhoz hasonló szervezetek nem minősülnek az EK 87. cikke értelmében „vállalkozásnak”, hacsak közvetlenül
nem kínálnak árukat vagy szolgáltatásokat a piacon, azon ügyletek részeként, amelyek szükségesek vagy hozzájárulnak a banki
alapítványok közérdekű vagy társadalmilag hasznos céljainak eléréséhez.
b) A Bíróság válasza
Az állandó ítélkezési gyakorlat szerint a versenyjogban a vállalkozás fogalma minden gazdasági tevékenységet folytató jogalanyra
kiterjed, függetlenül azok jogállásától és finanszírozási módjuktól (lásd különösen a C‑41/90. sz., Höfner és Elser ügyben
1991. április 23‑án hozott ítélet [EBHT 1991., I‑1979. o.] 21. pontját, és a C‑264/01., C‑306/01., C‑354/01. és C‑355/01. sz.,
AOK Bundesverband és társai ügyben 2004. március 16‑án hozott ítélet [EBHT 2004., I–2493. o.] 46. pontját).
Minden olyan tevékenység gazdasági tevékenységnek minősül, amely áruk vagy szolgáltatások adott piacon történő kínálatával
jár (lásd különösen a C‑35/96. sz., Bizottság kontra Olaszország ügyben 1998. június 18‑án hozott ítélet [EBHT 1998., I‑3851. o.]
36. pontját, és a C‑180/98−C‑184/98. sz., Pavlov és társai ügyben 2000. szeptember 12‑én hozott ítélet [EBHT 2000., I‑6451. o.]
75. pontját).
Leggyakrabban a gazdasági tevékenységet közvetlenül a piacon gyakorolják.
Nem lehet azonban kizárni azt az esetet, hogy valamely gazdasági szereplő közvetlen kapcsolatban van a piaccal, és közvetlenül
másik szervezet ellenőrzi e szereplőt olyan gazdasági egység részeként, amelyet együtt alkotnak.
Ezzel kapcsolatban rá kell mutatni, hogy a részesedések − még ha irányítást megalapozó részesedésekről is van szó − birtoklása
önmagában nem elegendő ahhoz, hogy gazdasági tevékenységnek lehessen minősíteni a részesedéseket birtokló szervezet tevékenységét,
ha az csak a részvényes vagy tag jogállásához kapcsolódó jogok gyakorlásával jár, és az osztalékban részesülés adott esetben
csupán a vagyon tulajdonjogának egyszerű haszna.
Az a szervezetet azonban, amelyik részesedéssel rendelkezik valamely társaságban, és ténylegesen gyakorolja ezen irányítást
azáltal, hogy közvetlenül vagy közvetve beavatkozik a társaság ügyvezetésébe, úgy kell tekinteni, hogy részt vesz az irányított
vállalkozás gazdasági tevékenységében.
Következésképpen e szervezetet az EK 87. cikk (1) bekezdése értelmében vett „vállalkozásnak” kell minősíteni.
Ennek hiányában valamely vállalkozás két különböző szervezetre való egyszerű szétválasztása, amelyből az egyik közvetlenül
gyakorolja a korábbi gazdasági tevékenységet, a második irányítja az elsőt, úgy, hogy teljes mértékben beavatkozik annak ügyvezetésébe,
az állami támogatásokra vonatkozó közösségi szabályokat megfosztaná hatékony érvényülésüktől. Ahhoz vezetne, hogy a második
szervezet az állam által vagy állami forrásból nyújtott támogatásokból vagy más kedvezményekből részesülhetne, és azokat teljesen
vagy részben az előző javára használhatná, akár a két szervezet által alkotott gazdasági egység érdekében is.
Meg kell állapítani, hogy az alapügyben félként szereplő banki alapítványhoz hasonló szervezetnek a banki társaság ügyvezetésébe
való beavatkozása megvalósulhat olyan rendszerben, mint amilyen a kérdéses időszakban a 218/90 törvény és a 356/90 rendelet
alapján kialakult.
E rendszer keretében:
–        valamely banki vállalkozás tőkéjét ellenőrző banki alapítványnak biztosítania kell saját maga és az irányított bank közötti
„működésbeli folyamatosságot”, de nem végezhet közvetlenül banki tevékenységet;
–        e célból a rendelkezéseknek elő kell írniuk, hogy a banki alapítvány kezelő szerve vagy az annak megfelelő szerv tagjait kinevezik
a banki társaság igazgatóságába és az ellenőrző szerv tagjait a felügyelő bizottságba;
–        a banki alapítványoknak a banki társaságokban lévő részesedés bevételének meghatározott részét tartalékba kell helyezniük,
amelyet e társaságok tőkeemelésének jegyzésére szánnak;
–        e tartalékot többek között be lehet fektetni az irányított banki társaságok értékpapírjaiba.
E szabályok a banki alapítványok olyan szerepére utalnak, amely túlmegy a befektető tőkebefektetési tevékenységén. Lehetővé
teszik ellenőrzési, valamint irányítási és pénzügyi támogatási szerep gyakorlását. E szabályok azt mutatják, hogy szervezeti
és működési kapcsolat állt fenn a banki alapítványok és a banki társaságok között, amelyet megerősít a Kincstárért felelős
miniszter felügyeleti jogkörének fenntartása, különösen a 356/90 rendelet 14. cikkéhez hasonló rendelkezés alapján.
Az alapeljárásban alperes banki alapítvány „vállalkozásnak” való minősítéséhez a nemzeti bíróság feladata dönteni arról, hogy
az alapítvány nemcsak irányítást megalapozó részesedéssel rendelkezett a banki társaságban, hanem annak ügyvezetésbe való
közvetlen vagy közvetett beavatkozás révén tényleges irányítást gyakorolt felette.
Ami továbbá a banki alapítvány feladatát illeti, amelyet a nemzeti jog a közérdek és társadalmi hasznosság terén rábízott,
meg kell különböztetni a nonprofit szervezeteknek fizetett puszta hozzájárulást az e területeken közvetlenül végzett tevékenységtől.
A banki alapítványok „vállalkozásnak” való minősítése kizártnak tekinthető, ha a tevékenység csupán a nonprofit szervezeteknek
történő hozzájárulás fizetésére szorítkozik.
Amint azt a Bizottság megjegyezte, e tevékenység kizárólag szociális jellegű, és nem a piacon más gazdasági szereplőkkel versenyezve
végzett tevékenység. E tevékenységgel kapcsolatban a banki alapítvány jótékonysági intézményként jár el, és nem vállalkozásként.
Amikor azonban a banki alapítvány a közérdek és társadalmi hasznosság terén saját maga eljárva a nemzeti jog által számára
engedélyezett pénzügyi, kereskedelmi, ingatlan‑ és egyéb vagyoni ügyleteket végzi, amelyek szükségesek vagy hozzájárulnak
a banki alapítványra bízott célok eléréséhez, lehetősége van arra, hogy más gazdasági szereplőkkel versenyezve árukat és szolgáltatásokat
kínáljon a piacon, például a tudományos kutatás, oktatás, művészet vagy egészségügy terén.
E feltételezés szerint, amelyet a nemzeti bíróságnak kell értékelnie, a banki alapítványt vállalkozásnak kell tekinteni, mivel
gazdasági tevékenységet fejt ki, és bár az árukat vagy szolgáltatásokat nonprofit célból kínálja, de ezt más, nyereségorientált
gazdasági szereplőkkel versenyezve teszi.
Ha az alapügyben érintetthez hasonló banki alapítvány „vállalkozásnak” való minősítése − a banki társaság irányítása és az
ügyvezetésében való részvétele, vagy például a tudományos kutatás, oktatás, művészet vagy egészségügy terén végzett tevékenysége
alapján − megállapítható, ebből az következik, hogy alkalmazandóak rá az állami támogatásokra vonatkozó közösségi szabályok.
Következésképpen az első és második kérdésre azt a választ kell adni, hogy az alapügyben érintett banki alapítványhoz hasonló
jogi személyt − a kérdéses időszakban alkalmazandó rendszert figyelembe véve − a nemzeti bíróság által lefolytatandó vizsgálat
eredményeként az EK 87. cikk (1) bekezdése értelmében „vállalkozásnak” lehet tekinteni, amely mint ilyen az említett időszakban
az állami támogatásokról szóló közösségi szabályok hatálya alá tartozott.
2. Az EK 87. cikk (1) bekezdése szerinti „állami támogatás” fogalmára vonatkozó harmadik kérdésről
a) A Bíróságnál előterjesztett észrevételek
Az alapeljárás alperesei arra hivatkoznak, hogy az 1745/62 törvény 10a. cikkében foglalthoz hasonló intézkedés nem valósít
meg állami támogatást az EK 87. cikk (1) bekezdése értelmében. Nem szelektív jellegű intézkedés. Különbségtétel nélkül támogatja
az 1745/62 törvény 10a. cikkében leírt jellemzőkkel rendelkező összes nem üzleti jellegű szervezetet. Általános jellegű intézkedésnek
felel meg. Nem teremt kivételt az általános adórendszerben. A nem üzleti jellegű szervezetek különös jellemzői az ilyen típusú
szervezetekre korlátozott ágazati szabályozás bevezetését indokolják, a különböző rendszerek közötti belső koherenciához kapcsoló
okok miatt.
Az olasz kormány szerint, ha a kérdést előterjesztő bíróság megállapítja, hogy az alapeljárásban alperes banki alapítvány
jogosult az 1745/62 törvény 10a. cikke szerinti adómentességre, ezzel együtt a 601/73 rendelet 6. cikke alapján a jogi személyek
jövedelemadójának felére történő csökkentésére, a kérdéses adórendelkezést állami támogatásnak kell tekinteni. A vállalkozás
kedvezőbb versenyhelyzetbe kerülhet az érintett piacon működő más vállalkozásokkal szemben. A fizetendő adó felére történő
csökkentésével a banki alapítványok adóhitelhez jutnak az állammal szemben, mivel a társaság részvényese jogosult azon társaság
által kifizetett adó levonására, amely részvényeivel rendelkezik, amely magasabb lenne, mint a csökkentés után fizetendő adó.
A Bizottság úgy véli, hogy bármely, az 1745/62 törvény 10a. cikke szerinti mentességhez hasonló intézkedés állami támogatásnak
minősíthető. A kedvezményt az állam finanszírozza. Szelektív, mivel a vállalkozás jogi formájára és bizonyos ágazatokban való
tevékenységére hivatkozással nyújtják, a szociálisan arra méltó szervezetek támogatásra irányozták elő, és a rendszer − amelybe
illeszkedik − természete és általános szerkezete nem indokolja. Ami a kereskedelemre tett hatás és a versenytorzítás fennállását
illeti, ezt a nemzeti bíróságnak kell megítélnie minden egyes ügyben.
b) A Bíróság válasza
A harmadik kérdésre való válasz érdekében a nemzeti bíróságnak meg kell adni azon feltételek értelmezésének szempontjait,
amelyek alapján az EK 87. cikk (1) bekezdése állami támogatásként értékel valamely nemzeti intézkedést, nevezetesen i. a támogatás
állam általi vagy állami forrásból történő finanszírozása, ii. az intézkedés szelektivitása, és iii. a tagállamok közötti
kereskedelemre tett hatása és a belőle eredő versenytorzítás.
i. A támogatás állam általi vagy állami forrásból történő finanszírozásának feltételéről
Az EK 87. cikk (1) bekezdése kiterjed minden, „a tagállamok által vagy állami forrásból bármilyen formában nyújtott támogatásra”.
Az állandó ítélkezési gyakorlat szerint a támogatás fogalma általánosabb, mint a szubvencióé, mivel nemcsak az olyan pozitív
juttatásokat foglalja magában, mint maguk a szubvenciók, hanem azon beavatkozásokat is, amelyek különbözőféleképpen könnyítenek
a terheken, amelyek általában a vállalkozás költségvetését terhelik, és amelyek ugyanolyan természetűek, és azonos hatásúak
anélkül, hogy a szó szoros értelmében szubvenciónak minősülnének (lásd különösen a C‑143/99. sz., Adria‑Wien Pipeline és Wietersdorfer & Peggauer
Zementwerke ügyben 2001. november 8‑án hozott ítélet [EBHT 2001., I‑8365. o.] 38. pontját, a C‑501/00. sz., Spanyolország
kontra Bizottság ügyben 2004. július 15‑én hozott ítélet [EBHT 2004., I‑6717. o.] 90. pontját és az ott hivatkozott ítélkezési
gyakorlatot, valamint a C‑66/02. sz., Olaszország kontra Bizottság ügyben [az EBHT‑ban nem tették közzé] 77. pontját).
Ebből következően az az intézkedés, amellyel az állami hatóságok adómentességet biztosítanak egyes vállalkozásoknak, amelyek
ugyan nem járnak együtt állami források átruházásával, de pénzügyileg kedvezőbb helyzetbe hozzák a kedvezményezettet, mint
a többi befizetőt, állami támogatásnak minősül az EK 87. cikk (1) bekezdése alapján. Ugyanígy minősülhet állami támogatásnak
az az intézkedés, amely egyes vállalkozásoknak adócsökkentést vagy egyébként esedékes adófizetés halasztását engedélyezi (lásd
a fent hivatkozott Olaszország kontra Bizottság ítélet 78. pontját).
Következésképpen meg kell állapítani, bármi is legyen a kérdést előterjesztő bíróság válasza a még vitatott kérdésre, miszerint
az 1745/62 törvény 10a. cikkében foglalt mentesség az adóelőleget vagy az adót érinti‑e, hogy az ilyen nemzeti intézkedés
az adott esetben állami támogatási jellegűnek tekintendő.
ii. Az intézkedés szelektivitásának feltételéről
Az EK 87. cikk (1) bekezdése tiltja azon támogatásokat, amelyek „bizonyos vállalkozásokat vagy bizonyos áruk termelését előnyben
részesítik”, azaz a szelektív támogatásokat.
Az alapügyben érintetthez hasonló intézkedés nem alkalmazandó minden gazdasági szereplőre. Ezért nem tekinthető általános
pénzügyi vagy gazdasági intézkedésnek (a fent hivatkozott Olaszország kontra Bizottság ítélet 99. pontja és a C‑148/04. sz.
Unicredito Italiano ügyben 2005. december 15‑én hozott ítélet [EBHT 2005., I‑11169. o.] 49. pontja).
Amint azt a Bizottság helyesen megjegyezte, az érintett adókedvezményt a vállalkozás jogi formájára − közjogi személy vagy
alapítvány − és bizonyos ágazatokban való tevékenységére hivatkozással nyújtják.
Kivételt teremt az általános adórendszerben anélkül, hogy az adórendszer − amelybe illeszkedik − természete és általános szerkezete
indokolná. A kivételt nem támasztja alá az intézkedés logikája vagy az adózás technikája, hanem a nemzeti jogalkotó célkitűzéséből
ered, hogy támogassa a szociálisan arra méltó szervezeteket.
Az ilyen kedvezmény következésképpen szelektív.
iii. A tagállamok közötti kereskedelem érintettségének és a versenytorzítás feltételeiről
Az EK 87. cikk (1) bekezdése az olyan támogatásokat tiltja, amelyek torzítják a versenyt, vagy azzal fenyegetnek, amennyiben
érintik a tagállamok közötti kereskedelmet.
Annak értékelése keretében, hogy valamely nemzeti intézkedés állami támogatásnak minősítendő‑e, nem azt kell megállapítani,
hogy a támogatásoknak tényleges hatása van a tagállamok közötti kereskedelemre, hanem csak azt kell megvizsgálni, hogy e támogatások
képesek‑e hatást gyakorolni a kereskedelemre, és torzítani a versenyt (a C‑372/97. sz., Olaszország kontra Bizottság ügyben
2004. április 29‑én hozott ítélet [EBHT 2004., I‑3679. o.] 44. pontja; a fent hivatkozott Olaszország kontra Bizottság ügyben
2005. december 15‑én hozott ítélet 111. pontja, valamint a fent hivatkozott Unicredito Italiano ítélet 54. pontja).
Ha az állam által nyújtott támogatás valamely vállalkozás helyzetét megerősíti a Közösségen belüli kereskedelemben versenytársaival
szemben, a támogatást olyannak kell tekinteni, mint amely érinti ezt a kereskedelmet (lásd különösen a fent hivatkozott Olaszország
kontra Bizottság ügyben 2005. december 15‑én hozott ítélet 115. pontját, az Unicredito Italiano ítélet 56. pontját és az ott
hivatkozott ítélkezési gyakorlatot).
Ezzel kapcsolatban az a körülmény, hogy valamely gazdasági ágazatot közösségi szinten liberalizálnak, eleget tesz annak a
feltételnek, hogy a támogatásnak tényleges vagy potenciális hatást kell tennie a versenyre, illetve a tagállamok közötti kereskedelemre
(lásd a C‑409/00. sz., Spanyolország kontra Bizottság ügyben 2003. február 13‑án hozott ítélet [EBHT 2003., I‑1487. o.] 75. pontját,
a fent hivatkozott Olaszország kontra Bizottság ügyben 2005. december 15‑én hozott ítélet 116. pontját, az Unicredito Italiano
ítélet 57. pontját).
Nem szükséges továbbá, hogy a kedvezményezett vállalkozás saját maga részt vegyen a Közösségen belüli kereskedelemben. Ugyanis
amikor a tagállam támogatást nyújt valamely vállalkozásnak, a belföldi tevékenység ugyanazon a szinten maradhat vagy növekedhet,
ezáltal a többi tagállamban letelepedett vállalkozásoknak az e tagállam piacára való belépési esélyei csökkennek. Másrészt
pedig az olyan vállalkozás megerősítése, amely addig nem vett részt a Közösségen belüli kereskedelemben, olyan helyzetbe hozhatja
azt, hogy más tagállam piacára be tud lépni (a fent hivatkozott Olaszország kontra Bizottság ügyben 2005. december 15‑én hozott
ítélet 117. pontja, valamint az Unicredito Italiano ítélet 58. pontja).
Az alapeljárásban a nemzeti bíróság feladata megállapítani, hogy a fent leírt értelmezési tényezőkre tekintettel e két feltétel
teljesül‑e.
E megállapítás sérelme nélkül, meg kell jegyezni, hogy:
–        a pénzügyi szolgáltatások ágazatában közösségi szinten fontos liberalizációs folyamat ment végbe, amely fokozta már a Szerződésben
előirányzott, a tőke szabad áramlásából eredő versenyt (a fent hivatkozott Olaszország kontra Bizottság ügyben 2005. december
15‑én hozott ítélet 119. pontja és az Unicredito Italiano ítélet 60. pontja);
–        az alapügyben érintetthez hasonló adókedvezmény a finanszírozás és gazdálkodás tekintetében megerősítheti a banki ágazatban
működő, a banki alapítvány és a banki társaság által alkotott gazdasági egység helyzetét;
–        úgyszintén megerősítheti a banki alapítvány helyzetét az általa végzett tevékenységek terén, különösen a szociális, tudományos
és kulturális területeken.
A fent leírt szempontok összességére tekintettel a harmadik kérdésre azt a választ kell adni, hogy − az alapügyben vitatotthoz
hasonló − osztalékadó‑mentességet a nemzeti bíróság által lefolytatandó vizsgálat eredményeként az EK 87. cikk (1) bekezdése
értelmében „támogatásnak” lehet tekinteni.
3. Az EK 43. és 56. cikk szerinti „szabad letelepedés korlátozása” és „a tőke szabad áramlásának korlátozása” fogalmára vonatkozó
ötödik kérdésről
a) A Bíróságnál előterjesztett észrevételek
Az alapeljárás alperesei vitatják az ötödik kérdésben említett eshetőséget, hogy korlátozás történt a banki társaságok javára
a szabad letelepedés és a tőke szabad áramlása terén. Véleményük szerint az 1745/62 törvény 10a. cikkében foglalthoz hasonló
mentesség nem részesíti előnyben e társaságokat, amelyek csupán a bevételben részesülő vállalkozások által fizetendő adó beszedéséért
felelősek. E társaságok nem részesülnek semmiféle kedvezményben a szétosztott nyereség után levonandó adó alóli mentesség
alapján.
Az olasz kormány arra hivatkozik, hogy az alapeljárásban vitatott adókedvezmény miatt az a társaság, amelyben a banki alapítvány
részesedéssel rendelkezik, nagyobb befektetésben részesülhet, ami a szabad letelepedés és a tőke szabad áramlásának megsértéséhez
vezethet, amely az érintett piacon torzulást okozhat.
A Bizottság úgy véli, hogy az adókedvezmény nem a banki társaságot, hanem a banki alapítványt részesíti előnyben.
b) A Bíróság válasza
Az első három kérdésre adott válaszokat tekintetbe véve, az alapügy tényállására és az alkalmazandó jogra figyelemmel meg
kell állapítani, hogy nem szükséges megvizsgálni az ötödik kérdést, bármi is legyen a nemzeti bíróság határozata a kérdéses
adókedvezménynek az állami támogatásokra vonatkozó közösségi szabályokra tekintettel történő minősítésével kapcsolatban.
Ha ugyanis a kérdést előterjesztő bíróság az adókedvezményt állami támogatásnak minősíti, e kedvezményt meg kell szüntetni,
és ezután nem áll majd fenn olyan eltérő bánásmód, amelyet az EK 43. és 56. cikkre tekintettel meg lehetne vizsgálni.
Ha viszont nem minősíti az adókedvezményt állami támogatásnak, a szabad letelepedés és a tőke szabad áramlása korlátozásának
kérdése nem fog felmerülni.

A költségekről
Mivel ez az eljárás az alapeljárásban részt vevő felek számára a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő eljárás
egy szakaszát képezi, ez a bíróság dönt a költségekről. Az észrevételeknek a Bíróság elé terjesztésével kapcsolatban felmerült
költségek, az említett felek költségeinek kivételével, nem téríthetők meg.
A fenti indokok alapján, a Bíróság (második tanács) a következőképpen határozott:
1)
Az alapügyben érintetthez hasonló jogi személyt − a kérdéses időszakban alkalmazandó rendszert figyelembe véve − a nemzeti
bíróság által lefolytatandó vizsgálat eredményeként az EK 87. cikk (1) bekezdése értelmében „vállalkozásnak” lehet tekinteni,
amely mint ilyen az állami támogatásokról szóló közösségi szabályok hatálya alá tartozott az említett időszakban.
2)
Az alapügyben vitatotthoz hasonló osztalékadó‑mentességet a nemzeti bíróság által lefolytatandó vizsgálat eredményeként az
EK 87. cikk (1) bekezdése értelmében „támogatásnak” lehet tekinteni.
Aláírások
*
Az eljárás nyelve: olasz.