CELEX: 62004CJ0113
Fellebbezés
Kartellek
Holland elektrotechnikai piac
Nagykereskedők nemzeti szövetsége
Megállapodások és összehangolt magatartások kollektív kizárólagossági rendszer és árrögzítés tárgyában
Bírságok

Fellebbezésével a Technische Unie BV (a továbbiakban: TU) az Európai Közösségek Elsőfokú Bíróságának a T‑5/00. és T‑6/00. sz., Nederlandse Federatieve Vereniging voor de Groothandel op Elektrotechnisch Gebied és Technische Unie kontra Bizottság
egyesített ügyekben 2003. december 16‑án hozott ítélete (EBHT 2003., II‑5761. o.) (a továbbiakban: megtámadott ítélet) hatályon
kívül helyezését kéri, legalább a T‑6/00. sz. ügy tekintetében, amellyel az Elsőfokú Bíróság elutasította az EK‑Szerződés 81. cikke alkalmazására vonatkozó eljárásban
(IV/33.884 – Nederlandse Federatieve Vereniging voor de Groothandel op Elektrotechnisch Gebied és Technische Unie [FEG és
TU] ügy) 1999. október 26‑án hozott 2000/117/EK bizottsági határozat (HL L 39., 1. o.; a továbbiakban: vitatott határozat) megsemmisítése iránti keresetet.

Az eljárás alapjául szolgáló tényállás
1991. március 18‑án az Egyesült Királyságban székhellyel rendelkező elektrotechnikai nagykereskedő, a CEF Holdings Ltd társaság,
valamint a fenti társaságnak a holland piacra való belépés céljából létrehozott leányvállalata, a CEF City Electrical Factors
BV (a továbbiakban együttesen: CEF) panaszt nyújtottak be az Európai Közösségek Bizottságához a Hollandiában felmerült beszerzési
problémákkal kapcsolatban.
Ez a panasz három, a holland elektrotechnikai piacon működő vállalkozások társulása ellen irányult. A Nederlandse Federatieve
Vereniging voor de Groothandel op Elektrotechnisch Gebied‑en (az elektrotechnikai ágazatban a nagykereskedők holland szövetsége,
a továbbiakban: FEG) kívül a Nederlandse Vereniging van Alleenvertegenwoordigers op Elektrotechnisch Gebied (az elektrotechnikai
ágazatban működő kizárólagos képviselők holland szövetsége, a továbbiakban a NAVEG), valamint az Unie van de Elektrotechnische
Ondernemers (az elektrotechnikai vállalkozások egyesülete, a továbbiakban: UNETO) került megnevezésre.
A panaszban a CEF felrótta e három társulásnak és tagjaiknak, hogy Hollandiában az elektrotechnikai ágazatban olyan kollektív
kizárólagossági szerződést kötöttek egymással forgalmazási csatornák minden szintjén, amely majdnem lehetetlenné tette a holland
piacra való belépést egy olyan nagykereskedő számára, amelyik nem tagja a FEG‑nek. Így a gyártók és azok képviselői csak a
FEG tagjai számára szállítottak elektrotechnikai termékeket és a beszerelést végző személyek csak ezen vállalkozásoktól szereztek
be termékeket.
Ezt követően 1991‑ben és 1992‑ben a CEF kiegészítette a panaszát, és kifogásolta a FEG, valamint a tagjai között az árak és
az árengedmények tárgyában létrejött, valamint az egyes projektekben való részvétel megakadályozását célzó megállapodásokat,
továbbá egyes elektrotechnikai termék-gyártók és a FEG nagykereskedő tagjai között létrejött az árra vonatkozó vertikális
megállapodásokat.
Miután 1991. szeptember 16‑án figyelmeztető levelet, valamint számos információkérést küldött a FEG és a tagjai részére (a
továbbiakban: figyelmeztető levél), továbbá a Bizottság szolgálatai vizsgálatot tartottak, amelynek tárgya a FEG tagjai által
tanúsított állítólagos összehangolt magatartás volt, a Bizottság 1996. július 3‑án kifogásközlést küldött a FEG és hét tagja,
köztük a TU részére. 1997. november 19‑én tartottak meghallgatást a kifogásközlés minden címzettje és a CEF jelenlétében.
A Bizottság 1999. október 26‑án fogadta el a vitatott határozatot, amelyben a következőket állapította meg:
–        a FEG megsértette az EK 81. cikk (1) bekezdését azzal, hogy a NAVEG–gel kötött megállapodás, valamint az utóbbit társulásban tagsággal nem rendelkező szállítók összehangolt
magatartása alapján olyan kollektív kizárólagossági rendszert hozott létre, amelynek célja a FEG‑hez nem tartozó vállalkozások
részére történő szállítások megakadályozása volt (vitatott határozat 1. cikke);
–        a FEG megsértette az EK 81. cikk (1) bekezdését azzal, hogy közvetlenül és közvetve korlátozta tagjait abban, hogy az eladási áraikat szabadon és független módon határozzák
meg, a rögzített árakkal és a reklámmal kapcsolatos kötelező határozatok alapján a tagjai számára a nettó és bruttó ajánlott
árak megküldésével, valamint azzal, hogy tagjai számára olyan fórumot bocsátott rendelkezésre, ahol azok megvitathatták az
árakat és árengedményeket (a vitatott határozat 2. cikke);
–        a TU megsértette az EK 81. cikk (1) bekezdését azzal, hogy részt vett a vitatott határozat 1. és 2. cikkében meghatározott jogsértésekben (a határozat 3. cikke).
Az előző pontban meghatározott jogsértések miatt a FEG‑re 4,4 millió, míg a TU‑ra 2,15 millió EUR összegű bírságot szabtak
ki (vitatott határozat 5. cikke).
Figyelemmel az eljárás elhúzódására (102 hónap), a Bizottság mindenesetre önszántából úgy döntött, hogy a bírság összegét
100 000 EUR‑val csökkenti. A vitatott határozat ezzel kapcsolatban a következőket tartalmazza:
„(152) [...] A Bizottság elismeri, hogy a jelen ügyben – amely 1991‑ben kezdődött – az eljárás jelentősen elhúzódott volt. E helyzetnek
számos oka van, ami mind a Bizottságnak, mind a feleknek felróható. Amennyiben a Bizottság ebben a tekintetben kifogásolhatóan
járt el, elismeri az ezzel kapcsolatos felelősségét.
(153)          Ezért a Bizottság a bírság összegét a FEG esetében [4,5 millióról] 4,4 millió EUR‑ra, a TU esetében [2,25 millióról] 2,15 millió EUR‑ra
csökkenti.”

Az Elsőfokú Bíróság előtti eljárás és a megtámadott ítélet
A TU az Elsőfokú Bírósághoz 2000. január 14‑én (T‑6/00. sz. ügy) érkezett kérelmével keresetet nyújtott be a vitatott határozat, másodlagosan pedig a határozat 5. cikke (2) bekezdésének
megsemmisítése, illetve harmadlagosan a rá kiszabott bírság összegének 1000 EUR‑ra való csökkentése iránt.
Az Elsőfokú Bírósághoz ugyanazon a napon érkezett kérelmével (T‑5/00. sz. ügy), a FEG keresetet nyújtott be, amelynek a tárgya azonos volt a TU által benyújtott keresetével.
Az Elsőfokú Bíróság első tanácsának elnöke 2000. október 16‑i végzésével megengedte a CEF számára, hogy beavatkozzon a Bizottság
kérelmének támogatása végett.
A FEG és a TU keresetét – amelyeket az eljárás szóbeli szakasza és az ítélethozatal céljából egyesítettek – a megtámadott
ítélet elutasította. A fentieket kötelezték a saját, illetve a Bizottság és a beavatkozók az elsőfokú eljárásban a felperesek
által benyújtott keresetek alapján indult ügyekben felmerült költségeinek viselésére.

A felek kereseti kérelmei a Bíróság előtt
Fellebbezésével a TU azt kéri, hogy a Bíróság:
–        helyezze hatályon kívül a megtámadott ítéletet, és hozzon új – a vitatott határozatot részben vagy egészben megsemmisítő –
ítéletet, vagy másodlagosan helyezze hatályon kívül a megtámadott ítéletet, és utalja vissza az ügyet az Elsőfokú Bíróság
elé;
–        semmisítse meg részben vagy egészben a vitatott határozatot, amennyiben az a TU‑ra vonatkozik, vagy az új ítélet meghozatalakor
legalább csökkentse jelentős mértékben a rá kiszabott bírság összegét;
–        kötelezze a Bizottságot a költségek viselésére, mind a jelen eljárás, mind az Elsőfokú Bíróság előtti eljárás tekintetében.
A Bizottság azt kéri, hogy a Bíróság:
–        utasítsa el a fellebbezést teljes egészében, mint elfogadhatatlant, vagy legalábbis, mint megalapozatlant;
–        kötelezze a TU‑t a költségek viselésére.

A fellebbezés jogalapjai
A TU fellebbezésének alátámasztása céljából öt jogalapra hivatkozik:
–        a közösségi jog, illetve az emberi jogok és alapvető szabadságok védelméről szóló, 1950. november 4‑én Rómában aláírt európai
egyezmény (a továbbiakban: az Emberi Jogok Európai Egyezménye) megsértése, illetve legalább a megtámadott ítélet indokolásának
érthetetlen volta annyiban, amennyiben az Elsőfokú Bíróság úgy döntött, hogy a közigazgatási eljárás túlzott időtartama nem
vezethet a vitatott határozat megsemmisítéséhez, illetve a bírság további csökkentéséhez;
–        az indokolási kötelezettség megsértése annyiban, amennyiben a megtámadott ítélet ellentmondásos, mivel az Elsőfokú Bíróság
által a figyelmeztető levél időpontjának tulajdonított fontosság nem egyértelmű;
–        téves jogalkalmazás vagy a megtámadott ítélet indokolásának érthetetlensége annyiban, amennyiben az Elsőfokú Bíróság kimondta,
hogy a Bizottság jogosan állapíthatja meg a TU felelősségét a vitatott határozat 1. és 2. cikkében meghatározott jogsértések
tekintetében;
–        téves jogalkalmazás vagy a megtámadott ítélet indokolásának érthetetlensége annyiban, amennyiben az Elsőfokú Bíróság a vitatott
határozat 1. és 2. cikkében meghatározott jogsértések mindegyikét a megállapított időtartam folyamán elkövetett folyamatos
jogsértésnek tekintette, és másrészt amennyiben ugyanezen a hivatkozott jogsértésekhez tartozó időtartamokat vette figyelembe
a hivatkozott határozat 3. cikkében megállapított jogsértés időtartamának kiszámítása során;
–        téves jogalkalmazás annyiban, amennyiben a jogsértések időtartamának téves megállapítása és az ésszerű határidő elve megsértésének
ellenére, az Elsőfokú Bíróság nem ítélt meg további bírságcsökkentést, vagy legalábbis ezen értékelését nem indokolta kellően.

A fellebbezésről

Az ésszerű eljárási határidő elvének megsértésére vonatkozó első jogalapról
A felek érvei
Az első jogalap keretében TU előadja, hogy az Elsőfokú Bíróság megsértette a közösségi jogot, illetve az Emberi Jogok Európai
Egyezményét, vagy legalábbis érthetetlenül indokolta a megtámadott ítéletet, amennyiben úgy döntött, hogy az ésszerű határidő
túllépése nem indokolja a vitatott határozat megsemmisítését, illetve a rá kiszabott bírság csökkentését. Ez a jogalap három
részre osztható.
–       Az első részről, amely a közigazgatási eljárás két szakaszának megkülönböztetésére vonatkozik
A TU álláspontja szerint az Elsőfokú Bíróság tévesen állapította meg a megtámadott ítélet 78. és 79. pontjában, hogy a közigazgatási
eljárás a kifogásközlést megelőző szakaszának elhúzódása önmagában nem sérti a védelemhez való jogot, amennyiben a közösségi
versenypolitika terén az érdekelteket formálisan nem vonják eljárás alá a kifogásközlés kézhezvételéig. Az Elsőfokú Bíróság
így a közigazgatási eljárás 57 hónapját tévesen figyelmen kívül hagyta az eljárás időtartama ésszerűségének vizsgálata során.
A TU előadja, hogy az ésszerű eljárási határidő megtartásának vizsgálata során, figyelembe kell venni mind a közigazgatási
eljárás teljes, mind az egyes szakaszainak időtartamát. Álláspontja szerint az Elsőfokú Bíróság azzal, hogy a hivatkozott
eljárás két szakasza között különbséget tett, és a kifogásközlést megelőző szakaszt az eljárás időtartama ésszerűségének vizsgálata
szempontjából „irrelevánsnak” tekintette, a közösségi joggal összeegyeztethetetlen módon járt el.
Másrészt az Elsőfokú Bíróság a megtámadott ítélet 79. és 80. pontjában tévesen alkalmazta az Emberi Jogok Európai Bíróságának
vonatkozó ítélkezési gyakorlatát, annak kimondásával, hogy a kifogásközlés kézhezvételének hivatalos időpontját kell a formális
eljárás alá vonás, valamint a Szerződés [81]. és [82]. cikkének végrehajtásáról szóló, 1962. február 6‑i 17. (első) tanácsi
rendelet (HL 1962. L 13., 204. o., magyar nyelvű különkiadás 8. fejezet, 1. kötet, 3. o.; a továbbiakban: 17. rendelet) 3. cikke
szerint az eljárás kezdeti időpontjának tekinteni, továbbá hogy mind a büntetőügyekben, mind a jelen ügyben az Emberi Jogok
Európai Egyezménye 6. cikkének (1) bekezdése szerinti ésszerű határidőt ezen időponttól kezdődően kell számítani.
A TU előadja, hogy a jelen ügy sajátos körülményeire tekintettel a „formális eljárás alá vonás időpontja” nem a kifogásközlés,
hanem a figyelmeztető levél, esetleg az első információkérés kézhezvételének időpontja.
A Bizottság előadja, hogy a TU első jogalapja a megtámadott ítélet téves értelmezésén alapul. Álláspontja szerint, az Elsőfokú
Bíróság a megtámadott ítélet 77. pontjában megállapította, hogy az eljárás első szakasza rendkívül hosszú volt. Így, az Elsőfokú
Bíróság figyelembe vette az első szakasz időtartamát az eljárás – az első eljárási cselekmények és a vitatott határozat meghozatala
közötti – időtartama ésszerűségének vizsgálata során.
A Bizottság álláspontja szerint az Elsőfokú Bíróság azzal, hogy megállapította, hogy mind a közigazgatási eljárás első, mind
a második szakasz túlságosan hosszú volt, és ezt követően megvizsgálta, hogy az ésszerű eljárási határidő túllépése sértette‑e
a TU védelemhez való jogát, a Bíróság ítélkezési gyakorlatának megfelelően járt el, amely szerint a vizsgálat különböző szakaszainak
ésszerűtlen elhúzódása nem jelenti automatikusan az ésszerű eljárási határidő elvének megsértését. Az is szükséges, hogy az
érintett vállalkozások bizonyítsák azt, hogy az eljárás ésszerűtlen időtartama miatt sérült a védelemhez való joguk (C‑238/99. P., C‑244/99. P., C‑245/99. P., C‑247/99. P., C‑250/99. P‑C‑252/99. P. és C‑254/99. P. sz., Limburgse Vinyl Maatschappij és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben 2002. október 15‑én hozott ítélet [EBHT 2002.,
I‑8375. o.] 173–178. pontja).
A jelen ügyben a Bizottság álláspontja szerint a TU nem bizonyította meggyőzően azt, hogy a közigazgatási eljárás túlzott
elhúzódása sértette volna a védelemhez való jogát.
A Bizottság kiemeli azt is, hogy a megtámadott ítélet 87‑92. pontjából következik, hogy az Elsőfokú Bíróság annak vizsgálata
során, hogy az eljárás – korábban már megállapított – ésszerűtlen időtartama a jelen ügyben sértette‑e a TU védelemhez való
jogát, az eljárás első és második szakaszát is elemezte.
Másodlagosan a Bizottság előadja, hogy nem releváns az a kérdés, hogy a kifogásközlés vagy a figyelmeztető levél kézhezvételének
időpontját kell‑e figyelembe venni a TU az Emberi Jogok Európai Egyezménye 6. cikke szerinti eljárás alá vonásának megállapításához,
mivel a megtámadott ítélet 75‑85. pontjának szövegéből világosan kiderül, hogy az Elsőfokú Bíróság mind a közigazgatás eljárás
a figyelmeztető levél kézhezvételével kezdődő első szakasza, mind az eljárás második szakasza tekintetében megvizsgálta az
ésszerű eljárási határidő elvének tiszteletben tartását.
A Bizottság álláspontja szerint az első jogalap első részét, mint megalapozatlant, el kell utasítani.
–       Az első jogalap második részéről, amely a közigazgatási eljárás túlzott időtartamára vonatkozik
A TU előadja, hogy az Elsőfokú Bíróság elmulasztotta a Bizottság egyes mulasztásainak megállapítását. Nevezetesen a kifogásközlést
csak a figyelmeztető levél megküldése után 57 hónappal küldte meg a FEG részére. A TU álláspontja szerint a Bizottság hosszú
ideig bizonytalanságban tartotta az érdekelteket arra vonatkozóan, hogy milyen eljárási cselekményekre számíthatnak.
A közigazgatási eljárás hosszának arra kellett volna vezetni, hogy az Elsőfokú Bíróság bizonyítás lefolytatása nélkül megállapítja
az ésszerű eljárási határidő elvének megsértését. Függetlenül attól a kérdéstől, hogy a TU védelemhez való jogát megsértették‑e,
a fenti határidő ilyen mértékű túllépése lehetővé tehette volna az Elsőfokú Bíróság számára annak megállapítását, hogy a vitatott
határozatot nem lehetett volna elfogadni, mivel az érdekelteket ilyen hosszú ideig nem lehet bizonytalanságban tartani.
A Bizottság emlékeztet arra, hogy az állandó ítélkezési gyakorlat szerint a közigazgatási eljárás ésszerűtlen elhúzódása csak
akkor vezethet a Bizottság határozatának megsemmisítéséhez, ha az érintett vállalkozások bizonyítják, hogy az ésszerű határidő
túllépése sértette a védelemhez való jogukat. Ezt a kérdést megvizsgálta az Elsőfokú Bíróság a megtámadott ítélet 87‑93. pontjában,
és arra a következtetésre jutott, hogy semmilyen bizonyíték nem támasztja alá a TU érdeksérelmét.
A Bizottság előadja, hogy az az állítás, amely szerint az Elsőfokú Bíróság elmulasztotta az ésszerű eljárási határidő több
ízben való megsértésének megállapítását, a fenti bíróság ténybeli értékelésének felülvizsgálatára irányul, és így az nyilvánvalóan
elfogadhatatlan.
–       Az első jogalap harmadik részéről, amely a védelemhez való jog megsértésére irányul
A TU előadja, hogy az Elsőfokú Bíróság tévesen alkalmazta a jogot, vagy legalábbis a megtámadott ítélet indokolása érthetetlen
annyiban, amennyiben kimondta, hogy a TU védelemhez való jogát nem érintette a közigazgatási eljárás ésszerűtlen elhúzódása
(a megtámadott ítélet 79. pontja a 93–94. ponttal együttesen).
Másrészt előadja, hogy a védelemhez való jogát érintette az eljárás a kifogásközlés kézhezvételét megelőző szakasza. Különösen
azokra a kedvezőtlen következményekre hivatkozik, amelyekkel a hivatkozott időtartam miatt a bizonyítékok összegyűjtése során
került szembe.
A TU előadja, hogy megfosztották annak lehetőségétől, hogy sikeresen kutasson bizonyítékok után. Mivel ilyen hosszú idő telt
el, egyre nehezebbé vált a tőle megkívánt mentő bizonyítékok összegyűjtése, annak ellenére, hogy a vállalkozásokat terhelő
– az Elsőfokú Bíróság által a megtámadott ítélet 87. pontjában jelzett – általános gondosság kötelezettségét tiszteletben
tartva járt el.
A Bizottság elsődlegesen előadja, hogy az első jogalap harmadik része az Elsőfokú Bíróság a megtámadott ítélet 87‑93. pontjában
foglalt ténybeli értékelésének felülvizsgálatára irányul, és ezért az nyilvánvalóan elfogadhatatlan.
Másodlagosan a Bizottság vitatja a TU azon érvét, amely szerint a vizsgálat túlzott időtartama lehetetlenné tette a számára
azt, hogy bizonyítékok után kutasson. Ebben a tekintetben a Bizottság emlékeztet arra, hogy a TU ezeket az érveket az Elsőfokú
Bíróság elé terjesztette, amely elvetette azokat a megtámadott ítélet 87. és 88. pontjában. Az Elsőfokú Bíróság erre vonatkozó
következtetéseit a TU nem cáfolta meg.
A CEF ugyanígy előadja a válaszbeadványában, hogy a TU első jogalapja a megtámadott ítélet téves értelmezésén alapul. Az eljárás
ésszerű időtartamának értékelése során az Elsőfokú Bíróság jogszerűen járt el azzal, hogy az időtartam kezdetének az információkérés
időpontját, 1991. július 25‑ét vette figyelembe.
Az eljárás ésszerű időtartamát, valamint a védelemhez való jog megsértését illetően a CEF a C‑185/95 P. sz., Baustahlgewebe kontra Bizottság ügyben 1998. december 17‑én hozott ítélet (EBHT 1998., I‑8417. o.) 49. pontjára hivatkozik
annak alátámasztása érdekében, hogy az Elsőfokú Bíróság nem alkalmazta tévesen a jogot annak megállapításával, hogy bár a
közigazgatási eljárás első szakasza túlságosan elhúzódott, az ésszerű eljárási határidő elve nem sérült a védelemhez való
jog megsértésére vonatkozó bizonyíték hiányában.
Mindenesetre a CEF előadja, hogy ez az Elsőfokú Bíróságnak a jelen ügyre vonatkozó ténymegállapításai közé tartozik, amely
nem képezi tárgyát a Bíróság felülvizsgálatának. Az első jogalapot ezért elfogadhatatlansága, vagy legalábbis megalapozatlansága
miatt el kell utasítani.
A Bíróság álláspontja
A versenypolitika terén a közigazgatási eljárásokban az ésszerű határidő betartása közösségi jogi alapelv, amelynek a betartását
a közösségi bíróságok biztosítják (a C‑282/95. P. sz., Guérin automobiles kontra Bizottság ügyben 1997. március 18‑án hozott
ítélet [EBHT 1997., I‑1503. o.] 36. és 37. pontja, valamint a fent hivatkozott Vinyl Maatschappij és társai kontra Bizottság
egyesített ügyekben hozott ítélet 167‑171. pontja).
Meg kell vizsgálni, hogy az Elsőfokú Bíróság tévedésen alkalmazta‑e a jogot azzal, hogy elutasította a fenti elv állítólagos
Bizottság általi megsértésére vonatkozó érveket.
A TU állításával ellentétben, az Elsőfokú Bíróság az ésszerű eljárási határidő elvének alkalmazása céljából különbséget tett
a közigazgatási eljárás két szakasza, vagyis a közigazgatási eljárás a kifogásközlést megelőző első szakasza, valamint az
eljárás további részének megfelelő szakasza között (lásd a megtámadott ítélet 78. pontját).
Ez a megközelítés valóban megfelel a Bíróság ítélkezési gyakorlatának. Így a fent hivatkozott Vinyl Maatschappij és társai
kontra Bizottság egyesített ügyekben hozott ítélet 181‑183. pontjában a Bíróság megállapította, hogy lehetséges a közigazgatási
eljárás két különböző – az eljárás belső logikájának megfelelő – szakaszának vizsgálata. A kifogásközléssel záruló első szakasz
kezdete az az időpont, amikor a Bizottság a közösségi jogalkotó által ráruházott hatáskörében eljárva olyan intézkedést tesz,
amelyben jelzi a jogsértést, és lehetővé teszi az érintett vállalkozás számára, hogy az eljárás alakulását illetően állást
foglaljon. A második szakasz a kifogásközléstől a végleges határozat elfogadásáig tart. Ez teszi lehetővé a Bizottság számára,
hogy a felrótt jogsértés tekintetében végleges határozatot hozzon.
A közigazgatási eljárás két szakasza közti különbségtételt követően, az Elsőfokú Bíróság megvizsgálta ezek időtartamának túlzott
jellegét.
Az első szakaszt illetően az Elsőfokú Bíróság megállapította a megtámadott ítélet 77. pontjában, hogy a Bizottság három évet
várt az első helyszíni vizsgálatok lefolytatásáig azt követően, hogy a 17. rendelet 11. cikke alapján információkérést küldött
a TU részére. Az Elsőfokú Bíróság elismerte, hogy ez az időtartam túlzott, és a Bizottság tétlenségének tulajdonítható.
A közigazgatási eljárás második szakasza tekintetében, az Elsőfokú Bíróság a megtámadott ítélet 85. pontjában megállapította,
hogy körülbelül 23 hónap telt el a felek meghallgatása és a vitatott határozat között, amely időtartam jelentős anélkül, hogy
az a FEG‑nek vagy a TU‑nak felróható lenne. Az Elsőfokú Bíróság megállapította ezért, hogy a Bizottság túllépte a hivatkozott
határozat meghozatalához általában szükséges időtartamot.
Mivel az eljárás – a FEG‑nek vagy a TU‑nak nem felróható – túlzott elhúzódásának megállapítása önmagában nem volt elegendő
az ésszerű eljárási határidő elve megsértésének megállapításához, az Elsőfokú Bíróság megvizsgálta, hogy ez milyen hatással
volt a TU védelemhez való jogára. E megközelítés alapvetése a megtámadott ítélet 74. pontjából következik, amelyben az Elsőfokú
Bíróság úgy döntött, hogy az eljárási határidő túllépése csak akkor indokolja a jogsértést megállapító határozat megsemmisítését,
ha bizonyítható, hogy ezen elv megsértése sértette az érintett vállalkozások védelemhez való jogát. Az Elsőfokú Bíróság álláspontja
szerint a fenti meghatározott eseten kívül az ésszerű határidőn belüli határozathozatal kötelezettségének megsértése nem érinti
a 17. rendelet alapján folytatott közigazgatási eljárás érvényességét.
Az ésszerű eljárási határidő elve megsértése megállapításának e feltétele jogszerű. A fent hivatkozott Baustahlgewebe kontra
Bizottság ügyben hozott ítélet 49. pontjában az Elsőfokú Bíróság előtti eljárás időtartamának értékelése körében a Bíróság
kimondta, hogy amennyiben megállapítható, hogy az eljárás időtartama kihatott a jogvita eldöntésére, ez a megtámadott ítélet
hatályon kívül helyezését vonhatja maga után. Ugyanezt a megközelítést alkalmazza az Elsőfokú Bíróság érvelése során, amely
alapján arra a következtetésre jutott, hogy a Bizottság előtti eljárás túlzott időtartama a vitatott határozat megsemmisítéséhez
vezethet, amennyiben a TU védelemhez való joga sérült, amely feltételezés helytállósága esetén az nyilvánvalóan kihatott az
eljárás tárgyára.
Következésképpen ebben a körben meg kell vizsgálni a TU védelemhez való joga állítólagos megsértésének az Elsőfokú Bíróság
általi elemzését.
A megtámadott ítéletből következik, hogy ez a vizsgálat kizárólag a TU védelemhez való jogának a közigazgatási eljárás második
szakasza elhúzódása miatti megsértésére korlátozódik. A hivatkozott ítélet 93. pontjában az Elsőfokú Bíróság arra a következtetésre
jutott, hogy a közigazgatási eljárás túlzott elhúzódása a meghallgatást követően nem érintette a FEG és a TU védelemhez való
jogát.
Az eljárásnak a kifogásközlést megelőző szakaszát illetően, az Elsőfokú Bíróság a megtámadott ítélet 79. pontjában kifejtette,
hogy a közigazgatási eljárás e szakaszának elhúzódása önmagában nem érinthette a védelemhez való jogot, mivel a FEG‑et és
a TU‑t formálisan nem vonták eljárás alá a kifogásközlés kézhezvételéig.
Ez a következtetés helyes annyiban, amennyiben az Elsőfokú Bíróság megállapította, hogy a FEG és a TU csak kifogásközlés megküldésével
értesültek hivatalosan arról, hogy a Bizottság az általa lefolytatott vizsgálat következtében milyen jogsértéseket ró fel
nekik. Az Elsőfokú Bíróság érvelése azon alapul, hogy az érintett vállalkozások csak a közigazgatási eljárás második szakaszában
élhetnek védelemhez való jogukkal, erre kifogásközlést megelőző szakaszban nincsen lehetőség, mivel a Bizottság még nem fogalmazta
meg az állítólagos jogsértéseket.
Ugyanakkor az Elsőfokú Bíróság által a megtámadott ítélet 79. pontjában tett megállapítás figyelmen kívül hagyja annak lehetőségét,
hogy az eljárás első szakaszának túlzott időtartama hatással lehetett volna a TU védelemhez való jogának gyakorlására a közigazgatási
eljárás második, a kifogásközlés megküldését követő szakaszában.
A közigazgatási eljárás első szakaszának túlzott elhúzódása befolyásolhatja az érintett vállalkozások jövőbeli védekezési
lehetőségét, csökkentve a védelemhez való jog hatékonyságát, amikor arra az eljárás második szakaszában hivatkoznak. Ugyanis
– amint azt a főtanácsnok indítványának 123. pontjában kifejtette – minél több idő telik el egy olyan vizsgálati cselekmény,
mint a jelen ügyben a figyelmeztető levél és a kifogásközlés között, annál inkább valószínű, hogy a kifogásközlésben felrótt
jogsértéssel kapcsolatos mentő bizonyítékokat lehetetlen, vagy csak nehézségek árán lehet összegyűjteni, különösen ami a mentő
tanúvallomásokat illeti, tekintettel az érintett vállalkozások vezető testületeinek összetételében valószínűleg bekövetkező
változásokra és a személyzeti változásokra. Az ésszerű eljárási határidő elvére vonatkozó vizsgálata körében, az Elsőfokú
Bíróság nem vette kellően figyelembe a fenti elv alkalmazásának ezen aspektusát.
A védelemhez való jog tiszteletben tartása, amely elv alapvető jellegét a Bíróság ítélkezési gyakorlata több ízben hangsúlyozta
(lásd különösen a 322/81. sz., Michelin kontra Bizottság ügyben 1983. november 9‑én hozott ítélet [EBHT 1983., 3461. o.] 7. pontját)
a jelen ügyhöz hasonló eljárásokra vonatkozóan, nagy hangsúlyt fektet annak elkerülésére, hogy ezek a jogok orvosolhatatlanul
sérüljenek az első szakasz túlzott elhúzódása miatt, továbbá, hogy ez az időtartam ne akadályozza meg az olyan magatartások
fennállását cáfoló bizonyítást, amelyek megalapozhatják az érintett vállalkozások felelősségét. Ezért a védelemhez való jog
esetleges sérülésének vizsgálata nem korlátozódhat arra a szakaszra, amikor ez a jog ténylegesen érvényesül, vagyis a közigazgatási
eljárás második szakaszára. A védelemhez való jog hatékonysága esetleges gyengülésének forrására vonatkozó vizsgálatnak az
eljárás egészére ki kell terjednie, figyelembe véve annak teljes hosszát.
Így az Elsőfokú Bíróság tévesen alkalmazta a jogot azzal, hogy a megtámadott ítéletben a védelemhez való jog állítólagos – a
közigazgatási eljárás túlzott elhúzódása miatti – megsértésének vizsgálatát az eljárás második szakaszára korlátozta. Elmulasztotta
annak vizsgálatát, hogy a közigazgatási eljárás teljes időtartama – beleértve a kifogásközlést megelőző szakaszt is – a Bizottságnak
felróható túlzott időtartama, érinthette‑e a TU és a FEG későbbi védekezési lehetőségét, illetve különösen azt, hogy ez utóbbi
ezt a tényt meggyőzően bizonyította‑e.
Következésképpen a TU első jogalapját el kell fogadni annyiban, amennyiben az ésszerű eljárási határidő elvének alkalmazása
során téves jogalkalmazás tekintetében megalapozott. Következésképpen a megtámadott ítéletet azon részében hatályon kívül
kell helyezni, amely szerint a közigazgatási eljárás első szakaszának elhúzódása önmagában nem érinthette a TU védelemhez
való jogát.
A Bíróság alapokmánya 61. cikke első bekezdésének értelmében, ha a fellebbezés megalapozott, és a Bíróság az Elsőfokú Bíróság
határozatát hatályon kívül helyezi, az ügyet érdemben maga is eldöntheti, amennyiben a per állása megengedi, vagy határozathozatalra
visszautalhatja az Elsőfokú Bírósághoz.
A jelen ügyben mivel a közigazgatási eljárás elhúzódására tekintettel a védelemhez való jog állítólagos megsértésének kérdése
elsőfokon megvitatásra került, és a TU‑nak így lehetősége volt érvei előadására ebben a tekintetben, a Bíróság érdemben eldöntheti
az ügyet.
Az Elsőfokú Bíróság elé terjesztett keresetében a TU előadta, hogy a közigazgatási eljárás elhúzódása hatással volt a védelemhez
való jogának gyakorlására és így az ellene folytatott eljárás kimenetelére. Már a kifogásközlés kézhezvételekor korlátozták
a védelemben.
Meg kell ezért vizsgálni, hogy a TU kellően bizonyította‑e, hogy a kifogásközlés időpontjában, vagyis 1996. július 3‑án azért
volt csak korlátozott lehetősége a Bizottság által közölt kifogások megcáfolására, mert a közigazgatási eljárás első szakasza
ésszerűtlenül hosszú volt.
Először a TU megjegyzi, hogy a Bizottság által a vitatott határozatban megállapított jogsértések elsősorban a FEG, a NAVEG
és a TU képviselői között folyt tárgyalásokról készült beszámolókon alapulnak. Egyes esetekben az utóbbi vállalkozás munkavállalói,
akik akkoriban részt vettek ezeken a megbeszéléseken, már régen nem dolgoztak a vállalkozásnál. Ugyanígy, a FEG regionális
gyűléseinek résztvevői, Van Hulten, de Beun, Romein és Van Wingen urak már néhány éve elhagyták a TU‑t, vagy mert nyugdíjba
vonultak, vagy betegség miatt. Coppoolse úr, akire a határozat indokolásának 65. és 69. pontja, mint a FEG a TU‑t képviselő
elnökére hivatkozik, 1989 óta nem alkalmazottja a TU‑nak, és 1992. június 1‑jét követően pedig a TU anyavállalatának, a Schotmannak
sem.
A TU előadja, hogy ezen személyek hiányában nem követelhető meg ésszerűen, hogy rekonstruálni tudja az abban az időszakban
lefolytatott tárgyalások pontos tartalmát annak érdekében, hogy védekezni tudjon a Bizottság által a kifogásközlésben megfogalmazott
kifogások ellen.
Ebben a tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy az Elsőfokú Bíróság elé terjesztett keresetében a TU elmulasztotta annak
pontosítását, hogy ezek a személyek pontosan mikor hagyták el a fenti vállalkozást és azokat a körülményeket, amelyek alkalmasak
annak megalapozására, hogy 1996. július 3‑án már nem volt lehetőség arra, hogy ezektől a személyektől információkat szerezzen.
A TU ugyanígy pontatlan abban a tekintetben, hogy miért volt szükséges a hivatkozott személyek elérése a védelemhez való jogának
gyakorlása végett. A TU nem jelzi azt, hogy melyek azok a Bizottság által a vitatott határozatban megfogalmazott kifogások,
amelyeket cáfolni tudott volna e személyek közbelépésének köszönhetően.
Másodszor a TU tizenegy – találkozókról készült – beszámolóra utal, amelyekre a Bizottság a kollektív kizárólagossági rendszer
fennállását alapozta. Ezen találkozókon jelenlévő személyek közül három, Vos úr (a TU és a Holec nevű vállalkozás közötti
találkozó), Van der Kaay úr (a FEG 1990. február 4‑i „Zuid‑Nederland” régió regionális találkozójának résztvevője) és Van
Nieuwenhof úr (ugyanezen régió 1991. május 28‑i találkozójának résztvevője) nem tudtak a TU rendelkezésére állni.
A TU előadja, hogy még amennyiben számíthattak is volna az érintettek részvételére, mindenképpen lehetetlen lenne a megbeszélések
rekonstruálása nyolc évvel azok lefolytatása után.
Ebben a tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy a kifogásközlést 1996. július 3‑án küldték meg a TU részére. A TU nem jelzi
azt, hogy a három érintett személy mikor távozott, sem azt, hogy az a tény, hogy ezen személyek nem álltak rendelkezésre,
milyen módon korlátozta a Bizottság kifogásaival szembeni védekezését.
Másrészt nem vitatott az, hogy – legalábbis a FEG 1990. február 4‑i „Zuid‑Nederland” régió találkozóját illetően – a TU‑t
nem csak Van der Kaay úr, hanem más személyek is képviselték, és velük kapcsolatban az utóbbi nem hivatkozott arra, hogy nem
álltak rendelkezésre.
A fentiekből következik, hogy a TU a védelemhez való jog megsértésére vonatkozó érveit nem támasztják alá olyan meggyőző bizonyítékok,
amelyek alapján kimutatható lenne, hogy ez a jogsértés a kifogásközlést megelőző közigazgatási eljárás túlságos elhúzódásának
következménye lenne, és hogy a kifogásközlés időpontjában a hatékony védelem lehetősége már emiatt sérült.
A TU érvelése nem alkalmas arra, hogy a védelemhez való jog megsértésének valódiságát bizonyítsa, amelyet minden esetben az
ügy sajátos körülményeire tekintettel kell vizsgálni.
Így a TU által az Elsőfokú Bírósághoz benyújtott keresetében előadott, az ésszerű eljárási határidő elve megsértésére vonatkozó
jogalap megalapozatlan, és azt el kell utasítani.
Következésképpen a TU által az Elsőfokú Bírósághoz benyújtott keresetében előadott jogalapot a megalapozott rész tekintetében
is el kell utasítani.

A figyelmeztető levél megküldését követően keletkezett bizonyítékok állítólagos figyelmen kívül hagyására vonatkozó második
jogalapról
A felek érvei
A TU álláspontja szerint belső ellentmondás van a megtámadott ítélet indokolásában és következésképpen az indokolás hiányos
tekintettel arra, hogy nem egyértelmű, hogy az Elsőfokú Bíróság milyen fontosságot tulajdonít a figyelmeztető levél kézhezvétele
időpontjának.
Egyrészt az Elsőfokú Bíróság a megtámadott ítélet 79. pontjában megállapította, hogy a kifogásközlés kézbesítése minősül a
TU hivatalos eljárás alá vonásának. Ebből a megállapításból következik, hogy a TU eddig az időpontig nem tudta megvédeni magát,
mivel hivatalosan nem indították meg ellene az eljárást. Következésképpen az Elsőfokú Bíróság nem vette figyelembe a kifogásközlést
megelőző időszakot annak értékelése során, hogy a Bizottság tiszteletben tartotta‑e az ésszerű eljárási határidő elvét a vitatott
határozat elfogadását megelőzően.
Másrészt a megtámadott ítélet 196. és 206. pontjából következik, hogy az Elsőfokú Bíróság úgy vélte, hogy a TU‑t lényegében
eljárás alá vonták a figyelmeztető levél, vagy legalábbis az első információkérés kézhezvételétől kezdődően. Így az Elsőfokú
Bíróság indokolás nélkül elvetette a fenti levél kézhezvételét követően keletkezett bizonyítékokat.
A TU álláspontja szerint a megtámadott ítélet indokolásában súlyos hiányosságok lelhetők fel, továbbá az Elsőfokú Bíróság
megsértette a védelemhez való jogát.
A Bizottság előadja, hogy a TU által a fellebbezése alátámasztására előadott második jogalap két téves feltételezésen alapul.
Először az Elsőfokú Bíróság figyelembe vette a kifogásközlést megelőző szakaszt a közigazgatási eljárás első eljárási cselekményei
és a vitatott határozat közötti időtartam ésszerűségének vizsgálata során.
Másodszor a Bizottság előadja, hogy az Elsőfokú Bíróság megvizsgálta a TU által előterjesztett bizonyítékokat és érveket,
és megállapította, hogy azok nem bírnak olyan bizonyító erővel, mint amit a TU azoknak tulajdonított. A Bizottság álláspontja
szerint az Elsőfokú Bíróság az értékelése során annak a körülménynek is fontosságot tulajdonított, hogy a TU által hivatkozott
iratok azután keletkeztek, hogy minden érintett értesült a közigazgatási eljárás Bizottság általi megindításáról.
A Bizottság előadja, hogy ez a jogalap az Elsőfokú Bíróság ténybeli értékelésének a Bíróság általi felülvizsgálatára irányul
az ügy bizonyítékainak bizonyító ereje tekintetében, és következésképpen, mint elfogadhatatlant, el kell utasítani.
A Bíróság álláspontja
–       Előzetes megjegyzések
Fontos emlékeztetni a Bíróság felülvizsgálati hatáskörének korlátaira a fellebbezés során.
Ezzel kapcsolatban az EK 225. cikkből és a Bíróság alapokmánya 58. cikkének első bekezdéséből az következik, hogy kizárólag
az Elsőfokú Bíróság rendelkezik hatáskörrel egyrészt a tényállás megállapítására – kivéve, ha megállapításainak anyagi pontatlansága
a hozzá benyújtott eljárási iratokból ered – másrészt a tények értékelésére. Amint az Elsőfokú Bíróság megállapította vagy
értékelte a tényállást, a Bíróság rendelkezik hatáskörrel az EK 225. cikk értelmében a tények jogi minősítésének és az abból
az Elsőfokú Bíróság által levont jogkövetkezmények felülvizsgálatára (lásd különösen a fent hivatkozott Baustahlgewebe kontra
Bizottság ügyben hozott ítélet 23. pontját, valamint a C‑551/03. P. sz., General Motors kontra Bizottság ügyben 2006. április 6‑án hozott ítélet [EBHT 2006., I‑3173. o.] 51. pontját).
A Bíróság így nem rendelkezik hatáskörrel sem a tényállás megállapítására, sem – fő szabályként – az Elsőfokú Bíróság által
az e tényállás alátámasztására elfogadott bizonyítékok megvizsgálására. Ugyanis, amennyiben a bizonyítékok megszerzése szabályszerűen
történt, valamint az általános jogelveket és a bizonyítási teherre és a bizonyításfelvételre vonatkozó eljárási szabályokat
tiszteletben tartották, kizárólag az Elsőfokú Bíróság feladata annak mérlegelése, hogy a hozzá benyújtott bizonyítékoknak
milyen bizonyító erőt tulajdonít. E mérlegelés, eltekintve e bizonyítékok elferdítésétől, nem minősül a Bíróság vizsgálata
alá tartozó jogkérdésnek (lásd különösen a fent hivatkozott Baustahlgewebe kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 24. pontját
és a fent hivatkozott General Motors kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 52. pontját).
Másrészt az a kérdés, hogy az Elsőfokú Bíróság ítéletének indokolása ellentmondásos vagy hiányos‑e olyan jogi kérdés, amely
önmagában felvethető a fellebbezés során (a C‑401/96. P. sz., Somaco kontra Bizottság ügyben 1998. május 7‑én hozott ítélet
[EBHT 1998., I‑2587. o.] 53. pontja és a C‑446/00. P. sz., Cubero Vermurie kontra Bizottság ügyben 2001. december 13‑án hozott
ítélet [EBHT 2001., I‑10 315. o.] 20. pontja).
Az indokolási kötelezettséget illetően, az állandó ítélkezési gyakorlatból következik, hogy az Elsőfokú Bíróság nem köteles
olyan magyarázatot adni, amely egyenként és kimerítően követi a felek által előadott összes érvet. Az indokolás lehet közvetett
is, amennyiben lehetővé teszi az érdekelt felek számára, hogy megismerjék az adott intézkedés okait, és lehetővé teszik a
hatáskörrel rendelkező bíróság számára a bírósági felülvizsgálat gyakorlását (lásd ebben a tekintetben a C‑204/00. P., C‑205/00. P., C‑211/00. P., C‑213/00. P., C‑217/00. P. és C‑219/00. P. sz., Aalborg Portland és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben 2004. január 7‑én hozott ítélet [EBHT 2004., I‑123. o.]
372. pontját).
–       A második jogalap vizsgálata
Amennyiben a TU második jogalapja annak bemutatására irányul, hogy a megtámadott ítélet indokolása egyes bizonyítékok bizonyító
erejével kapcsolatban hiányos, vagy ellentmondásos ez a jogalap elfogadható.
Az Elsőfokú Bírósághoz benyújtott keresetben, a FEG és a TU vitatták a Bizottság által a vitatott határozatban példaképpen
felsorolt, a NAVEG és a FEG között az utóbbi tagjai beszerzései tárgyában létrejött
gentlemen’s agreement
végrehajtásával kapcsolatos bizonyítékokat (a továbbiakban:
gentlemen’s agreement
). Ebben a tekintetben különösen a Spaanderman Licht két levelére hivatkoztak.
A megtámadott ítélet 196. és 208. pontjában az Elsőfokú Bíróság megvizsgálta e levelek bizonyító erejét.
Az 1991. augusztus 14‑i levelet illetően az Elsőfokú Bíróság a hivatkozott 196. pontban megvizsgálta a bizonyító erejét, a
levél tartalmát, illetve megírásának körülményeit összevetve. Először megállapította, hogy a levelet a NAVEG‑nek címezték
egy-két nappal korábban feltett kérdésére válaszul. Ezért a NAVEG volt az, aki a Spaanderman Licht kikérdezését kezdeményezte
azzal kapcsolatban, hogy miért nem szállít a CEF részére. Másodszor az Elsőfokú Bíróság jelezte, hogy ez a levél a Bizottság
által a FEG‑nek és a TU‑nak címzett, 1991. július 25‑i információkéréseket követően született, és ez a tény megfosztja azt
meggyőző jellegétől.
Az 1991. május 22‑i a Spaanderman Licht által a CEF‑nek küldött levelet illetően az Elsőfokú Bíróság megállapította, hogy
a Spaanderman Licht ebben csak azt jelezte, hogy nem kívánja viszonteladói körét kiterjeszteni. Az Elsőfokú Bíróság mindenesetre
megjegyezte, hogy a levél akkor született, amikor a Bizottság vizsgálata már folyamatban volt.
Így a megtámadott ítélet 196. és 208. pontjából következik, hogy az Elsőfokú Bíróság kellően indokolta a fenti levelek meggyőző
jellegének hiányát és a bizonyítékként való figyelembevételük elutasítását.
Ami a megtámadott ítélet indokolásának a TU szerinti ellentmondásosságát illeti, meg kell jegyezni, amint azt a főtanácsnok
az indítványának 27. pontjában tette, hogy a közigazgatási eljárás időtartama ésszerűségének és az Elsőfokú Bíróság elé terjesztett
bizonyítékok bizonyító erejének vizsgálata közötti logikai kapcsolat hiányában a hivatkozott ítélet nem tartalmaz ellentmondást.
Másrészt, kizárólag az Elsőfokú Bíróság feladata a felek által elé terjesztett bizonyítékok értékelése, amennyiben a bizonyíték
nem függ szükségszerűen a közigazgatási eljárás azon szakaszának hosszától, amelyben azt megfogalmazták. Amint azt a főtanácsnok
az indítványának 28. pontjában megállapította, a bizonyító erőt az összes körülmény figyelembevételével kell értékelni. A
megtámadott ítélet 196. és 208. pontjából következik, hogy az a tény, hogy a Bizottság már megkezdte a vizsgálatot nem az
egyetlen oka annak, hogy az Elsőfokú Bíróság elutasította a Spaanderman Licht 1991. május 22‑i és augusztus 14‑i levelét,
mint amely nem alkalmas a Bizottság által előadott bizonyítékok cáfolatára a
gentlemen’s agreement
megkötése tekintetében. Ezért a hivatkozott 196. és 208. pontot nem lehet úgy értelmezni, hogy semmilyen bizonyító erő nem
tulajdonítható olyan iratnak, amelyet akkor fogalmaztak, amikor a Bizottság vizsgálata már folyamatban volt.
A fentiekre tekintettel a fellebbezés alátámasztására előterjesztett második jogalapot, mint megalapozatlant, el kell utasítani.

A TU‑nak a Bizottság által megállapított jogsértésekben való részvételére vonatkozó harmadik jogalapról
A TU előadja, hogy az Elsőfokú Bíróság tévesen alkalmazta a jogot, mivel a megtámadott ítélet indokolása érthetetlen annyiban,
amennyiben a megtámadott ítélet 367. és 379. pontjában kimondta, hogy a Bizottság megalapozottan rótta fel a TU‑nak, hogy
részt vett a FEG kollektív kizárólagossági rendszerével és az árra vonatkozó megállapodásaival kapcsolatos jogsértésekben.
A harmadik jogalap három részből áll.
A harmadik jogalap első részéről, amely a TU‑nak a kollektív kizárólagossági rendszerben való részvételére vonatkozik
–       A felek érvei
A harmadik jogalap ezen részében a TU előadja, hogy az Elsőfokú Bíróság tévesen alkalmazta a jogot legalábbis annyiban, hogy
a megtámadott ítéletet érthetetlen módon indokolta annak kimondásával, hogy a TU aktív módon részt vett a
gentlemen’s agreement
formájában létrejött kollektív kizárólagossági rendszerben.
Először az Elsőfokú Bíróság nem vette figyelembe a FEG belső működési szabályait, valamint a társulásokra vonatkozó holland
szabályozást.
A TU emlékeztet az Elsőfokú Bíróság elé terjesztett érvelésére, amely szerint semmilyen befolyást nem gyakorolhatott a FEG
döntéseire. Előadja, hogy a fenti állítása ellenére az Elsőfokú Bíróság úgy döntött a megtámadott ítélet 352. pontjában, hogy
sem a Bizottság azon állítása elleni kifogások nem voltak relevánsak, amely szerint a TU fontos szerepet játszott a kollektív
kizárólagossági rendszerben, sem pedig azon érvei, amelyek a FEG belső működési szabályzatára, illetve a társulásokra vonatkozó
holland szabályokra hivatkoztak.
Az Elsőfokú Bíróság erre vonatkozó értékelése érthetetlen, mivel a megtámadott ítélet 356. pontjában megállapította, hogy
a FEG belső működési szabályzata valóban releváns a TU által a szövetség tevékenységében játszott szerep értékelése szempontjából.
A Bizottság előadja ebben a tekintetben, hogy a megtámadott ítélet 352. és 356. pontja közötti állítólagos ellentmondás a
hivatkozott ítélet téves értelmezésén alapul.
Így, a Bizottság szerint a megtámadott ítélet 352. pontjában az Elsőfokú Bíróság kimondta, hogy a TU nem rejtőzködhet a FEG
belső működési szabályzata, valamint a társulásokra vonatkozó holland szabályozás rendelkezéseinek szövege mögé annak alátámasztására,
hogy nem vett részt a vitatott jogsértésekben. A Bizottság előadása szerint az Elsőfokú Bíróság kiemelte, hogy kizárólag a
valós történéseket kell figyelembe venni, nem pedig azt, hogy formálisan mi lehetséges vagy megengedett.
Másrészt a megtámadott ítélet 356. pontjában az Elsőfokú Bíróság – éppen a TU által a FEG ügyeiben játszott tényleges szerep
értékelése alapján – kimondta, hogy a TU ténylegesen részt vett a kollektív kizárólagossági rendszerben.
Másodszor a TU szerint érthetetlen az Elsőfokú Bíróság által a megtámadott ítélet 353. pontjában követett érvelés, amelyben
egyetért a Bizottság által a vitatott határozatban alkalmazott kritériummal; vagyis a FEG és a TU érdekazonosságával. A TU
szerint az a tény, hogy a TU az egyike a FEG legfontosabb tagjainak, nem bizonyítja az ő és a FEG érdekeinek „természetes
egybeesését”.
A jelen ügyben nem releváns az érdekegységen alapuló kritérium; az Elsőfokú Bíróságnak a TU és a FEG közötti akarategységet
kellett volna feltárnia.
Ebben a tekintetben a Bizottság előadja, hogy az Elsőfokú Bíróságnak a FEG és a TU érdekei egybeesésére vonatkozó megállapítása
nem kizárólag azon alapul, hogy az utóbbi egyike volt a FEG legjelentősebb és fő tagjainak. Álláspontja szerint a megtámadott
ítélet 356. pontjából következik, hogy az Elsőfokú Bíróság azt is figyelembe vette, hogy a TU képviselői több éven keresztül
részt vettek a FEG vezetőségében, bizonyos időszakban még az elnök is közülük került ki, továbbá a vállalkozás jelentős képviselettel
bírt a különböző termékbizottságokban.
A Bizottság ugyanígy vitatja a TU azon érvelését, amely szerint az Elsőfokú Bíróságnak vizsgálnia kellett volna a TU és a
FEG közötti „akarategység” fennállását. Álláspontja szerint az Elsőfokú Bíróság megvizsgálta, hogy a TU részt vett‑e kollektív
kizárólagossági rendszerben, és mivel arra a következtetésre jutott, hogy valóban így volt, ez elegendő volt ahhoz, hogy a
jogsértést a TU‑nak tulajdonítsa.
Harmadszor a TU az Elsőfokú Bíróság a megtámadott ítélet 356. pontjában tett megállapítására hivatkozik, amely szerint a TU
„egyike a FEG legnagyobb tagjainak”, és „ez volt az oka annak, hogy egyes igazgatói, illetve munkavállalói 1985 és 1995 között
részt vettek a FEG vezetőségében és a szövetség szerveinek döntéshozatalában”, továbbá előadja, hogy ez a megállapítás nem
elegendő annak megalapozásához, hogy a TU „aktívan” részt vett a vitatott határozat 1. cikkében meghatározott jogsértésekben.
A jelen ügyben a Bizottságnak meg kellett volna vizsgálnia, hogy a TU bármilyen más módon kifejezte‑e egyetértését a FEG vezetőségében
részt vevő „képviselőjének” magatartásával, és következésképpen a FEG politikájával, illetve annak végrehajtásával. A Bizottság
ezt nem tette meg, és így az Elsőfokú Bíróság ezzel kapcsolatos értékelése jogilag téves.
A Bizottság előadja ezzel kapcsolatban, hogy a TU nyilvánvalóan félreértelmezte az Elsőfokú Bíróság által a megtámadott ítélet
356‑361. pontjában megvizsgált összes bizonyítékot. Előadja, hogy az Elsőfokú Bíróság a megtámadott ítélet hivatkozott pontjaiban
megállapította a TU részvételét a
gentlemen’s agreement
‑ben, tekintettel arra, hogy nem csupán azokon a találkozókon vett részt, amelyek során a megállapodás megvitatásra került,
anélkül, hogy elhatárolta volna magát egy ilyen megállapodástól, hanem – mint a FEG vezetőségének tagja – közvetlenül érintett
volt a megállapodás kidolgozásában és megvalósításában.
Következésképpen az Elsőfokú Bíróság a kollektív kizárólagossági rendszerben való részvétel a TU‑nak való felróhatóságára
vonatkozó értékelése során jogilag helyes kritériumokat alkalmazott.
–       A Bíróság álláspontja
A harmadik jogalap ezen első részében a TU lényegében vitatja azokat a jogi kritériumokat, amelyekre az Elsőfokú Bíróság a
Bizottság által a TU‑nak a kollektív kizárólagossági rendszerben való részvételére vonatkozóan előterjesztett bizonyítékok
értékelését alapozta. Mivel valamely jogsértés adott vállalkozásnak való felróhatóságának értékelése jogi kérdés, a Bíróságnak
meg kell vizsgálnia, hogy az Elsőfokú Bíróság tévesen alkalmazta‑e a jogot annak megállapításával, hogy a Bizottság jogszerűen
jutott arra a következtetésre, hogy a TU aktívan részt vett a versenykorlátozó magatartásban.
Másrészt a harmadik jogalap e része keretében a TU a megtámadott ítélet indokolásának – a kollektív kizárólagossági rendszerben
való részvételével foglalkozó – több pontjának állítólagos hiányosságára hivatkozik.
Következésképpen a harmadik jogalap első része elfogadható.
A Bíróság állandó ítélkezési gyakorlata szerint valamely vállalkozás kartellben való részvételének a jogilag megkövetelt módon
történő bizonyításához elegendő, ha a Bizottság bizonyítja, hogy az érintett vállalkozás részt vett olyan találkozókon, amelyek
során versenykorlátozó megállapodásokat kötöttek anélkül, hogy a vállalkozás ezt kifejezetten ellenezte volna. Amennyiben
megállapításra került, hogy a vállalkozás részt vett ilyen találkozókon, a vállalkozás feladata olyan bizonyítékok előterjesztése,
amelyek megalapozzák azt, hogy a részvétele mentes volt minden versenykorlátozó szándéktól, bizonyítva azt, hogy jelezte versenytársainak,
hogy a találkozókon más szemlélettel vett részt. (lásd a C‑49/92. P. sz., Bizottság kontra Anic Partecipazioni ügyben 1999.
július 8‑án hozott ítélet [EBHT 1999., I‑4125. o.] 96. pontját és a C‑199/92. sz., Hüls kontra Bizottság ügyben 1999. július
8‑án hozott ítélet [EBHT 1999., I‑4287. o.] 155. pontját).
A megtámadott ítélet 359‑361. pontjából következik, hogy az Elsőfokú Bíróság a fenti érvek alapján értékelte a Bizottság által
a TU‑nak a kollektív kizárólagossági rendszerben való részvétele alátámasztására előterjesztett bizonyítékokat. Az Elsőfokú
Bíróság a vizsgálata során egyáltalán nem abból a feltételezésből indult ki, hogy egy vállalkozásnak valamely szakmai szövetségben
való részvétele automatikusan arra enged következtetni, hogy a szövetség jogsértő magatartásait a vállalkozásnak fel lehet
róni. Ebben a tekintetben a hivatkozott ítélet 355. pontjából következik, hogy az Elsőfokú Bíróság a jogsértés megvalósításában
való személyes részvétel kritériumát alkalmazta.
Az Elsőfokú Bíróság a megtámadott ítélet 357. pontjában megállapította, hogy a Bizottság összegyűjtötte a
gentlemen’s agreement
fennállását bizonyító jeleket. Az Elsőfokú Bíróság szerint a Bizottság a FEH és a NAVEG közötti kapcsolatra utaló okirati
bizonyítékokat talált, amelyben hivatkoztak a
gentlemen’s agreement
‑re. Ezek az iratok egy, a NAVEG és a FEG vezetőségei között létrejött, 1986. március 11‑i találkozóval kezdődő időtartamra
vonatkoznak. A Bizottság továbbá előterjesztette az 1989. február 28‑án és 1991. október 21‑én a fenti vezető testületek között
létrejött találkozók folyamán keletkezett szándéknyilatkozatokat, valamint a FEG a NAVEG‑nek szóló 1991. november 18‑i levelét.
A TU‑nak a
gentlemen’s agreement
‑ben való személyes részvételét illetően az Elsőfokú Bíróság megállapította a megtámadott ítélet 358. pontjában, hogy a FEG
és a NAVEG vezető testületeinek a Bizottság által hivatkozott találkozói közül, bár az 1989. február 28‑i találkozón a TU
nem volt jelen, illetve képviselve sem volt, a FEG mindenesetre beszámolót küldött erről a találkozóról. Nem vitatott másrészt
az Elsőfokú Bíróság azon megállapítása, hogy a TU jelen volt a többi találkozón (az 1986. március 11‑i és 1991. október 25‑i
találkozókon), valamint 1991‑ben képviselettel rendelkezett a FEG vezetőségében.
A megtámadott ítélet 360. pontjában, az Elsőfokú Bíróság arra a következtetésre jutott, hogy elhatárolódására vonatkozó bizonyíték
hiányában, sőt a FEG vezetőségi tagja minőségében való részvétele miatt úgy kell tekinteni, hogy a TU részt vett a
gentlemen’s agreement
‑ben.
Következésképpen az Elsőfokú Bíróságnak nem alkalmazta tévesen a jogot a TU a kollektív kizárólagossági rendszerben való részvételének
értékelésére vonatkozóan.
Meg kell vizsgálni továbbá a TU által annak alátámasztására előadott érveket, amely szerint a megtámadott ítélet indokolása
hiányos a kollektív kizárólagossági rendszerben való részvétele tekintetében.
Először a TU‑nak a megtámadott ítélet 352. és 356. pontja közötti állítólagos ellentmondásosságra vonatkozó érvével kapcsolatban
meg kell állapítani, hogy ezen pontok figyelmes olvasata nem enged semmilyen ellentmondásra következtetni.
A megtámadott ítélet 350. pontjából következik, hogy az Elsőfokú Bíróság megvizsgálta a TU által a jogsértésekben való aktív
részvételének cáfolata érdekében előterjesztett kifogásokat annak vizsgálata során, hogy a Bizottság kellően bizonyította‑e
a fenti társaságnak a vitatott határozat 1. és 2. cikkében meghatározott jogsértésekben való részvételét.
A TU‑nak a kollektív kizárólagossági rendszerben való részvételét illetően, az Elsőfokú Bíróság a megtámadott ítélet 352. pontjában
elvetette azt az érvelést, amely szerint a társaság nem gyakorolt befolyást a FEG döntéseire. Az Elsőfokú Bíróság megállapította,
hogy a TU‑nak a FEG belső működési szabályzatával és a társulásokra vonatkozó holland szabályozással kapcsolatos érvei nem
relevánsak. Álláspontja szerint azt kell megállapítani, hogy a TU részt vett‑e a
gentlemen’s agreement
‑ben, és nem pedig azt, hogy a FEG szabályzata vagy a hivatkozott szabályozás ezt megengedték‑e számára.
Ez az érvelés – helyesen – azon alapul, hogy bizonyítani kell a TU‑nak a
gentlemen’s agreementben
való tényleges részvételét, és nem csupán azt, hogy a részvétel lehetséges.
Éppen a fenti érvelésre hivatkozással állapította meg az Elsőfokú Bíróság a TU a kollektív kizárólagossági rendszerben való
tényleges részvételének vizsgálata keretében, hogy releváns az a tény, hogy TU egyes igazgatói és munkavállalói részt vettek
a FEG vezetőségében, valamint a megtámadott ítélet 356. pontjában utalt a FEG szabályzatára, amely szerint ez a szerv látja
el a szövetség általános vezetését.
A megtámadott ítélet indokolása ezért ebben a tekintetben nem ellentmondásos.
Másodszor a megtámadott ítélet 353. pontjával szemben felvetett kifogást illetően meg kell jegyezni, hogy az Elsőfokú Bíróságnak
a FEG és a TU érdekei egybeesésére vonatkozó megállapítása nem csupán azon alapul, hogy az utóbbi volt a FEG egyik legfontosabb
tagja. A hivatkozott ítélet 356. pontjából következik, hogy az Elsőfokú Bíróság azt is figyelembe vette, hogy a TU képviselői
több éven keresztül részt vettek a FEG vezetőségében, bizonyos időszakban még az elnök is közülük került ki, és a vállalkozás
jelentős képviselettel bírt a különböző termékbizottságokban.
A TU és a FEG között fennálló akarategység az Elsőfokú Bíróság általi vizsgálatának állítólagos szükségességét illetően meg
kell jegyezni, hogy amennyiben az Elsőfokú Bíróság megvizsgálta, hogy a TU ténylegesen részt vett‑e a
gentlemen’s agreement
‑ben, és arra a következtetésre jutott, hogy igen, teljesül az a feltétel, amely alapján a jogsértésben való részvétel a hivatkozott
vállalkozásnak felróható.
A fentiekre tekintettel a harmadik jogalap első részét, mint megalapozatlant, el kell utasítani.
A harmadik jogalap második részéről, amely a TU a kollektív kizárólagossági rendszer kiterjesztésében való részvételére vonatkozik
–       A felek érvei
A TU az Elsőfokú Bíróság téves jogalkalmazására, vagy legalábbis a megtámadott ítélet érthetetlen indokolására hivatkozik
annak értékelése során, hogy a TU részt vett‑e a FEG, illetve a szövetség tagjainak összehangolt magatartásában – és amennyiben
igen, mennyi ideig –, amely magatartások arra irányultak, hogy elérjék a NAVEG‑ban tagsággal nem rendelkező vállalkozások
a
gentlemen’s agreement
‑hez történő csatlakozását.
Az Elsőfokú Bíróság nem vette figyelembe azt, hogy a TU utoljára 1991. július 2‑án gyakorolt nyomást egy, a NAVEG‑ben tagsággal
nem rendelkező gyártóra annak érdekében, hogy az ne szállítson elektrotechnikai termékeket olyan vállalkozásoknak, amelyek
nem tagjai a FEG‑nek. A TU előadja, hogy ezért téves annak közvetett megállapítása – amint azt az Elsőfokú Bíróság tette –
hogy a TU aktívan részt vett a vitatott határozat 1. cikkében megállapított jogsértésben 1991. július 2‑át követően, vagy
legalábbis a megtámadott ítélet indokolása hiányos e tekintetben. A fenti időpontot követően a Bizottság nem tárt fel a TU
részéről ilyen jellegű magatartást.
Ebben a tekintetben a Bizottság előadja, hogy a TU kérelme az Elsőfokú Bíróság az 1991. július 2‑i időpontra vonatkozó ténybeli
értékelésének felülvizsgálatára irányul, valamint hogy az állandó ítélkezési gyakorlat szerint egy tiltott megállapodás résztvevőjét
felelősnek kell tekinteni ezen megállapodás vonatkozásában mindaddig, amíg nyilvánosan el nem határolja magát annak tartalmától,
amit a TU soha nem tett meg.
Másodlagosan a Bizottság megjegyzi, hogy a TU figyelmen kívül hagyja az Elsőfokú Bíróság a megtámadott ítélet 366. pontjában
tett megállapítását, amely szerint a TU nemcsak önállóan gyakorolt nyomást a NAVEG‑ben tagsággal nem rendelkező vállalkozásokra,
hanem azt követően „a FEG más tagjaival együttesen” is. Ez a megállapítás további indokot ad arra, hogy a TU‑t a jogsértés
teljes időszaka tekintetében felelősnek kell tekintetni.
–       A Bíróság álláspontja
Amennyiben a harmadik jogalap második része lényegében azon jogi kritériumokra irányul, amelyek alapján az Elsőfokú Bíróság
megvizsgálta a Bizottság által a TU‑nak a kollektív kizárólagossági rendszer kiterjesztésében játszott szerepére vonatkozóan
előterjesztett bizonyítékokat, ez a rész elfogadható.
Mindenesetre a TU félreértelmezte az Elsőfokú Bíróság által a megtámadott ítélet 365. pontjában megfogalmazott következtetéseket.
Így a hivatkozott ítélet 365. pontjában az Elsőfokú Bíróság megállapította, hogy a TU a FEG legjelentősebb tagjainak egyike
volt, és ebben a minőségében folyamatosan képviselte magát a FEG vezetőségében 1985 és 1995 között, az 1990‑es évet kivéve.
Az Elsőfokú Bíróság másrészt megállapította, hogy a TU ebben a minőségében közvetlenül részt vett a FEG üzletpolitikájának
alakításában, illetve értesült a FEG és a NAVEG között a kollektív kizárólagossági rendszer tárgyában folytatott tárgyalásokról,
anélkül hogy azoktól nyilvánosan elhatárolódott volna.
A megtámadott ítélet 366. pontjában az Elsőfokú Bíróság hozzátette, hogy a Bizottság által a vitatott határozat indokolásának
53-70. pontjában megvizsgált bizonyítékokból következik, hogy a TU különösen fontos szerepet játszott az összehangolt magatartásban,
amelynek célja a kollektív kizárólagossági rendszer egyes a NAVEG‑hez nem tartozó szállítókra történő kiterjesztése volt.
Az Elsőfokú Bíróság megállapította, hogy a TU – önállóan, valamint a FEG többi tagjával együttesen is – nyomást gyakorolt
ezen vállalkozásokra annak érdekében, hogy azok ne szállítsanak FEG‑hez nem tartozó versenytárs nagykereskedőknek.
Mivel az Elsőfokú Bíróság a nyomásgyakorlás tényét a tényállás önálló értékelése során állapította meg, amely nem képezheti
felülvizsgálat tárgyát a fellebbezés során, és amelynek tartalmát a TU nem vitatja, meg kell állapítani, hogy az Elsőfokú
Bíróság nem alkalmazta tévesen a jogot annak megállapításával, hogy a Bizottság jogszerűen rótta fel a TU‑nak a kollektív
kizárólagossági rendszer kiterjesztésében való részvételt 1991. július 2‑ig, és erre a következtetésre a TU által ebben a
jogsértésben játszott önálló szerep értékelése során jutott az Elsőfokú Bíróság. Másrészt semmilyen indokolásbeli hiányosság
nem fedezhető fel ebben a tekintetben.
A fenti körülményekre tekintettel a harmadik jogalap második részét, mint megalapozatlant, el kell utasítani.
A harmadik jogalap harmadik részéről, amely a TU‑nak az árakkal kapcsolatos jogsértésekben való részvételére vonatkozik
–       A felek érvei
A TU az Elsőfokú Bíróság téves jogalkalmazására, vagy legalábbis a megtámadott ítélet érthetetlen indokolására hivatkozik,
amennyiben az kimondta, hogy a Bizottság jogszerűen állapította meg a felelősségét a vitatott határozat 2. cikkében meghatározott
jogsértésekben, az árakkal kapcsolatos megállapodások tekintetében a megállapodásokban való aktív részvétele miatt.
A TU vitatja az Elsőfokú Bíróság a megtámadott ítélet 371. pontjában megfogalmazott megállapítását, amely szerint „a TU‑nak
nem kellene úgy tennie, mintha a [vitatott] határozat 2. cikkében megállapított jogsértés természetszerűleg csak a FEG‑et
érintené, és ezért neki fel nem róható”.
A TU felrója az Elsőfokú Bíróságnak, hogy közvetett módon arra a következtetésre jutott, hogy a TU két kötelező – a rögzített
árakról, illetve a reklámokról szóló – határozat alkalmazásával összehangolt magatartásban vett részt. A megtámadott ítélet
376. pontjából arra következtet, hogy az Elsőfokú Bíróság kimondta, hogy önmagában az a tény, hogy a TU tagja volt a FEG‑nek
elegendő a jogsértésben való felelőssége megállapításához.
A TU előadja, hogy az a tény, hogy egy vállalkozás valamely, a versenyjogi szabályokat megsértő vállalkozások társulásának
a tagja, önmagában nem enged arra következtetni, hogy e tag felelős a jogsértésben. Álláspontja szerint az is szükséges, hogy
önmagában bizonyítható önálló magatartása legyen, amelyből arra lehet következtetni, hogy a kérdéses társulás tagja kinyilvánította
az adott jogsértésben való részvételre irányuló szándékát.
Mivel nem vizsgálta meg, hogy a TU ténylegesen milyen módon volt érintett a vitatott határozat 2. cikkében megállapított jogsértésekben,
az Elsőfokú Bíróság tévesen alkalmazta a jogot, illetve a megtámadott ítéletet ebben a tekintetben érthetetlen módon indokolta.
Ebben a tekintetben a Bizottság előadja, hogy a harmadik jogalap harmadik része a megtámadott ítélet 371. pontjának téves
értelmezésén alapul.
Álláspontja szerint az Elsőfokú Bíróság megvizsgálta a 371. pontban, hogy a vitatott határozat 3. cikke a TU felelősségét
a jogsértésekben a TU aktív részvétele miatt állapította meg. A Bizottság kiemeli, hogy a hivatkozott ítélet 349. pontjában
az Elsőfokú Bíróság elvetette a TU azon érvelését, amely szerint a jogsértéseket kizárólag azért rótták fel neki, mert a FEG
tagja volt. Az elutasítás indokait a fenti ítélet 351‑379. pontjában fejti ki az Elsőfokú Bíróság megállapítva, hogy a rendelkezésre
álló bizonyítékok – és nem csak a TU és a FEG között fennálló kapcsolat – alapján a hivatkozott határozatban megállapítható
jogsértés a TU‑nak felróható volt.
–       A Bíróság álláspontja
Amint azt a főtanácsnok megállapította az indítványának 51. pontjában, az Elsőfokú Bíróság nem abból indult ki, hogy a TU,
mint a FEG tagja, automatikusan felelős a FEG jogsértő magatartása miatt.
Éppen ellenkezőleg, a megtámadott ítélet 375‑379. pontját az Elsőfokú Bíróság a TU‑nak az árrögzítéssel kapcsolatos jogsértésben
való személyes és aktív részvétele vizsgálatának szentelte.
Következésképpen semmilyen téves jogalkalmazás nem róható fel az Elsőfokú Bíróságnak. Másrészt a megtámadott ítélet kellően
indokolt volt ebben a tekintetben.
A fentiekből következik, hogy a harmadik jogalap harmadik részét, és következésképpen a jogalapot teljes egészében el kell
utasítani.

A Bizottság által a TU‑nak tulajdonított jogsértések időtartamának megállapítására vonatkozó negyedik jogalapról
A negyedik jogalapban, amely három részre osztható, a TU előadja, hogy az Elsőfokú Bíróság tévesen alkalmazta a jogot, és
a megtámadott ítéletet hiányosan indokolta a vitatott határozat 1. és 2. cikkében megállapított jogsértések mindegyikének
időtartama tekintetében. Tévesen ugyanezeket az időszakokat alkalmazta a fenti határozat 3. cikkében megállapított jogsértés
időtartamának kiszámítása során.
A TU vitatja a megtámadott ítélet 413. pontját, amelyben az Elsőfokú Bíróság megállapította, hogy „a [vitatott] határozat
1. és 2. cikkében megállapított jogsértések egyes elemeinek időtartama nyolc, tizenöt, kilenc, négy és hat év volt”.
A negyedik jogalap első részéről, amely az állítólagos kollektív kizárólagossági rendszer időtartamára vonatkozik
–       A felek érvei
A TU előadja, hogy az Elsőfokú Bíróság tévedett annak megállapításával, hogy a vitatott határozat 1. cikke szerinti jogsértés
természetszerűleg folyamatos jellegű volt, és 1986. március 11. valamint 1994. február 25. között állt fenn. Ebben a tekintetben
a TU a megtámadott ítélet 406. pontjára hivatkozik, amelyben az Elsőfokú Bíróság kimondta, hogy a vitatott határozat 1. és
2. cikkében megállapított jogsértések „természetszerűleg” folyamatos jellegűek, mivel „a kollektív kizárólagossági rendszer
kiterjesztésével és az ajánlott árak FEG általi megküldésével kapcsolatos események nem önálló jogsértésnek, hanem a jogsértés
alkotó elemeinek minősülnek […]”. Az Elsőfokú Bíróság tévesen hivatkozott ebben a tekintetben közvetlen bizonyítékok hiányában
„jelekre”.
Másrészt a TU előadja, hogy a megtámadott ítélet 408. pontjában az Elsőfokú Bíróság nem fejtette ki azt, hogy miért volt meggyőződve
arról, hogy a FEG és a NAVEG között 1986. március 11. és 1994. február 25. között kollektív kizárólagossági rendszer állt
fenn, annak ellenére, hogy egyebek közt a fenti két időpont között egyes időszakok tekintetében nem volt bizonyíték a rendszer
fennállására. Így a jogsértés fennállására nem volt bizonyíték:
–        a NAVEG és a FEG között a „két társulás közötti megállapodások” tárgyában létrejött első, 1986. március 11‑i találkozó és
1989. február 28. között, amikor a két társulás vezető testülete a fenti találkozót követően először hivatkozott a
gentlemen’s agreement
‑re;
–        1991. november 18. (amikor a FEG utoljára váltott levelet a NAVEG‑gel) és 1994. február 25. közötti időszak tekintetében,
amikor az utóbbi utoljára hangsúlyozta a FEG és a NAVEG közötti kollektív kizárólagossági rendszer fennállását.
A TU álláspontja szerint ez a körülmény ellentétes a bizonyításra vonatkozó szabályokkal. Álláspontja szerint valamely jogsértés
időtartamát csak akkor lehet több évben meghatározni, ha bizonyított, hogy az érintett vállalkozások ezen időszak alatt kifejezték
akarategységüket a jogsértés tárgyával kapcsolatban, továbbá az ténylegesen fennállt, vagy legalábbis azt végrehajtották.
Az Elsőfokú Bíróság ezért téves kritériumot alkalmazott a bizonyítás vonatkozásában.
A negyedik jogalap egészét illetően a Bizottság elsőként előadja, hogy a TU e jogalapja az Elsőfokú Bíróság azon ténybeli
értékelésének Bíróság általi felülvizsgálatára irányul, amely szerint a megállapított versenykorlátozó magatartások közös
célt szolgálnak, és ezért egyetlen jogsértésnek minősülnek.
A negyedik jogalap első része tekintetében a Bizottság másodlagosan előadja, hogy a megtámadott ítélet a TU által vitatott
406. pontja világosan kimondja, hogy a vitatott határozatban „folyamatos jogsértésként” megállapított magatartások minősítése
nem a különböző versenykorlátozó magatartások közötti kapcsolatra hivatkozással indokolt, hanem a jogsértések természetén
alapul, amelyek határozatlan időre kötött megállapodások, illetve azokat végrehajtó, vagy a megállapodásokat kiterjesztő magatartásokból
állnak.
A kollektív kizárólagossági rendszer egyes időszakokban való fennállására vonatkozó bizonyítékok TU által előadott állítólagos
hiányát illetően, a Bizottság a megtámadott ítélet 90., 406. és 411. pontjára hivatkozik, amelyekben az Elsőfokú Bíróság több
ízben kimondta, hogy a jogsértést „folyamatos jogsértésnek” kell minősíteni. Határozatlan időre kötött megállapodás esetén,
a Bizottság – éppen ezen megállapodás természete miatt – nem köteles annak fennállását minden adott pillanat tekintetében
bizonyítani.
A Bizottság előadja végül, hogy mivel a felrótt jogsértéseket az Elsőfokú Bíróság „folyamatosnak” minősítette, amely ténymegállapítás,
és mivel a kollektív kizárólagossági rendszer egyetlen tagja sem határolódott el kifejezetten attól, az Elsőfokú Bíróság jogszerűen
állapította meg, hogy a Bizottságnak nem kell további bizonyítékot szolgáltatni a megállapodás a TU által hivatkozott időszakokban
való fennállása vonatkozásában.
–       A Bíróság álláspontja
A negyedik jogalap első része keretében a TU lényegében azt állítja, hogy az Elsőfokú Bíróság téves jogi kritériumokat vett
alapul a Bizottság által kollektív kizárólagossági rendszer időtartamára vonatkozóan előterjesztett bizonyítékok értékelése
során. Ennek fényében a negyedik jogalap e része jogkérdésre vonatkozik, amelyeket a Bíróság elé lehet terjeszteni a fellebbezés
során, és ezért azt elfogadhatónak kell tekinteni.
Mivel a FEG és a TU vitatták a
gentlemen’s agreement
fennállását, az Elsőfokú Bíróság a megtámadott ítélet 141. pontjában kimondta, hogy meg kell vizsgálni azt, hogy a vitatott
határozatban a Bizottság eleget tett‑e a bizonyítási terhének azon megállapítása tekintetében, amely szerint bizonyíték van
arra, hogy a
gentlemen’s agreement
1986. március 11‑étől kezdődően fennállt. Az Elsőfokú Bíróság megjegyezte, hogy ez a megállapítás a releváns jelek és bizonyítékok
összességének együttes értékelésén alapult.
A hivatkozott
gentlemen’s agreement
létrejöttét és működését vizsgálva, az Elsőfokú Bíróság megállapította a megtámadott ítélet 210. pontjában, hogy a globális
értékelést figyelembe véve a FEG és a TU nem tudták megcáfolni a Bizottság által a vitatott határozatban felsorolt jelek meggyőző,
tárgyilagos és egymást erősítő jellegét.
A jelen fellebbezés keretében a TU vitatja a „jelekre” történő hivatkozás megfelelő voltát, a kollektív kizárólagossági rendszer
fennállásának bizonyítása érdekében.
Ez az érvelés nem fogadható el. A Bíróság kimondta korábban, hogy az esetek többségében a versenyellenes magatartás vagy megállapodás
létezését bizonyos egybeesésekből és jelekből kell kikövetkeztetni, amelyek együtt figyelembe véve, más összefüggő magyarázat
hiányában a versenyjogi szabályok megsértésének bizonyítékául (lásd a fent hivatkozott Aalborg Portland és társai kontra Bizottság
egyesített ügyekben hozott ítélet 57. pontját).
Amint azt a főtanácsnok kifejtette az indítványának 64. pontjában, az ilyen egybeesések és jelek nemcsak a versenykorlátozó
magatartás vagy megállapodások fennállásáról szolgálnak felvilágosítással, hanem a folytatólagos versenykorlátozó magatartások
időtartamáról, illetve a versenykorlátozó megállapodások alkalmazásának időtartamáról is.
A fenti ítélkezési gyakorlatra tekintettel az Elsőfokú Bíróság nem alkalmazta tévesen a jogot azzal, hogy a kollektív kizárólagossági
rendszer fennállásának és időtartamának értékelését „a releváns bizonyítékok és jelek összességének együttes értékelésére
alapozta”. Az a kérdés, hogy az Elsőfokú Bíróság milyen bizonyító erőt tulajdonított az egyes, a Bizottság által előterjesztett
bizonyítékoknak és jeleknek ténybeli értékelés, és mint olyan kívül esik a Bíróság általi felülvizsgálat keretén a fellebbezés
során.
A negyedik jogalap első része körében a TU azt is felrója, hogy az Elsőfokú Bíróság figyelmen kívül hagyta azt, hogy bizonyos
időszakok tekintetében a kollektív kizárólagossági rendszer fennállása nem volt bizonyított.
Meg kell jegyezni ebben a tekintetben, hogy a megtámadott ítélet 406. pontjában az Elsőfokú Bíróság úgy döntött, hogy a Bizottság
bizonyította a folyamatos jogsértés fennállását az 1986 és 1994 közötti időszak tekintetében. Az a tény, hogy nem terjesztettek
elő bizonyítékot egyes meghatározott időszakok tekintetében, nem akadályozza annak megállapítását, hogy a jogsértés a hivatkozott
időszakoknál összességében hosszabb időtartam alatt állt fenn, amennyiben ezt tárgyilagos és egybehangzó bizonyítékok ezt
megalapozzák. Egy több éven át tartó jogsértés esetén az a tény, hogy a kartell megjelenési formái különböző időszakokban
érvényesülnek, és azokat hosszabb-rövidebb időszakok választják el egymástól, nem befolyásolja a kartell fennállását annyiban,
amennyiben a jogsértés részét képező különböző magatartások azonos célt szolgálnak, továbbá egy sajátos és folytatólagos jogsértés
keretébe illeszkednek.
A megtámadott ítélet 342. pontjában, az Elsőfokú Bíróság megállapította, hogy a kollektív kizárólagossági rendszernek és az
árrögzítő magatartásoknak azonos versenyellenes célja van: az áraknak a versenyképes ár feletti szinten tartása egyrészt a
Hollandiában az elektrotechnikai nagykereskedelem piacán működni kívánó – és így a FEG tagjaival versenyző – a FEG‑ben tagsággal
nem rendelkező vállalkozások versenyképességének csökkentése által, és másrészt az árpolitikájuk részleges összehangolása
által.
Amint azt a főtanácsnok kifejtette indítványának 61. pontjában, ugyanezen megállapításokból következik, hogy a jogsértések
mindegyike – vagyis a kollektív kizárólagossági rendszer és az árra vonatkozó összehangolt magatartások – önmagában erre a
meghatározott célra irányult.
Másrészt hangsúlyozni kell, hogy a megtámadott ítélet 408. pontjában az Elsőfokú Bíróság részletesen felsorolta azokat a jeleket,
amelyek lehetővé tették a Bizottság számára jogsértés időtartamának megállapítását. Ez a pont a következőket tartalmazza:
„A [vitatott] határozat 1. cikke szerinti jogsértést illetően a Bizottság nem volt abban a helyzetben, hogy pontosan meghatározhassa
a kollektív kizárólagossági rendszer létrejöttének időpontját. Ugyanakkor bizonyítani tudta a rendszer fennállását az 1986.
március 11‑i találkozóval kezdődően, amelynek során a FEG és a NAVEG vezetőségei
gentlemen’s agreement
‑et kötöttek. A Bizottság továbbá számos olyan, a fenti találkozót követő jelet talált, amelyek alapján úgy vélte, hogy a
gentlemen’s agreement
‑et a NAVEG tagjai folyamatosan alkalmazták (lásd a [vitatott] határozat (47)‑(49) preambulumbekezdését). A Bizottság másrészt
számos olyan jelet bemutatott, amelyek alapján arra lehet következtetni, hogy a NAVEG tagjai követték a szövetség tanácsát
a
gentlemen’s agreement
végrehajtását illetően (lásd a [vitatott] határozat (50)‑(52) preambulumbekezdését). Az utolsó ilyen jel a Hemmink társaság
1994. február 25‑i taggyűlésének jegyzőkönyve, amelynek során a NAVEG e tagja jelezte, hogy nem szállított egy olyan nagykereskedő
részére, amely nem volt a FEG tagja.[…]”
Mivel az Elsőfokú Bíróságnak a Bizottság által a kollektív kizárólagossági rendszer időtartamával kapcsolatban előterjesztett
bizonyítékokra vonatkozó értékelése helyes jogi kritériumokon alapul, valamint a megtámadott ítélet ezzel kapcsolatos pontjai
kellően indokoltak, a negyedik jogalap első részét, mint megalapozatlant, el kell utasítani.
A negyedik jogalap második részéről, amely az árrögzítések tárgyában létrejött jogsértés időtartamára vonatkozik
–       A felek érvei
A TU előadja, hogy az Elsőfokú Bíróság tévesen döntött úgy a megtámadott ítélet 406. pontjában, hogy a vitatott határozat
2. cikkében megállapított árrögzítéssel kapcsolatos jogsértés természetszerűleg folyamatos volt, valamint 1988. december 21.
és 1994. április 24. között állt fenn.
A TU különösen az Elsőfokú Bíróság azon megállapítását vitatja, amely szerint a vitatott határozat 2. cikkében található jogsértés
megállapításához vezető elemek nem önálló jogsértésnek, hanem egyetlen és sajátos jogsértés elemeinek minősülnek. Hangsúlyozza,
hogy az Elsőfokú Bíróság ezzel ellentétesen kimondta, hogy a jogsértések időtartama eltérő volt – 15, 9, 4 illetve 6 év –
amint az a megtámadott ítélet 413. pontjából következik.
A TU előadja, hogy ezen „elemek” figyelmesebb vizsgálatából következik, hogy azok teljesen heterogének. Az Elsőfokú Bíróságnak
mindegyik elemet külön meg kellene vizsgálnia az EK 81. cikk (1) bekezdése alkalmazásának feltételeire tekintettel, különös
tekintettel a tagállamok közötti kereskedelem érintettségére vonatkozó feltételre.
A Bizottság előadja, hogy a negyedik jogalap e része a megtámadott ítélet téves értelmezésén alapul. Előadja, hogy az Elsőfokú
Bíróság a hivatkozott ítélet 406. pontjában megfogalmazott az árrögzítéssel kapcsolatos jogsértés jellegére vonatkozó megállapítása
a jogsértés természetén alapul. Tulajdonképpen ez a határozatlan időre hozott kötelező határozatokból, valamint számos cselekményből
és magatartásból áll, amelyeknek a célja, hogy az árakat a holland piacon mesterségesen magas szinten tartsák határozatlan
időtartamra.
–       A Bíróság álláspontja
Az EK 81. cikk (1) bekezdésének megsértése nem csak egy elszigetelt magatartás eredménye lehet, hanem egy magatartássorozat, vagy még inkább folytatólagos
magatartás eredménye is. Ez az értelmezés nem vitatható azon az alapon, hogy a magatartássorozat, vagy még a folytatólagos
magatartás egyes elemei önmagukban is a fenti rendelkezés megsértésének minősülhetnek. Amennyiben a különböző magatartások
– azonos, közös piacon belül versenykorlátozó tárgyuk alapján – egy „átfogó terv” keretébe illeszkednek, a Bizottság a fenti
cselekmények miatti felelősségét jogszerűen róhatja fel az összességében figyelembe vett jogsértésben való részvétel alapján.
(lásd a fent hivatkozott Aalborg Portland és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben hozott ítélet 258. pontját).
A megtámadott ítéletből következik, hogy éppen ilyen érvelés alapján minősítette az Elsőfokú Bíróság az árra vonatkozó összehangolt
magatartásokat egyetlen folyamatos jogsértésnek.
Különösen a megtámadott ítélet 342. pontjában, az Elsőfokú Bíróság megállapította, hogy a kollektív kizárólagossági rendszernek
és az árrögzítő magatartásoknak azonos versenyellenes célja van: az áraknak a versenyképes ár feletti szinten tartása egyrészt
a Hollandiában az elektrotechnikai nagykereskedelem piacán működni kívánó – és így a FEG tagjaival versenyző – a FEG‑ben tagsággal
nem rendelkező vállalkozások versenyképességének csökkentése által, és másrészt az árpolitikájuk részleges összehangolása
által.
Amint azt a főtanácsnok kifejtette indítványának 61. pontjában, ugyanezen megállapításokból következik, hogy a jogsértések
mindegyike – vagyis a kollektív kizárólagossági rendszer és az árra vonatkozó összehangolt magatartások – önmagában erre a
meghatározott célra irányult.
A megtámadott ítélet 406. pontjának az Elsőfokú Bíróság által a fent hivatkozott 342. pontban tett megállapításával együttes
olvasata nem enged semmilyen téves jogalkalmazásra, vagy az indokolás hiányára következtetni ezen ítéletben.
Másrészt emlékeztetni kell arra, hogy az EK 81. cikk (1) bekezdésének alkalmazása céljából nem lényeges a megállapodás tényleges hatása amennyiben nyilvánvaló, hogy annak célja a közös piacon
belüli verseny megakadályozása, korlátozása vagy torzítása (a fent hivatkozott Aalborg Portland és társai kontra Bizottság
egyesített ügyekben hozott ítélet 261. pontja).
Mivel az árrögzítéssel kapcsolatos összehangolt magatartások versenykorlátozó célját megállapította, az Elsőfokú Bíróság nem
volt köteles ezeknek a piacra gyakorolt tényleges hatását vizsgálni.
A negyedik jogalap második részét, mint megalapozatlant, ezért el kell utasítani.
A negyedik jogalap harmadik részéről, amely a TU‑nak tulajdonított jogsértések időtartamára vonatkozik
–       A felek érvei
A TU előadja, hogy amennyiben a negyedik jogalap első és második részének helyt adnak, a vitatott határozat 3. cikkében megállapított
jogsértés időtartamát következésképpen csökkenteni kell.
A Bizottság utal a negyedik jogalap hivatkozott részeivel kapcsolatban előadottakra, és arra a következtetésre jut, hogy a
harmadik részt és azzal az egész jogalapot, mint elfogadhatatlant, vagy legalábbis mint megalapozatlant, el kell utasítani.
–       A Bíróság álláspontja
Mivel a jogalap első és második része elvetésre került, a negyedik jogalap harmadik részét nem lehet elfogadni.

A bírság összegének csökkentésére irányuló kérelemre vonatkozó ötödik jogalapról
A TU álláspontja szerint az Elsőfokú Bíróság tévesen alkalmazta a jogot azzal, hogy a jogsértések időtartamának téves megállapítása
és az ésszerű eljárási határidő elvének Bizottság általi megsértése ellenére nem ítélt meg további bírságcsökkentést, vagy
legalábbis a megtámadott ítélet nem kellően indokolt ebben a tekintetben. Ez a jogalap három részre osztható.
Az ötödik jogalap első részéről, amely a bírság összegének a TU‑nak tulajdonított jogsértések időtartamának állítólagos téves
megállapítása miatti csökkentésére vonatkozik
–       A felek érvei
A TU előadja, hogy a 17. rendelet 15. cikke alapján valamely vállalkozásra az EK 81. cikk (1) bekezdésének megsértése miatt
kiszabott bírság összegének megállapítása során a Bizottság köteles figyelembe venni a jogsértés súlyát és időtartamát. Előadja,
hogy a Bizottság a 17. rendelet 15. cikkének (2) bekezdése és az ESZAK‑Szerződés 65. cikkének (5) bekezdése alapján kiszabott
bírság megállapításának módszeréről szóló, az Európai Közösségek Hivatalos Lapjában 1998. január 14‑én közzétett (HL C 9.,
3. o.; magyar nyelvű különkiadás 8. fejezet, 1. kötet, 171. o.) iránymutatása is lehetővé teszi a bírság csökkentését különleges
enyhítő körülmények fennállása esetén.
A TU előadja, hogy a Bizottság és az Elsőfokú Bíróság nem vették ezeket a szabályokat figyelembe a bírság összegének megállapítása
során, és így megsértették a közösségi jogot, vagy legalábbis az indokolási kötelezettséget. A Bizottság azzal, hogy a bírság
összegének megállapítása során téves időtartamot vett figyelembe, az Elsőfokú Bíróság pedig nem indokolta kellően azt, hogy
miért nem ítél meg további bírságcsökkentést.
A TU előadja, hogy mivel az általa állítólagosan elkövetett jogsértéseket nem lehet egyetlen folyamatos jogsértésnek tekinteni,
nem tartható fenn az sem, hogy a bírságot nyolc év időtartam tekintetében rótták ki. Ellentétesen a Bíróság a fent hivatkozott
Aalborg Portland és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben hozott ítéletének 258. pontjával, a jelen ügyben nem volt
„átfogó terv”.
Ebben a tekintetben a Bizottság előadja, hogy ez a jogalap nyilvánvalóan elfogadhatatlan. Az Elsőfokú Bíróság megállapította
a megtámadott ítélet 436‑438. pontjában, hogy a jelen ügy sajátos körülményeire tekintettel a bírság összegének további csökkentése
nem indokolt. A Bíróság állandó ítélkezési gyakorlata szerint (lásd a fent hivatkozott Vinyl Maatschappij és társai kontra
Bizottság egyesített ügyekben hozott ítélet 614. pontját) a Bíróság nem helyettesítheti az Elsőfokú Bíróság értékelését a
sajátjával, amennyiben az utóbbi határozott a közösségi jog megsértése miatt a vállalkozásokra kiszabott bírság összegéről.
Másodlagosan a Bizottság a TU által vitatott „átfogó terv” tekintetében a megtámadott ítélet 342. pontjára hivatkozik, amelyben
az Elsőfokú Bíróság megállapította, hogy a két jogsértésnek azonos versenyellenes célja volt.
A Bizottság végezetül előadja, hogy ezért az ötödik jogalap első része nyilvánvalóan megalapozatlan.
–       A Bíróság álláspontja
Meg kell jegyezni, hogy kizárólag az Elsőfokú Bíróság jogosult felülvizsgálni azt, hogy a Bizottság adott ügyben hogyan értékelte
a jogsértő magatartások súlyát. A fellebbezés keretében a Bíróság felülvizsgálatának tárgya egyrészt az, hogy az Elsőfokú
Bíróság hogyan vette jogilag megalapozottan figyelembe a meghatározott magatartás súlyának az EK 81. cikk és a 17. rendelet
15. cikke keretében történő értékelésének összes alapvető elemét, és másrészt annak vizsgálata, hogy az Elsőfokú Bíróság jogilag
megkövetelt módon figyelembe vette‑e a felperes által a bírság megsemmisítésére vagy csökkentésére előadott összes érvet (lásd
különösen a fent hivatkozott Baustahlgewebe kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 128. pontját).
A jelen ügyben nem vitatott, hogy a TU semmilyen bizonyítékot nem terjesztett elő annak megalapozására, hogy az Elsőfokú Bíróság
nem vette jogszerűen figyelembe az összes lényeges tényezőt a magatartás súlyosságának az EK 81. cikk és a 17. rendelet 15. cikke
szerinti értékelése során. A fenti vállalkozás nem hivatkozik arra sem, hogy az Elsőfokú Bíróság nem válaszolt az összes,
a bírság megsemmisítése vagy összegének csökkentése alátámasztására előadott érvére.
Másrészt nyilvánvaló, hogy az ötödik jogalap első része közvetlenül kapcsolódik a TU által a negyedik jogalapja alátámasztására
előadott érvekhez, amelyek szerint az Elsőfokú Bíróság tévesen alkalmazta a jogot azzal, hogy a vitatott határozatban megállapított
jogsértések alátámasztására a Bizottság által előterjesztett bizonyítékokat meggyőzőnek tekintette. Figyelemmel arra, hogy
ezek az érvek a negyedik jogalap vizsgálata során elutasításra kerültek, következésképpen el kell utasítani az ötödik jogalap
első részét.
Az ötödik jogalap második részéről, amely a bírság összegének a közigazgatási eljárás túlzott időtartama miatti csökkentésére
vonatkozik
–       A felek érvei
A TU előadja, hogy az Elsőfokú Bíróság tévesen alkalmazta a jogot a rá kiszabott bírság összegének megállapítása során, vagy
legalábbis a megtámadott ítélet indokolása hiányos e pontra vonatkozóan, mivel csökkentenie kellett volna ezt az összeget
a közigazgatási eljárás túlzott időtartama miatt.
A TU felrója az Elsőfokú Bíróságnak, hogy a megtámadott ítélet 77. és 85. pontjában kimondta, hogy a Bizottság elvben felelős
volt az ésszerű eljárási határidő elvének megsértéséért, ugyanakkor megerősítette ugyanezen ítélet 438. pontjában, hogy a
FEG és a TU „nem terjesztettek elő olyan érvet, amely indokolná, hogy az Elsőfokú Bíróság teljes körű bírósági felülvizsgálata
keretében tovább csökkentse a bírság összegét”. Az ilyen értékelés érthetetlen módon indokolt.
A Bizottság előadja, hogy a megtámadott ítélet világosan és részletesen indokolt a közigazgatási eljárás időtartama és a TU‑ra
kiszabott bírság összegének további csökkentése közötti kapcsolat tekintetében. Egyrészt a Bizottság jelzi, hogy az Elsőfokú
Bíróság megállapította a hivatkozott ítélet 87‑93. pontjában, hogy a TU védelmét nem korlátozta az ésszerű eljárási határidő
túllépése. Másrészt az Elsőfokú Bíróság megvizsgálta azt, hogy az ügy sajátos körülményei indokolják‑e a TU‑ra kiszabott bírság
csökkentését, és megállapította ebben a tekintetben, hogy ugyanezen ítélet 438. pontjából következően a TU nem terjesztett
elő semmilyen bizonyítékot, amely indokolná a csökkentést.
–       A Bíróság álláspontja
Amint a vitatott határozat indokolásának a jelen ítélet 9. pontjában idézett 152. és 153. pontjából következik, a Bizottság
csökkentette a bírságot a közigazgatási eljárás neki felróható, túlzott időtartama miatt.
A megtámadott ítélet 438. pontjában az Elsőfokú Bíróság megállapította, hogy „a Bizottság önszántából csökkentette a bírságot.
A bírság ilyen jellegű csökkentése a Bizottság hatáskörébe tartozik. A felperesek nem terjesztettek elő olyan érvet, amely
indokolná, hogy az Elsőfokú Bíróság teljes körű bírósági felülvizsgálata keretében tovább csökkentse a bírság összegét. Következésképpen
ebben a tekintetben nincs helye a felperesek kérelme elfogadásának”.
Ez a megállapítás semmilyen téves jogalkalmazáshoz nem vezet.
Másrészt az ötödik jogalap ezen része közvetlenül kapcsolódik a TU által az első jogalapja alátámasztására előadott érvekhez,
amely szerint az Elsőfokú Bíróság tévesen alkalmazta a jogot annak kimondásával, hogy az ésszerű eljárási határidő túllépése
nem indokolta a vitatott határozat hatályon kívül helyezését. Mivel az ésszerű eljárási határidő túllépésére alapított jogalap
nem volt sikeres, ami egyrészt a megtámadott ítélet helybenhagyott részéből, másrészt a Bíróságnak a fenti jogalapról való
döntéséből következik, az ötödik jogalap ezen részét el kell utasítani
Az ötödik jogalap harmadik részéről, amely bírság összegének a TU által a vitatott határozatban megállapított jogsértésekben
játszott szerepére tekintettel történő megállapítására vonatkozik
–       A felek érvei
A TU előadja, hogy az Elsőfokú Bíróság a rá kiszabott bírság összegének megállapítása során, nem indokolta kellően azon értékelését,
amely szerint ez az összeg ésszerű a FEG‑re kiszabott bírság összegével összevetve (a megtámadott ítélet 431‑433. pontja).
A Bizottság ebben a tekintetben utal a megtámadott ítélet 416‑438. pontjára, amelyekben az Elsőfokú Bíróság megvizsgálta és
indokolt módon elvetette a bírság összegének csökkentésére előadott összes érvet.
A Bizottság előadja, hogy az ötödik jogalap harmadik része elfogadhatatlan, és mindenesetre megalapozatlan, mint a jogalap
egésze.
A CEF szintén előadja, hogy az ötödik jogalap elfogadhatatlan figyelemmel arra, hogy az Elsőfokú Bíróság a jelen ügyben tett
ténybeli megállapításaira vonatkozik, amely nem lehet felülvizsgálat tárgya a jelen ügyben.
–       A Bíróság álláspontja
A bírság állítólagos aránytalan voltával kapcsolatban emlékeztetni kell arra, hogy nem a Bíróság feladata a fellebbezés keretében
a jogkérdésekről való döntéskor, hogy méltányossági okból saját értékelésével helyettesítse az Elsőfokú Bíróság értékelését,
amely korlátlan felülvizsgálati jogkörében döntött a közösségi jog megsértése miatt a vállalkozásokra kiszabott bírságok összegéről
(a C‑219/95. P. sz., Ferriere Nord kontra Bizottság ügyben 1997. július 17‑én hozott ítélet [EBHT 1997., I‑4411. o.] 31. pontja és a
fent hivatkozott Baustahlgewebe kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 129. pontja).
Következésképpen az ötödik jogalap ezen részét elfogadhatatlannak kell nyilvánítani, amennyiben célja a Bizottság által kiszabott
bírság általános felülvizsgálata (a fent hivatkozott Baustahlgewebe kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 129. pontja).
Másrészt az ötödik jogalap ezen részének figyelmes olvasatából látszik, hogy az közvetlenül kapcsolódik a TU által a harmadik
jogalapja alátámasztására előadott érvekhez, amelyek szerint az Elsőfokú Bíróság tévesen alkalmazta a jogot annak kimondásával,
hogy a Bizottság jogszerűen tekinthette a fenti vállalkozást személyesen felelősnek a vitatott határozat 1. és 2. cikkében
megállapított jogsértésekben. Mivel a harmadik jogalap elvetésre került, az ötödik jogalap harmadik részét, mint megalapozatlant,
mindenesetre el kell utasítani.
Következésképpen az ötödik jogalapot teljes egészében, részben mint elfogadhatatlant, részben mint megalapozatlant, el kell
utasítani.

A költségekről
Az eljárási szabályzat 122. cikkének 1. §‑a értelmében, ha a fellebbezés megalapozatlan, vagy ha megalapozott, és a Bíróság
maga hoz a jogvita kapcsán végleges határozatot, a Bíróság határoz a költségekről. Ugyanezen szabályzat 69. cikkének 2. §‑a
szerint, amely e szabályzat 118. cikkének megfelelően alkalmazandó a fellebbezési eljárásra, a Bíróság a pervesztes felet
kötelezi a költségek viselésére, ha a pernyertes fél ezt kérte. A TU‑t, mivel pervesztes lett az ésszerű eljárási határidő
elve megsértésére vonatkozó – a Bíróság által egyébként elutasított – jogalap kivételével minden kérdésben, a jelen eljárás
költségeinek viselésére kötelezni kell. A megtámadott ítélet részbeni hatályon kívül helyezése ellenére az elsőfokú eljárással
kapcsolatos költségek viselésére, amelyről a fenti ítélet határozott, továbbiakban is a TU‑t kell kötelezni a hivatkozott
ítélet rendelkező részének 3. pontjában meghatározottak szerint.
A fenti indokok alapján a Bíróság (első tanács) a következőképpen határozott:
1)
Az Európai Közösségek Elsőfokú Bíróságának a
T‑5/00
. és
T‑6/00
. sz., Nederlandse Federatieve Vereniging voor de Groothandel op Elektrotechnisch Gebied és Technische Unie kontra Bizottság
egyesített ügyekben 2003. december 16‑án hozott ítéletét hatályon helyezi azon részében, amely szerint az Elsőfokú Bíróság
az ésszerű eljárási határidő elve megsértésére vonatkozó jogalap vizsgálata keretében elmulasztotta annak vizsgálatát, hogy
a közigazgatási eljárás egésze – a kifogásközlést megelőző szakaszt is beleértve – az Európai Közösségek Bizottságának felróható
túlzott időtartama sérthette‑e a Technische Unie BV jövőbeni védekezési lehetőségét.
2)
A Bíróság a fellebbezést az ezt meghaladó részben elutasítja.
3)
A Technische Unie BV által az Elsőfokú Bírósághoz benyújtott keresetet – annyiban, amennyiben az az ésszerű eljárási határidő
elve megsértésére vonatkozó jogalap tekintetében részben megalapozott – elutasítja.
4)
A Technische Unie BV‑t kötelezi a jelen eljárás költségeinek viselésére. Az elsőfokú eljárással kapcsolatos költségeket, amelyről
a
T‑5/00
. és
T‑6/00
. sz., Nederlandse Federatieve Vereniging voor de Groothandel op Elektrotechnisch Gebied és Technische Unie kontra Bizottság
egyesített ügyekben 2003. december 16‑án hozott ítélet határozott, a továbbiakban is a Technische Unie BV viseli a hivatkozott
ítélet rendelkező részének 3. pontjában meghatározottak szerint.
Aláírások
*
Az eljárás nyelve: holland.