CELEX: 61999CJ0195
Appel
aftaler og samordnet praksis
europæiske producenter af stålbjælker

Ved appelskrift indleveret til Domstolens Justitskontor den 25. maj 1999 har Krupp Stahl AG i medfør af artikel 49 i EKSF-statutten
for Domstolen iværksat appel af dom afsagt den 11. marts 1999 af Retten i Første Instans i sag T-147/94, Krupp Hoesch Stahl
mod Kommissionen (Sml. II, s. 603, herefter »den appellerede dom«), hvorved Retten delvis frifandt Kommissionen for virksomhedens
påstand om annullation af Kommissionens beslutning 94/215/EKSF af 16. februar 1994 om en procedure i henhold til EKSF-traktatens
artikel 65 vedrørende aftaler og forskellige former for samordnet praksis mellem europæiske producenter af stålbjælker (EFT
L 116, s. 1, herefter »den anfægtede beslutning«). Ved denne beslutning havde Kommissionen pålagt sagsøgeren en bøde i henhold
til den nævnte artikel 65.
De faktiske omstændigheder og den anfægtede beslutning
Det fremgår af den appellerede dom, at den europæiske jern- og stålindustri fra 1974 gennemgik en krise, der var karakteriseret
ved et fald i efterspørgslen, som skabte problemer i form af overudbud og overkapacitet såvel som lave priser.
Efter at have forsøgt at styre krisen ved frivilligt at lade virksomhederne påtage sig forpligtelser med hensyn til de mængder
stål, der skulle udbydes på markedet, samt minimumspriser (»Simonet-planen«) eller ved fastsættelse af orienteringspriser
og minimumspriser (»Davignon-planen«, »Eurofer I-aftalen«) fastslog Kommissionen i 1980, at der forelå en åbenbar krise i
EKSF-traktatens artikel 58’s forstand, og fastsatte bindende produktionskvoter, bl.a. for stålbjælker. Denne fællesskabsordning
ophørte den 30. juni 1988.
I god tid før denne dato havde Kommissionen meddelt, at kvoteordningen ville blive afviklet i en række meddelelser og beslutninger,
hvori den mindede om, at denne ordnings ophør betød, at der på ny ville være et marked med fri konkurrence mellem virksomhederne.
Branchen var dog stadig præget af overskudsproduktion, som efter eksperternes opfattelse burde nedskæres omfattende og hurtigt
for at gøre det muligt for virksomhederne at klare sig i konkurrencen på verdensmarkedet.
Ved kvoteordningens ophør indførte Kommissionen en overvågningsordning, i medfør af hvilken der blev indsamlet statistikker
vedrørende produktion og leverancer, foretaget en overvågning af udviklingen på markederne samt gennemført en regelmæssig
konsultation af virksomhederne vedrørende situationen og tendenserne på markedet. Branchens virksomheder, hvoraf nogle var
medlemmer af brancheorganisationen Eurofer, havde således regelmæssige kontakter med Kommissionens GD III (Generaldirektoratet
for »Det Indre Marked og Industri«) som led i konsultationsmøderne. Overvågningsordningen udløb den 30. juni 1990 og blev
erstattet med et informationssystem på individuel og frivillig basis.
I begyndelsen af 1991 gennemførte Kommissionen en række kontrolundersøgelser i et vist antal jern- og stålvirksomheder og
i virksomhedssammenslutninger i branchen. De blev tilsendt en meddelelse af klagepunkter den 6. maj 1992. Der blev afholdt
høringer i begyndelsen af 1993.
Den 16. februar 1994 vedtog Kommissionen den anfægtede beslutning, hvori den fastslog, at 17 europæiske jern- og stålvirksomheder
og en af deres faglige organisationer i strid med EKSF-traktatens artikel 65, stk. 1, havde deltaget i en række aftaler, vedtagelser
og former for samordnet praksis vedrørende fastsættelse af priser, opdeling af markeder og udveksling af fortrolige oplysninger
om Fællesskabets marked for stålbjælker. Ved beslutningen pålagde den 14 virksomheder bøder for overtrædelser begået mellem
den 1. juli 1988 og den 31. december 1990.
Retsforhandlinger ved Retten og den appellerede dom
Den 11. april 1994 anlagde appellanten sag ved Retten, bl.a. med påstand om annullation af den anfægtede beslutning.
Ved den appellerede dom gav Retten appellanten delvis medhold og nedsatte den bøde, virksomheden var blevet pålagt.
Parternes påstande
Appellanten har nedlagt følgende påstande:
–
Den appellerede dom ophæves, for så vidt som dommen i domskonklusionens punkt 1 har pålagt appellanten en bøde på 9 000 EUR,
i domskonklusionens punkt 2 har frifundet Kommissionen for appellantens søgsmål og i domskonklusionens punkt 3 har pålagt
appellanten at bære sine egne sagsomkostninger samt betale halvdelen af Kommissionens sagsomkostninger.
–
Den anfægtede beslutnings artikel 1, 3 og 4 annulleres.
–
Kommissionen tilpligtes at betale de sagsomkostninger, der er afholdt i første instans og under appelsagen.
Kommissionen har nedlagt følgende påstande:
–
Appellen forkastes.
–
Appellanten tilpligtes at betale sagens omkostninger.
Appelanbringenderne
Appellanten har fremført syv anbringender til støtte for appellen:
1)
tilsidesættelse af Kommissionens forretningsorden, således som den foreligger ved Kommissionens afgørelse 93/492/Euratom,
EKSF, EØF af 17. februar 1993 (EFT L 230, s. 15, herefter »forretningsordenen fra 1993«)
2)
tilsidesættelse af EKSF-traktatens artikel 33
3)
tilsidesættelse af EKSF-traktatens artikel 65, stk. 1, for så vidt angår informationsudvekslingen, fortolkningen af begrebet
»den normale konkurrence« og appellantens deltagelse i de påtalte forhold
4)
retlig fejl for så vidt angår de påtalte forhold vedrørende fastsættelse af priserne på det tyske marked
5)
tilsidesættelse af EKSF-traktatens artikel 65, stk. 5, for så vidt angår bedømmelsen af appellantens culpa
6)
tilsidesættelse af begrundelsespligten i henhold til EKSF-traktatens artikel 15
7)
tilsidesættelse af artikel 6 i den europæiske konvention til beskyttelse af menneskerettigheder og grundlæggende frihedsrettigheder,
undertegnet i Rom den 4. november 1950 (herefter »EMK«), på grund af den angiveligt urimeligt langvarige sagsbehandling ved
Retten.
De præmisser i den appellerede dom, der kritiseres i forbindelse med det enkelte anbringende, vil blive angivet i forbindelse
med behandlingen af det pågældende anbringende.
Appellen
Det første anbringende
Det første anbringende er opdelt i to led. Ifølge det første led foreligger der en tilsidesættelse af artikel 5 og 6 i forretningsordenen
fra 1993, og ifølge det andet en tilsidesættelse af forretningsordenens artikel 16.
Det første anbringendes første led
Appellanten gør gældende, at Retten har tilsidesat artikel 5 og 6 i forretningsordenen fra 1993, der henholdsvis indeholder
kravet om quorum og om det antal stemmer, der er nødvendige for, at en beslutning gyldigt er vedtaget af Kommissionen. I den
appellerede doms præmis 63 foretog Retten nemlig en urigtig fortolkning af referatet fra det møde i Kommissionen, hvor den
anfægtede beslutning var blevet vedtaget (herefter »mødereferatet«), og kom følgelig til den urigtige konklusion, at den nævnte
beslutning var blevet vedtaget under overholdelse af disse bestemmelser.
Denne fortolkning er i øvrigt ikke i overensstemmelse med det begreb om kollegialitetsprincippet, der er fastslået af Domstolen
i dom af 15. juni 1994 i sagen Kommissionen mod BASF m.fl. (sag C-137/92 P, Sml. I, s. 2555, præmis 64), og hvorefter kollegiets
medlemmer skal være til stede, når beslutningerne vedtages.
Kommissionen anfører, at appellanten bestrider fastlæggelsen af faktiske omstændigheder og bevisvurderingen, og at dette klagepunkt
følgelig skal afvises.
Subsidiært anfører Kommissionen, at dette led af anbringendet er ugrundet. Mødereferatet angiver på s. 40, at kabinetscheferne
og kabinetsmedarbejderne for to kommissærer »i kommissionsmedlemmernes fravær« havde deltaget i mødet. Dette rejser dog ikke
tvivl om bevisværdien og gyldigheden af listen på mødereferatets s. 2 over de kommissionsmedlemmer, der var til stede eller
fraværende ved drøftelsen af den anfægtede beslutning.
Domstolens bemærkninger
Der skal indledningsvis mindes om, at som det fremgår af artikel 32d, stk. 1, KS og artikel 51 i EKSF-statutten for Domstolen,
er appel begrænset til retsspørgsmål. Det er derfor alene Retten, der har kompetence til at fastlægge og bedømme de relevante
faktiske omstændigheder såvel som til at vurdere beviserne, medmindre disse omstændigheder og beviser er blevet forkert gengivet
(jf. i denne retning dom af 1.6.1994, sag C-136/92 P, Kommissionen mod Brazzelli Lualdi m.fl., Sml. I, s. 1981, præmis 49
og 66, af 15.10.2002, forenede sager C-238/99 P, C-244/99 P, C-245/99 P, C-247/99 P, C-250/99 P – C-252/99 P og C-254/99 P,
Limburgse Vinyl Maatschappij m.fl. mod Kommissionen, Sml. I, s. 8375, præmis 194, og af 10.12.2002, sag C-312/00 P, Kommissionen
mod Camar og Tico, Sml. I, s. 11355, præmis 69).
Det skal fremhæves, at appellanten ikke gør gældende, at Retten har gengivet mødereferatets indhold forkert, men alene anfægter
dens bedømmelse heraf i den appellerede doms præmis 63.
Det må følgelig fastslås, at det første led af det første anbringende skal afvises.
Det første anbringendes andet led
Ifølge appellanten foretog Retten en urigtig anvendelse af artikel 16 i forretningsordenen fra 1993 vedrørende bekræftelse
af Kommissionens beslutninger samt deres formelle udformning. Således konkluderede Retten med urette, at den anfægtede beslutning,
således som den blev meddelt appellanten af Kommissionen, var blevet bekræftet den 23. februar 1994. For det første påviste
Retten hverken, at den version af den anfægtede beslutning, der blev meddelt appellanten, var identisk med beslutningens versioner
K(94)321/2 og K(94)321/3, eller at denne meddelte version selv forskriftsmæssigt blev vedlagt mødereferatet. For det andet
har Kommissionen ikke været i stand til at fremlægge mødereferatet forsynet med Kommissionens formands og generalsekretærs
originale underskrifter, og datoen for underskrivelsen af mødereferatet er ikke angivet.
Retten lagde til grund, at der forelå en forskriftsmæssig bekræftelse, og henviste i den appellerede doms præmis 85 til formodningen
for fællesskabsretsakters gyldighed. Den tog dermed fejl af formålet med denne formodning, for i tilfælde af en tilsidesættelse
af formkravene i forbindelse med vedtagelsen af en beslutning kan gyldighedsformodningen ikke være til hinder for en annullation.
Kommissionen har gjort gældende, at klagepunktet om, at versionerne af den anfægtede beslutning ikke er identiske, ikke kan
realitetsbehandles, fordi appellanten for det første på ingen måde begrunder den kritik, virksomheden fremfører af Rettens
argumentation herom, og fordi dette anbringende for det andet vedrører fastlæggelsen af de faktiske omstændigheder, hvilket
henhører under Rettens enekompetence. Med hensyn til beviset for bekræftelsen af den anfægtede beslutning finder Kommissionen
også, at klagepunktet herom må afvises, da et sådant spørgsmål – medmindre beviserne er gengivet forkert – henhører under
Rettens enekompetence.
Domstolens bemærkninger
Det må fastslås, at med dette led af det andet anbringende anfægter appellanten på ny visse vurderinger af faktiske omstændigheder
og beviser, som Retten har foretaget i den appellerede dom, nemlig de vurderinger, der findes:
–
i præmis 83, hvor Retten formodede, at dokumenterne K(94)321/2 og K(94)321/3 var vedlagt mødereferatet
–
i præmis 84, hvori Retten fandt, at der ikke var påvist nogen indholdsmæssig forskel mellem den version af den anfægtede beslutning,
der blev meddelt, og den version, der var vedlagt mødereferatet
–
i præmis 85, hvori Retten antog, at dokumenterne K(94)321/2 og K(94)321/3 måtte anses for bekræftet ved Kommissionens formands
og generalsekretærs underskrift på mødereferatets første side
–
i præmis 86, hvori Retten fandt, at bekræftelsen af genpartens overensstemmelse fra Kommissionens faste generalsekretær udgjorde
et tilstrækkeligt bevis for, at den originale version af mødereferatet var forsynet med Kommissionens formands og generalsekretærs
originale underskrifter, og
–
i præmis 88, hvori Retten fastslog, at mødereferatet var blevet forskriftsmæssigt underskrevet af Kommissionens formand og
generalsekretær den 23. februar 1994.
For så vidt angår henvisningen i den appellerede doms præmis 85 til den gyldighedsformodning, der gælder for Fællesskabets
institutioners retsakter (jf. navnlig dommen i sagen Kommissionen mod BASF m.fl., præmis 48), er det tilstrækkeligt at konstatere,
at Retten ikke har draget nogen faktiske eller retlige konsekvenser heraf, men udelukkende har henholdt sig til sine egne
bedømmelser af de faktiske omstændigheder og af beviserne som grundlag for at anse den anfægtede beslutning for forskriftsmæssigt
bekræftet.
I det omfang det første anbringendes andet led er rettet mod denne henvisning, er det følgelig irrelevant og dermed ugrundet.
Dette led må følgelig anses for delvis uegnet til realitetsbehandling, delvis ugrundet.
Det første anbringende er følgelig til dels uegnet til realitetsbehandling, til dels ugrundet.
Det andet anbringende
Med det andet anbringende gøres det gældende, at Retten har tilsidesat EKSF-traktatens artikel 33, idet den angiveligt har
overskredet de beføjelser, der tilkommer den med henblik på prøvelsen af den anfægtede beslutning.
EKSF-traktatens artikel 33, stk. 1 og 2, lyder:
»Domstolen har kompetence til at udtale sig i sager om annullation af Kommissionens beslutninger eller henstillinger, der
indbringes af en af medlemsstaterne eller af Rådet under påberåbelse af inkompetence, af væsentlige formelle mangler, af overtrædelse
af denne traktat eller af enhver retsregel vedrørende dennes gennemførelse eller af magtfordrejning. Domstolens prøvelsesret
omfatter dog ikke skønnet vedrørende den situation, der er en følge af de økonomiske kendsgerninger eller omstændigheder,
på basis af hvilke de nævnte beslutninger eller henstillinger er blevet til, medmindre det påstås, at Kommissionen har gjort
sig skyldig i magtfordrejning eller åbenbart har tilsidesat bestemmelserne i denne traktat eller enhver retsregel vedrørende
dens gennemførelse.
De virksomheder eller organisationer, der er nævnt i artikel 48, kan på samme vilkår anlægge sag om individuelle beslutninger
og henstillinger, der angår dem, eller om generelle beslutninger og henstillinger, som de finder indebærer magtfordrejning
i forhold til dem.«
Anbringendet vedrører den appellerede doms præmis 122, hvori det hedder:
»Det må følgelig konkluderes, at de omtvistede ordninger for udveksling af oplysninger i [den anfægtede beslutnings] betragtning
263-272 er blevet anset for selvstændige overtrædelser af traktatens artikel 65, stk. 1. De argumenter, som Kommissionen fremførte
i sit svar af 19. januar 1998 og i retsmødet, må følgelig forkastes, for så vidt som denne retlige bedømmelse hermed søges
ændret.«
Ifølge appellanten har Retten overskredet den beføjelse, den har i medfør af EKSF-traktatens artikel 33, idet den i den appellerede
doms præmis 122 berigtigede den anfægtede beslutning ved at fortolke den på en måde, der ikke er i overensstemmelse med dens
indhold, hvis man henholder sig til Kommissionens udtrykkelige forklaringer og til beslutningens ordlyd. Retten anførte således,
at Kommissionen havde betegnet informationsudvekslingen som en selvstændig overtrædelse, skønt Kommissionen som svar på et
spørgsmål stillet af Retten selv havde forklaret, at den havde haft den opfattelse, at informationsudvekslingen var et led
i mere omfattende overtrædelser, der bl.a. bestod i aftaler om fastsættelse af priser og opdeling af markederne, hvilke aftaler
informationsudvekslingen havde gjort det lettere at gennemføre.
Ifølge Kommissionen må dette anbringende afvises, da Kommissionens karakteristik af informationsudvekslingen ikke er et retsspørgsmål,
men udgør et faktum, som Domstolen ikke skal efterprøve. Subsidiært har Kommissionen anført, at anbringendet ikke er begrundet.
Søgsmålet vedrører den anfægtede beslutning og ikke de forklaringer, der er afgivet af Kommissionens repræsentanter under
sagens behandling, og som Retten i øvrigt ikke behøvede at tage hensyn til.
Domstolens bemærkninger
Det bemærkes, at appellanten ikke godtgør, og heller ikke søger at godtgøre, hvorledes Retten skulle have tilsidesat EKSF-traktatens
artikel 33 og overskredet sine beføjelser ved selv at fortolke den anfægtede beslutning, snarere end at lægge de forklaringer
til grund, der blev givet af Kommissionens repræsentanter i svaret af 19. januar 1998 og i retsmødet.
Det skal hertil blot bemærkes, at når Retten træffer afgørelse i en sag vedrørende en påstand om annullation af en fællesskabsretsakt,
tilkommer det den selv at fortolke denne retsakt.
Følgelig har Retten ikke overskredet sine beføjelser ved at fortolke den anfægtede beslutning, og det andet anbringende er
følgelig ugrundet.
Det tredje anbringende
Ifølge det tredje anbringende har Retten tilsidesat EKSF-traktatens artikel 65, stk. 1. Anbringendet er opdelt i fire led.
Ifølge anbringendets første led blev informationsudvekslingen med urette betragtet som en selvstændig overtrædelse, og ifølge
det andet led foreligger der en urigtig fortolkning af begrebet »den normale konkurrence«, ifølge det tredje led var det en
retlig fejl, at der blev taget hensyn til de U-profiler, som alene blev fremstillet af appellanten, og ifølge det fjerde led
foreligger der en retlig fejl ved bedømmelsen af appellantens deltagelse i informationsudvekslingen.
Det tredje anbringendes første led
Ifølge det første led af det tredje anbringende har Retten tilsidesat EKSF-traktatens artikel 65, stk. 1, idet den – såfremt
det fastslås, at informationsudvekslingen har karakter af en selvstændig overtrædelse, hvilket er bestridt i forbindelse med
det andet anbringende – hverken har begrundet eller påvist den påståede virkning af denne informationsudveksling på konkurrencen.
Dette led af anbringendet vedrører den appellerede doms præmis 124-150 og især præmis 135 og 142.
I den appellerede doms præmis 126 minder Retten om, at EKSF-traktaten, og navnlig dens artikel 4, litra d), og artikel 65,
stk. 1, hviler på det princip, at enhver virksomhed selvstændigt skal fastlægge den politik, som den vil følge på det fælles
marked, uden hemmelige aftaler med konkurrenterne.
I de følgende præmisser i den appellerede dom konstaterer Retten, at de udsendte oplysninger var detaljerede (præmis 128),
at de var ajourførte og hyppige (præmis 129-131), at disse oplysninger kun blev meddelt et vist antal producenter, men ikke
til forbrugerne og til andre konkurrenter (præmis 132), at de pågældende produkter var ensartede (præmis 133), og at markedet
havde en oligopolistisk struktur, som i sig selv måtte formodes at begrænse konkurrencen (præmis 134).
I den appellerede doms præmis 135 fastslog Retten således:
»De i [den anfægtede beslutnings] betragtning 49-60 anførte omstændigheder bekræfter, at de omtvistede systemer klart påvirkede
deltagernes handlefrihed, når henses til samtlige konkrete omstændigheder, navnlig at oplysningerne var ajourførte og detaljerede,
og at de alene var bestemt for producenterne, samt når henses til produkternes egenskaber og graden af koncentration på markedet.«
Retten bemærkede yderligere i den appellerede doms præmis 136, at de udsendte oplysninger blev drøftet på regelmæssig basis
i Eurofers udvalg ved navn »Stålbjælkeudvalget« (herefter »Stålbjælkeudvalget«), og at der herunder blev fremsat kritik af
visse virksomheder. Den fandt på dette grundlag i dommens præmis 137, at de oplysninger, der blev modtaget som led i de omtvistede
ordninger, var i stand til at påvirke virksomhedernes adfærd mærkbart.
I den appellerede doms præmis 139 konstaterede Retten, at den gensidige kontrol, som denne informationsudveksling medførte,
blev udført på grundlag af Kommissionens tidligere politik, hvis sigte var at opretholde de »sædvanlige leveringsmønstre«
i handelen. Dommens præmis 141 vedrørte informationsudvekslingen inden for Walzstahl-Vereinigung, der er en sammenslutning
af fabrikanter af valsede produkter.
Retten konkluderede i den appellerede doms præmis 142:
»Følgelig begrænsede de omtvistede ordninger for udveksling af oplysninger væsentligt de deltagende producenters handlefrihed,
idet de erstattede de normale konkurrencerisici med et praktisk indbyrdes samarbejde.«
Appellanten finder, at Retten ubegrundet har henvist til dommene vedrørende markedet for traktorer (Rettens domme af 27.10.1994,
sag T-34/92, Fiatagri og New Holland Ford mod Kommissionen, Sml. II, s. 905, og sag T-35/92, Deere mod Kommissionen, Sml.
II, s. 957, samt Domstolens domme af 28.5.1998, sag C-7/95 P, Deere mod Kommissionen, Sml. I, s. 3111, og sag C-8/95 P, New
Holland Ford mod Kommissionen, Sml. I, s. 3175), idet den antog, at stålbjælkemarkedet, som det var tilfældet vedrørende traktormarkedet,
også havde karakter af et snævert oligopol, og idet den dermed begrundede sin antagelse om, at informationsudvekslingsordningerne,
også hvis de blev betragtet isoleret, udgjorde en overtrædelse af konkurrencereglerne. Som Retten selv konstaterede i den
appellerede doms præmis 134, havde de ti største virksomheder, som havde deltaget i denne udveksling, kun to tredjedele af
stålbjælkemarkedet, hvilket er et tegn på en stærk konkurrence mellem et stort antal virksomheder. Dette udelukker under alle
omstændigheder antagelsen om, at der forelå en simpel oligopolistisk struktur, og endnu mere antagelsen om et stærkt koncentreret
marked.
Ifølge Kommissionen må det første led af det tredje anbringende, der er formuleret helt generelt, afvises, da det hverken
angiver, hvilken del af den appellerede dom der kritiseres med anbringendet, eller den juridiske argumentation, der gøres
gældende.
Den af appellanten fremførte kritik over for Rettens konstateringer med hensyn til stålbjælkemarkedets struktur må efter Kommissionens
opfattelse afvises, da den er rettet mod vurderinger af faktiske omstændigheder. I øvrigt bemærker Kommissionen, at appellanten
under sagen for Retten selv betegnede stålbjælkemarkedet som et oligopolistisk marked.
Kommissionen afviser endvidere appellantens kritik af henvisningen til sagerne vedrørende traktormarkedet. I de domme, som
Retten afsagde i disse sager, og som er nævnt i nærværende doms præmis 47, blev den positive virkning på konkurrencen af det
forhold, at der var transparens mellem de erhvervsdrivende, udtrykkeligt gjort betinget af den opsplittede karakter af udbuddet
på markedet, hvilket ikke var tilfældet på stålbjælkemarkedet.
Kommissionen har i øvrigt bemærket, at sagsøgeren kun kritiserer et enkelt punkt, selv om Retten som begrundelse for informationsudvekslingens
konkurrencebegrænsende karakter henviste til en lang række omstændigheder. Kommissionen har gjort gældende, at markedet for
stålbjælker adskiller sig fra markedet for traktorer derved, at produkterne på det førstnævnte marked er mere ensartede, hvilket
begrænser konkurrencen på produkternes egenskaber.
Appellanten har i replikken gjort gældende, at virksomhedens kritik vedrører de retlige konsekvenser, der blev draget af den
markedsstruktur, der var blevet konstateret. Dermed er der tale om et retsspørgsmål, som kan efterprøves af Domstolen.
Ifølge appellanten er sammenligningen af markedet for stålbjælker med markedet for traktorer ikke velbegrundet, og kriteriet
vedrørende produkternes ensartethed er ikke relevant i den konkrete sag. I beslutningen, der gav anledning til de domme, der
er nævnt i præmis 47 i nærværende dom, behandlede Kommissionen således traktorer som ensartede produkter, fordi de opfyldte
de samme funktioner og kunne anvendes med alle former for landbrugsmaskiner, der trækkes. Strukturen på markedet, der blev
omhandlet i disse domme, havde en helt speciel karakter, der ikke findes i den foreliggende sag.
Domstolens bemærkninger
Det skal indledningsvis bemærkes, at det første led af det tredje anbringende ikke, heller ikke indirekte, kan anfægte Rettens
konstatering, der blev undersøgt i forbindelse med det andet anbringende, hvorefter informationsudvekslingen blev betragtet
som en selvstændig overtrædelse i den anfægtede beslutning.
Det skal endvidere understreges, at selv om Fællesskabets retsinstanser generelt udøver fuld kontrol med, om betingelserne
for at anvende EF-traktatens og EKSF-traktatens konkurrenceregler er opfyldt, må den kontrol, som de udøver vedrørende komplicerede
økonomiske vurderinger, der er foretaget af Kommissionen, nødvendigvis begrænses til en efterprøvelse af, om formforskrifterne
er overholdt, om begrundelsen er tilstrækkelig, om de faktiske omstændigheder er materielt rigtige, samt om der foreligger
et åbenbart urigtigt skøn eller magtfordrejning (jf. i denne retning, for så vidt angår EF-traktatens artikel 85 (nu artikel
81 EF) dom af 11.7.1985, sag 42/84 Remia m.fl. mod Kommissionen, Sml. s. 2545, præmis 34, og af 17.11.1987, forenede sager
142/84 og 156/84, BAT og Reynolds mod Kommissionen, Sml. s. 4487, præmis 62).
En hertil svarende bestemmelse findes i EKSF-traktaten, hvis artikel 33, stk. 1, bestemmer, at »Domstolens prøvelsesret [ikke]
omfatter [...] skønnet vedrørende den situation, der er en følge af de økonomiske kendsgerninger eller omstændigheder, på
basis af hvilke de nævnte beslutninger eller henstillinger er blevet til, medmindre det påstås, at Kommissionen har gjort
sig skyldig i magtfordrejning eller åbenbart har tilsidesat bestemmelserne i denne traktat eller enhver retsregel vedrørende
dens gennemførelse«.
Det her omhandlede led af anbringendet skal undersøges på det anførte grundlag.
Det fremgår af de ovenfor i præmis 47 nævnte afgørelser vedrørende traktormarkedet, i forbindelse med hvilke Retten og Domstolen
for første gang undersøgte en informationsudvekslingsaftale i henhold til EF-traktaten – og hvis generelle synspunkter kan
overføres på EKSF-traktaten – at en sådan aftale er i strid med konkurrencereglerne, såfremt den formindsker eller fjerner
usikkerhedsgraden vedrørende det relevante markeds funktion og følgelig begrænser konkurrencen mellem virksomhederne (jf.
navnlig Domstolens dom i sagen Deere mod Kommissionen, præmis 90).
De for begrebet samordnet praksis forudsatte kriterier koordination og samarbejde, som langt fra stiller krav om udarbejdelse
af en egentlig »plan«, skal nemlig forstås ud fra den grundtanke, der ligger bag EF-traktatens og EKSF-traktatens konkurrenceregler,
og hvorefter enhver erhvervsdrivende uafhængigt skal tage stilling til den politik, han vil føre på det fælles marked, og
de vilkår, han vil tilbyde sin kundekreds (Domstolens dom i sagen Deere mod Kommissionen, præmis 86 og den deri nævnte retspraksis).
Selv om dette krav om uafhængighed ganske vist ikke udelukker de erhvervsdrivendes ret til rationelt at tilpasse sig deres
konkurrenters konstaterede eller antagelige adfærd, udelukker det imidlertid kategorisk enhver direkte eller indirekte kontakt
mellem sådanne erhvervsdrivende, som har til formål eller til følge, at der opstår konkurrencevilkår, som ikke svarer til
det pågældende markeds normale vilkår i betragtning af produkternes eller de præsterede tjenesteydelsers art, størrelsen og
antallet af virksomheder på markedet samt dettes omfang (Domstolens dom i sagen Deere mod Kommissionen, præmis 87 og den deri
nævnte retspraksis).
I præmis 88-90 i dommen i sagen Deere mod Kommissionen bekræftede Domstolen det generelle udgangspunkt, som Retten havde anvendt
i sin argumentation, nemlig
–
at gennemsigtige forhold mellem de erhvervsdrivende principielt vil skærpe konkurrencen mellem leverandørerne, for den omstændighed,
at en erhvervsdrivende i denne situation tager hensyn til de oplysninger, han har i kraft af informationsudvekslingsordningen,
for at tilpasse sin adfærd til markedet, vil næppe, når henses til udbuddets opsplittede karakter, for de andre erhvervsdrivende
formindske eller fjerne nogen usikkerhed med hensyn til forudsigeligheden af virksomhedens konkurrenters adfærd
–
at en udveksling af oplysninger om markedet på et stærkt koncentreret oligopolistisk marked imidlertid vil give virksomhederne
kendskab til deres konkurrenters placeringer på markedet og deres forretningsstrategi og således sandsynligvis mærkbart vil
begrænse den konkurrence, der findes mellem de erhvervsdrivende.
I præmis 89 i dommen i sagen Deere mod Kommissionen bemærkede Domstolen endvidere, at Retten havde taget hensyn til de udvekslede
oplysningers fortrolige og detaljerede karakter, til deres regelmæssighed samt til det forhold, at de kun var beregnet for
de virksomheder, der deltog i udvekslingen, men ikke blev givet til disses konkurrenter eller til forbrugerne.
I modsætning til hvad appellanten gør gældende, kan en informationsudvekslingsordning udgøre en tilsidesættelse af konkurrencereglerne,
selv om det relevante marked ikke er et stærkt koncentreret oligopolistisk marked. Ganske vist fandt Retten i dommen i sagen
Deere mod Kommissionen, at traktormarkedet havde en sådan karakter, hvilket Domstolen stadfæstede ved sin dom i sagen Deere
mod Kommissionen. I disse domme blev der imidlertid taget hensyn til en helhed af kriterier vedrørende dette spørgsmål, og
det eneste generelle princip, der blev fastslået vedrørende markedets struktur, var, at tilbuddet ikke må have en opsplittet
karakter.
Det følger heraf, at idet Retten som et af bedømmelseskriterierne anvendte det pågældende markeds oligopolistiske struktur,
uden at den søgte at påvise, at der var tale om et stærkt koncentreret marked, har den ikke tilsidesat EKSF-traktatens artikel
65, stk. 1, således som denne skal fortolkes i lyset af Domstolens praksis vedrørende informationsudveksling.
For så vidt angår konstateringen af, at stålbjælkemarkedet i nærværende sag havde en oligopolistisk struktur, skal det bemærkes,
at dette er en faktisk vurdering, der ikke kan efterprøves af Domstolen under en appelsag. Det forholder sig på samme måde
med hensyn til konstateringen vedrørende produkternes ensartede karakter.
Når henses til den i nærværende doms præmis 58-64 omtalte retspraksis og i betragtning af de forskellige konstateringer, som
Retten foretog i den appellerede doms præmis 128-134, hvoraf det fremgår, at de omtvistede informationsudvekslingsordninger
formindskede graden af usikkerhed vedrørende markedets funktion, var det med rette, at Retten i dommens præmis 135 på dette
grundlag fandt, at disse ordninger klart påvirkede deltagernes handlefrihed. Det er ligeledes med føje, at Retten på grundlag
af de konstateringer, den foretog i dommens præmis 136-139, i dommens præmis 142 fastslog, at virksomhederne, der deltog i
disse ordninger, havde en væsentligt begrænset handlefrihed.
Det fremgår af det anførte, at det første led af det tredje anbringende er ugrundet.
Det tredje anbringendes andet led
Ifølge appellanten har Retten især i den appellerede doms præmis 147 og 149 tilsidesat EKSF-traktatens artikel 65, stk. 1,
idet den på grundlag af en urigtig fortolkning af det i bestemmelsen indeholdte begreb »den normale konkurrence« antager,
at denne blev begrænset som følge af informationsudvekslingsordningen. Appellanten har herved anført, at »den normale konkurrence«
i EKSF-traktatens artikel 65, stk. 1’s forstand mellem juli 1988 og juni 1990 var bestemt af en overvågningsordning, der var
indført af Kommissionen, og som indebar, at virksomhederne skulle forelægge denne fælles forudsigelser vedrørende markedsparametre
og derfor nødvendigvis måtte drøfte deres individuelle data indbyrdes. Retten begik en retlig fejl, idet den overså, at de
berørte virksomheder var nødt til at handle således af hensyn til deres samarbejde med Kommissionen.
Kommissionen er af den opfattelse, at spørgsmålet, om udvekslingen af oplysninger om ordrer og leverancer var nødvendig med
henblik på dette samarbejde, ikke er et retsspørgsmål, men et spørgsmål om det faktiske. Følgelig må dette led af anbringendet
afvises.
Subsidiært har Kommissionen anført, at det ikke kan udledes af den appellerede dom, at det var nødvendigt at udveksle individuelle
oplysninger om ordrer og leverancer med henblik på det nævnte samarbejde.
Kommissionen gør i øvrigt gældende, at Retten i den appellerede doms præmis 168-175 konstaterede, at virksomhederne havde
holdt det hemmeligt for Kommissionen, at de omtvistede informationsudvekslingsordninger fandtes.
Domstolens bemærkninger
Det bemærkes, at appellanten ikke har fremført noget argument over for Rettens opfattelse i den appellerede doms præmis 168-177.
I disse præmisser påviste Retten, at de berørte virksomheder i forhold til Kommissionen havde holdt det skjult, at de førte
drøftelser, der var i strid med konkurrencen, og hvad der var indholdet af drøftelserne og af de aftaler, som de indgik.
Appellanten kan følgelig ikke gives medhold i anbringendet om, at Retten begik en retlig fejl ved fortolkningen af begrebet
»den normale konkurrence« i EKSF-traktatens artikel 65, stk. 1’s forstand ved ikke at tage hensyn til, at det angiveligt var
nødvendigt for virksomhederne at udveksle oplysninger indbyrdes som led i deres samarbejde med Kommissionen.
Følgelig er det andet led af det tredje anbringende ugrundet.
Det tredje anbringendes tredje led
Dette led af anbringendet vedrører den appellerede doms præmis 143, der lyder som følger:
»Retten må endvidere afvise argumentet om, at sagsøgerens deltagelse i de omtvistede ordninger ikke havde nogen konkurrencebegrænsende
virkning, dels på grund af den lille markedsandel, som virksomheden havde, dels fordi de omhandlede statistikker ikke angav
salgene af U-profiler, det eneste produkt, der var relevant for sagsøgerens vedkommende. Selv om sagsøgeren kun havde en lille
markedsandel, står det således fast, at virksomhedens deltagelse i de omtvistede ordninger gjorde det muligt for de andre
deltagende virksomheder at få et fuldstændigt og aktuelt overblik over samtlige ordrer og leverancer af stålbjælker på de
forskellige nationale markeder, hvilket forøgede de omtvistede informationssystemers værdi og troværdighed. Det bemærkes nærmere,
at de af sagsøgeren meddelte data efter selve deres art satte de andre virksomheder, der fremstillede U-profiler, i stand
til at få en meget præcis viden om udviklingen i sagsøgerens salg af disse produkter på de forskellige geografiske markeder,
og gjorde det navnlig muligt for dem at kontrollere, i hvilket omfang sagsøgeren respekterede de sædvanlige leveringsmønstre.
Endelig bemærkes, at såfremt de oplysninger, som sagsøgeren modtog, som det hævdes af virksomheden ikke kunne bruges af den,
er det vanskeligt at forklare dens deltagelse i de omhandlede ordninger.«
Ifølge appellanten har Retten begået en retlig fejl med sin antagelse om, at virksomhedens deltagelse i informationsudvekslingsordningen
begrænsede konkurrencen, uanset at virksomheden på grund af de udvekslede oplysningers almindelige karakter ikke kunne drage
nogen konklusion af dem for så vidt angår de produkter, den fremstillede, nemlig U-profiler. I øvrigt kunne Retten ikke lægge
appellanten til last, at de oplysninger, som virksomheden meddelte, havde gjort det muligt for de andre virksomheder at få
et samlet overblik over markedssituationen.
Ifølge Kommissionen må dette argument afvises, da det er rettet mod Rettens fastlæggelse og vurdering af faktiske omstændigheder.
Subsidiært anser den argumentet for ubegrundet. Med sin deltagelse i informationsudvekslingsordningerne satte appellanten
for det første de andre virksomheder i stand til at kontrollere, i hvilket omfang virksomheden overholdt de sædvanlige leveringsmønstre.
Det forhold, at der blev meddelt oplysninger, som normalt er fortrolige, og hvorved den usikkerhed, som de andre virksomheder
normalt befinder sig i, blev formindsket, udgjorde endvidere en selvstændig overtrædelse af konkurrencereglerne. Endelig forklarer
appellanten ikke, hvorfor virksomheden deltog i de omtvistede ordninger, hvis de oplysninger, den opnåede herved, var så uinteressante,
som den hævder.
Domstolens bemærkninger
Det bemærkes, at Retten i den appellerede doms præmis 143 fastslog, at de af appellanten meddelte oplysninger forøgede de
omtvistede informationsudvekslingsordningers værdi og troværdighed og gjorde det muligt at kontrollere, i hvilket omfang virksomheden
respekterede de sædvanlige leveringsmønstre. I betragtning af disse konstateringer af faktisk art, som ikke kan efterprøves
af Domstolen under en appelsag, er det med rette, at Retten i samme præmis i den appellerede dom konkluderede, at appellantens
deltagelse i disse ordninger havde en konkurrencebegrænsende virkning.
Følgelig er det tredje led af det tredje anbringende ugrundet.
Det tredje anbringendes fjerde led
Med dette led af anbringendet gøres det gældende, at der foreligger en retlig fejl i forbindelse med vurderingen af appellantens
deltagelse i informationsudvekslingsordningerne.
Dette led vedrører den appellerede doms præmis 143 og 149. Den første er citeret i forbindelse med undersøgelsen af anbringendets
tredje led. Den anden har følgende indhold:
»Retten skal endelig understrege, at når henses til dels karakteren af de drøftelser, der fandt sted inden for Stålbjælkeudvalget,
og som sagsøgeren blev holdt løbende underrettet om ved hjælp af mødereferater, der blev stillet til rådighed for virksomheden
af Walzstahl-Vereinigung, dels til ordlyden af meddelelsen fra 1968, kunne de berørte virksomheder ikke have rimelig tvivl
om, at de pågældende udvekslinger havde til formål at hindre, begrænse eller fordreje den normale konkurrence, og følgelig
heller ikke om, at de pågældende udvekslinger var forbudt efter traktatens artikel 65, stk. 1. Den samme konklusion følger
i øvrigt af Rettens betragtninger i afsnit C nedenfor. Under alle omstændigheder bemærkes, at de vanskeligheder, der angiveligt
måtte være med hensyn til at bedømme, om en adfærd er forbudt, ikke berører forbuddet selv, der har objektiv karakter. Retten
finder i øvrigt, at Kommissionen i [den anfægtede beslutnings] betragtning 266-271 i tilstrækkeligt omfang har begrundet sin
opfattelse, hvorefter de omtvistede ordninger var i strid med den normale konkurrence.«
Appellanten anfægter den appellerede doms præmis 143 og 149 under anbringende af, at den blotte omstændighed, at virksomheden
havde kendskab til andre virksomheders konkurrencestridige adfærd, eller at den eventuelt ydede dem almindelig støtte, ikke
kan begrunde klagepunktet om, at virksomheden har overtrådt EKSF-traktatens artikel 65, stk. 1. Da der ikke findes fællesskabsbestemmelser,
der udstrækker ansvaret for de forhold, der omhandles i og er strafbare i henhold til denne bestemmelse, til at omfatte personer,
der tilskynder eller medvirker, har Retten tilsidesat princippet om »nullum crimen, nulla poena sine lege«.
Kommissionen har anført, at den omstændighed, at appellanten ikke deltog i visse møder og drøftelser, ikke udelukker, at virksomheden
deltog i de omtvistede informationsudvekslingsordninger, hvilket Retten påviste i den appellerede doms præmis 101-103.
Domstolens bemærkninger
Indledningsvis citeres den appellerede doms præmis 101-106, hvori Retten konkluderede, at appellanten havde deltaget i aftalen
om de omtvistede informationsudvekslingsordninger:
»101
Retten bemærker for det første, at de af sagsøgeren fremstillede U-profiler var omfattet af ordningen med overvågning af ordrer
og leverancer, som Stålbjælkeudvalget havde tilrettelagt. Det står ligeledes fast, at U-profiler er omfattet af definitionen
af »stålbjælker«, som Kommissionen har anvendt i [den anfægtede beslutning] (jf. betragtning 3).
Det står for det andet fast, at i den foreliggende sag fremsendte sagsøgeren i den periode, hvor overtrædelsen fandt sted,
regelmæssigt tal vedrørende virksomhedens ordrer på og leverancer af U-profiler til Walzstahl-Vereinigung, og at denne sammenslutning
videresendte disse samme tal – sammen med de individuelle tal vedrørende de andre tyske stålbjælkeproducenters ordrer og leverancer
– til Stålbjælkeudvalgets sekretariat, som på daværende tidspunkt blev varetaget af Usinor Sacilor.
For det tredje står det også fast, at sagsøgeren gennem Walzstahl-Vereinigung modtog de oversigter, som Stålbjælkeudvalgets
sekretariat havde udarbejdet på grundlag af de tal, der var meddelt af virksomheden, såvel som på grundlag af tilsvarende
tal fra virksomhedens konkurrenter. Disse oversigter indeholdt talmæssige oplysninger vedrørende stålbjælkeordrer og -leverancer,
som var opdelt på den enkelte virksomhed og det enkelte land, for alle de virksomheder, der deltog i ordningen, herunder sagsøgeren.
Under disse omstændigheder kan den fortsatte fremsendelse af sagsøgerens tal kun forklares med, at virksomheden havde samtykket
i, at de blev meddelt dens konkurrenter, og mere generelt i en gensidig udveksling med de andre deltagende virksomheder.
Ifølge [den anfægtede beslutning] (betragtning 38) deltog sagsøgeren ganske vist ikke i Stålbjælkeudvalgets møder, og følgelig,
og idet der ikke foreligger oplysninger i modsat retning, udgør de i udvalget førte drøftelser på grundlag af de tal, der
fremkom ved overvågningsordningen (jf. [den anfægtede beslutnings] betragtning 268 og betragtning 49-60), ikke en del af det
forhold, der er lagt sagsøgeren til last. Den omstændighed, at sagsøgeren ikke var et aktivt medlem af Stålbjælkeudvalget,
beviser imidlertid ikke, at virksomheden ikke havde tiltrådt den kritiserede aftale. For det første er virksomhedens faktiske
deltagelse i en ordning med gensidig udveksling, hvis funktionsmåde den var bekendt med, et tilstrækkeligt bevis for, at den
havde tiltrådt aftalen om denne ordning. For det andet har sagsøgeren ikke bestridt, at virksomheden af Walzstahl-Vereinigung
blev informeret om alt, hvad der foregik i Stålbjælkeudvalget (jf. [den anfægtede beslutnings] betragtning 33).
Sagsøgeren har endelig ikke benægtet, at virksomheden deltog i den informationsudveksling, der blev formidlet gennem Walzstahl-Vereinigung,
og som er nævnt i [den anfægtede beslutnings] betragtning 272.
Under disse omstændigheder må sagsøgerens argumentation, hvormed virksomheden benægter at have deltaget i den omtvistede informationsudveksling,
forkastes.«
Det må fastslås, at Retten anvendte EKSF-traktatens artikel 65, stk. 1, korrekt, da den i den appellerede doms præmis 104
fandt, at appellantens faktiske deltagelse i en ordning med gensidig udveksling af oplysninger, hvis funktionsmåde virksomheden
var bekendt med, var tilstrækkelig som bevis for, at virksomheden havde tiltrådt aftalen om denne ordning.
Den nævnte bestemmelse, som generelt fastslår, at »alle aftaler [...], som har til formål [...] at hindre, begrænse eller
fordreje den normale konkurrence [...] er forbudt«, finder nemlig anvendelse, selv om deltageren i en aftale ikke har opnået
nogen fordel ved aftalen.
Det fjerde led af det tredje anbringende er følgelig ugrundet.
I betragtning af det ovenfor anførte skal det tredje anbringende forkastes som ugrundet.
Det fjerde anbringende
Med det fjerde anbringende gøres det gældende, at der er begået en retlig fejl med hensyn til de påtalte former for adfærd
vedrørende fastsættelse af priserne på det tyske marked.
Anbringendet vedrører konklusionen i den appellerede doms præmis 163, ifølge hvilken Kommissionen behørigt havde godtgjort,
at appellanten deltog i de aftaler om fastsættelse af priserne på det tyske marked, der er lagt virksomheden til last i den
anfægtede beslutning.
Retten nåede til denne konklusion som resultat af undersøgelsen i den appellerede doms præmis 156-162, der lyder:
»156
I [den anfægtede beslutnings] betragtning 152 (sagsfremstilling) og betragtning 273, fjerde led (retlig vurdering), beskylder
Kommissionen sagsøgeren for at have indgået en aftale med TradeARBED om fastsættelse af priserne på det tyske marked. Kommissionen
støtter sig på et håndskrevet notat, der var udarbejdet af Walzstahl-Vereinigung, vedrørende et møde i gruppen VA Profilstahl
den 18. april 1989.
Sagsøgeren gør for det første gældende, at virksomheden ikke var repræsenteret på det pågældende møde. For det andet giver
det håndskrevne notat vedrørende dette møde, som blev udarbejdet af Walzstahl-Vereinigung ([den anfægtede beslutnings] betragtning
152), ikke grundlag for at konkludere, at sagsøgeren deltog i en prisaftale, der lå forud for dette møde. På baggrund af markedets
oligopolistiske struktur betyder den omstændighed, at TradeARBED forventede af sagsøgeren, at denne anvendte visse aftalte
priser, ikke nødvendigvis, at virksomheden var bundet af en eventuel aftale vedrørende disse priser. Efter ordene i det nævnte
notat forventedes sagsøgeren i øvrigt at »respektere« (»respektieren«) de omhandlede priser (hvilket udtryk kan referere til
en udenforstående part) og ikke at »overholde« (»einhalten«) forpligtelser »i henhold til kontrakt« (hvilket udtryk almindeligvis
benyttes for deltagerne i et kartel). Forbindelsen mellem det ovennævnte møde og mødet den 20. januar 1988 i Düsseldorf, som
Kommissionen har henvist til med henblik på at afvise denne argumentation, er frit opfundet af sagsøgte.
Hertil kommer, at i det nævnte notat fra Walzstahl-Vereinigung er den påståede prisaftale ikke angivet tilstrækkeligt konkret
for så vidt angår tidspunktet for dens indgåelse, dens præcise indhold og de deltagende parter. Denne mangel på bestemthed
gør indgreb i sagsøgerens ret til kontradiktion og gør det ikke muligt at udelukke, at den påståede overtrædelse kan være
forældet.
Det fremgår under alle omstændigheder af det nævnte notat, at sagsøgeren ikke respekterede de priser, der måtte være aftalt,
hvilket viser, at virksomheden ikke var part i den påståede aftale.
Retten bemærker, at det relevante afsnit i notatet vedrørende mødet den 18. april 1989 (dokument nr. 56) lyder:
»Arbed nedlagde veto mod højere størrelsestillæg for UPN 320 og større størrelser (de andre producenter – især Hoesch [Stahl
AG, hvilket selskab fusionerede med Krupp Stahl, hvorved det sagsøgende selskab blev skabt] – skulle først overholde de aftalte
priser).«
Det fremgår af [den anfægtede beslutnings] betragtning 273, fjerde led, at Kommissionen ikke beskylder sagsøgeren for at have
deltaget i en prisaftale, der blev indgået på mødet den 18. april 1989, men for at have deltaget i en tidligere aftale, der
blev indgået med TradeARBED. Det er endvidere ubestridt, at sagsøgeren fremstillede de profiler, der betegnes UPN 320, og
som notatet vedrørende mødet den 18. april 1989 henviser til.
Retten finder, at det nævnte notat under de i sagen foreliggende omstændigheder i fornødent omfang beviser, at der forelå
en prisaftale mellem TradeARBED og Hoesch, der var indgået på et tidspunkt forud for den 18. april 1989. Den omstændighed,
at Kommissionen ikke har været i stand til at påvise denne aftales dato eller dens præcise indhold (bortset fra at der var
tale om produkter fremstillet af Hoesch), ændrer ikke konklusionen om, at der fandtes en sådan aftale på daværende tidspunkt.«
Appellanten gør gældende, at Retten med sin konstatering i den appellerede doms præmis 162 om, at appellanten havde indgået
en prisaftale før den 18. april 1989, men uden at påvise dennes indhold eller tidspunktet, hvor den blev indgået, har tilsidesat
virksomhedens ret til kontradiktion, EKSF-traktatens artikel 15 samt appellantens ret til en passende retsbeskyttelse. Virksomheden
bestrider, at et notat som det, der omhandles i dommens præmis 156-160, kan bevise, at den havde indgået en aftale.
Kommissionen finder, at argumentet skal afvises, for så vidt som det vedrører en vurdering af faktiske omstændigheder, uden
at det bevises, at Rettens konstateringer var indholdsmæssigt urigtige, eller at Retten gengav beviserne forkert. I øvrigt
har appellanten ikke fremført noget argument, der vil kunne anfægte bevisværdien af det nævnte notat.
Domstolens bemærkninger
Det er tilstrækkeligt at fastslå, at appellanten med det fjerde anbringende kritiserer Rettens bedømmelse af beviserne, men
uden at det gøres gældende, at de er forkert gengivet.
Under hensyn til den retspraksis, der er henvist til i nærværende doms præmis 19, må det fjerde anbringende følgelig afvises.
Det femte anbringende
Ifølge det femte anbringende er EKSF-traktatens artikel 65, stk. 5, overtrådt for så vidt angår bedømmelsen af appellantens
culpa.
Dette anbringende vedrører den appellerede doms præmis 149, der allerede er citeret i nærværende doms præmis 81.
Med dette anbringende gør appellanten gældende, at Retten har overtrådt EKSF-traktatens artikel 65, stk. 5, der bemyndiger
Kommissionen til at pålægge virksomheder bøder, såvel som culpaprincippet, idet den har overdrevet rækkevidden af appellantens
skyldgrad. Retten tog navnlig ikke hensyn til den uklarhed, som Kommissionens adfærd havde skabt vedrørende begrebet »den
normale konkurrence« i den nævnte artikels stk. 1’s forstand. I den appellerede doms præmis 149 antog Retten fejlagtigt, at
appellanten var fuldt ud vidende om, at virksomhedens adfærd var ulovlig. Det var med urette, at Retten med henblik på fastsættelse
af bøden ikke tog det i betragtning som en formildende omstændighed, at appellanten faktisk kun i ringe grad havde været bevidst
om, at virksomhedens adfærd var ulovlig.
Kommissionen har anført, at Retten i den appellerede doms præmis 101-103 påviste, at appellanten personligt havde deltaget
i de omtvistede informationsudvekslingsordninger. I øvrigt var de oplysninger, der blev udvekslet mellem producenterne, ikke
de generelle statistikker, der blev meddelt Kommissionen, men derimod individualiserede data vedrørende virksomhedernes ordrer
og leverancer, som Kommissionen ikke havde haft kendskab til, således som det præciseres i den appellerede doms præmis 168,
og med hensyn til hvilke dens adfærd derfor ikke kunne skabe nogen som helst uklarhed.
Domstolens bemærkninger
Der skal mindes om, at appellanten i forbindelse med det første led af virksomhedens tredje anbringende uden held bestred,
at den omtvistede informationsudveksling begrænsede konkurrencen.
Derudover anfægter virksomheden ikke den appellerede doms afsnit C, der vedrører Kommissionens medvirken i den overtrædelse,
der blev lagt appellanten til last, for så vidt angår udvekslingen af oplysninger om ordrer og leverancer inden for Stålbjælkeudvalget,
og navnlig dommens præmis 167-177, hvori Retten dels påviser, at de påtalte informationsudvekslinger vedrørte oplysninger,
der var individualiserede i forhold til den enkelte virksomhed og det enkelte nationale marked, og ikke de generelle månedlige
data, der blev meddelt Kommissionen, dels, at denne var uvidende om de informationsudvekslinger, som virksomhederne foretog
indbyrdes.
Appellanten kan følgelig ikke gives medhold i sin kritik af den appellerede doms præmis 149, hvori Retten under henvisning
til karakteren af drøftelserne inden for Stålbjælkeudvalget, som appellanten løbende blev holdt underrettet om, og til den
omstændighed, at Kommissionen ikke havde deltaget i de omtvistede informationsudvekslinger, konkluderede, at der for de berørte
virksomheder ikke havde kunnet være rimelig tvivl om, at disse udvekslinger havde til formål at hindre, begrænse eller fordreje
den normale konkurrence.
Det fremgår tværtimod af det anførte i det hele, at Retten med føje kom til denne konklusion, og at den herved ikke har tilsidesat
EKSF-traktatens artikel 65, stk. 5, eller culpaprincippet.
Det femte anbringende må følgelig forkastes.
Det sjette anbringende
Med det sjette anbringende gøres det gældende, at EKSF-traktatens artikel 15 er overtrådt.
Ifølge appellanten tog Retten ikke hensyn til kravet om, at bødeberegningen skal begrundes tilstrækkeligt, da den i den appellerede
doms præmis 196 fandt, at den anfægtede beslutning var tilstrækkeligt begrundet i så henseende.
Endvidere modsagde Retten sig selv, idet den i dommens præmis 198 og 199 udtalte, at virksomhederne bør kunne få et detaljeret
kendskab til fremgangsmåden for bødeberegningen, uden at de med henblik herpå skal være nødt til at iværksætte et søgsmål,
men samtidig i dommens præmis 200 og 201 bemærkede, at oplysningerne vedrørende beregningen ikke er en del af begrundelsen.
Kommissionen bemærker, at Retten navnlig i den appellerede doms præmis 197 undersøgte begrundelsen for bødens størrelse. Efter
Kommissionens opfattelse modsagde Retten ikke sig selv. Således anså Retten det i dommens præmis 198 for »ønskeligt«, at beregningsmetoden
angives i beslutningen, hvorved en bøde pålægges, men den fastslog ikke, at der er en forpligtelse hertil. Den kunne følgelig
finde, at Kommissionen havde opfyldt sin begrundelsespligt, eftersom samtlige kriterier for bedømmelse af bødens størrelse
var anført i den anfægtede beslutning.
Domstolens bemærkninger
Det bemærkes, at EKSF-traktatens artikel 15, stk. 1, bestemmer, at »Kommissionens beslutninger, henstillinger og udtalelser
skal begrundes og henvise til de udtalelser, som skal indhentes«.
Det fremgår af fast retspraksis, at forpligtelsen til at begrunde en individuel beslutning har til formål at gøre det muligt
for Domstolen at efterprøve beslutningens lovlighed samt at give den berørte part de oplysninger, ved hjælp af hvilke det
kan fastslås, om der er grundlag for beslutningen, eller om der muligvis foreligger en sådan fejl, at den kan anfægtes (dom
af 7.4.1987, sag 32/86, Sisma mod Kommissionen, Sml. s. 1645, præmis 8).
Det er med rette, at Retten i den appellerede doms præmis 196 fandt, at den anfægtede beslutning i betragtning 300-312, 314
og 315 indeholdt en tilstrækkelig og relevant gengivelse af de faktorer, der var taget i betragtning ved bedømmelsen af grovheden,
generelt betragtet, af de forskellige påtalte overtrædelser.
I betragtning 300 i den anfægtede beslutnings begrundelse omtales således overtrædelsernes grovhed, og det angives, hvilke
forhold der blev taget i betragtning med henblik på fastsættelsen af bøden. Herved blev der i betragtning 301 taget hensyn
til den økonomiske situation inden for stålindustrien, i betragtning 302-304 til overtrædelsernes økonomiske konsekvenser,
i betragtning 305-307 til den omstændighed, at i det mindste visse af virksomhederne var opmærksomme på, at deres adfærd var
eller kunne være i strid med EKSF-traktatens artikel 65, i betragtning 308-312 til de misforståelser, der kunne være opstået
under kriseordningen, og i betragtning 316 til overtrædelsernes varighed. Den anfægtede beslutning angiver derudover i detaljer
den enkelte virksomheds deltagelse i hver enkelt overtrædelse.
Det må fastslås, at oplysningerne i den anfægtede beslutning gjorde det muligt for den berørte virksomhed at få kendskab til
begrundelserne for den trufne foranstaltning, således at den kunne gøre sine rettigheder gældende, og gør det muligt for Fællesskabets
retsinstanser at efterprøve den nævnte beslutnings lovlighed. Følgelig har Retten ikke overtrådt EKSF-traktatens artikel 15
ved at anse beslutningen for tilstrækkeligt begrundet for så vidt angår fastsættelsen af bødernes størrelse.
Med hensyn til angivelsen af taloplysninger vedrørende fremgangsmåden for bødeberegningen skal der mindes om, at sådanne oplysninger,
uanset hvor nyttige og ønskelige de er, ikke er uundværlige, for at begrundelsespligten er overholdt i forbindelse med en
beslutning, idet Kommissionen ikke kan undlade at udøve sit skøn ved udelukkende og mekanisk at anvende matematiske formler
(dom af 16.11.2000, sag C-291/98 P, Sarrió mod Kommissionen, Sml. I, s. 9991, præmis 75-77, og dommen i sagen Limburgse Vinyl
Maatschappij m.fl. mod Kommissionen, præmis 464).
Følgelig er det sjette anbringende ugrundet.
Det syvende anbringende
Ifølge det syvende anbringende er EMK’s artikel 6 tilsidesat på grund af den angiveligt urimeligt langvarige sagsbehandling
ved Retten.
Appellanten gør gældende, at Retten som følge af en urimeligt lang sagsbehandling på næsten fem år har tilsidesat virksomhedens
ret til retsbeskyttelse inden en rimelig frist. Virksomheden bemærker, at Domstolen i dom af 17. december 1998 i sagen Baustahlgewebe
mod Kommissionen (sag C-185/95 P, Sml. I, s. 8417) konkluderede, at en sagsbehandlingstid på fem år og seks måneder ikke var
berettiget.
Der skal ifølge appellanten tages hensyn til sagsbehandlingens samlede varighed. I den foreliggende sag skal Domstolen tage
stilling til begivenheder, der har fundet sted næsten 15 år før afsigelsen af dommen. En afgørelse efter et så langt tidsrum
vil ikke længere berøre virksomheden i den skikkelse, hvori den var indblandet i overtrædelserne, og heller ikke de personer,
der reelt ledede den, men svarer nærmest til en retsnægtelse.
Kommissionen har henvist til, at sagsbehandlingen i den foreliggende retssag ikke er urimeligt lang sammenlignet med behandlingen
i sagen Baustahlgewebe mod Kommissionen. Om en sagsbehandlingstid er rimelig, skal bedømmes under hensyn til omstændighederne
i den enkelte sag, navnlig under hensyn til den betydning, retstvisten har for parterne, sagens komplicerede karakter samt
sagsøgerens og de kompetente myndigheders adfærd.
Kommissionen har anført, at i nærværende sag blev appellanten pålagt en bøde på 13 000 ECU, at sagens komplicerede karakter
fremgår af omfanget af den anfægtede beslutning, at der blev anlagt 11 sager på fire sprog samt indleveret 65 ringbind med
10 563 nummererede dokumenter. Behandlingen af appellantens begæringer om aktindsigt i Kommissionens interne dokumenter havde
gjort det nødvendigt at træffe foranstaltninger med henblik på sagens tilrettelæggelse som beskrevet i den appellerede doms
præmis 20-25.
Domstolens bemærkninger
Det bemærkes, at det almindelige fællesskabsretlige princip, hvorefter enhver har ret til en retfærdig rettergang, og navnlig
ret til rettergang inden en rimelig frist, finder anvendelse under en retssag til prøvelse af en kommissionsbeslutning, hvorved
der pålægges en virksomhed bøder for overtrædelse af konkurrenceretten (dommen i sagen Baustahlgewebe mod Kommissionen, præmis
21, og dommen i sagen Limburgse Vinyl Maatschappij m.fl. mod Kommissionen, præmis 179).
Fristens rimelige karakter vurderes på grundlag af omstændighederne i den enkelte sag, herunder navnlig sagens betydning for
den pågældende, dens kompleksitet samt sagsøgerens og de kompetente myndigheders adfærd (dommen i sagen Baustahlgewebe mod
Kommissionen, præmis 29, og i sagen Limburgse Vinyl Maatschappij m.fl. mod Kommissionen, præmis 187).
Domstolen har i den forbindelse præciseret, at listen over disse kriterier imidlertid ikke er udtømmende, og at vurderingen
af fristens rimelige karakter ikke kræver en systematisk undersøgelse af sagens omstændigheder med henblik på hver enkelt
af kriterierne, når varigheden af proceduren fremstår som begrundet med hensyn til et enkelt kriterium. Formålet med disse
kriterier er at fastslå, om sagsbehandlingstiden for en sag er berettiget eller ej. Sagens komplekse karakter eller den omstændighed,
at sagsøgeren udviser forhalende adfærd, kan således anvendes til at begrunde en frist, der ved første øjekast synes for lang.
Omvendt vil en frist kunne anses for at overskride grænserne for en rimelig frist også med henblik på et enkelt kriterium,
navnlig når dens varighed skyldes de kompetente myndigheders adfærd. Varigheden af en processuel fase vil i givet fald umiddelbart
kunne kvalificeres som rimelig, når den fremstår som værende forenelig med gennemsnitsfristen for behandlingen af en sag af
en type som den omhandlede (dommen i sagen Limburgse Vinyl Maatschappij m.fl. mod Kommissionen, præmis 188).
Det bemærkes, at i den foreliggende sag begyndte sagens behandling for Retten med, at appellanten den 11. april 1994 indleverede
stævningen med påstand om annullation af den anfægtede beslutning, og at den blev afsluttet den 11. marts 1999, da den appellerede
dom blev afsagt. Den varede således næsten fem år.
Dette synes længe ved første øjekast. Der skal dog mindes om, at 11 virksomheder anlagde sag med påstand om annullation af
den nævnte beslutning på fire processprog.
Som det er nævnt i den appellerede doms 19-25, måtte Retten tage stilling til forskellige tvistepunkter vedrørende aktindsigt
i dokumenterne fra den administrative procedure. Efter at Kommissionen den 24. november 1994 havde indgivet et sagsmateriale
på 11 000 aktstykker vedrørende den anfægtede beslutning og samtidig gjorde gældende, at de aktstykker, der indeholdt forretningshemmeligheder,
såvel som institutionens egne interne dokumenter, ikke måtte gøres tilgængelige for de berørte virksomheder, måtte Retten
høre parterne herom, gennemgå samtlige dokumenter og afgøre, hvilke dokumenter den enkelte sagsøger kunne få aktindsigt i.
Ved kendelse af 19. juni 1996, NMH Stahlwerke m.fl. mod Kommissionen (sagerne T-134/94, T-136/94 – T-138/94, T-141/94, T-145/94,
T-147/94, T-148/94, T-151/94, T-156/94 og T-157/94, Sml. II, s. 537), tog Retten stilling til sagsøgernes ret til aktindsigt
i aktstykkerne i Kommissionens sagsmateriale, som dels stammede fra sagsøgerne selv, dels fra udenforstående parter i forhold
til sagerne, og som Kommissionen havde klassificeret som fortrolige af hensyn til disse parter.
Ved kendelse af 10. december 1997, NMH Stahlwerke m.fl. mod Kommissionen (sagerne T-134/94, T-136/94 – T-138/94, T-141/94,
T-145/94, T-147/94, T-148/94, T-151/94, T-156/94 og T-157/94, Sml. II, s. 2239), tog Retten stilling til sagsøgernes anmodninger
om adgang til de dokumenter, som Kommissionen betegnede som »interne«.
De forskellige sager, der var anlagt af andre virksomheder, som var berørt af den anfægtede beslutning, blev forenet med henblik
på bevisoptagelsen og den mundtlige forhandling. Som det blev anført i den appellerede doms præmis 26-35, blev der som led
i forberedelsen af denne forhandling truffet en række bestemmelser af Retten om bevisoptagelse. I den forbindelse stillede
Retten forskellige skriftlige spørgsmål til parterne og anordnede fremlæggelse af dokumenter og høring af vidner.
Den mundtlige forhandling blev afsluttet efter retsmødet den 27. marts 1998.
Den appellerede dom blev afsagt den 11. marts 1999, dvs. på samme dag som de ti andre domme vedrørende sagerne, der var anlagt
til prøvelse af den anfægtede beslutning.
Det fremgår af de ovenfor anførte konstateringer, at varigheden af den sagsbehandling, der blev afsluttet med den appellerede
dom, navnlig kan forklares med antallet af virksomheder, der havde deltaget i det påtalte kartel og havde anlagt sag til prøvelse
af den anfægtede beslutning, hvilket havde nødvendiggjort en parallel behandling af disse forskellige søgsmål, med de retsspørgsmål,
der var knyttet til adgangen til Kommissionens omfattende sagsmateriale, med den grundige undersøgelse af sagsmaterialet,
som Retten foretog, og med de sproglige krav, der stilles i Rettens regler for sagsbehandlingen.
Det følger heraf, at varigheden af sagens behandling ved Retten er rimelig i betragtning af sagens særligt komplicerede karakter.
Det syvende anbringende er derfor ugrundet.
Det følger af de foranstående bemærkninger i det hele, at appellen skal forkastes.
Sagens omkostninger
I henhold til procesreglementets artikel 69, stk. 2, der i medfør af procesreglementets artikel 118 finder tilsvarende anvendelse
i appelsager, pålægges det den tabende part at betale sagens omkostninger, hvis der er nedlagt påstand herom. Da Kommissionen
har nedlagt påstand om, at appellanten tilpligtes at betale sagens omkostninger, og denne i det hele har tabt sagen, bør den
pålægges at betale sagens omkostninger.
På grundlag af disse præmisser
DOMSTOLEN (Femte Afdeling)
1)
Appellen forkastes.
2)
Krupp Hoesch Stahl AG betaler sagens omkostninger.
Wathelet
Edward
La Pergola
Jann
von Bahr
Afsagt i offentligt retsmøde i Luxembourg den 2. oktober 2003.
R. Grass
M. Wathelet
Justitssekretær
Formand for Femte Afdeling
–
Processprog: tysk.