CELEX: 62007TJ0049
Közös kül- és biztonságpolitika
A terrorizmus elleni küzdelem érdekében hozott korlátozó intézkedések
A pénzeszközök befagyasztása
Megsemmisítés iránti kereset
Védelemhez való jog
A hatékony bírói jogvédelemhez való jog
Indokolás
Kártérítési kereset

Jogi háttér
2001. szeptember 28‑án az Egyesült Nemzetek Szervezetének Biztonsági Tanácsa (a továbbiakban: Biztonsági Tanács) elfogadta
a terrorizmus leküzdése, különösen a terrorizmus finanszírozása elleni küzdelem érdekében kialakított széles körű stratégiák
megállapításáról szóló 1373. (2001.) számú határozatát. E határozat 1. c) pontja többek között arról rendelkezik, hogy valamennyi
államnak haladéktalanul be kell fagyasztania azon személyek − továbbá az ilyen személyek tulajdonában vagy ellenőrzése alatt
álló szervezetek, az ilyen személyek és szervezetek nevében vagy irányítása alatt eljáró személyek és szervezetek − pénzeszközeit,
egyéb vagyoni értékeit vagy gazdasági erőforrásait, akik terrorcselekményeket követnek el vagy kísérelnek meg elkövetni, illetve
ilyen cselekmények elkövetésének részesei vagy elősegítői.
Mivel az Európai Unió Tanácsa úgy ítélte meg, hogy az Egyesült Nemzetek Alapokmánya alapján a tagállamokat terhelő kötelezettségek
értelmében az 1373. (2001) számú biztonsági tanácsi határozat végrehajtásához szükséges az Európai Közösség fellépése, az
EU 15. cikk és EU 34. cikk alapján 2001. december 27‑én elfogadta a terrorizmus leküzdéséről szóló 2001/930/KKBP közös álláspontot
(HL L 344., 90. o.; magyar nyelvű különkiadás 18. fejezet, 1. kötet, 213. o.), és a terrorizmus leküzdésére vonatkozó különös
intézkedések alkalmazásáról szóló 2001/931/KKBP közös álláspontot (HL L 344., 93. o.; magyar nyelvű különkiadás 18. fejezet,
1. kötet, 217. o.).
A 2001/931 közös álláspontot az 1. cikkének (1) bekezdése értelmében „a terrorcselekményekben részt vevő és a mellékletben
felsorolt személyekre, csoportokra és szervezetekre” kell alkalmazni.
A 2001/931 közös álláspont 1. cikkének (4) bekezdése értelmében a mellékletben szereplő listát az ügyiratok olyan pontos információi,
illetve anyagai alapján kell összeállítani, amelyek arra utalnak, hogy az illetékes hatóság határozatot hozott az érintett
személyekkel, csoportokkal és szervezetekkel szemben, függetlenül attól, hogy a határozat komoly és hitelt érdemlő bizonyítékok
vagy ténykörülmények alapján terrorcselekmény, vagy ilyen cselekmény elkövetésének kísérlete, abban való részvétel vagy annak
elősegítése miatt nyomozás vagy büntetőeljárás megindítására, illetve ilyen bűncselekmények miatt kiszabott ítéletekre vonatkozik‑e.
„[I]lletékes hatóság” alatt az igazságügyi hatóság, vagy ha az nem rendelkezik e területen illetékességgel, akkor az e téren
illetékességgel rendelkező megfelelő hatóság értendő.
A 2001/931 közös álláspont 1. cikkének (6) bekezdése értelmében a mellékletben található listán szereplő személyek és szervezetek
nevét rendszeresen, legalább hat hónaponként felül kell vizsgálni az arról való meggyőződés érdekében, hogy továbbra is indokolt‑e
a listán való fenntartásuk.
A 2001/931 közös álláspont 2. és 3. cikke értelmében a Közösség, az EK‑Szerződésben ráruházott hatáskör keretén belül eljárva,
elrendeli a mellékletben felsorolt személyek, csoportok és szervezetek pénzeszközeinek és egyéb vagyoni értékeinek vagy gazdasági
erőforrásainak a befagyasztását, valamint biztosítja, hogy pénzeszközöket, vagyoni értékeket vagy gazdasági erőforrásokat
vagy pénzügyi szolgáltatásokat sem közvetve, sem közvetlenül nem bocsátanak rendelkezésükre.
Mivel a Tanács úgy ítélte meg, hogy a 2001/931 közös álláspontban leírt intézkedések közösségi szintű végrehajtásához rendelet
szükséges, az EK 60., EK 301. és EK 308. cikk alapján 2001. december 27‑én elfogadta a terrorizmus leküzdése érdekében egyes
személyekkel és szervezetekkel szemben hozott különleges korlátozó intézkedésekről szóló 2580/2001/EK rendeletet (HL L 344.,
70. o.; magyar nyelvű különkiadás 18. fejezet, 1. kötet, 207. o.). E rendeletből következik, hogy a megengedett kivételek
fenntartásával a 2. cikk (3) bekezdésében említett listán szereplő természetes vagy jogi személy, csoport vagy szervezet tulajdonában
lévő valamennyi pénzeszközt be kell fagyasztani. Emellett tilos pénzeszközöket e személyek, csoportok vagy szervezetek rendelkezésére
bocsátani, illetve részükre pénzügyi szolgáltatásokat nyújtani. A Tanács egyhangúlag, és a 2001/931 közös álláspont 1. cikkének
(4)−(6) bekezdésében megállapított rendelkezéseivel összhangban eljárva, megállapítja, felülvizsgálja és módosítja azoknak
a személyeknek, csoportoknak és szervezeteknek a listáját, akikre, illetve amelyekre a rendelet vonatkozik.
Azon személyek, csoportok és szervezetek eredeti listáját, akikre, illetve amelyekre a 2580/2001 rendelet vonatkozik, a 2580/2001
rendelet 2. cikkének (3) bekezdésében előírt lista létrehozásáról szóló, 2001. december 27‑i 2001/927/EK tanácsi határozat
(HL L 344., 83. o.) állapította meg.
Azóta a Tanács több közös álláspontot és határozatot hozott a 2001/931 közös álláspontban, illetve a 2580/2001 rendeletben
előírt listák naprakésszé tételéről.

A jogvita előzményei
A felperes, Sofiane Fahas algériai állampolgár, aki 1990 óta a Németországi Szövetségi köztársaságban él, és 2003. szeptember
18‑án feleségül vett egy német állampolgárt.
A nápolyi (Olaszország) vizsgálóbíró ideiglenes elfogatóparancsot bocsátott ki a felperes ellen 2000. október 9‑én. Az elfogatóparancsban
a felperest azzal vádolták, hogy olyan összeesküvésben vett részt, amelynek célja, hogy Olaszországban létrehozzák az Algériában
1992 óta működő és terrorista tevékenységeket, valamint algériai terrorcsoportok érdekében fegyverkereskedelmet és okirat-hamisítást
támogató „al‑Takfir és az al‑Hidzsra” (Al Takfir Wal Hijra) csoport egyik sejtjét. 2008. május 30‑i végzésével a Giudice dell’udienza
preliminare del Tribunale di Napoli (nápolyi bíróság vizsgálóbírója) visszautalta a felperes ügyét ugyanennek a bíróságnak
négy bűncselekményben – amelyek közül három bűncselekmény a fent említett terrorista szervezettel függött össze – ítéletet
hozó bírói testülete elé.
A 2001/931 közös álláspont naprakésszé tételéről és a 2002/847/KKBP közös álláspont hatályon kívül helyezéséről szóló, 2002.
december 12‑i 2002/976/KKBP közös állásponttal (HL L 337., 93. o.) a Tanács naprakésszé tette azon személyek, csoportok és
szervezetek listáját, akikre, illetve amelyekre a 2001/931 közös álláspont alkalmazandó. A 2002/976 közös álláspont mellékletének
1. pontja említi először a felperes nevét, akit a következőképpen jelöl:
„FAHAS, Sofiane Yacine, született: 1971.9.10., Algír (Algéria) (az al‑Takfir és az al‑Hidzsra tagja).”
2002. december 12. óta számos olyan határozat követte egymást, amely felvette a felperes nevét a 2580/2001 rendelet 2. cikke
(3) bekezdésében előírt listára (a továbbiakban: a vitatott lista), és többek között a pénzeszközei befagyasztásával járt.
Ismertetni szükséges azokat a határozatokat, amelyekre a jelen jogvita feleinek fejtegetései vonatkoznak.
2002. december 12‑én a Tanács elfogadta a 2580/2001 rendelet 2. cikke (3) bekezdésének végrehajtásáról és a 2002/848/EK határozat
hatályon kívül helyezéséről szóló 2002/974/EK határozatot (HL L 337., 85. o.). A 2002/974 határozat 1. cikke értelmében a
felperes neve szerepel a vitatott listán.
2004. április 2‑án a Tanács elfogadta a 2001/931 közös álláspont naprakésszé tételéről és a 2003/906/KKBP közös álláspont
hatályon kívül helyezéséről szóló 2004/309/KKBP határozatot (HL L 99., 61. o.; magyar nyelvű különkiadás 18. fejezet, 3. kötet,
100. o.). A felperes neve szerepel a mellékelt listán. Ugyanezen a napon a Tanács elfogadta a 2580/2001 rendelet 2. cikke
(3) bekezdésének végrehajtásáról és a 2003/902/EK határozat hatályon kívül helyezéséről szóló 2004/306/EK határozatot (HL L 99.,
28. o.; magyar nyelvű különkiadás 18. fejezet, 3. kötet, 98. o.).
A 2580/2001 rendelet 2. cikke (3) bekezdésének végrehajtásáról és a 2005/930/EK határozat hatályon kívül helyezéséről szóló,
2006. május 29‑i 2006/379/EK határozat (HL L 144., 21. o.) révén a felperes neve továbbra is szerepel a vitatott listán.
A 2580/2001 rendelet 2. cikke (3) bekezdésének végrehajtásáról szóló, 2006. december 21‑i 2006/1008/EK tanácsi határozat (HL L 379.,
123. o.; helyesbítés: HL 2007. L 150., 16. o.) a Tanács megállapította, hogy néhány egyéb személyt, csoportot és szervezetet
fel kell venni a 2006/379 határozat által létrehozott vitatott listára, anélkül hogy azt hatályon kívül helyeznék. A 2006/1008
határozatban nem szerepel a felperes neve.
A 2580/2001 rendelet 2. cikke (3) bekezdésének végrehajtásáról és a 2007/868/EK határozat hatályon kívül helyezéséről szóló,
2008. július 15‑i 2008/583/EK tanácsi határozat (HL L 188., 21. o.; a továbbiakban: vitatott határozat) révén a felperes neve
továbbra is szerepel a vitatott listán.

Az eljárás és a felek kérelmei
A Törvényszék Hivatalához 2007. február 20‑án benyújtott keresetlevelével a felperes előterjesztette a jelen keresetet.
A kereset eredetileg a 2002/848 határozat és az azóta elfogadott valamennyi határozat ellen irányult, a 2006/1008 határozatot
is beleértve.
A felperes 2007. március 30‑án eleget tett a hiánypótlásnak a kizárólag a 2006/1008 határozatra vonatkozó keresetlevéllel
kapcsolatban.
A Törvényszék Hivatalához 2007. június 20‑án érkezett külön beadványában a Tanács a Törvényszék eljárási szabályzata 114. cikkének
1. §‑a alapján elfogadhatatlansági kifogást terjesztett elő. A Törvényszék második tanácsának elnöke 2008. szeptember 22‑i
végzésével úgy határozott, hogy az elfogadhatatlansági kifogást az eljárást befejező határozatban bírálja el.
2008. október 1‑jén a Törvényszék eljárási szabályzatának 64. cikkében előírt pervezető intézkedések keretében arra kérte
a felperest, hogy a megtámadott határozat elfogadására tekintettel megfelelően módosítsa a kérelmeit és a jogalapjait. 2008.
október 17‑én a felperes úgy módosította a kérelmeit, hogy a kereset kizárólag a megtámadott határozat ellen irányuljon.
A Törvényszék Hivatalához 2007. április 2‑án benyújtott külön beadványával az Olasz Köztársaság beavatkozási kérelmet terjesztett
elő a jelen eljárásban a Tanács kérelmeinek támogatása végett. A felek meghallgatását követően 2009. május 14‑i végzésével
a Törvényszék második tanácsának elnöke az eljárási szabályzat 116. cikkének 6. §‑a alapján megengedte a beavatkozást.
A felperes azt kéri, hogy a Törvényszék:
–        semmisítse meg a megtámadott határozatot annyiban, amennyiben őt érinti és állapítsa meg, hogy az nem alkalmazható rá;
–        kötelezze a Tanácsot, hogy ne említse a 2580/2001 rendelet 2. cikke (3) bekezdésének végrehajtásáról szóló, a megtámadott
határozatot követő jövőbeli határozataiban addig, ameddig jogerős bírósági határozat nem állapítja meg, hogy „al‑Takfir és
az al‑Hidzsra” tagja, vagy hogy más módon támogatja a terrorizmust;
–        kötelezze a Tanácsot, hogy az elszenvedett kár ellentételezése végett fizessen neki kártérítést, amely nem lehet kevesebb
2000 eurónál;
–        kötelezze a Tanácsot a költségek viselésére..
A Tanács azt kéri, hogy a Törvényszék:
–        utasítsa el a felperesnek a megtámadott határozat megsemmisítésére irányuló keresetét mint megalapozatlant;
–        utasítsa el a felperes kártérítési keresetét mint elfogadhatatlant, vagy mindenesetre megalapozatlant;
–        utasítsa el a felperes által benyújtott, meghagyás iránti kérelmet mint elfogadhatatlant;
–        a felperest kötelezze a költségek viselésére.
Az Olasz Köztársaság támogatja a Tanács kérelmeit.

A jogkérdésről
1.
A megtámadott határozat megsemmisítése iránti kérelemről

Az elfogadhatóságról
A meghagyás iránti kérelemről
A Tanács a felperes kérelmének elfogadhatatlanságára hivatkozik, amely lényegében a Tanács arra való kötelezésére irányul,
hogy a jövőbeli listákra ne vegye fel a nevét mindaddig, amíg nem hoznak olyan jogerős bírósági határozatot, amely megállapítja,
hogy támogatja a terrorizmust.
E kérelmet a Tanáccsal szembeni meghagyás iránti kérelemként kell értelmezni. E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy az
EK 230. cikkre alapozott kereset keretében a Törvényszéknek nincs hatásköre arra, hogy intézményekkel szemben meghagyással
éljen (lásd ebben az értelemben a Törvényszék T‑56/92. sz., Koelman kontra Bizottság ügyben 1993. november 29‑én hozott végzésének
[EBHT 1993., II‑1267. o.] 18. pontját, és a Törvényszék T‑374/94., T‑375/94., T‑384/94. és T‑388/94. sz., European Night Services
és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben 1998. szeptember 15‑én hozott ítéletének [EBHT 1998., II‑3141. o.] 53. pontját).
Ennélfogva a Tanáccsal szembeni meghagyás iránti kérelmet mint elfogadhatatlant el kell utasítani.
A felperesnek az eredetileg megtámadott határozattal kapcsolatos kereshetőségi jogáról
–       A felek érvei
A Tanács úgy véli, hogy a kereset elfogadhatatlan, amennyiben a 2006/1008 határozat megsemmisítése iránti kérelemre vonatkozik,
mivel a felperest nem érinti személyében, hiszen a neve nem szerepel a mellékletben. A Tanács úgy véli, hogy a 2006/1008 határozat
nem helyezi hatályon kívül a 2006/379 határozatot, hanem csak nevekkel egészíti ki az utóbbi határozat által összeállított
listát, amely hatályban marad. A Tanács szerint a kérelmek megfelelő módosítása nem befolyásolhatja az eredeti kereset elfogadhatatlanságát.
A felperes azt állítja, hogy a 2006/1008 határozat ellen benyújtott kereset elfogadható, mivel őt neve kifejezett említésének
hiánya ellenére is személyében érinti. A felperes a 2006/1008 határozatot a 2006/379 határozat mellékletében szereplő lista
kiterjesztésének tekinti.
–       A Törvényszék álláspontja
A Tanács a 2006/1008 határozattal szemben benyújtott kereset elfogadhatatlanságára hivatkozik, azzal az indokkal, hogy a határozat
nem tesz említést a felperesről. Meg kell ugyanis állapítani, hogy a 2006/1008 határozat nem említi kifejezetten a felperes
nevét. Meg kell tehát vizsgálni, hogy közvetlenül és személyében érinti‑e a határozat. E tekintetben emlékeztetni kell arra,
hogy az állandó ítélkezési gyakorlat szerint valamely jogi aktus címzettjétől eltérő jogalany csak abban az esetben hivatkozhat
arra, hogy e jogi aktus őt az EK 230. cikk negyedik bekezdése értelmében személyében érinti, ha e jogi aktus őt egyes egyedi
jellemzői vagy minden más személytől megkülönböztető ténybeli helyzet folytán érinti, és ezáltal a címzetthez hasonló módon
egyéníti őt (a Bíróság 25/62. sz., Plaumann kontra Bizottság ügyben 1963. július 15‑én hozott ítélete [EBHT 1963., 197. o.,
223. o.]).
Mindenekelőtt meg kell állapítani, hogy a 2006/1008 határozat nem helyezi hatályon kívül a 2006/379 határozatot, hanem bizonyos
nevekkel és szervezetekkel egészíti ki az utóbbi határozat által összeállított listát.
A 2006/1008 határozattal szemben benyújtott kereset elfogadhatóságát két alapvető megfontolás fényében kell vizsgálni. Először
is a Tanács köteles a vitatott listát a 2580/2001 rendelet 2. cikke (3) bekezdésének és a 2001/931 közös álláspont 1. cikke
(6) bekezdésének megfelelően legalább hat hónaponként felülvizsgálni. Másodszor a 2006/1008 határozat (2) preambulumbekezdéséből
kitűnik, hogy e határozat nem helyezi hatályon kívül, hanem kiegészíti a 2006/379 határozat által összeállított listát. Ezáltal
a Tanács azon akarata nyilvánul meg, hogy továbbra is szerepeltesse a felperest a vitatott listán, amelynek következménye
a pénzeszközei befagyasztásának fenntartása. Mivel a felperesre vonatkozik a 2006/379 határozat, következésképpen úgy kell
tekinteni, hogy a 2006/1008 határozat is közvetlenül és személyében érinti.
Az előzőekből következik, hogy a Tanács által emelt elfogadhatatlansági kifogást el kell utasítani, és hogy a keresetet elfogadhatónak
kell tekinteni, amennyiben a 2006/1008 határozatra vonatkozik, az Othman‑ügyből eredő ítélkezési gyakorlat értelmében (a Törvényszék
T‑318/01. sz., Othman kontra Tanács és Bizottság ügyben 2009. június 11‑én hozott ítéletének [EBHT 2009., II‑1627. o.] 53. pontja).
Úgy kell tekinteni, hogy a kérelmek megfelelő módosítására vonatkozó 2008. október 17‑i kérelem tehát szintén elfogadható,
és hogy a jelen kereset a megtámadott határozat jogszerűségére vonatkozik, amit a felek egyetértően elismernek, amint azt
a tárgyalásról készült jegyzőkönyv is tartalmazza.

Az ügy érdeméről
A felperes kifogásait két jogalapba lehet csoportosítani, amely egyfelől az alapvető jogai és az indokolási kötelezettség
megsértésére vonatkozó jogalap, másfelől pedig a Tanács által elkövetett értékelési hiba fennállására és az általa történő
hatáskörrel való visszaélésre vonatkozó jogalap.
Az alapvető jogok és az indokolási kötelezettség megsértésére vonatkozó első jogalapról
–       A felek érvei
A felperes úgy véli, hogy a védelemhez való jog biztosítéka arra irányul, hogy biztosítsa a hatékony bírói jogvédelemhez való
jog helyes gyakorlását. A 2580/2001 rendelet és a 2001/931 közös álláspont, amelyre az említett rendelet utal, nem ír elő
eljárást a megtámadott határozat, és azon terhelő bizonyítékok közlésére vonatkozóan, amelyek oda vezettek, hogy a felperes
felkerült a vitatott listára. E rendelet nem írja elő az érdekelt előzetes vagy utólagos meghallgatását sem, amely nevének
a vitatott listáról való törléséhez vezethetne. A felperes szerint tehát semmikor nem kapott lehetőséget arra, hogy előadja
védekezését nevének a vitatott listán való említését illetően. A felperes úgy véli, hogy pénzeszközei befagyasztásának elrendelésével
a megtámadott határozat gazdasági és pénzügyi szankciót szabott ki rá. A Bíróság állandó ítélkezési gyakorlata értelmében
a védelemhez való jog a közösségi jog alapelvei közé tartozik, amelyet mindenkor biztosítani kell.
A 1373. (2001) számú biztonsági tanácsi határozat nem határoz meg a pénzeszközök befagyasztására vonatkozó intézkedések vitatását
megengedő eljárást. Az Egyesült Nemzetek Szervezete tagállamainak feladata konkrétan azonosítani, kik, illetve melyek azok
a személyek, csoportok és szervezetek, akiknek, illetve amelyeknek a pénzeszközeit e határozat alapján be kell fagyasztani.
Mivel a Közösség diszkrecionális mérlegelése szükséges, a közösségi intézmények főszabály szerint kötelesek tiszteletben tartani
az érintettek védelemhez való jogát (a Törvényszék T‑228/02. sz., Organisation des Modjahedines du peuple d’Iran kontra Tanács
ügyben 2006. december 12‑én hozott ítéletének [EBHT 2006., II‑4665. o., a továbbiakban: OMPI‑ítélet] 101. és azt követő pontjai).
Továbbá a 2580/2001 rendelet 2. cikke (3) bekezdésének végrehajtásáról szóló határozat sérti a felperesnek a közösségi jogrend
alapján őt megillető, hatékony bírói jogvédelemhez való jogát. Nem közölték vele nevének a vitatott listán való említését
igazoló konkrét okokat, ezáltal megakadályozták abban, hogy megfelelően nyújtsa be keresetét a Törvényszékhez.
A felperes az EK 253. cikkre hivatkozik, amely arra kötelezi a Tanácsot, hogy indokolja az általa elfogadott jogi aktusokat.
A megtámadott határozat nem tartalmaz indokolást. Az állandó ítélkezési gyakorlat értelmében a sérelmet okozó aktusok indokolására
vonatkozó kötelezettség célja, hogy elég információt nyújtson az érintettnek. Utóbbinak tudnia kell különbséget tenni aközött,
hogy a határozat megalapozott‑e, vagy esetleg tartalmaz‑e hibát. Az érintett számára ez az egyetlen mód arra, hogy ellenőrizze,
vitathatja‑e annak érvényességét a közösségi bíróság előtt, utóbbi számára pedig, hogy éljen a jogszerűségi felülvizsgálatával
(a Bíróság C‑199/99. P. sz., Corus UK kontra Bizottság ügyben 2003. október 2‑án hozott ítéletének [EBHT 2003., I‑11177. o.]
145. pontja). Ráadásául a sérelmet okozó aktust nem közölték a felperessel. Végül a felperes úgy véli, hogy a Tanács által
a vele szemben Olaszországban indított nyomozásra való hivatkozás nem minősül megfelelő indokolásnak.
Ezenkívül a felperes azt állítja, hogy a 2580/2001 rendelet 2. cikke (3) bekezdésének és a 2001/931 közös álláspont 1. cikke
(4) és (6) bekezdésének említése nem minősül a megtámadott határozat megfelelő indokolásának.
A Törvényszék által feltett írásbeli kérdésre adott válaszában a felperes az emberi jogok és alapvető szabadságok védelméről
szóló, Rómában, 1950. november 4‑én aláírt európai egyezmény (a továbbiakban: EJEE) által védett tisztességes eljáráshoz való
jogból, a pártatlan bírósághoz való jogból, az ártatlanság vélelmének elvéből és a tulajdonhoz való jogból eredő közösségi
jogi általános elvek megsértésére hivatkozik, további fejtegetés nélkül. Végül válaszában a felperes arra hivatkozik, hogy
megtiltották, hogy dolgozzon.
A Tanács, a beavatkozó támogatásával, vitatja a felperes által az első jogalap alátámasztására felhozott érvek összességét.
–       A Törvényszék álláspontja
Az állandó ítélkezési gyakorlat szerint az alapvető jogok azon általános jogelvek szerves részét képezik, amelyek tiszteletben
tartását a közösségi bíróság biztosítja. Ennek során a Bíróság és a Törvényszék a tagállamok közös alkotmányos hagyományaiból,
valamint az emberi jogok védelmére vonatkozó azon nemzetközi szerződések nyújtotta iránymutatásokból merít, amelyek kidolgozásában
a tagállamok együttműködtek, vagy amelyekhez csatlakoztak. Az EJEE e tekintetben különös jelentőséggel bír (lásd ebben az
értelemben a C‑305/05. sz., Ordre des barreaux francophones et germanophone és társai ügyben 2007. június 26‑án hozott ítélet
[EBHT 2007., I‑5305. o.] 29. pontját és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot).
Az ítélkezési gyakorlatból az is következik, hogy az emberi jogok tiszteletben tartása a közösségi jogi aktusok jogszerűségének
feltétele (a Bíróság 1996. március 28‑i 2/94. sz. véleményének [EBHT 1996., I‑1759. o.] 34. pontja), és nem engedhetők meg
olyan intézkedések a Közösségen belül, amelyek összeegyeztethetetlenek ezek tiszteletben tartásával (lásd a Bíróság C‑112/00. sz.
Schmidberger‑ügyben 2003. június 12‑én hozott ítéletének [EBHT 1996., I‑5659. o.] 73. pontját és az ott hivatkozott ítélkezési
gyakorlatot).
Az állandó ítélkezési gyakorlat szerint a védelemhez való jog minden olyan eljárásban történő tiszteletben tartása, amely
valamely személlyel szemben indult, és e személyre nézve hátrányos intézkedéshez vezethet, a közösségi jog alapelvei közé
tartozik, és ezt a jogot még a szóban forgó eljárásra vonatkozó szabályozás teljes hiánya esetén is biztosítani kell. Ez a
jogelv megköveteli, hogy minden olyan személy számára, akire szankciót szabhatnak ki, lehetővé tegyék a szankció alátámasztására
ellene felhozott bizonyítékokkal kapcsolatos álláspontjának érdemi ismertetését (lásd az OMPI‑ítélet 91. pontját és az ott
hivatkozott ítélkezési gyakorlatot).
A pénzeszközök befagyasztására vonatkozó határozattal összefüggésben, hogy feltéve, hogy a Közösség vagy a tagállamai biztonságát
vagy a nemzetközi kapcsolataik irányítását érintő kényszerítő megfontolásokkal nem ellentétes, a védelemhez való jog tiszteletben
tartásának általános elve megköveteli, hogy a terhelő bizonyítékokat közöljék az érintettel, amennyire lehetséges, a pénzeszközök
befagyasztására vonatkozó eredeti határozat elfogadásával vagy egyidejűleg, vagy amint lehet, azt követően. Ugyanilyen fenntartással,
a pénzeszközök befagyasztására vonatkozó minden későbbi határozatot meg kell előznie az új terhelő bizonyítékok közlésének
és egy meghallgatásnak (az OMPI‑ítélet 137. pontja).
A jelen esetben a Tanács a 2580/2001/EK rendelet 2. cikk (3) bekezdésének végrehajtásáról, és a 2007/445/EK határozat hatályon
kívül helyezéséről szóló, 2007. december 20‑i 2007/868/EK tanácsi határozat (HL L 340., 100. o.), elfogadását követően 2008.
január 3‑án elküldte a felperesnek az indokolást, amelynek a szövege megegyezik a nevét említő korábbi határozatok szövegével.
A felperes észrevételeket fogalmazott meg 2008. március 14‑i levelében. A Tanács megvizsgálta annak tartalmát, mielőtt úgy
döntött volna, hogy továbbra is szerepelteti a felperes nevét a megtámadott határozattal a vitatott listán. A felperesnek
2008. július 15‑én küldött levélben, amely tartalmazta mind a megtámadott határozatot, mind a felperes nevét említő korábbi
határozatok indokolásával megegyező indokolást, a Tanács megállapította, hogy miután megvizsgálta a felperes 2008. március
14‑i levelét, úgy véli, hogy az ügyirat nem tartalmazott olyan új bizonyítékot, amely igazolná az álláspontja módosítását,
és hogy a felperessel korábban közölt indokolás érvényes marad. Ebből következik, hogy a meghallgatáshoz való jogot illetően
a Tanács alkalmat adott a felperesnek az indokolásra vonatkozó észrevételei előterjesztésére.
Az előzőekből következik, hogy a felperes védelemhez való jogának és különösen a meghallgatáshoz való jogának megsértésére
alapított kifogást el kell utasítani.
Ami a felperes által hivatkozott indokolási kötelezettség megsértését illeti, az említett kötelezettség a védelemhez való
jog tiszteletben tartására vonatkozó elvből következikE tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy a sérelmet okozó jogi aktus
indokolására vonatkozó kötelezettségének célja egyrészt az érintettnek elegendő tájékoztatás nyújtása annak eldöntéséhez,
hogy a jogi aktus megalapozott‑e, vagy hogy tartalmaz‑e esetleg az érvényességének vitatását a közösségi bíróság előtt lehetővé
tévő valamilyen hibát, másrészt pedig annak lehetővé tétele, hogy a közösségi bíróság felülvizsgálhassa e jogi aktus jogszerűségét
(lásd a Bíróság fent hivatkozott Corus UK kontra Bizottság ügyben hozott ítéletének 145. pontját, valamint a C‑189/02. P.,
C‑202/02. P., C‑205/02. P.−C‑208/02. P. és C‑213/02. P. sz., Dansk Rørindustri és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben
2005. június 28‑án hozott ítéletének [EBHT 2005., I‑5425. o.] 462. pontját).
A Törvényszék az OMPI‑ítélet 138–151. pontjában meghatározta az indokolási kötelezettség tiszteletben tartására vonatkozó
biztosíték tárgyát a pénzeszközök befagyasztására vonatkozó határozatnak a 2580/2001 rendelet 2. cikkének (3) bekezdése alapján
történő elfogadásával összefüggésben, valamint ennek a biztosítéknak az érintettekre ilyen összefüggésben jogszerűen megállapítható
korlátozásait.
Az OMPI‑ítélet 143–146. és 151. pontjából többek között az következik, hogy a pénzeszközök befagyasztására vonatkozó eredeti
határozat indokolásának és a későbbi határozatok indokolásának nemcsak a 2580/2001 rendelet alkalmazásának jogszabályi feltételeire,
így különösen az illetékes hatóság által hozott nemzeti határozat meglétére kell irányulnia, hanem azokra az egyedi és konkrét
okokra is, amelyek miatt a Tanács mérlegelési jogköre gyakorlása során úgy ítéli meg, hogy az érintettel szemben pénzeszközök
befagyasztására irányuló intézkedést kell hozni.
Az OMPI‑ítélet 145. pontjából és a 2001/931 közös álláspont 1. cikkének (6) bekezdéséből – amelyre a 2580/2001 rendelet 2. cikkének
(3) bekezdése is utal – továbbá az következik, hogy bár a pénzeszközök befagyasztására vonatkozó későbbi határozatokat megelőzően
az érintett személy helyzetét „felül kell vizsgálni”, ez azért szükséges, hogy adott esetben új információk vagy bizonyítékok
alapján meg lehessen győződni arról, hogy az érintett személynek a vitatott listán tartása „továbbra is indokolt‑e”.
A Törvényszék e tekintetben azonban azt is kifejtette, hogy ha a pénzeszközök befagyasztására vonatkozó későbbi határozat
indokai lényegében megegyeznek a korábbi határozat kapcsán már hivatkozott indokokkal, akkor elég lehet az erre vonatkozó
megállapítás is, különösen, ha csoport vagy szervezet az érdekelt (a Törvényszék T‑341/07. sz., Sison kontra Tanács ügyben
2009. szeptember 30‑án hozott ítéletének [EBHT 2009., II‑3625. o.] 62. pontja és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
A jelen esetben a megtámadott határozat közléséről szóló levelet kísérő indokolásból kitűnik, hogy a felperes nevének a vitatott
listára való felvétele azon a tényen alapult, hogy a nápolyi vizsgálóbíró 2000. október 9‑én ideiglenes elfogatóparancsot
bocsátott ki vele szemben. A felperest azzal vádolták, hogy olyan összeesküvésben vett részt, amelynek célja, hogy Olaszországban
létrehozzák az Algériában 1992 óta működő és terrorista tevékenységeket, valamint algériai terrorcsoportok érdekében fegyverkereskedelmet
és okirat‑hamisítást támogató „al‑Takfir és az al‑Hidzsra” (Al Takfir Wal Hijra) csoport egyik sejtjét. Ez az olasz bírósági
eljárás folyamatban volt, ami igazolta a felperesnek a 2001/931 közös álláspont mellékletében található vitatott listára való
felvételét.
Egyebekben emlékeztetni kell arra a széles mérlegelési jogkörre, amellyel a Tanács a pénzeszközök befagyasztására vonatkozó
intézkedés elfogadása vagy fenntartása érdekében figyelembe veendő tényezőket illetően rendelkezik. Ilyen körülmények között
nem lehet megkövetelni a Tanácstól, hogy még pontosabban megjelölje, a felperes pénzeszközeinek befagyasztása konkrétan mennyiben
járul hozzá a terrorizmus elleni küzdelemhez, vagy hogy bizonyítékokat szolgáltasson annak alátámasztására, hogy az érdekelt
ezeket a pénzeszközöket a jövőben terrorcselekmények elkövetésére vagy elősegítésére használhatná fel (az OMPI‑ítélet 159. pontja,
valamint a fent hivatkozott Sison kontra Tanács ügyben hozott ítélet 65. és 66. pontja).
E ténybeli elemekre figyelemmel az indokolási kötelezettség megsértésére alapított kifogást el kell utasítani.
Másfelől a felperes azt állítja, hogy nem részesült hatékony bírói jogvédelemben. Az állandó ítélkezési gyakorlat szerint
ugyanis a hatékony bírói jogvédelem elve a közösségi jog olyan általános elve, amely a tagállamok közös alkotmányos hagyományain
nyugszik, és amely elvet az EJEE 6. és 13. cikke állapított meg, és amely elv újra megerősítést nyert az Európai Unió Nizzában,
2000. december 7‑én kihirdetett alapjogi chartájának (HL C 364., 1. o.) 47. cikkében (a Bíróság C‑432/05. sz. Unibet‑ügyben
2007. március 13‑án hozott ítéletének [EBHT 2007., I‑2271. o.] 37. pontja).
Továbbá, tekintettel a Bíróság egyéb területekre vonatkozó ítélkezési gyakorlatára (a Bíróság 222/86. sz., Heylens és társai
ügyben 1987. október 15‑én hozott ítéletének [EBHT 1987., 4097. o.] 15. pontja, valamint a fent hivatkozott Dansk Rørindustri
és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben hozott ítélet 462. és 463. pontja), a jelen esetben arra kell következtetni,
hogy a bírósági felülvizsgálat hatékonyságának – amelynek vonatkoznia kell többek között azon indokok jogszerűségére, amelyeken
a jelen esetben a valamely személy vagy szervezet nevének a 2001/931 közös álláspont I. mellékletét alkotó és az érdekeltre
korlátozó intézkedések összességének előírásával járó listára történő felvétele alapszik – azt jelenti, hogy a szóban forgó
közösségi hatóság köteles közölni ezen indokokat az érintett személlyel vagy szervezettel, amennyiben lehetséges, vagy az
e felvételről való döntés időpontjában, vagy legalábbis a lehető leggyorsabban azután, hogy arra sor került, hogy lehetővé
tegye e címzetteknek a jogorvoslathoz való joguk határidőn belül történő gyakorlását. Ami a felperes vitatott listán való
fenntartása indokoltságának a 2001/931 közös álláspont 1. cikkének (6) bekezdése által előírt, rendszeres, legalább hat hónaponkénti
felülvizsgálata keretében a Tanács által elfogadott, a pénzeszközök befagyasztására vonatkozó későbbi határozatokat illeti,
már nem szükséges a meglepetésszerű hatás a szankció hatékonyságának biztosítása érdekében. Ezért a pénzeszközök befagyasztására
vonatkozó minden későbbi határozatot meg kell előznie egy új meghallgatási lehetőségnek, és adott esetben az új terhelő bizonyítékok
közlésének (az OMPI‑ítélet 131. pontja; lásd ebben a tekintetben még a Bíróság C‑402/05. P. és C‑415/05. P. sz., Kadi és Al
Barakaat International Foundation kontra Tanács és Bizottság egyesített ügyekben 2008. szeptember 3‑án hozott ítéletének [EBHT 2008.,
I‑6351. o.] 338. pontját, és a Törvényszék T‑47/03. sz., Sison kontra Tanács ügyben 2007. július 11‑én hozott ítéletének [az
EBHT‑ban nem tették közzé] 212. és 213. pontját).
A fenti 55. és 56. pontból kitűnik, hogy a felperessel a megtámadott határozatot és az indokolást ugyanazon a napon közölték
levélben, mint az említett határozat elfogadását. A Tanács ezáltal lehetővé tette a felperesnek, hogy megvédje jogait, és
hogy az ok ismeretében határozzon arról, hogy érdemes‑e közösségi bírósághoz fordulni, valamint hogy teljesen lehetővé tegye
utóbbi számára a megtámadott határozat jogszerűségének felülvizsgálatát.
Az előzőekből következik, hogy a jelen esetben a hatékony bírói jogvédelemhez való jog megsértésére alapított kifogást el
kell utasítani.
Az EJEE 6. cikkének (2) bekezdésében és az Unió Alapjogi Chartája 48. cikkének (1) bekezdésében megállapított ártatlanság
vélelme elvének megsértését illetően meg kell állapítani, hogy ez az elv a magánszemélyek számára olyan jogokat biztosító
alapvető jog, amelyek tiszteletben tartását a közösségi bíróság garantálja (a Törvényszék T‑193/04. sz., Tillack kontra Bizottság
ügyben 2006. október 4‑én hozott ítéletének [EBHT 2006., II‑3995. o.] 121. pontja, és a T‑474/04. sz., Pergan Hilfsstoffe
für industrielle Prozesse kontra Bizottság ügyben 2007. október 12‑én hozott ítéletének [EBHT 2007., II‑4225. o.] 75. pontja).
Az ártatlanság vélelmének tiszteletben tartása azt jelenti, hogy minden bűncselekménnyel gyanúsított személyt mindaddig ártatlannak
kell vélelmezni, amíg bűnösségét a törvénynek megfelelően meg nem állapították. Nem ütközik azonban ezen elvbe olyan védintézkedések
elfogadása, amelyek nem minősülnek szankcióknak, és semmiképpen nem határoznak előre az érintett személy ártatlanságáról vagy
bűnösségéről. Az ilyen védintézkedéseket törvénynek kell előírnia, illetékes hatóságnak kell meghoznia, és ezeknek időben
korlátozottaknak kell lenniük (lásd ebben az értelemben a Törvényszék T‑37/07. és T‑323/07. sz., El Morabit kontra Tanács
egyesített ügyekben 2009. szeptember 2‑án hozott ítéletének [az EBHT‑ban nem tették közzé] 40. pontját).
A 2001/931 közös álláspont 2. cikke szerint a Közösség elrendeli az 1. cikk (4) bekezdésében előírt listán szereplő személyek,
csoportok és szervezetek pénzeszközeinek a befagyasztását. Ennélfogva a pénzeszközöknek a felperes tekintetében elrendelt
befagyasztását közösségi jogszabály írja elő.
A 2001/931 közös álláspont 1. cikke (6) bekezdésének megfelelően a Tanács köteles a listát rendszeresen, legalább hat hónaponként
felülvizsgálni az arról való meggyőződés érdekében, hogy továbbra is indokolt‑e az érintett személyek és szervezetek nevének
a listán való szerepeltetése. Ennélfogva a pénzeszközöknek a felperes tekintetében elrendelt befagyasztását illetékes hatóság
fogadta el, és az időben korlátozott.
Meg kell állapítani továbbá, hogy a Tanács által a terrorizmus elleni küzdelem keretében elfogadott szóban forgó korlátozó
intézkedések nem az érdekeltek értékeinek mint bűncselekményből származó jövedelemnek az elkobzását, hanem azok ideiglenes
befagyasztását eredményezik. Ezen intézkedések tehát nem tekintendők büntetőjogi szankciónak, és nem vonnak maguk után ilyen
jellegű vádemelést sem (lásd ebben az értelemben a Törvényszék fent hivatkozott Sison kontra Tanács ügyben 2007. július 11‑én
hozott ítéletének 101. pontját).
A Tanács határozata ugyanis, amely illetékes nemzeti hatóság döntéséből ered, nem annak megállapítása, hogy ténylegesen bűncselekményt
követtek el, hanem megelőzést szolgáló közigazgatási eljárás érdekében annak során fogadták el, kizárólag abból a célból,
hogy a Tanács hatékonyan folytathassa a terrorizmus finanszírozása elleni küzdelmet.
E tekintetben meg kell állapítani, hogy a 2001/931 közös álláspont 1. cikke (4) bekezdésének és a 2580/2001 rendelet 2. cikke
(3) bekezdésének – amelyek a terrorizmus elleni közös fellépés keretében a Tanács és a tagállamok közötti egyfajta külön együttműködést
létrehozó rendelkezések – alkalmazása esetén ezen elv a Tanácsra nézve azon kötelezettséggel jár, hogy amennyire lehetséges,
bízzon meg az illetékes nemzeti hatóságok értékelésében, főleg ha bíróságról van szó, különösen a határozata alapjául szolgáló
„komoly és hitelt érdemlő bizonyítékok vagy ténykörülmények” fennállását illetően (lásd az OMPI‑ítélet 124. pontját).
A jelen tényállásból kitűnik, hogy a Tanács a 2001/931 közös álláspont 1. cikke (4) bekezdésének és a 2580/2001 rendeletnek
megfelelően járt el. Azzal, hogy valamely tagállami vizsgálóbíró határozatára hivatkozott, és 2008. július 15‑i levelében
tájékoztatta a felperest a vitatott listára történő felvétel indokairól, a Tanács tiszteletben tartotta a közösségi szabályozásból
eredő kötelezettségeit.
A fentiek összességéből következik, hogy a jelen esetben az ártatlanság vélelme elvének megsértésére alapított kifogást el
kell utasítani.
A pártatlan bírósághoz való jog állítólagos megsértését és a tisztességes eljáráshoz való jog tiszteletben tartását illetően
a felperes nem szolgált az érvelését alátámasztó elegendő bizonyítékkal. E kifogásokat el kell utasítani a Törvényszék eljárási
szabályzata 44. cikke 1. §‑ának c) pontja alapján. Mindenesetre emlékeztetni kell arra, hogy a Törvényszéknek nincs hatásköre
a nemzeti büntetőeljárás tiszteletben tartását vizsgálni. E vizsgálat ugyanis csak az olasz hatóságok vagy az érdekelt keresete
alapján az illetékes nemzeti bíróság feladata. Főszabály szerint ugyanígy nem a Tanács feladata az, hogy az érdekelttel szemben
indított és az említett határozat meghozatalára vezető, a tagállam alkalmazandó joga által előírt eljárás szabályszerűségéről
vagy az érdekelt alapvető jogainak a nemzeti hatóságok általi tiszteletben tartásáról döntsön. E hatáskör ugyanis kizárólag
az illetékes nemzeti bíróságokat, vagy adott esetben az Emberi Jogok Európai Bíróságát illeti meg (lásd az OMPI‑ítélet 121. pontját
és analógia útján a Törvényszék T‑353/00. sz., Le Pen kontra Parlament ügyben 2003. április 10‑én hozott ítéletének [EBHT 2003.,
II‑1729. o.] 91. pontját, amelyet fellebbezés során helybenhagyott a Bíróság C−208/03. P. sz., Le Pen kontra Parlament ügyben
2005. július 7‑én hozott ítélete [EBHT 2005., I‑6051. o.]).
Ami a tulajdonhoz való jog és a gazdasági tevékenység gyakorlásához való jog felperes által hivatkozott korlátozásait illeti,
meg kell jegyezni, hogy az állandó ítélkezési gyakorlat szerint az alapvető jogok nem jelentenek korlátlan jogosultságot,
és a gyakorlásuk a Közösség által elérni kívánt közérdekű célok által igazolt korlátozásoknak vethető alá. Így minden gazdasági
vagy pénzügyi jellegű korlátozó intézkedés fogalmilag a tulajdonhoz való jogot és a szakmai tevékenységek szabad gyakorlását
érintő következményekkel jár, és ezáltal kárt okoz, különösen az olyan tevékenységeket végző jogalanyoknak, amelyeket a szóban
forgó korlátozó intézkedések meg akarnak akadályozni. A vitatott szabályozás célkitűzéseinek jelentősége igazolhatja a bizonyos
gazdasági szereplők számára akár jelentős mértékben hátrányos következmények alkalmazását (lásd ebben az értelemben a Bíróság
C‑84/95. sz. Bosphorus‑ügyben 1996. július 30‑án hozott ítéletének [EBHT 1996., I‑3953. o.] 21–23. pontját, és a fent hivatkozott
Kadi és Al Barakaat International Foundation kontra Tanács és Bizottság egyesített ügyekben hozott ítélet 355. és 361. pontját).
A jelen esetben a felperes gazdasági tevékenység végzéséhez való jogát és tulajdonhoz való jogát jelentős mértékben korlátozza
a megtámadott határozat elfogadása, mivel – különleges engedély hiányában – nem rendelkezhet a Közösség területén lévő pénzeszközeivel.
Mindazonáltal, tekintettel a nemzetközi béke és biztonság fenntartásának kiemelkedő jelentőségére, az okozott kellemetlenségek
nem helytelenek vagy aránytalanok a kitűzött célokhoz képest, annál is kevésbé, mivel a 2580/2001 rendelet 5. cikke előír
bizonyos kivételeket, lehetővé téve a pénzeszközök befagyasztásával érintett személyek számára, hogy alapvető kiadásaiknak
eleget tegyenek (lásd ebben az értelemben a fent hivatkozott El Morabit kontra Tanács egyesített ügyekben hozott ítélet 62. pontját).
Az előzőekből következik, hogy az alapvető jogok és az indokolási kötelezettség megsértésére vonatkozó jogalapot el kell utasítani.
Az értékelési hibára és a hatáskörrel való visszaélésre vonatkozó második jogalapról
–       A felek érvei
A felperes szerint a Tanács által a 2001 óta felfüggesztett olasz bírósági eljárásra való hivatkozás nem minősül elegendő
igazolásnak nevének a vitatott listán való fenntartásához. Úgy véli, ezen eljárás befejeződött, ő maga pedig ártatlan.
A felperes tehát a terrorista tevékenységekben való részvételével kapcsolatos értékelési hibára és a Tanács hatáskörrel való
visszaélésére hivatkozik.
A Tanács – a beavatkozó támogatásával – a felperes által a második jogalap alátámasztására felhozott érvek összességét vitatja.
–       A Törvényszék álláspontja
Ami a felperes által hivatkozott állítólagos értékelési hibát illeti, amint arra a Törvényszék az OMPI‑ítélet 115. és 116. pontjában
már rámutatott, azokat a ténybeli és jogi elemeket, amelyektől valamely személy, csoport vagy szervezet pénzeszközeinek befagyasztására
irányuló intézkedés alkalmazása függ, a 2580/2001 rendelet 2. cikkének (3) bekezdése határozza meg.
A jelen esetben a releváns szabályozást a 2580/2001 rendelet 2. cikkének (3) bekezdése írja elő, amelynek értelmében a Tanács
egyhangúlag és a 2001/931 közös álláspont 1. cikkének (4)–(6) bekezdésében megállapított rendelkezéseivel összhangban eljárva
megállapítja, felülvizsgálja és módosítja azoknak a személyeknek, csoportoknak és szervezeteknek a listáját, akikre, illetve
amelyekre az említett rendelet vonatkozik. A szóban forgó listát tehát a 2001/931 közös álláspont 1. cikkének (4) bekezdésében
foglalt rendelkezésekkel összhangban az ügyiratok pontos információi, illetve anyagai alapján kell összeállítani, amelyek
arra utalnak, hogy az illetékes hatóság határozatot hozott az érintett személyekkel, csoportokkal és szervezetekkel szemben,
függetlenül attól, hogy a határozat komoly és hitelt érdemlő bizonyítékok vagy ténykörülmények alapján terrorcselekmény, vagy
ilyen cselekmény elkövetésének kísérlete, abban való részvétel vagy annak elősegítése miatt nyomozás vagy büntetőeljárás megindítására,
illetve ilyen bűncselekmények miatt kiszabott ítéletekre vonatkozik‑e. „Illetékes hatóság” az igazságügyi hatóság, vagy ha
az nem rendelkezik illetékességgel, akkor az e téren illetékességgel rendelkező megfelelő hatóság. Továbbá a 2001/931 közös
álláspont 1. cikkének (6) bekezdésében foglalt rendelkezésekkel összhangban a listán szereplő személyek és szervezetek nevét
rendszeresen és legalább hat hónaponként felül kell vizsgálni az arról való meggyőződés érdekében, hogy továbbra is indokolt‑e
a listán való fenntartásuk (az OMPI‑ítélet 116. pontja).
Az OMPI‑ítélet 117. pontjában és a Törvényszék T‑256/07. sz. People’s Mojahedin Organization of Iran kontra Tanács ügyben
2008. október 23‑án hozott ítéletének (EBHT 2008., II‑3019; a továbbiakban: PMOI‑ítélet) 131. pontjában a Törvényszék ezekből
a rendelkezésekből arra következtetett, hogy a vonatkozó szabályozás alapján a pénzeszközök befagyasztására irányuló intézkedéshez
vezető eljárás két szinten folyik, amiből az egyik nemzeti, a másik közösségi. Az első szakaszban az illetékes nemzeti hatóságnak,
főszabály szerint bíróságnak kell a 2001/931 közös álláspont 1. cikke (4) bekezdése fogalommeghatározásának megfelelő határozatot
meghoznia az érdekelt vonatkozásában. Függetlenül attól, hogy a határozat nyomozás vagy büntetőeljárás megindítására vonatkozik,
komoly és hitelt érdemlő bizonyítékokon vagy ténykörülményeken kell alapulnia. A második szakaszban a Tanácsnak egyhangúlag
eljárva kell eldöntenie az érdekeltnek a vitatott listára való felvételét, az ügyiratok olyan pontos információi, illetve
anyagai alapján, amelyek arra utalnak, hogy az illetékes hatóság ilyen határozatot hozott. Ezt követően a Tanácsnak rendszeresen,
legalább hat hónaponként meg kell győződnie arról, hogy továbbra is indokolt‑e az érdekeltnek a vitatott listán tartása. E
tekintetben annak ellenőrzése, hogy van‑e olyan nemzeti hatósági határozat, amely megfelel az említett fogalommeghatározásnak,
úgy tűnik, lényeges előzetes feltétele a pénzeszközök befagyasztására vonatkozó eredeti határozat Tanács általi meghozatalának,
míg az e határozatra vonatkozó következmények nemzeti szinten történő ellenőrzése elengedhetetlennek tűnik a pénzeszközök
befagyasztására vonatkozó későbbi határozat elfogadásával összefüggésben.
Amint a PMOI I‑ítélet 134. pontjában a Törvényszék megállapította, ugyan a Tanácsra hárul annak bizonyításának terhe, hogy
a releváns szabályozásra tekintettel továbbra is jogszerűen indokolt‑e valamely személy, csoport vagy szervezet pénzeszközeinek
befagyasztása, mégis viszonylag korlátozott a bizonyítási teher tárgya a pénzeszközök befagyasztására vonatkozó közösségi
eljárás szintjén. A pénzeszközök befagyasztására irányuló későbbi határozat esetében, felülvizsgálatot követően, a bizonyítási
teher lényegében arra vonatkozik, hogy az adott ügy valamennyi releváns körülményére és különösen az illetékes nemzeti hatóság
említett határozatához kapcsolódó további intézkedésekre tekintettel továbbra is indokolt‑e a pénzeszközök befagyasztása.
Ami a Törvényszék által végzett felülvizsgálatot illeti, az OMPI‑ítélet 159. pontjában a Törvényszék elismerte, hogy a Tanács
széles mérlegelési jogkörrel rendelkezik a közös kül‑ és biztonságpolitika alapján elfogadott közös álláspontnak megfelelően
az EK 60., EK 301. és EK 308. cikk alapján gazdasági és pénzügyi szankciós intézkedések meghozatala érdekében figyelembe veendő
elemeket illetően. Ez a mérlegelési jogkör különösen azokra a célszerűségi szempontokra vonatkozik, amelyeken az ilyen határozatok
alapulnak. A Törvényszék az adott területen széles mérlegelési jogkört ismer el a Tanács számára, ez nem jelenti azonban,
hogy nem vizsgálhatja felül azt, hogyan értelmezi a Tanács a releváns adatokat. A közösségi bíróságnak ugyanis nem csupán
a hivatkozott bizonyítékok tárgyi valószerűségét, megbízhatóságát és következetességét kell vizsgálnia, hanem azt is ellenőriznie
kell, hogy ezek a bizonyítékok tartalmazzák‑e az adott helyzet értékeléséhez figyelembe veendő összes releváns adatot, valamint
hogy e bizonyítékok alátámasztják‑e a belőlük levont következtetéseket. E felülvizsgálat keretében azonban a közösségi bíróság
nem helyettesítheti a Tanács célszerűségi értékelését a sajátjával (a PMOI‑ítélet 138. pontja, lásd analógia útján a Bíróság
C‑525/04. P. sz., Spanyolország kontra Lenzing ügyben 2007. november 22‑én hozott ítéletének [EBHT 2007., I‑9947. o.] 57. pontját
és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot).
Ebből következően meg kell vizsgálni, hogy a nápolyi vizsgálóbíró határozata megfelel‑e a 2001/931 közös álláspont 1. cikke
(4) bekezdésében megállapított feltételeknek, E rendelkezés előírja, hogy a Tanács által „a vitatott list[ára való felvételnek]
az ügyiratok olyan pontos információi, illetve anyagai alapján kell [történnie], amelyek arra utalnak, hogy az illetékes hatóság
határozatot hozott az érintett személyekkel, csoportokkal és szervezetekkel szemben, függetlenül attól, hogy a határozat komoly
és hitelt érdemlő bizonyítékok vagy ténykörülmények alapján terrorcselekmény, vagy ilyen cselekmény elkövetésének kísérlete,
abban való részvétel vagy annak elősegítése miatt nyomozás vagy büntetőeljárás megindítására, illetve ilyen bűncselekmények
miatt kiszabott ítéletekre vonatkozik‑e […;] [e]nnek a bekezdésnek az alkalmazásában az »illetékes hatóság« az igazságügyi
hatóság, vagy ha az nem rendelkezik az e bekezdés hatálya alá tartozó területen illetékességgel, akkor az e téren illetékességgel
rendelkező megfelelő hatóság”.
A jelen esetben valamely tagállam igazságügyi hatósága, vagyis a nápolyi vizsgálóbíró ideiglenes elfogatóparancsot bocsátott
ki a felperes ellen, akit azzal vádolnak, hogy a 2001/931 közös álláspont 1. cikkének (3) bekezdése értelmében terrorista
tevékenységekben vesz részt.
E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy a 2001/931 közös álláspont 1. cikke (4) bekezdésének és a 2580/2001 rendelet 2. cikke
(3) bekezdésének – amelyek a terrorizmus elleni közös fellépés keretében a Tanács és a tagállamok közötti egyfajta külön együttműködést
létrehozó rendelkezések – alkalmazása esetén ezen elv a Tanácsra nézve azon kötelezettséggel jár, hogy amennyire lehetséges,
bízzon meg az illetékes nemzeti hatóságok értékelésében, legalábbis ha bíróságról van szó, a határozata alapjául szolgáló
„komoly és hitelt érdemlő bizonyítékok vagy ténykörülmények” fennállását illetően (az OMPI‑ítélet 124. pontja).
A jelen eset tényállásából kitűnik, hogy a Tanács a 2001/931 közös álláspont 1. cikke (4) bekezdésének és a 2580/2001 rendeletnek
megfelelően járt el. Azzal, hogy egy nemzeti bíróság határozatára hivatkozott, és 2008. július 15‑i levelében tájékoztatta
a felperest a vitatott listára történő felvétel indokairól, a Tanács tiszteletben tartotta a közösségi szabályozásból eredő
kötelezettségeit. Az értékelési hibára alapított kifogást következésképpen el kell utasítani.
Ami a hatáskörrel való visszaélést illeti, a felperes nem szolgált egyetlen olyan konkrét bizonyítékkal sem, amely alátámasztja
ezen állítást, és bizonyítja, hogy a megtámadott határozat elfogadásával az intézmény attól eltérő célt követett, mint amelynek
érdekében a hatásköreit ráruházták (lásd ebben az értelemben a Bíróság 817/79. sz., Buyl és társai kontra Bizottság ügyben
1982. február 4‑én hozott ítéletének [EBHT 1982., 245. o.] 28. pontját). Mindenesetre az előző megfontolások összességéből
következik, hogy a Tanács a Szerződés és a releváns uniós jogszabályok által ráruházott hatáskörök és jogkörök keretein belül
járt el, ezért a hatáskörrel való visszaélésre alapított kifogást el kell utasítani.
Az előzőekre tekintettel a második jogalapot el kell utasítani.
2.
A kártérítési kérelemről

A felek érvei
Ami a kártérítési kérelmet illeti, a felperes úgy véli, nem elhanyagolható magánéleti és szakmai károk érték nevének a vitatott
listán való említése miatt. Felesége és ő maga „megbélyegzés” áldozatai lettek, ami hátrányosan érinti a magán‑ és társadalmi
életét. Többé nem lehetséges, hogy vízumot kapjon, és Németországban dolgozzon. Tekintettel arra, hogy nem érte konkrét sérelem,
nincs lehetősége védekezni. A felperes tehát nem vagyoni kára megtérítését kéri, amely összegének meghatározást a Törvényszék
belátására bízza. Úgy véli, hogy a minimális összeg 2000 euró.
A Tanács az érvelés hiánya miatt elfogadhatatlanak tarja a kártérítési kérelmet. Másodlagosan a Tanács – a beavatkozó támogatásával ‑,
vitatja a felperes által a kártérítési kérelme alátámasztására felhozott érvek összességét.

A Törvényszék álláspontja
A Törvényszék úgy véli, mindenekelőtt szükséges megvizsgálni a kártérítési kérelem megalapozottságát. Emlékeztetni kell arra,
hogy az állandó ítélkezési gyakorlat szerint a Közösségnek az EK 288. cikk második bekezdése értelmében a szervei jogellenes
magatartása esetén fennálló szerződésen kívüli felelősségéhez több feltétel együttes teljesülése szükséges, nevezetesen az
intézményekkel szemben kifogásolt magatartás jogellenessége, a kár valós jellege, valamint az állítólagos magatartás és a
hivatkozott kár közötti okozati összefüggés fennállása (lásd a Törvényszék T‑69/00. sz., FIAMM és FIAMM Technologies kontra
Tanács és Bizottság ügyben 2005. december 14‑én hozott ítéletének [EBHT 2005., II‑5393. o.] 85. pontját, és a hivatkozott
ítélkezési gyakorlatot).
Mivel a felelősség fennállásának e három feltétele kumulatív, ezek közül egynek a hiánya is elegendő ahhoz, hogy a kártérítési
keresetet elutasítsák, anélkül tehát, hogy a többi feltétel vizsgálatára szükség lenne (lásd a Törvényszék T‑226/01. sz.,
CAS Succhi di Frutta kontra Bizottság ügyben 2006. szeptember 13‑án hozott ítéletének [EBHT 2006., II‑2763. o.] 27. pontját
és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot).
A jelen esetben a Törvényszék minden olyan érvet megvizsgált és elutasított, amelyre a felperes a megtámadott határozat jogellenességének
bizonyítása érdekében hivatkozott. Az Unió felelőssége tehát az említett határozat állítólagos jogellenességére alapozva nem
állapítható meg.
Ezért anélkül, hogy a Tanács által felhozott elfogadhatatlansági kifogás vizsgálatára szükség lenne, mindenképpen el kell
utasítani a felperes kártérítési kérelmét mint megalapozatlant.
A fenti megfontolások összességéből következően a keresetet teljes egészében el kell utasítani.

A költségekről
Az eljárási szabályzat 87. cikkének 2. §‑a alapján a Törvényszék a pervesztes felet kötelezi a költségek viselésére, ha a
pernyertes fél ezt kérte. Mivel a felperes pervesztes lett, a Bizottság kérelmének megfelelően kötelezni kell a költségek
viselésére.
Az eljárási szabályzat 87. cikkének 4. §‑a alapján az eljárásba beavatkozó tagállamok maguk viselik saját költségeiket. Az
Olasz Köztársaság tehát maga viseli a saját költségeit.
A fenti indokok alapján
A TÖRVÉNYSZÉK (második tanács)
a következőképpen határozott:
1)
A Törvényszék a keresetet elutasítja.
2)
Sofiane Fahas saját költségein kívül viseli az Európai Unió Tanácsának költségeit is.
3)
Az Olasz Köztársaság maga viseli a saját költségeit.
Pelikánová
Jürimäe
Soldevila Fragoso
Kihirdetve Luxembourgban, a 2010. december 7‑i nyilvános ülésen.
Aláírások
*
Az eljárás nyelve: német.