CELEX: 62003CJ0036
Lægemidler
markedsføringstilladelse
procedurer for produkter, der i det væsentlige svarer til hinanden

Anmodningen om præjudiciel afgørelse vedrører fortolkningen af artikel 10, stk. 1, litra a), nr. iii), i Europa-Parlamentets
og Rådets direktiv 2001/83/EF af 6. november 2001 om oprettelse af en fællesskabskodeks for humanmedicinske lægemidler (EFT
L 311, s. 67).
Anmodningen er indgivet i forbindelse med en sag mellem selskabet Approved Prescription Services Ltd (herefter »APS«) og Medicines
and Healthcare Products Regulatory Agency (herefter »MHRA«) vedrørende en ansøgning om tilladelse til markedsføring af et
lægemiddel.
Relevante retsregler
I henhold til artikel 6, stk. 1, i direktiv 2001/83 må intet lægemiddel markedsføres i en medlemsstat, uden at der er udstedt
en tilladelse til markedsføring.
Direktivets artikel 8, stk. 3, litra i), bestemmer:
»Ansøgningen [om tilladelse til markedsføring] skal ledsages af følgende oplysninger og dokumentation forelagt i overensstemmelse
med bilag I:
[…]
i)

resultater af:
–
fysisk-kemiske, biologiske eller mikrobiologiske forsøg
–
toksikologiske og farmakologiske forsøg
–
kliniske forsøg.«
Direktivets artikel 10, stk. 1, litra a), bestemte i den affattelse, der var gældende på tidspunktet for de faktiske omstændigheder
i hovedsagen:
»Uanset artikel 8, stk. 3, litra i), og med forbehold af retsforskrifterne vedrørende beskyttelse af industriel og kommerciel
ejendomsret gælder dog følgende:
a)
Ansøgeren er ikke forpligtet til at forelægge resultater af toksikologiske og farmakologiske forsøg eller resultater af kliniske
forsøg, såfremt han kan påvise:
[…]
iii)
eller at lægemidlet i det væsentlige svarer til et lægemiddel, der har været godkendt i henhold til gældende fællesskabsbestemmelser
i mindst seks år i Fællesskabet og markedsført i den medlemsstat, som ansøgningen vedrører; […] en medlemsstat [kan] forlænge
perioden til ti år ved en afgørelse gældende for alle lægemidler, der markedsføres på dens område, hvis den skønner, at hensynet
til den offentlige sundhed kræver det […]
Er lægemidlet bestemt til andre terapeutiske formål, eller skal det indgives på anden måde eller i anden dosering i forhold
til andre lægemidler i handelen, skal der dog forelægges resultater af relevante toksikologiske, farmakologiske og/eller kliniske
forsøg.«
De procedurer, der er indført ved artikel 10, stk. 1, litra a), nr. iii), i direktiv 2001/83, betegnes under ét som »forkortede
procedurer«. Den særlige procedure for opnåelse af markedstilladelser, som er indført ved artikel 10, stk. 1, litra a), sidste
afsnit, i direktiv 2001/83 (herefter »klausulen«), er en forkortet procedure, der betegnes som »hybrid«.
Det Forenede Kongerige Storbritannien og Nordirland har udnyttet den mulighed, der er indrømmet medlemsstaterne i medfør af
artikel 10, stk. 1, litra a), nr. iii), i direktiv 2001/83, og har forlænget den i bestemmelsen nævnte periode til ti år.
De faktiske omstændigheder og det præjudicielle spørgsmål
Hovedsagen vedrører tre lægemidler, som alle indeholder det aktive stof fluoxetin.
To af disse lægemidler fremstilles af Eli Lilly & Co. Ltd (herefter »Eli Lilly«). Det første, Prozac-kapsler, var det første
lægemiddel indeholdende fluoxetin som aktivt stof, for hvilket der blev udstedt en markedsføringstilladelse i Fællesskabet.
Det blev godkendt i Det Forenede Kongerige den 25. november 1988. Det andet er flydende Prozac, som blev godkendt første gang
i Fællesskabet den 14. oktober 1992 i Danmark. Der blev givet tilladelse til markedsføring af flydende Prozac i Det Forenede
Kongerige den 28. oktober 1992, efter at Eli Lilly havde indgivet en ansøgning i henhold til den hybride forkortede procedure.
Det referencelægemiddel, som Eli Lilly henviste til i ansøgningen, var Prozac-kapsler. Eli Lilly havde accepteret, at flydende
Prozac på grund af en anden lægemiddelform ikke i det væsentlige svarede til Prozac-kapsler, og havde indgivet supplerende
data for at påvise, at produkterne var bioækvivalente.
Det tredje lægemiddel, som hovedsagen angår, er flydende fluoxetin 20 mg/5 ml, som fremstilles af APS.
I oktober 1999 indgav APS en ansøgning til MHRA om tilladelse til markedsføring af dette lægemiddel.
APS påberåbte sig den forkortede procedure i artikel 10, stk. 1, litra a), nr. iii), i direktiv 2001/83 med den begrundelse,
at selskabets produkt i det væsentlige svarede til flydende Prozac. Selskabet hævdede, at datoen for den første tilladelse
til markedsføring af referencelægemidlet var den 25. november 1988, dvs. den dato, hvor der i Det Forenede Kongerige var blevet
givet tilladelse til markedsføring af Prozac-kapsler.
MHRA var af den opfattelse, at APS ikke kunne fastholde flydende Prozac som referencelægemiddel i henhold til artikel 10,
stk. 1, litra a), nr. iii), i direktiv 2001/83, eftersom dette lægemiddel på tidspunktet for APS’ indgivelse af ansøgningen
havde været godkendt i Fællesskabet i mindre end ti år.
Følgelig blev APS opfordret til at ændre sin ansøgning, således at selskabet denne gang anførte Prozac-kapsler, der havde
været godkendt i mere end ti år, som referencelægemiddel. Eftersom Prozac-kapsler ikke i det væsentlige svarede til flydende
fluoxetin, skulle APS ifølge MHRA have fulgt den hybride forkortede procedure og fremlagt supplerende data i form af en bioækvivalensundersøgelse,
der sammenlignede de to lægemidler.
APS anlagde sag ved High Court of Justice til prøvelse af denne afgørelse og gjorde under sagen gældende, at selskabet var
berettiget til at henvise til de data, der var indgivet vedrørende flydende Prozac.
Det er på denne baggrund, at High Court of Justice (England & Wales), Queen’s Bench Division (Administrative Court), har besluttet
at udsætte sagen og forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål:
»Kan en ansøgning om en markedsføringstilladelse for lægemiddel C retmæssigt indgives i henhold til artikel 10, stk. 1, litra
a), nr. iii), første afsnit, i direktiv 2001/83/EF, når ansøgningen søger at påvise, at lægemiddel C i det væsentlige svarer
til et andet produkt, lægemiddel B, under følgende omstændigheder:
–
Lægemiddel B er beslægtet med et oprindeligt lægemiddel A, idet lægemiddel B er blevet godkendt som en »line extension« af
lægemiddel A, men har en anden lægemiddelform end lægemiddel A eller på anden måde »ikke i det væsentlige svarer til« lægemiddel
A som omhandlet i artikel 10, stk. 1, litra a), nr. iii).
–
Lægemiddel A har været godkendt i Fællesskabet i mere end den seks-/tiårige periode, der fremgår af artikel 10, stk. 1, litra
a), nr. iii).
–
Lægemiddel B har været godkendt i mindre end den seks-/tiårige periode, der fremgår af artikel 10, stk. 1, litra a), nr. iii)?«
Om det præjudicielle spørgsmål
Et lægemiddel svarer i det væsentlige til et oprindeligt lægemiddel som omhandlet i artikel 10, stk. 1, litra a), nr. iii),
i direktiv 2001/83, såfremt det opfylder kriterierne om identitet vedrørende den kvalitative og kvantitative sammensætning
med hensyn til aktive stoffer og identitet vedrørende lægemiddelformen og bioækvivalensen, medmindre det på baggrund af de
foreliggende videnskabelige oplysninger fremgår, at det udviser væsentlige forskelle i forhold til det originale lægemiddel
for så vidt angår sikkerhed eller effekt (dom af 3.12.1998, sag C-368/96, Generics (UK) m.fl., Sml. I, s. 7967, præmis 36,
vedrørende den tilsvarende bestemmelse i Rådets direktiv 65/65/EØF af 26. januar 1965 om tilnærmelse af lovgivning om medicinske
specialiteter (EFT 1965-1966, s. 17)).
I henhold til artikel 10, stk. 1, litra a), nr. iii), i direktiv 2001/83 er ansøgeren ikke forpligtet til at forelægge resultater
af toksikologiske, farmakologiske eller kliniske forsøg, når det er påvist, at lægemidlet i det væsentlige svarer til et produkt,
der har været godkendt i mindst seks eller ti år i Fællesskabet og markedsført i den medlemsstat, som ansøgningen vedrører.
I bestemmelsens sidste afsnit er det dog bestemt, at »[e]r lægemidlet bestemt til andre terapeutiske formål, eller skal det
indgives på anden måde eller i anden dosering i forhold til andre lægemidler i handelen, skal der dog forelægges resultater
af relevante toksikologiske, farmakologiske og/eller kliniske forsøg«.
Under retsmødet henviste APS, Det Forenede Kongeriges regering, den danske, den franske og den nederlandske regering samt
Kommissionen alle til dom af 29. april 2004, Novartis Pharmaceuticals (sag C-106/01, endnu ikke trykt i Samling af Afgørelser),
som blev afsagt, efter at de havde afgivet deres skriftlige indlæg, men før retsmødet. De nævnte er af den opfattelse, at
det nødvendigvis følger af den argumentation, som Domstolen anvendte i denne dom, at ansøgningen om tilladelse til markedsføring
af produkt C under omstændigheder som de i hovedsagen foreliggende kan indgives i henhold til den forkortede procedure, selv
om produkt B har været godkendt i Fællesskabet i mindre end ti år, og selv om produkt A og B ikke i det væsentlige svarer
til hinanden i direktivets forstand, idet deres lægemiddelform er forskellig.
Eli Lilly, som i sit skriftlige indlæg argumenterede for den modsatte opfattelse, var ikke repræsenteret under retsmødet.
Det skal fastslås, at den opfattelse, der er givet udtryk for af de parter, der har afgivet mundtlige indlæg, hvorefter Domstolens
argumentation i Novartis Pharmaceuticals-dommen kan overføres til den foreliggende sag, er begrundet.
I denne dom fortolkede Domstolen artikel 4, stk. 3, nr. 8, litra a), i direktiv 65/65. Artikel 10, stk. 1, litra a), i direktiv
2001/83 er i det væsentlige enslydende med den nævnte bestemmelse.
Den situation, som lå til grund for Novartis Pharmaceuticals-dommen, havde følgende karakteristika. Lægemidlerne A og B, som
blev fremstillet af den samme virksomhed, havde været godkendt i Det Forenede Kongerige i henholdsvis over og under ti år
på det tidspunkt, hvor der blev indgivet en ansøgning for lægemiddel C. Tilladelsen til markedsføring af lægemiddel B var
blevet opnået i henhold til den hybride forkortede procedure. Produkt A, B og C svarede ikke i det væsentlige til hinanden
som omhandlet i artikel 4, stk. 3, nr. 8, litra a), i direktiv 65/65, idet deres biotilgængelighed var forskellig.
Med henvisning til bl.a. klausulen medgav Domstolen i præmis 56-67 i den nævnte dom, at den, der ansøger om en tilladelse
til markedsføring af produkt C, kunne henvise til den farmakologiske, toksikologiske og kliniske dokumentation, der vedrører
produkt B, som er en videreudvikling af referenceproduktet A, selv om produkt A og B ikke i det væsentlige svarede til hinanden
på grund af deres forskellige biotilgængelighed.
I denne forbindelse bemærkede Domstolen bl.a., at hvis ansøgeren i medfør af klausulen kan henvise til data vedrørende en
variant B, som adskiller sig fra referenceproduktet A ved indgivelsesmåde eller dosering, vil forskellene på disse to punkter
sædvanligvis være ensbetydende med, at produkt A og B ikke er bioækvivalente, hvorfor ansøgeren så meget desto mere skal kunne
foretage en sådan henvisning, når produkt A og B kun adskiller sig fra hinanden ved deres forskellige biotilgængelighed, mens
deres indgivelsesmåde og dosering forbliver uændret (jf. Novartis Pharmaceuticals-dommen, præmis 66).
Den samme argumentation kan anvendes, når det oprindelige lægemiddel og varianten kun adskiller sig fra hinanden ved deres
forskellige lægemiddelform. Eftersom en ny indgivelsesmåde, som anført af alle de parter, der var til stede under retsmødet,
sædvanligvis er ensbetydende med en ændret lægemiddelform, er den situation, der omhandles i hovedsagen, således analog med
den situation, der lå til grund for Novartis Pharmaceuticals-dommen.
Denne konklusion bekræftes i øvrigt, som generaladvokaten har anført i punkt 14-18 og 69-73 i sit forslag til afgørelse, af
den af Kommissionen i 2001 offentliggjorte vejledning for ansøgere om markedsføringstilladelse for lægemidler til human brug
i Det Europæiske Fællesskabs medlemsstater.
Selv om Det Forenede Kongeriges regering er enig i den argumentation, der er anvendt i denne doms præmis 26, har den ikke
desto mindre gjort gældende, at det tillige følger af Novartis Pharmaceuticals-dommen, at under omstændigheder som de i hovedsagen
foreliggende kan den, der ansøger om en markedsføringstilladelse, kun henvise til oplysningerne vedrørende produkt B, hvis
ansøgningen er indgivet i henhold til klausulen.
I denne henseende er det tilstrækkeligt at bemærke, at selv om den argumentation, der anvendes i Novartis Pharmaceuticals-dommen,
henviser til klausulen, følger det ingenlunde heraf, at den, der ansøger om en tilladelse til markedsføring af produkt C,
skal indgive en ansøgning i henhold til denne bestemmelse.
På denne baggrund skal det forelagte spørgsmål besvares med, at en ansøgning om tilladelse til markedsføring af produkt C
kan indgives i henhold til artikel 10, stk. 1, litra a), nr. iii), i direktiv 2001/83, når ansøgningen søger at påvise, at
produkt C i det væsentlige svarer til produkt B, og når:
–
produkt B er en ny lægemiddelform af produkt A, og
–
produkt A i modsætning til produkt B har været godkendt til markedsføring i Fællesskabet i mindst den seks- eller tiårs periode,
der er fastsat i den nævnte bestemmelse.
Sagens omkostninger
Da sagens behandling i forhold til hovedsagens parter udgør et led i den sag, der verserer for den forelæggende ret, tilkommer
det denne at træffe afgørelse om sagens omkostninger. Bortset fra nævnte parters udgifter kan de udgifter, som er afholdt
i forbindelse med afgivelse af indlæg for Domstolen, ikke erstattes.
På grundlag af disse præmisser kender Domstolen (Anden Afdeling) for ret:
En ansøgning om tilladelse til markedsføring af produkt C kan indgives i henhold til artikel 10, stk. 1, litra a), nr. iii),
i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2001/83/EF af 6. november 2001 om oprettelse af en fællesskabskodeks for humanmedicinske
lægemidler, når ansøgningen søger at påvise, at produkt C i det væsentlige svarer til produkt B, og når:
–
produkt B er en ny lægemiddelform af produkt A, og
–
produkt A i modsætning til produkt B har været godkendt til markedsføring i Fællesskabet i mindst den seks- eller tiårs periode,
der er fastsat i den nævnte bestemmelse.
Underskrifter
–
Processprog: engelsk.