CELEX: 62003TJ0002
Pieeja dokumentiem
Regula (EK) Nr. 1049/2001
Pieteikums par ļoti lielu dokumentu skaitu
Pilnīgs pieejas atteikums
Pienākums veikt konkrētu un individuālu pārbaudi
Izņēmumi

Atbilstošās tiesību normas
1       Eiropas Parlamenta un Padomes 2001. gada 30. maija Regulā (EK) Nr. 1049/2001 par publisku piekļuvi [pieeju] Eiropas Parlamenta,
Padomes un Komisijas dokumentiem (OV L 145, 43. lpp.) ir noteikti principi, nosacījumi un ierobežojumi, kas paredzēti EKL
255. pantā, tiesībām iepazīties ar šo iestāžu dokumentiem. Šī regula ir piemērojama kopš 2001. gada 3. decembra.
2       Ar Komisijas 2001. gada 5. decembra Lēmumu 2001/937/EK, EOTK,
Euratom
, ar ko groza Komisijas Reglamentu (OV L 345, 94. lpp.), atcēla 1994. gada 8. februāra Lēmumu 94/90/EOTK, EK,
Euratom
par publisku piekļuvi [pieeju] Komisijas dokumentiem (OV L 46, 58. lpp.), kas nodrošināja Uzvedības kodeksa par publisku
pieeju Padomes un Komisijas dokumentiem piemērošanu attiecībā uz Komisiju (OV 1993, L 340, 41. lpp., turpmāk tekstā – “Uzvedības
kodekss”).
3       Regulas Nr. 1049/2001 2. pantā noteikts:
“1. Ikvienam Savienības pilsonim un fiziskai personai, kas pastāvīgi dzīvo kādā dalībvalstī, vai juridiskai personai, kuras
juridiskā adrese ir kādā dalībvalstī, ir tiesības piekļūt iestāžu dokumentiem, ievērojot šajā regulā noteiktos principus,
nosacījumus un ierobežojumus.
[..]
3. Šī regula attiecas uz visiem iestādes dokumentiem, tātad uz dokumentiem, ko tā ir izdevusi, saņēmusi vai kuri ir tās rīcībā
un skar jebkuru darbības jomu Eiropas Savienībā.
[..]”
4       Regulas Nr. 1049/2001 3. pantā ir ietvertas šādas definīcijas:
“Šajā regulā:
a)      “dokuments” ir jebkura satura informācija neatkarīgi no tās pasniegšanas veida (uz papīra, elektroniskā formā vai skaņu, vizuālie
un audiovizuālie ieraksti), kas skar iestādes politiku, darbību un lēmumus;
b)      “trešā persona” ir jebkura fiziska vai juridiska persona, kā arī subjekts ārpus attiecīgās iestādes, tostarp dalībvalstis,
citas iestādes un organizācijas Kopienā vai ārpus tās, kā arī trešās valstis.”
5       Atbilstoši Regulas Nr. 1049/2001 4. pantam par izņēmumiem no pieejas tiesībām:
“1. Iestādes var atteikt piekļuvi [pieeju] dokumentam, ja iepazīšanās ar to var kaitēt:
[..]
b)      personu privātajai dzīvei un neaizskaramībai, jo īpaši saskaņā ar Kopienas tiesību aktiem par personas datu aizsardzību.
2. Iestādes var atteikt piekļuvi [pieeju] dokumentam, ja iepazīšanās ar to var kaitēt:
–       fiziskas vai juridiskas personas komerciālo interešu, tostarp intelektuālā īpašuma, aizsardzībai,
–       tiesvedības un juridisku konsultāciju aizsardzībai,
–       pārbaužu, izmeklēšanas un revīziju mērķiem,
ja vien iepazīšanās ar to nav saistīta ar sevišķām sabiedrības interesēm.
3. Var atteikt piekļuvi [pieeju] dokumentam, ko iestāde izdevusi iekšējām vajadzībām, vai iestādes saņemtam dokumentam, kurš
skar jautājumu, par ko tā nav pieņēmusi lēmumu, ja iepazīšanās ar šo dokumentu var nopietni kaitēt lēmumu pieņemšanai iestādē,
ja vien iepazīšanās ar to nav saistīta ar sevišķām sabiedrības interesēm.
Var atteikt piekļuvi [pieeju] dokumentam, kas satur viedokļu izklāstu iekšējām vajadzībām sakarā ar apspriedēm un iepriekšējām
pārrunām attiecīgās iestādes iekšienē, pat tad, ja lēmums jau ir pieņemts, ja iepazīšanās ar šo dokumentu var nopietni kaitēt
lēmumu pieņemšanai iestādē, ja vien iepazīšanās ar to nav saistīta ar sevišķām sabiedrības interesēm.
4. Kas attiecas uz trešo personu dokumentiem, iestāde apspriežas ar attiecīgo trešo personu ar mērķi noskaidrot, vai ir jāpiemēro
1. vai 2. punktā paredzētais izņēmums, ja nav skaidrības par to, vai šo dokumentu drīkst izsniegt vai nē.
[..]
6. Ja izņēmumi attiecas tikai uz kādu pieprasītā dokumenta daļu, pārējās dokumenta daļas publisko.
[..]”

Prāvas priekšvēsture
6
Verein für Konsumenteninformation
(Patērētāju informācijas sabiedrība, turpmāk tekstā – “
VKI
” jeb “prasītāja”) ir Austrijas patērētāju biedrība. Lai tai atvieglotu uzdevuma – nodrošināt patērētāju interešu aizsardzību
– izpildi, Austrijas tiesību akti atzīst
VKI
tiesības vērsties Austrijas civiltiesās, lai aizstāvētu noteiktas patērētāju finanšu prasības, ko patērētāji ir tai iepriekš
uzticējuši.
7       Ar 2002. gada 11. jūnija Lēmumu 2004/138/EK par EKL 81. panta piemērošanas procedūru (lietā COMP/36.571/D‑1 Austrijas bankas
– “
Lombard
klubs”) (OV 2004, L 56, 1. lpp.) Komisija nolēma, ka astoņas Austrijas bankas vairākus gadus bija tādas aizliegtās vienošanās
dalībnieces, kuras nosaukums ir “
Lombard
klubs” un kas bija piemērojama gandrīz visā Austrijas teritorijā (turpmāk tekstā – “Lēmums par
Lombard
klubu”). Atbilstoši Komisijas norādītajam šā līguma ietvaros minētās bankas tai skaitā noteica kopīgu procentu likmi noteiktiem
kapitāla ieguldījumiem un kredītiem. Līdz ar to Komisija uzlika šīm bankām – tai skaitā arī
Bank für Arbeit und Wirtschaft AG
(turpmāk tekstā – “
BAWAG
”),
Österreichische Volksbanken AG
(turpmāk tekstā – “
ÖVAG
”) un
Niederösterreichische Landesbank‑Hypothekenbank AG
(turpmāk tekstā – “
NÖ‑Hypobank
”) – naudas sodu 124,26 miljonu EUR apmērā.
8
VKI
šobrīd uztur vairākas prasības pret
BAWAG
Austrijas tiesās. Minēto procesu ietvaros
VKI
apgalvo – tā kā tika piemērota nepareiza procentu likme, kas attiecināma uz
BAWAG
piešķirtajiem kredītiem ar mainīgu procentu likmi,
BAWAG
vairākus gadus saviem klientiem nosūtīja rēķinus par pārāk lieliem procentiem.
9       Ar 2002. gada 14. jūnija vēstuli prasītāja iesniedza Komisijai pieteikumu par iepazīšanos ar administratīvās lietas materiāliem,
kas attiecas uz lēmumu par
Lombard
klubu (turpmāk tekstā – “
Lombard
kluba lietas materiāli”). Sava pieteikuma pamatojumam
VKI
tostarp ir norādījusi, ka, lai saņemtu atlīdzību par kaitējumu patērētājiem, kuru vārdā tā rīkojās, tai bija jāvar konkrēti
atsaukties gan uz nelikumīgu
BAWAG
rīcību attiecībā uz konkurences tiesībām, gan uz šīs rīcības sekām. Šādā nolūkā tai bija svarīgi vai pat obligāti jāiepazīstas
ar
Lombard
kluba lietas materiāliem.
10     2002. gada 3. jūlija vēstulē Komisija lūdza
VKI
precizēt savu pieteikumu un it īpaši tā juridisko pamatojumu. Atbildot uz šo vēstuli,
VKI
2002. gada 8. jūlijā precizēja, ka tās pieteikums ir pamatots tai skaitā ar EKL 255. panta 1. un 2. punktu, Regulu Nr. 1049/2001,
šīs regulas piemērošanas noteikumiem un 42. pantu Eiropas Savienības Pamattiesību hartā, kas pasludināta 2000. gada 7. decembrī
Nicā, (OV C 364, 1. lpp., turpmāk tekstā – “Pamattiesību harta”), kā arī ar EKL 5. un 10. pantu.
11     2002. gada 24. jūlijā sanāksmē ar Komisijas dienestiem
VKI
pārstāvji atsaucās uz prasītājas iespēju parakstīties par iegūtās informācijas izmantošanu tikai, lai aizstāvētu patērētāju
tiesības tiesvedībā pret
BAWAG
valsts tiesā.
12     2002. gada 12. augusta vēstulē
VKI
papildināja savu pieteikumu, apstiprinot to, ka tā ir gatava izmantot 2002. gada 24. jūlija sanāksmē izteikto iespēju parakstīties.
13     2002. gada 12. septembra vēstulē Komisija, pamatojoties uz Regulu Nr. 1049/2001, pilnībā noraidīja
VKI
pieteikumu.
14     2002. gada 26. septembrī
VKI
atbilstoši Regulas Nr. 1049/2001 7. panta 2. punktam iesniedza atkārtotu pieteikumu, kurā tā tostarp precizēja, ka par Komisijas
iekšējiem dokumentiem tai galvenokārt nebija intereses.
15     2002. gada 14. oktobrī Komisija apstiprināja šī atkārtotā pieteikuma saņemšanu un informēja prasītāju, ka, ņemot vērā ļoti
lielu dokumentu skaitu, atbildes sniegšanas termiņš tiek pagarināts par piecpadsmit darba dienām.
16     2002. gada 18. decembrī Komisija pieņēma Lēmumu D (2002) 330472 par pieteikumu saņemt pieeju administratīvās lietas COMP/36.571/D‑1
Austrijas bankas – “
Lombard
klubs” materiāliem (turpmāk tekstā – “apstrīdētais lēmums”). Ar apstrīdēto lēmumu apstiprināts 2002. gada 12. septembra lēmums
par atteikumu.
17     Pirmkārt, apstrīdētajā lēmumā Komisija iedalīja
Lombard
kluba lietas materiālus, izņemot iekšējos dokumentus, vienpadsmit atšķirīgās kategorijās. Papildus iekšējiem dokumentiem šī
lieta satur vairāk nekā 47 000 lapas.
18     Otrkārt, Komisija detalizēti aprakstīja iemeslus, kuru dēļ, pēc tās domām, uz katru no iepriekš noteiktajām kategorijām attiecas
viens vai vairāki izņēmumi, kas paredzēti Regulā Nr. 1049/2001.
19     Treškārt, Komisija uzskatīja, ka gadījumā, ja noteiktu izņēmumu piemērošanas rezultātā būtu nepieciešams līdzsvarot pastāvošās
intereses,
VKI
nebija atsaukusies uz sevišķām sabiedrības interesēm, lai attaisnotu pieprasīto pieeju.
20     Ceturtkārt, Komisija uzskaitīja iemeslus, kuru dēļ daļēja pieeja šajā gadījumā nebija iespējama. Atbilstoši Komisijas teiktajam,
katra dokumenta detalizēta pārbaude, kas ir vajadzīgs, lai iespējami daļēji apspriestos, tai nozīmētu pārmērīgu un nesamērīgu
darba apjomu.
21     Piektkārt, Komisija uzskatīja, ka apspriešanās ar trešām personām, lai izvērtētu iespējamo pieeju dokumentiem, kuru autori
ir šīs trešās personas, šajā gadījumā nebija vajadzīga, jo atbilstoši Regulas Nr. 1049/2001 4. panta 4. punktam bija skaidrs,
ka minētos dokumentus nevajadzēja publiskot.
22     Apstrīdētajā lēmumā Komisija secināja, ka prasītājas pieteikums saņemt pieeju bija pilnībā jānoraida.

Tiesvedība Pirmās instances tiesā
23     Ar prasības pieteikumu, kas Pirmās instances tiesas kancelejā iesniegts 2003. gada 7. janvārī,
VKI
cēla prasību atcelt apstrīdēto lēmumu. Atsevišķā dokumentā, kas tika iesniegts tajā pašā dienā, tā lūdza izskatīt lietu paātrinātā
procesā atbilstoši Pirmās instances tiesas Reglamenta 76.a pantam.
24     Atsevišķā dokumentā, kas iesniegts 2003. gada 8. janvārī,
VKI
iesniedza pieteikumu par juridisko palīdzību.
25     2003. gada 20. janvārī Komisija iesniedza apsvērumus par pieteikumu izskatīt lietu paātrinātā procesā.
26     Pirmās instances tiesas pirmā palāta, kurai ar 2003. gada 20. janvāra lēmumu lieta tika nodota izskatīšanai, ar 2003. gada
28. janvāra lēmumu noraidīja pieteikumu par lietas izskatīšanu paātrinātā procesā, nākamajā dienā par to paziņojot prasītājai.
27     2003. gada 18. februārī Komisija iesniedza apsvērumus par pieteikumu piešķirt juridisko palīdzību.
28     2003. gada 10. martā Komisija iesniedza savu iebildumu rakstu.
29     Pieteikums par juridisko palīdzību tika noraidīts ar Pirmās instances tiesas priekšsēdētāja 2003. gada 14. marta rīkojumu.
30     2003. gada 1. aprīļa vēstulē prasītāja atteicās no tiesībām iesniegt atbildes rakstu.
31     2003. gada 15. aprīlī
BAWAG
iesniedza iestāšanās pieteikumu Komisijas prasījumu atbalstam. Zviedrijas Karaliste un Somijas Republika iesniedza iestāšanās
pieteikumus
VKI
prasījumu atbalstam, attiecīgi, 2003. gada 16. un 25. aprīlī. Visbeidzot, 2003. gada 29. aprīlī
ÖVAG
un
NÖ‑Hypobank
kopīgi iesniedza iestāšanās pieteikumu Komisijas prasījumu atbalstam.
32     Ar Pirmās instances tiesas pirmās palātas priekšsēdētāja 2003. gada 1. augusta rīkojumu Somijas Republika un Zviedrijas Karaliste
saņēma atļauju iestāties lietā prasītājas prasījumu atbalstam. Šajā pašā rīkojumā
BAWAG
, no vienas puses, un
ÖVAG
un
NÖ‑Hypobank
, no otras puses, saņēma atļauju iestāties lietā Komisijas prasījumu atbalstam.
33     Tā kā šie pieteikumi tika iesniegti termiņā, kas paredzēts Reglamenta 115. panta 1. punktā, personas, kas iestājušās lietā,
saskaņā ar Reglamenta 116. panta 2. punktu saņēma visu pusēm izsniegto procesuālo dokumentu kopijas.
34     Somijas Republika un Zviedrijas Karaliste, attiecīgi, 2003. gada 10. un 12. septembrī iesniedza pieteikumus atsaukt to iestāšanos
lietā.
35     2003. gada 26. septembrī
BAWAG
, no vienas puses, un
ÖVAG
un
NÖ‑Hypobank
, no otras puses, iesniedza iestāšanās rakstu.
36     Tā kā
VKI
un Komisija neiesniedza apsvērumus par pieteikumiem atsaukt Somijas Republikas un Zviedrijas Karalistes iestāšanos lietā,
Pirmās instances tiesas pirmās palātas priekšsēdētājs ar 2003. gada 6. novembra rīkojumu svītroja no šīs lietas reģistra minēto
personu, kas iestājušās lietā, iestāšanos lietā un piesprieda
VKI
un Komisijai pašām segt savus izdevumus, kas radušies saistībā ar šo iestāšanos lietā.
37     2003. gada 14. novembrī prasītāja iesniedza savus rakstveida apsvērumus par iestāšanās rakstiem, bet Komisija iesniedza savus
apsvērumus 2003. gada 11. novembrī.
38     Saskaņā ar Reglamenta 14. pantu un pēc pirmās palātas priekšlikuma Pirmās instances tiesa, uzklausot lietas dalībniekus atbilstoši
minētā reglamenta 51. pantam, nolēma nodot lietu izskatīšanai paplašinātā sastāvā.
39     Uzklausot tiesneša referenta ziņojumu, Pirmās instances tiesa (pirmā palāta paplašinātā sastāvā) nolēma uzsākt mutvārdu procesu
un Reglamenta 64. pantā paredzētās procedūras organizēšanas pasākumu ietvaros rakstveidā iesniedza noteiktus jautājumus Komisijai
un personām, kas iestājušās lietā.
40     2004. gada 6. jūlijā Komisija un personas, kas iestājušās lietā, rakstveidā iesniedza atbildes uz Pirmās instances tiesas
jautājumiem.
41     2004. gada 28. septembra tiesas sēdē tika uzklausīti lietas dalībnieku mutvārdu paskaidrojumi un atbildes uz Pirmās instances
tiesas uzdotajiem jautājumiem.

Lietas dalībnieku prasījumi
42     Prasītājas prasījumi Pirmās instances tiesai ir šādi:
–       atcelt apstrīdēto lēmumu;
–       piespriest izsniegt un veikt attiecīgo lietas materiālu pārbaudi, lai noteiktu, vai
VKI
prasījumi ir pietiekami pamatoti;
–       piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
43     Komisijas prasījumi Pirmās instances tiesai ir šādi:
–       noraidīt prasību;
–       piespriest prasītājai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
44
BAWAG
, kas atbalsta Komisiju, prasījumi Pirmās instances tiesai ir šādi:
–       noraidīt prasību;
–       piespriest prasītājai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ieskaitot personas, kas iestājusies lietā, tiesāšanās izdevumus.
45     Visbeidzot,
ÖVAG
un
NÖ‑Hypobank
, kas atbalsta Komisiju, prasījumi Pirmās instances tiesai ir šādi:
–       noraidīt prasību;
–       piespriest prasītājai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

Juridiskais pamatojums

Par strīda ietvariem un par noteiktu argumentu, ko izvirzījušas personas, kas iestājušās lietā, pieņemamību
46     Netiek apstrīdēts tas, ka Komisija pieņēma apstrīdēto lēmumu, pamatojoties uz Regulu Nr. 1049/2001.
47
VKI
prasība pēc būtības ir balstīta uz sešiem pamatiem. Ar pirmo pamatu
VKI
apgalvo, ka pilnīgs atteikums iepazīties ar administratīvās lietas materiāliem, iepriekš konkrēti nepārbaudot katru no šajā
lietā ietvertajiem dokumentiem, ir pretrunā tiesībām iepazīties ar dokumentiem un it īpaši pretrunā Regulai Nr. 1049/2001.
Savā otrajā pamatā
VKI
uzsver, ka Komisija kļūdaini piemērojusi vai interpretējusi vairākus izņēmumus, ko paredz Regulas Nr. 1049/2001 4. panta 1. un
2. punkts. Savā trešajā pamatā
VKI
apgalvo – Komisija nelikumīgi secinājusi, ka pastāvošo interešu līdzsvarošana nevērstos par labu to administratīvās lietas
materiālu publiskošanai, par ko ir tās pieteikums. Savā ceturtajā pamatā
VKI
apgalvo, ka Komisijai ir bijis jāatļauj vismaz daļēja pieeja lietas materiāliem. Savā piektajā pamatā
VKI
apgalvo – tas, ka ar bankām, kas ir noteiktu dokumentu autores, nav organizētas apspriedes, ir Regulas Nr. 1049/2001 4. panta
4. punkta pārkāpums. Visbeidzot, savā sestajā pamatā prasītāja norāda uz to, ka Komisija pārkāpusi EKL 255. pantu, Pamattiesību
hartas 42. pantu un EKL 5. un 10. pantu.
48     Tomēr attiecīgajos iestāšanās rakstos
BAWAG
, no vienas puses, un
ÖVAG
un
NÖ‑Hypobank
, no otras puses, izvirzīja vairākus argumentus (turpmāk tekstā – “papildu argumenti”), lai parādītu, pirmkārt, ka Regula
Nr. 1049/2001 ir piemērojama vienīgi dokumentiem, kas tiek izdoti Kopienas likumdošanas procesa ietvaros, otrkārt, ka tiesības
iepazīties ar dokumentiem par konkurences jautājumiem notikumu norises laikā regulēja tikai Padomes 1962. gada 6. februāra
Regula Nr. 17 – Pirmā regula par Līguma [81.] un [82.] panta piemērošanu (OV 1962, 13, 204. lpp.), treškārt, ka asociācijai
ar publisko tiesību statusu nav pieejas tiesību, kas ir paredzētas Regulā Nr. 1049/2001, ceturtkārt, ka
VKI
pieteikums saņemt pieeju bija nelikumīgs atbilstoši Regulai Nr. 1049/2001, piektkārt, ka Regula Nr. 1049/2001 ir pretrunā
EKL 255. pantam, jo tā ļauj iepazīties ar dokumentiem, ko izdod trešās personas, un, sestkārt, ka minētā regula ir piemērojama
vienīgi dokumentiem, kas nonākuši iestādes rīcībā pēc šās regulas piemērošanas dienas, tas ir, pēc 2001. gada 3. decembra.
49     Tādējādi papildu argumenti ir vērsti uz to, lai parādītu, pirmkārt, ka Regula Nr. 1049/2001 nav piemērojama šajā gadījumā
vai, otrkārt, ka Komisija to nepareizi piemērojusi, vai arī, treškārt, ka tā veido nelikumīgu juridisko pamatojumu apstrīdētajam
lēmumam.
50     Tā rezultātā, ja Pirmās instances tiesa pieņemtu vienu vai vairākus papildu argumentus, tas ļautu atzīt, ka apstrīdētais lēmums
ir nelikumīgs. Tomēr ir jāatgādina, ka personām, kas iestājušās lietā, tika piešķirtas tiesības iestāties lietā, lai atbalstītu
Komisijas prasījumus, un ka Komisija turklāt iesniedza prasījumu noraidīt prasību par apstrīdētā lēmuma atcelšanu.
51     Atbildot un jautājumiem, kas tām uzdoti rakstveidā un tiesas sēdē, par papildu argumentu atbilstību prasījumiem, kuru atbalstam
tie izteikti, personas, kas iestājušās lietā, pēc būtības atbildēja – saskaņā ar judikatūru persona, kas iestājusies lietā,
ir tiesīga balstīties uz argumentiem, kas ir atšķirīgi vai pat pretēji lietas dalībnieka, ko tā atbalsta, argumentiem (Tiesas
1961. gada 23. februāra spriedums lietā 30/59
De gezamenlijke Steenkolenmijnen in Limburg
/Augstā iestāde,
Recueil
, 3. lpp., 37. punkts, un Pirmās instances tiesas 2003. gada 6. marta spriedums apvienotajās lietās T‑228/99 un T‑233/99
Westdeutsche Landesbank Girozentrale
/Komisija,
Recueil
, II‑435. lpp., 145. punkts).
52     Tomēr atbilstoši Tiesas Statūtu 40. panta ceturtajai daļai, kas ir piemērojama Pirmās instances tiesai saskaņā ar minēto statūtu
53. pantu, argumenti, kas ietverti pieteikumā par iestāšanos lietā, drīkst atbalstīt tikai viena lietas dalībnieka prasījumu.
Turklāt saskaņā ar Reglamenta 116. panta 3. punktu personai, kas iestājas lietā, ir jāpieņem lieta tāda, kāda tā ir iestāšanās
laikā. Tomēr, kaut arī šīs tiesību normas neaizliedz personai, kas iestājusies lietā, sniegt argumentus, kuri atšķiras no
tiem, ko iesniedzis lietas dalībnieks, kuru šī persona atbalsta, pastāv nosacījums, ka šie argumenti nedrīkst mainīt strīda
ietvarus un ka iestāšanās lietā mērķis joprojām ir atbalstīt konkrētā lietas dalībnieka prasījumus (šajā sakarā skat. Tiesas
1999. gada 8. jūlija spriedumu lietā C‑245/92 P
Chemie Linz
/Komisija,
Recueil
, I‑4643. lpp., 32. punkts; 2002. gada 8. janvāra spriedumu lietā C‑248/99 P
France
/
Monsanto
un Komisija,
Recueil
, I‑1. lpp., 56. punkts; un Pirmās instances tiesas 2003. gada 3. aprīļa spriedumu lietā T‑119/02
Royal Philips Electronics
/Komisija,
Recueil
, II‑1433. lpp., 203. un 212. punkts).
53     Šajā gadījumā, tā kā, no vienas puses, papildu argumenti – pieņemot, ka tie ir pamatoti, – ļauj konstatēt apstrīdētā lēmuma
nelikumību un tā kā, no otras puses, Komisijas prasījums noraidīt prasību atcelt apstrīdēto lēmumu nav pamatots ar argumentiem,
kuru mērķis ir konstatēt apstrīdētā lēmuma nelikumību, ir skaidrs, ka papildu argumentu izvērtēšanas rezultātā var mainīties
strīda ietvari, kas tika noteikti prasības pieteikumā un iebildumu rakstā (šajā sakarā skat. Pirmās instances tiesas 1995. gada
6. jūlija spriedumu apvienotajās lietās no T‑447/93 līdz T‑449/93
AITEC
u.c./Komisija,
Recueil
, II‑1971. lpp., 122. punkts, un 1997. gada 24. oktobra spriedumu lietā T‑243/94
British Steel
/Komisija,
Recueil
, II‑1887. lpp., 72. un 73. punkts).
54     Turklāt ir jānoraida personu, kas iestājušās lietā, apgalvojums, ka papildu argumenti pēc būtības atbalsta Komisijas prasījumus
atteikt prasītājas pieprasīto pieeju dokumentiem. Pirmkārt, šīs lietas ietvaros Komisija nemaz nav prasījusi, lai tiktu atteikta
pieprasītā pieeja attiecīgajiem dokumentiem, neatkarīgi no apstrīdētā lēmuma pamatojuma, bet gan vienīgi to, lai tiktu noraidīta
prasība par apstrīdētā lēmuma atcelšanu. Otrkārt, Pirmās instances tiesai, veicot pasākumu likumības uzraudzību, nav jāuzņemas
Komisijas loma un jānosaka, vai pieeja attiecīgajiem dokumentiem bija jānoraida citu iemeslu dēļ nevis to, kas ir norādīti
apstrīdētajā lēmumā.
55     Tādējādi papildu argumenti ir jānoraida kā nepieņemami.

Par pirmo pamatu, kas saistīts ar konkrētas to dokumentu pārbaudes trūkumu, kuri norādīti pieteikumā, un par ceturto pamatu,
kas saistīts ar daļējas pieejas tiesību pārkāpumu
56     Vispirms ir jāveic pirmā un ceturtā prasītājas izvirzītā pamata kopīga analīze.
Lietas dalībnieku argumenti
–       Par pirmo pamatu, kas saistīts ar konkrētas to dokumentu pārbaudes trūkumu, kuri norādīti pieteikumā
57     Savā pirmajā pamatā
VKI
apgalvo, ka apstrīdētajā lēmumā Komisija, pārkāpjot Regulu Nr. 1049/2001, pilnībā liegusi pieeju
Lombard
kluba lietas materiāliem, konkrēti neizvērtējot katru dokumentu, kas ir ietverts šajā lietā. Tomēr vienīgi konkrēti apstākļi,
kas attiecas uz noteiktiem dokumentiem, var attaisnot izņēmuma piemērošanu tiesībām iepazīties ar šiem dokumentiem.
58     Atbildot uz prasītājas pirmo pamatu, Komisija apgalvo, ka šajā gadījumā nav svarīgi noteikt, vai tā ir atteikusi pieeju visiem
dokumentiem, kas norādīti pieteikumā, bet vienīgi to, vai tā ir pareizi pamatojusi savu atteikumu attiecībā uz visiem šiem
dokumentiem. Tomēr šajā gadījumā Komisija nekādi neliedza tiesības iepazīties ar visiem
Lombard
kluba lietas materiāliem, bet tieši otrādi – izskaidroja, kādēļ atteikuma iemesli, kas uzskaitīti Regulas Nr. 1049/2001 4. pantā,
neļāva publiskot dokumentus, kas ietverti minētajā lietā.
59     Komisija piebilst – atteikt pieeju dažādām dokumentu kategorijām, neizvērtējot katru no tajās esošajiem dokumentiem, nav pretrunā
Kopienu tiesībām, jo – kā tas ir šajā gadījumā – Komisijas atteikuma iemesli ir norādīti katrai kategorijai. Pirmās instances
tiesa ir skaidri nospriedusi, ka Komisija ir tiesīga sadalīt lietas materiālus dažādās kategorijās, kurām tā var turpmāk atteikt
pieeju kopumā, ar nosacījumu, ka tā norāda atteikuma iemeslus (Pirmās instances tiesas 1997. gada 5. marta spriedums lietā
T‑105/95
WWF UK
/Komisija,
Recueil
, II‑313. lpp., 64. punkts).
60     Visbeidzot, Komisija precizē, ka dažādu dokumentu un dokumentu daļu izvērtēšana šajās kategorijās netika veikta, jo piepūle,
kas būtu vajadzīga šādai darbībai, būtu nesamērīga.
–       Par ceturto pamatu, kas saistīts ar daļējas pieejas tiesību neievērošanu
61
VKI
apgalvo, ka pilnīgs atteikums iepazīties ar lietas materiāliem būtu attaisnojams vienīgi tad, ja uz visiem dokumentiem, kas
tajā ietverti, attiektos vismaz viens izņēmums, kas paredzēts Regulas Nr. 1049/2001 4. pantā. Tā kā šajā gadījumā šis nosacījums
netika izpildīts, prasītājai bija jāatļauj vismaz daļēja pieeja. “Vērā ņemamas” Komisijas rūpes par sava darba apjoma samazināšanu
nevar liegt iespēju saņemt atlīdzību par patērētājam aizliegtas vienošanās rezultātā nodarīto kaitējumu.
62     Komisija apstrīd šo argumentu pamatotību. Tā atzīmē, ka Tiesas un Pirmās instances tiesas judikatūra atzīst tiesības daļēji
iepazīties ar dokumentiem. Komisija tomēr uzsver, ka šādu pieeju var atteikt, ja attiecīgajai iestādei ir jāpieliek nesamērīgas
pūles, lai to īstenotu.
63     Tomēr tādas lietas materiālu izvērtēšanai, kas ietver vairāk nekā 47 000 lapas, vajadzīgās pūles viennozīmīgi ir nesamērīgas.
Tā tas vismaz ir tajā gadījumā, ja, no vienas puses, to dokumentu skaits, ko iespējams apspriest, katrā atbilstošajā kategorijā
ir ļoti neliels un, no otras puses, šie dokumenti ir acīmredzami nelietderīgi. Tā kā lietas materiāli tika sakārtoti hronoloģiskā
secībā, jebkāda daļēja pieeja nozīmētu lietas pārbaudi kopumā. Turklāt uzdevums sastādīt satura rādītāju visiem lietas materiāliem,
piemērojot Regulas Nr. 1049/2001 4. panta izņēmumus, būtu tikpat nesamērīgs kā daļējas pieejas piešķiršana. Komisija atzīst,
ka vajadzīgo pūļu nesamērīgums pats par sevi nav atteikuma iemesls. Tomēr, ja no strikti noteiktu dokumentu kategoriju analīzes
izriet, ka pieeja ir jāatsaka, papildu pārbaude katram dokumentam, kas ietilpst konkrētajā kategorijā, nav attaisnojama.
64
BAWAG,
kā arī
ÖVAG
un
NÖ‑Hypobank
pēc būtības atbalsta Komisijas argumentus. Tās norāda – ja pieteikuma iesniedzējs ir skaidri norādījis savas intereses pieejas
pieteikumā, būtu nesamērīgi pieprasīt iestādei, kurai šis pieteikums ir iesniegts, piešķirt daļēju pieeju dokumentiem, kas
neveicina pieteikuma mērķa sasniegšanu.
Pirmās instances tiesas vērtējums
65     Ir skaidrs, ka Komisija nav veikusi konkrētu un individuālu pārbaudi dokumentiem, kas ietverti
Lombard
kluba lietas materiālos. Tiesas sēdes laikā Komisija apstiprināja, ka, atbildot uz prasītājas atkārtotu pieteikumu, tā sadalīja
Lombard
kluba lietas materiālus, izņemot iekšējos dokumentus, vienpadsmit dažādās dokumentu kategorijās, neizvērtējot katru dokumentu
atsevišķi. Turklāt no apstrīdētā lēmuma izriet – pēc minēto kategoriju noteikšanas Komisija nolēma, ka “viens vai vairāki
Regulas Nr. 1049/2001 4. pantā paredzētie izņēmumi ir piemērojami katrai dokumentu kategorijai un ka nepastāv nekādas sevišķas
sabiedrības intereses, kas attaisnotu to publiskošanu”. Komisija turpmāk precizē: “Samērīguma dēļ nešķiet nedz vajadzīgi,
nedz lietderīgi veikt to dokumentu pārbaudi, kas neietilpst minētajās kategorijās”. Komisija tāpat “pakārtoti” norāda, ka
Lēmuma par
Lombard
klubu publicēšana bija pietiekama, lai “aizsargātu” prasītājas intereses.
66     Tādējādi, ņemot vērā šos apsvērumus, ir jānosaka, vai Komisijai principā bija jāveic konkrēta un individuāla to dokumentu
pārbaude, kuri norādīti pieteikumā, un – apstiprinošas atbildes gadījumā – vai tai bija jāpārbauda, kādā gadījumā uz šo pienākumu
varētu attiekties noteikti izņēmumi, kas balstīti tai skaitā uz tādējādi veicamā darba apjomu.
–       Par pienākumu veikt konkrētu un individuālu pārbaudi
67     Regulas Nr. 1049/2001 2. pantā noteikts tiesību iepazīties ar iestāžu dokumentiem princips. Regulas Nr. 1049/2001 4. pantā
noteikti vairāki izņēmumi no pieejas tiesībām. Visbeidzot, Regulas Nr. 1049/2001 6.–8. pantā ietverti konkrēti noteikumi,
saskaņā ar kuriem ir jāizskata pieejas pieteikums.
68     No šīm tiesību normām izriet, ka iestādei, kurai iesniegts pieejas pieteikums dokumentiem, pamatojoties uz Regulu Nr. 1049/2001,
ir pienākums izvērtēt un atbildēt uz šo pieteikumu, un it īpaši noteikt, vai attiecīgajiem dokumentiem ir piemērojami izņēmumi,
kas paredzēti minētās regulas 4. pantā.
69     Tomēr atbilstoši pastāvīgajai judikatūrai izvērtēšanai, kas vajadzīga, lai izskatītu pieteikumu saņemt pieeju dokumentiem,
ir jābūt konkrētai. No vienas puses, tikai ar to, ka dokuments attiecas uz interesēm, kuras aizsargā izņēmums, nevar attaisnot
šī izņēmuma piemērošanu (šajā sakarā skat. Pirmās instances tiesas 2000. gada 13. septembra spriedumu lietā T‑20/99
Denkavit Nederland
/Komisija,
Recueil
, II‑3011. lpp., 45. punkts). Šādu piemērošanu principā var attaisnot tikai gadījumā, ja iestāde, pirmkārt, ir iepriekš izvērtējusi,
vai pieeja dokumentiem konkrēti un tieši apdraud aizsargātās intereses, un, otrkārt, apstākļos, kas paredzēti Regulas Nr. 1049/2001
4. panta 2. un 3. punktā – ja nepastāv sevišķas sabiedrības intereses, kas attaisno pieprasīto dokumentu publiskošanu. No
otras puses, riskam, ka tiks apdraudētas aizsargātās intereses, ir jābūt saprātīgi paredzamam nevis tikai teorētiskam (šajā
sakarā skat. Pirmās instances tiesas 2002. gada 7. februāra spriedumu lietā T‑211/00
Kuijer
/Padome,
Recueil
, II‑485. lpp., 56. punkts, turpmāk tekstā – “spriedums
Kuijer II
”). Līdz ar to izvērtēšana, kas jāveic iestādei, lai piemērotu izņēmumu, ir jāveic konkrēti un tai jāizriet no lēmuma pamatojuma
(šajā sakarā skat. Pirmās instances tiesas 2000. gada 6. aprīļa spriedumu lietā T‑188/98
Kuijer
/Padome,
Recueil
, II‑1959. lpp., 38. punkts, turpmāk tekstā – “spriedums
Kuijer I
”, un 1999. gada 19. jūlija spriedumu lietā T‑14/98
Hautala
/Padome,
Recueil
, II‑2489. lpp., 67. punkts).
70     Turklāt šī konkrētā izvērtēšana ir jāveic katram pieteikumā pieprasītajam dokumentam. Tā rezultātā no Regulas Nr. 1049/2001
izriet – ir noteikts, ka visi izņēmumi, kas ir minēti tās 4. panta 1.–3. punktā, ir piemērojami “dokumentam”.
71     To, ka ir jāveic šāda konkrēta un individuāla pārbaude, nevis abstrakta un vispārīga izvērtēšana, apstiprina arī judikatūra
par Uzvedības kodeksa piemērošanu.
72     No vienas puses, Uzvedības kodeksa 4. pantā, kura principi ir daļēji pārņemti Regulas Nr. 1049/2001 4. pantā, ietverta pirmā
izņēmumu kategorija, kas liek iestādei atteikt pieeju dokumentam, ja tā publiskošana “var apdraudēt” intereses, ko aizsargā
šie izņēmumi. Pirmās instances tiesa vairākkārt ir nospriedusi, ka no darbības vārda “varēt” lietošanas vēlējuma izteiksmē
nozīmē, ka Komisijai, pirms tā pieņēma lēmumu par pieejas pieteikumu dokumentiem, ņemot vērā informāciju, kas bija tās rīcībā,
bija jāizvērtē “katrs dokuments atsevišķi”, lai noteiktu, vai to publiskošana patiešām apdraudētu intereses, ko aizsargā izņēmumi
(Pirmās instances tiesas 1998. gada 6. februāra spriedums lietā T‑124/96
Interporc
/Komisija,
Recueil
, II‑231. lpp., 52. punkts, un 2000. gada 12. oktobra spriedums lietā T‑123/99
JT’s Corporation
/Komisija,
Recueil
, II‑3269. lpp., 64. punkts). Ņemot vērā to, ka vēlējuma izteiksme izmantota Regulas Nr. 1049/2001 4. panta 1.–3. punktā,
judikatūra par Uzvedības kodeksu ir piemērojama Regulai Nr. 1049/2001. Līdz ar to ir jāatzīst, ka iestādei ir pienākums konkrēti
un individuāli izvērtēt, vai izņēmumi no pieejas tiesībām ir piemērojami katram no pieteikumā norādītajiem dokumentiem.
73     No otras puses – kā to pamatoti norāda Komisija – Pirmās instances tiesa iepriekš 59. punktā minētajā spriedumā
WWF UK
/Komisija, 64. punkts, pēc būtības ir nospriedusi, ka iestādei vismaz par katru dokumenta kategoriju ir jānorāda iemesli,
kuru dēļ tā uzskata, ka tai adresētajā pieteikumā minētie dokumenti ietilpst informācijas kategorijā, kurai piemērojams izņēmums.
Tomēr neatkarīgi no tā, vai punktā, uz kuru pamatojas Komisija, noteikts vienīgi noteikums, ka [lēmums] ir jāpamato, jebkurā
gadījumā ir vajadzīga konkrēta un individuāla izvērtēšana, ja, pat ja ir skaidrs, ka pieejas pieteikums attiecas uz dokumentiem,
kuriem piemērojams izņēmums, tikai šāda izvērtēšana ļautu iestādei izskatīt iespēju piešķirt pieprasītājai daļēju pieeju atbilstoši
Regulas Nr. 1049/2001 4. panta 6. punktam. Piemērojot Uzvedības kodeksu, Pirmās instances tiesa turklāt kā nepietiekamu jau
ir noraidījusi dokumenta izvērtēšanu, atsaucoties uz kategorijām, nevis izvērtējot konkrētu informāciju, ko šie dokumenti
satur, jo izvērtēšanai, kas jāveic iestādēm, ir jāļauj Pirmās instances tiesai konkrēti izvērtēt, vai izņēmums, uz kuru atsaucas,
patiešām ir piemērojams visai informācijai, ko satur minētie dokumenti (iepriekš šā sprieduma 72. punktā minētais spriedums
lietā
JT’s Corporation
/Komisija, 46. punkts).
74     Tādējādi ir jāsecina, ka iestādei, kas saņem pieteikumu saskaņā ar Regulu Nr. 1049/2001, principā ir konkrēti un individuāli
jāizvērtē to dokumentu saturs, kuri norādīti pieteikumā.
75     Tomēr šis, principā izmantojamais, risinājums nenozīmē, ka šāda izvērtēšana ir jāveic jebkuros apstākļos. Tā kā mērķis konkrētai
un individuālai izvērtēšanai, kas iestādei principā ir jāveic, atbildot uz pieejas pieteikumu, kas iesniegts atbilstoši Regulai
Nr. 1049/2001, ir – ļaut attiecīgajai iestādei izvērtēt, kādos gadījumos tiesībām uz pieeju ir piemērojams izņēmums, no vienas
puses, un apsvērt iespēju piešķirt daļēju pieeju, no otras puses, minētā izvērtēšana var arī nebūt vajadzīga, ja konkrētā
gadījuma īpašajos apstākļos ir acīmredzams, ka pieeja ir jānoraida vai, tieši otrādi, jāpiešķir. Tāds tai skaitā būtu gadījums,
ja noteiktiem dokumentiem acīmredzami būtu pilnībā piemērojams izņēmums no pieejas tiesībām vai, tieši otrādi, būtu acīmredzami
pilnībā jāpiešķir pieeja, vai arī, visbeidzot, Komisija jau būtu veikusi konkrētu un individuālu pārbaudi līdzīgos apstākļos.
76     Šajā gadījumā netiek apstrīdēts, ka Komisija pamatoja apstrīdēto lēmumu ar vispārīgu
Lombard
kluba lietas materiālu kategoriju analīzi. Tāpat netiek apstrīdēts, ka Komisija nav veikusi konkrētu un individuālu pārbaudi
dokumentiem, kas norādīti pieejas pieteikumā, lai izvērtētu, vai bija piemērojami attiecīgie izņēmumi vai arī bija jāpiešķir
daļēja pieeja.
77     Tādējādi ir jāizvērtē, vai prasītājas pieteikums attiecas uz dokumentiem, kuriem šajā gadījumā pastāvošo apstākļu dēļ nebija
jāveic konkrēta un individuāla pārbaude.
78     Šajā ziņā Komisija apstrīdētajā lēmumā uzskatīja, ka uz dokumentiem, kas norādīti prasītājas pieteikumā, attiecās četri atsevišķi
izņēmumi no pieejas tiesībām.
79     Pirmais no Komisijas minētajiem izņēmumiem attiecas uz Regulas Nr. 1049/2001 4. panta 2. punkta trešajā ievilkumā paredzēto
pārbaužu mērķu aizsardzību. Apstrīdētajā lēmumā Komisija pamatoja šī izņēmuma piemērošanu, pēc būtības atsaucoties uz diviem
faktoriem.
80     Pirmkārt, pēc Komisijas teiktā, par Lēmuma par
Lombard
klubu atcelšanu Pirmās instances tiesā ir celtas vairākas prasības, kas vēl joprojām tiek izskatītas, un par kurām Pirmās
instances tiesa vēl nav pasludinājusi spriedumu. Tā rezultātā trešo personu pieeja šiem dokumentiem varētu ietekmēt jaunu
izvērtēšanu, kas tai varētu būt jāveic gadījumā, ja tiktu atcelti [tās lēmumi], un varētu iedrošināt prasītāju izvirzīt šo
prasību ietvaros noteiktus prasījumus.
81     Otrkārt, pēc Komisijas teiktā, lielu dokumentu skaitu, kas ietilpst lietas materiālos, iesniedza uzņēmumi, kas tika sodīti
ar Lēmumu par
Lombard
klubu, vai nu pamatojoties uz Komisijas paziņojumu par naudas soda neuzlikšanu vai samazināšanu aizliegtas vienošanās gadījumā
(OV 1996, C 207, 4. lpp.), kurš bija piemērojams attiecīgo notikumu laikā, vai saistībā ar informācijas pieprasījumu vai pārbaudi
atbilstoši Regulas Nr. 17 11. un 14. pantam. Līdz ar to, ja trešām personām atļautu iepazīties ar šiem dokumentiem, uzņēmumi
atturētos no sadarbības ar Komisiju, un tas traucētu pārbaudes un izmeklēšanas darbības turpmākajās lietās. Tāda pat argumentācija
ir piemērojama dokumentiem, ko izdevušas trešās personas.
82     Tomēr Pirmās instances tiesa uzskata, ka Komisija nedrīkstēja formulēt tik vispārīgu secinājumu attiecībā uz
Lombard
kluba lietas materiāliem kopumā, iepriekš neveicot konkrētu un individuālu pārbaudi dokumentiem, kuri tajos ietilpst.
83     Pirmkārt, no apstrīdētā lēmuma nav skaidrs, ka Komisija konkrēti pārbaudīja, vai katrs dokuments, kas norādīts pieteikumā,
tiešām ietilpst vienā no vienpadsmit noteiktajām kategorijām. Tieši otrādi – apstrīdētajā lēmumā norādītais un tiesas sēdē
Komisijas apstiprinātais pamatojums liecina, ka Komisija vismaz daļēji veica šo iedalījumu abstrakti. Šķiet, ka Komisija vairāk
rīkojās, pamatojoties uz savu priekšstatu par
Lombard
kluba lietas materiālu saturu, nevis uz patiesu pārbaudi. Līdz ar to šis iedalījums kategorijās paliek aptuvens gan no tā
vispusības, gan precizitātes viedokļa.
84     Otrkārt, apstrīdētajā lēmumā, kā arī Komisijas iebildumu rakstā izklāstītie apsvērumi paliek neskaidri un vispārīgi. Ja netika
veikta individuāla pārbaude, tas ir, katra dokumenta pārbaude, šie apsvērumi neļauj pietiekami skaidri un precīzi uzskatīt,
ka, pat pieņemot, ka Komisijas argumentācija pēc būtības ir pietiekami pamatota, tā attiecas uz visiem
Lombard
kluba lietas materiāliem. Komisijas izteiktās bažas paliek tikai apgalvojumi un tādējādi ir pārmērīgi varbūtējas.
85     Nekas neliecina, ka uz visiem dokumentiem, kas norādīti pieteikumā, ir skaidri attiecināms attiecīgais izņēmums. Apstrīdētā
lēmuma 1. punktā Komisija pati norādīja, ka “izņēmumi, kas paredzēti 4. panta 2. punkta trešajā ievilkumā, lielākoties ir
piemērojami noteiktiem dokumentiem vai pat visām kategorijām kopumā”.
86     Ir taisnība, ka tabulā, ko Komisija pievienoja savam iebildumu rakstam, tā norādīja – pēc tās domām, attiecīgie izņēmumi ir
piemērojami visiem lietas materiālos esošajiem dokumentiem. Tomēr no apsvērumiem, kas izklāstīti iepriekšējā punktā, ir skaidrs,
ka šī tabula ir pretrunā apstrīdētā lēmuma pamatojumam.
87     Visbeidzot, jebkurā gadījumā no apstrīdētā lēmuma pamatojuma neizriet, ka uz katru no dokumentiem, kas ietilpst
Lombard
kluba lietas materiālos, atsevišķi ir attiecināms izņēmums, kas paredzēts Regulas Nr. 1049/2001 4. panta 2. punkta trešajā
ievilkumā. Nešķiet, ka visas šajos lietas materiālos iekļautās informācijas publiskošana apdraudētu Komisijas veikto pārbaužu
un izmeklēšanu mērķus.
88     Tādējādi tas, ka netika veikta prasītājas pieteikumā norādīto dokumentu konkrēta un individuāla pārbaude, nav attaisnojams,
ja uz dokumentiem attiecas pirmais Komisijas norādītais izņēmums.
89     Tas pats secinājums ir piemērojams dokumentiem, uz kuriem saskaņā ar apstrīdēto lēmumu ir attiecināms otrais, trešais un ceturtais
izņēmums. Šie izņēmumi attiecas uz komerciālo interešu aizsardzību (Regulas Nr. 1049/2001 4. panta 2. punkta pirmais ievilkums),
uz tiesvedības aizsardzību (4. panta 2. punkta otrais ievilkums) un personas privātās dzīves un neaizskaramības aizsardzību
(4. panta 1. punkta b) apakšpunkts). Tomēr, pēc Komisijas teiktā, no apstrīdētā lēmuma 2., 3., 10., 12. un 13. punkta izriet,
ka šie izņēmumi attiecas tikai uz daļu no pieteikumā norādītajiem dokumentiem. Apstrīdētā lēmuma 13. punktā Komisija tai skaitā
norāda: “ir iespējams, ka liela daļa dokumentu, ko izdevušas attiecīgās bankas vai trešās personas, vienlīdz ietver informāciju,
kuras publiskošana varētu ietekmēt personas privāto dzīvi un neaizskaramību”.
90     Tādējādi no apstrīdētā lēmuma izriet – nav teikts, ka izņēmumi, uz kuriem atsaucās Komisija, attiecas uz visiem
Lombard
kluba lietas materiāliem un ka pat tādu dokumentu gadījumā, uz kuriem tie, iespējams, varētu attiekties, tie var attiekties
tikai uz konkrētām šo dokumentu teksta daļām.
91     Visbeidzot, personas, kas iestājušās lietā, atsaucas uz izņēmumu, kas paredzēts Regulas Nr. 1049/2001 4. panta 3. punktā.
Tās apgalvo, ka par Lēmuma par
Lombard
klubu atcelšanu ir celtas vairākas prasības un ka tādējādi 4. panta 3. punkta izpratnē vēl nav “pieņemts” lēmums, kas attaisnotu
pilnīgu atteikumu iepazīties ar šiem dokumentiem. Tomēr, tā kā apstrīdētajā lēmumā Komisija nav atsaukusies uz šo izņēmumu,
Pirmās instances tiesai nav šīs iestādes vietā jānosaka, vai tas ir piemērojams pieteikumā norādītajiem dokumentiem.
92     Līdz ar to Komisijai būtībā bija pienākums veikt katra pieteikumā norādītā dokumenta konkrētu un individuālu pārbaudi, lai
izvērtētu, vai ir piemērojami kādi izņēmumi, vai arī jāpiešķir daļēja pieeja.
93     Tomēr, tā kā šajā gadījumā Komisija nav veikusi šādu pārbaudi, ir jānosaka, vai iestāde ir tiesīga attaisnot pilnīgu pieejas
atteikumu ar to, ka šāda pārbaude, pēc tās domām, rada ļoti lielu darba apjomu.
–       Par tāda izņēmuma piemērošanu, kas saistīts ar konkrētas un individuālas pārbaudes veikšanai vajadzīgā darba apjomu
94     Atbilstoši Regulas Nr. 1049/2001 6. panta 3. punktam, “ja pieteikums attiecas uz ļoti apjomīgu dokumentu vai ļoti lielu dokumentu
skaitu, attiecīgā iestāde var bez papildu formalitātēm apspriesties ar pieteikuma iesniedzēju, lai rastu pieņemamu risinājumu”.
95     Šajā gadījumā no lietas materiāliem izriet, ka prasītāja un Komisija ir tikušās 2002. gada 24. jūlijā, bet šīs sanāksmes un
turpmāko kontaktu rezultātā nav rasts risinājums.
96     Tomēr Regula Nr. 1049/2001 nesatur nevienu tiesību normu, kas skaidri ļautu iestādei samazināt pārbaudes apjomu, kas tai parasti
būtu jāveic, lai atbildētu uz pieteikumu saņemt pieeju, ja kopīgi ar pieteikuma iesniedzēju nav atrasts pieņemams risinājums.
97     Apstrīdētā lēmuma ievaddaļā Komisija tomēr to, ka netika veikta attiecīgo dokumentu konkrēta un individuāla pārbaude, pēc
būtības pamatoja, atsaucoties uz samērīguma principu. Komisija tostarp norādīja, ka “samērīguma dēļ nav ne vajadzīgi, ne lietderīgi
veikt pārbaudi dokumentiem, kas neietilpst [minētajās] kategorijās”. Komisija atsaucās arī uz samērīguma principa piemērošanu
apstrīdētā lēmuma 10., 13. un 24. punktā.
98     Tādējādi ir jāpārbauda, vai ir pieļaujams, ka samērīguma principa dēļ atbilstoši Regulai Nr. 1049/2001 iesniegtajā pieteikumā
norādītajiem dokumentiem netiek piemērots konkrētas un individuālas pārbaudes princips.
99     Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru samērīguma princips nosaka, ka Kopienas iestāžu veiktie pasākumi nedrīkst pārsniegt apmēru,
kāds ir piemērots un vajadzīgs, lai sasniegtu paredzētos mērķus, ar to saprotot – ja pastāv izvēle starp vairākiem piemērotiem
pasākumiem, ir jāizmanto vismazāk apgrūtinošais, un radītās neērtības nedrīkst būt nesamērīgas ar paredzētajiem mērķiem (Tiesas
1998. gada 5. maija spriedums lietā C‑157/96
National Farmers’ Union
u.c.,
Recueil
, I‑2211. lpp., 60. punkts, un Pirmās instances tiesas 2002. gada 27. septembra spriedums lietā T‑211/02
Tideland Signal
/Komisija,
Recueil
, II‑3781. lpp., 39. punkts). Samērīguma princips tāpat nosaka, ka atkāpes nedrīkst pārsniegt robežas tam, kas ir piemērots
un vajadzīgs, lai sasniegtu paredzētos mērķus (Tiesas 1986. gada 15. maija spriedums lietā 222/84
Johnston
,
Recueil
, 1651. lpp., 38. punkts, un iepriekš 69. punktā minētais spriedums lietā
Hautala
/Padome, 85. punkts).
100   Līdz ar to iestādes atteikums konkrēti un individuāli pārbaudīt dokumentus, kas norādīti pieejas pieteikumā, būtībā ir acīmredzams
samērīguma principa pārkāpums. Attiecīgo dokumentu konkrēta un individuāla pārbaude ļauj iestādei sasniegt paredzēto mērķi,
piemērojot izņēmumus, kas paredzēti Regulas Nr. 1049/2001 4. panta 1.–3. punktā, un turklāt palīdz noteikt tos dokumentus,
uz kuriem pilnībā vai daļēji attiecas minētie izņēmumi. Līdz ar to attiecībā uz pieteikuma iesniedzēja pieejas tiesībām tas
ir mazāk apgrūtinošs pasākums nekā atteikums veikt pārbaudi.
101   Tomēr ir jāņem vērā pieteikuma iesniedzēja tiesības, pamatojoties uz Regulu Nr. 1049/2001, iesniegt pieejas pieteikumu, kas
attiecas uz acīmredzami pārmērīgu dokumentu skaitu – iespējams, pat nenopietnu iemeslu dēļ, – kura izvērtēšana tādējādi rada
darba slodzi, kas var būtiski kavēt iestādes efektīvu darbību. Tāpat ir jāatzīmē, ka gadījumā, ja pieteikums attiecas uz ļoti
lielu dokumentu skaitu, iestādes tiesības kopīgi ar pieteikuma iesniedzēju meklēt “pieņemamu risinājumu”, piemērojot Regulas
Nr. 1049/2001 6. panta 3. punktu, atspoguļo iespēju ņemt vērā – kaut arī pavisam nedaudz – vajadzību nepieciešamības gadījumā
rast kompromisu starp pieteikuma iesniedzēja interesēm un labas pārvaldības interesēm.
102   Tādējādi iestādei ir jāpatur tiesības īpašos gadījumos, ja dokumentu konkrēta un individuāla pārbaude tai uzliek nesamērīgu
administratīvā darba apjomu, līdzsvarot publiskas pieejas dokumentiem intereses, no vienas puses, un no tā izrietošo darba
apjomu, kas vajadzīgs, lai īpašos gadījumos aizsargātu labas pārvaldības intereses, no otras puses (skat. pēc analoģijas iepriekš
69. punktā minēto spriedumu lietā
Hautala
/Padome, 86. punkts).
103   Tomēr šī iespēja ir jāpiemēro tikai izņēmuma gadījumos.
104   Pirmkārt, pieejas pieteikumā, kas iesniegts atbilstoši Regulai Nr. 1049/2001, norādīto dokumentu konkrēta un individuāla pārbaude
ir viens no iestādes pamatpienākumiem, [kas jāveic], lai atbildētu uz minēto pieteikumu.
105   Otrkārt, publiskas pieejas iestāžu dokumentiem atļaušana ir pamatnoteikums, bet iespēja atteikt – izņēmums (skat. pēc analoģijas
ar principu, kas noteikts Uzvedības kodeksa piemērošanai, spriedumu
Kuijer II
, 55. punkts).
106   Treškārt, izņēmumi no pieejas dokumentiem principā ir jāinterpretē šauri (skat. pēc analoģijas ar Uzvedības kodeksu Pirmās
instances tiesas 2001. gada 10. oktobra spriedumu lietā T‑111/00
British American Tobacco International (Investments)
/Komisija,
Recueil
, II‑2997. lpp., 40. punkts). Tomēr šī judikatūra vairāk attaisno vajadzību īpaši šauri piemērot jebkādus ierobežojumus rūpībai,
kas iestādei parasti ir jāievēro, jo kopš pieteikuma saņemšanas brīža šādi ierobežojumi palielina risku, ka pieejas tiesības
var tikt apdraudētas.
107   Ceturtkārt, ir ļoti daudz apstākļu, kuros Komisijas iespēja neveikt konkrētu un individuālu pārbaudi, kad tāda ir vajadzīga,
būtu pretrunā labas pārvaldības principam, kas ir viena no garantijām, ko piešķir Kopienu tiesiskā kārtība administratīvajā
procesā un ar ko ir saistīts atbildīgās iestādes pienākums rūpīgi un objektīvi pārbaudīt visus atsevišķā gadījuma atbilstošos
aspektus (Pirmās instances tiesas 1992. gada 24. janvāra spriedums lietā T‑44/90
La Cinq
/Komisija,
Recueil
, II‑1. lpp., 86. punkts, un 1996. gada 11. jūlija spriedums apvienotajās lietās T‑528/93, T‑542/93, T‑543/93 un T‑546/93
Métropole télévision
u.c./Komisija,
Recueil
, II‑649. lpp., 93. punkts).
108   Piektkārt, principā nav pareizi ņemt vērā darba apjomu, kas vajadzīgs, lai nodrošinātu pieejas tiesības un ievērotu pieteikuma
iesniedzēja intereses, un lai mainītu minēto tiesību piemērojamību.
109   Attiecībā uz pieteikuma iesniedzēja interesēm – atbilstoši Regulas Nr. 1049/2001 6. panta 1. punktam – pieteikuma iesniedzējam
nav jānorāda pieteikuma iesniegšanas iemesli un tādējādi tam nav jāpierāda kādas intereses.
110   Attiecībā uz darba apjomu, kas vajadzīgs, lai izvērtētu pieteikumu, Regulā Nr. 1049/2001 ir skaidri paredzēta iespēja, ka
pieejas pieteikums var attiekties uz ļoti lielu dokumentu skaitu, jo tās 7. panta 3. punkts un 8. panta 2. punktā noteikts,
ka termiņu sākotnējo pieteikumu un atkārtotu pieteikumu izvērtēšanai var pagarināt izņēmuma kārtā – piemēram, ja pieteikums
ir par ļoti apjomīgu dokumentu vai ļoti lielu dokumentu skaitu.
111   Sestkārt, darba apjoms, kas vajadzīgs, lai izvērtētu pieteikumu, ir atkarīgs ne tikai no pieteikumā norādīto dokumentu skaita
un to apjoma, bet arī no to satura. Tā rezultātā vajadzība veikt konkrētu un individuālu pārbaudi ļoti lielam dokumentu skaitam
pati par sevi nenorāda uz darba apjomu, kas vajadzīgs, lai izvērtētu pieejas pieteikumu, jo šis darba apjoms ir atkarīgs arī
no tā, cik izsmeļošai jābūt šai pārbaudei.
112   Tā rezultātā vienīgi izņēmuma gadījumā un tikai tad, ja administratīvā darba apjoms, ko rada dokumentu konkrēta un individuāla
pārbaude, ir pārmērīgi apgrūtinošs, tādējādi pārsniedzot apjomu, ko var saprātīgi pieprasīt, var piemērot atkāpi no šī pienākuma
veikt pārbaudi (skat. pēc analoģijas spriedumu
Kuijer II
, 57. punkts).
113   Turklāt, tā kā principā ir jānodrošina tiesības iepazīties ar dokumentiem, kas ir iestāžu rīcībā, iestādei, kura atsaucas
uz izņēmumu saistībā ar pieteikumā uzliktā uzdevuma smagumu, ir pienākums pierādīt to, cik šis uzdevums ir grūts.
114   Visbeidzot, ja iestāde iesniedz pierādījumus par pārmērīgu administratīvā darba apjomu, kas rodas pieteikumā norādīto dokumentu
konkrētas un individuālas pārbaudes dēļ, tai ir pienākums apspriesties ar pieteikuma iesniedzēju, lai izprastu vai lūgtu to
precizēt savas intereses par pieeju attiecīgajiem dokumentiem, no vienas puses, un konkrēti noteikt iespējas, kādas tai ir
veikt pasākumus, kas būtu mazāk traucējoši nekā dokumentu konkrēta un individuāla pārbaude, no otras puses. Tā kā tiesības
iepazīties ar dokumentiem ir princips, iestādei šajā ziņā tomēr ir pienākums izvēlēties variantu, kas būtu vislabvēlīgākais
pieteikuma iesniedzēja pieejas tiesībām, ja tas pats nerada uzdevumu, kas pārsniedz saprātīgi pieprasāmā robežas.
115   No tā izriet, ka iestāde var izvairīties no dokumentu konkrētas un individuālas pārbaudes veikšanas tikai pēc tam, kad ir
patiesi izvērtējusi visas citas iespējas un savā lēmumā sīki izskaidrojusi iemeslus, kuru dēļ šīs dažādās iespējas arī rada
nesamērīgu darba apjomu.
116   Līdz ar to šajā gadījumā ir jāizvērtē, vai to dokumentu konkrēta un individuāla pārbaude, kas norādīti pieejas pieteikumā,
Komisijai radītu nesamērīgu darba apjomu tā, ka, ņemot vērā prasītājas intereses, tā varētu konkrēti izvērtēt citas iespējas
pieteikuma izvērtēšanai, lai vajadzības gadījumā veiktu pasākumus, kas būtu mazāk traucējoši darba apjoma ziņā.
117   Vispirms, attiecībā uz to, vai katra pieteikumā norādītā dokumenta konkrēta un individuāla pārbaude bija nesamērīga, ir jāatzīmē,
ka apstrīdētajā lēmumā nav norādīts precīzs
Lombard
kluba lietas materiālos ietilpstošo dokumentu skaits, bet tikai to lappušu skaits. Ar atsauci uz lappušu skaitu vien nepietiek,
lai izvērtētu darba apjomu, ko rada konkrēta un individuāla pārbaude. Tomēr, ņemot vērā Komisijas apstrīdētajā lēmumā noteiktās
kategorijas, no vienas puses, un attiecīgās lietas veidu, no otras puses, no lietas materiāliem ir skaidri redzams, ka attiecīgo
dokumentu skaits ir ļoti liels.
118   Turklāt vairāk nekā 47 000 lapu lietas materiālu pārskatīšana, ko satur daudzi dokumenti, tādi kā tie, kas ietilpst Komisijas
noteiktajās kategorijās, visdrīzāk ir pārmērīgi grūts uzdevums.
119   Pirmkārt, ir skaidrs, ka
Lombard
kluba lietas materiāli ir sadalīti hronoloģiskā secībā. Šajā ziņā Komisija paziņoja tiesas sēdē, ka, ņemot vērā apstrīdētā
lēmuma datumu, prasītājas pieteikumā norādītie dokumenti vēl netika ievadīti reģistrā, kas paredzēts Regulas Nr. 1049/2001
11. pantā, kura piemērojamība atbilstoši 8. panta 1. punktam Komisijas 2001. gada 5. decembra Lēmumā, ar ko groza Komisijas
reglamentu, ir pakāpeniski jāpaplašina.
120   Otrkārt, ņemot vērā Komisijas noteiktās galvenās kategorijas un apstrīdētā lēmuma pamatojumu, var pieņemt, ka prasītājas pieteikumā
norādītie dokumenti ietver lielu daļu informācijas, kas konkrēti jāizvērtē saistībā ar izņēmumiem no pieejas tiesībām, un
tai skaitā informāciju, kas varētu apdraudēt
Lombard
kluba lietas materiālos minēto banku komerciālo interešu aizsardzību.
121   Treškārt, ņemot vērā galvenās Komisijas noteiktās kategorijas, tāpat var pieņemt, ka
Lombard
kluba lietas materiālus veido daudzi dokumenti, ko izdevušas trešās personas. Tā rezultātā darba apjoms, kas vajadzīgs, lai
konkrēti un individuāli pārbaudītu šajos lietas materiālos ietilpstošos dokumentus, var palielināties tādēļ, ka atbilstoši
Regulas Nr. 1049/2001 4. panta 4. punktam nepieciešamības gadījumā ir jāapspriežas ar trešām personām.
122   Tādējādi šajā gadījumā pastāv vairāki faktori, kas norāda uz to, ka
Lombard
kluba lietas materiālos ietilpstošo dokumentu konkrēta un individuāla pārbaude varētu radīt ļoti lielu darba apjomu. Tomēr,
kaut arī nav jāpieņem galīgais lēmums par to, vai šie faktori no tiesību viedokļa pietiekami pierāda, ka vajadzīgais darba
apjoms pārsniedz Komisijai saprātīgi pieprasāmu apjomu, ir jāatgādina, ka apstrīdētais lēmums, ar ko prasītājai pilnībā atteikta
pieeja, jebkurā gadījumā var būt likumīgs tikai tad, ja Komisija iepriekš sīki izskaidrojusi iemeslus, kuru dēļ dažādas alternatīvas
iespējas katra attiecīgā dokumenta konkrētai un individuālai pārbaudei arī rada nesamērīgu darba apjomu.
123   Tomēr šajā gadījumā 2002. gada 14. jūnijā prasītāja paziņoja Komisijai, ka tās pieteikuma nolūks bija atrast noteiktus pierādījumus
Austrijas tiesās uzsāktajiem procesiem pret
BAWAG
.
124   Tāpat ir skaidrs, ka 2002. gada 24. jūlijā, tiekoties ar Komisijas dienestiem,
VKI
pārstāvji minēja iespēju, ka prasītāja varētu rakstveidā apņemties izmantot iegūto informāciju vienīgi, lai aizstāvētu patērētāju
tiesības.
125   Turklāt 2002. gada 26. septembra atkārtotajā pieteikumā prasītāja norādīja, ka Komisijas iekšējie dokumenti to galvenokārt
neinteresēja, kas Komisijai ļāva apstrīdētajā lēmumā neveikt šo dokumentu analīzi.
126   Neraugoties uz šiem apsvērumiem, no apstrīdētā lēmuma pamatojuma nav skaidri saprotams, ka Komisija konkrēti un pilnīgi izvērtēja
dažādas iespējas, lai veiktu pasākumus, kas neradītu pārmērīgi lielu darba apjomu, bet, no otras puses, palielinātu prasītājas
iespējas iepazīties vismaz ar daļu no pieteikumā norādītajiem dokumentiem.
127   Tādējādi apstrīdētajā lēmumā Komisija “pakārtoti” norādīja, ka ar Lēmuma par
Lombard
klubu publicēšanu pietika, lai “aizsargātu” prasītājas intereses.
128   Turklāt apstrīdētā lēmuma 24. punktā Komisija atteicās piešķirt daļēju pieeju
Lombard
kluba lietas materiālos ietilpstošajiem dokumentiem, apgalvojot:
“Šajā gadījumā, lai lemtu par Jūsu pieteikumu, esam sadalījuši visus lietas materiālos ietilpstošos dokumentus kategorijās
un daļu no tiem – apakškategorijās. Cita iespēja būtu – izvērtēt katru dokumentu, vajadzības gadījumā apspriežoties ar trešām
personām. Šajā konkrētajā gadījumā lietas materiālus veido vairāk nekā 47 000 lapas, neskaitot iekšējos dokumentus. Tā kā
no kategoriju pārbaudes izriet, ka uz lietas materiālos ietilpstošajiem dokumentiem, izņemot dažus dokumentus, kas jau ir
publicēti, lielā mērā attiecas Regulā paredzētie izņēmumi, katra atsevišķa dokumenta pārbaude Komisijai radītu neatbilstošu
un nesamērīgu darba apjomu. Tas tā ir it īpaši tādēļ, ka citas dokumentu daļas vai daži dokumenti, ko, iespējams, varētu publiskot,
visdrīzāk neapmierinātu
VKI
intereses pierādīt attiecīgo civilprocesā iesaistīto banku rīcības nelikumību, ne arī kalpotu citām sabiedrības interesēm.”
129   Tādējādi ir skaidrs, ka Komisija ņēma vērā prasītājas intereses kā ļoti pakārtotu apsvērumu, salīdzinot divu rīcību veidu
iespējamās sekas, proti, pirmkārt,
Lombard
kluba lietas materiālos ietilpstošo dokumentu individuālās pārbaudes, un, otrkārt, šiem dokumentiem, pamatojoties uz to veidu,
noteikto kategoriju pārbaudes sekas.
130   Tomēr no apstrīdētā lēmuma pamatojuma neizriet, ka Komisija konkrēti, precīzi un sīki izvērtēja citas iespējas samazināt darba
apjomu, no vienas puses, un iemeslus, kas tai ļautu izvairīties no jebkādas pārbaudes, nevis vajadzības gadījumā veikt pasākumus,
kas mazāk ierobežo prasītājas pieejas tiesības, no otras puses. No apstrīdētā lēmuma it īpaši neizriet, ka attiecībā uz lietas
materiālos, kas sadalīti hronoloģiskā secībā, ietilpstošo dokumentu noteikšanu Komisija konkrēti izpētījusi iespēju lūgt bankām,
kas minētas
Lombard
kluba lietas materiālos, iesniegt datus par to iesniegtajiem dokumentiem, kas, iespējams, varētu palīdzēt vieglāk atrast konkrētus
dokumentus šajos lietas materiālos. Turklāt, kaut arī Komisija savā iebildumu rakstā norādīja, ka satura rādītāja tabulas
izveidošana būtu nesamērīgs uzdevums, šīs iespējas izpēte vispār nav minēta apstrīdētajā lēmumā un tādējādi nav uzskatāma
par konkrētu izpēti. Visbeidzot, no apstrīdētā lēmuma tāpat neizriet, ka Komisija ir izvērtējusi darba apjomu, ko rada to
dažu dokumentu identificēšana, individuāla un konkrēta pārbaude, kas visdrīzāk uzreiz apmierinātu prasītājas intereses vai
vajadzības gadījumā apmierinātu tās daļēji.
131   Līdz ar to Komisijas pilnīgs pieejas atteikums ir iesniegts prasītājai, kļūdaini piemērojot tiesību normas. Tādējādi pirmais
un ceturtais pamats ir jāapstiprina. Līdz ar to nav jālemj par citiem prasītājas izvirzītajiem pamatiem un apstrīdētais lēmums
ir jāatceļ.

Par lūgumu izsniegt dokumentus
132   Kopienu tiesai ir jālemj par nepieciešamību izsniegt dokumentu, ņemot vērā lietas apstākļus un atbilstoši Reglamenta tiesību
normām, kas piemērojamas pierādījumu savākšanas pasākumiem (Tiesas 2003. gada 2. oktobra spriedums lietā C‑196/99 P
Aristrain
/Komisija,
Recueil
, I‑11049. lpp., 67. punkts).
133   Tā kā pirmais un ceturtais prasītājas pamats ir jāapstiprina un nav jāizvērtē attiecīgie dokumenti, šajā gadījumā nav nekādas
vajadzības lemt par pieprasīto dokumentu izsniegšanu.

Par tiesāšanās izdevumiem
134   Atbilstoši Reglamenta 87. panta 2. punktam lietas dalībniekam, kuram spriedums nav labvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās
izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs. Tā kā Komisijai spriedums ir nelabvēlīgs, tai
ir jāpiespriež atlīdzināt
VKI
tiesāšanās izdevumus saskaņā ar
VKI
prasījumiem.
135   Atbilstoši Reglamenta 87. panta 4. punkta trešajai daļai Pirmās instances tiesa var nolemt, ka personai, kas iestājusies lietā,
savi tiesāšanās izdevumi jāsedz pašai. Šajā gadījumā personas, kas iestājušās lietā, sedz savus tiesāšanās izdevumus pašas.
Ar šādu pamatojumu
PIRMĀS INSTANCES TIESA
(pirmā palāta paplašinātā sastāvā)
nospriež:
1)
atcelt Lēmumu D (2002) 330472 par pieejas pieteikumu administratīvās lietas COMP/36.571/D‑1 Austrijas Bankas – “
Lombard
klubs” materiāliem;
2)
Komisija atlīdzina tiesāšanās izdevumus;
3)
personas, kas iestājušās lietā, sedz savus tiesāšanās izdevumus pašas.
Vesterdorf
Jaeger
Mengozzi
Martins Ribeiro

Labucka
Pasludināts atklātā tiesas sēdē Luksemburgā 2005. gada 13. aprīlī.
Sekretārs

Priekšsēdētājs
H. Jung

B. Vesterdorf
*
Tiesvedības valoda – vācu.