CELEX: 62006TJ0042
Privilegier og immuniteter
medlem af Europa-Parlamentet
afgørelse om ikke at forsvare privilegier og immuniteter
annullationssøgsmål
søgsmålsinteresse ophørt
ufornødent at træffe afgørelse
erstatningssøgsmål
kritik af Parlamentets adfærd
tilstrækkeligt kvalificeret tilsidesættelse af en bestemmelse, som tillægger borgerne rettigheder
årsagsforbindelse

Retsforskrifter
1.
Protokollen om privilegier og immuniteter
I artikel 9 i protokollen vedrørende De Europæiske Fællesskabers privilegier og immuniteter, oprindeligt knyttet til traktaten
om oprettelse af et fælles Råd og en fælles Kommission for De Europæiske Fællesskaber og dernæst i medfør af Amsterdamtraktaten
knyttet til EF-traktaten (herefter »protokollen«), bestemmes:
»Europa-Parlamentets medlemmer kan hverken eftersøges, tilbageholdes eller retsligt forfølges på grund af meningstilkendegivelser
eller stemmeafgivelser under udøvelsen af deres hverv.«
I protokollens artikel 10 bestemmes:
»Under Europa-Parlamentets mødeperioder nyder medlemmerne:
a)      på deres eget lands område de immuniteter, der tilstås medlemmerne af deres lands lovgivende forsamling
b)      på en anden medlemsstats område fritagelse for enhver form for tilbageholdelse og retsforfølgning.
De er ligeledes dækket af immuniteten på vej til eller fra Europa-Parlamentets mødested.
Immuniteten kan ikke påberåbes af et medlem, som gribes på fersk gerning, og kan ikke hindre Europa-Parlamentets ret til at
ophæve et af dets medlemmers immunitet.«
2.
Parlamentets forretningsorden
I artikel 5, stk. 1, i 16. udgave af Parlamentets forretningsorden (juli 2004) (EUT 2005 L 44, s. 1) bestemmes, at »[m]edlemmerne
nyder de privilegier og immuniteter, der gælder i henhold til [protokollen]«.
I artikel 6, stk. 1 og 3, i Parlamentets forretningsorden bestemmes:
»1.      Under udøvelsen af sine beføjelser vedrørende privilegier og immuniteter tilstræber Parlamentet først og fremmest at bevare
sin integritet som demokratisk lovgivende forsamling og sikre medlemmernes uafhængighed under udførelsen af deres opgaver.
[...]
3.      Enhver anmodning fra et medlem eller et tidligere medlem til formanden om beskyttelse af immunitet og privilegier meddeles
på plenarmødet og henvises til det kompetente udvalg.«
I artikel 7, stk. 6, i Parlamentets forretningsorden bestemmes:
»I sager vedrørende beskyttelse af et privilegium eller af immunitet anfører udvalget, om der foreligger en administrativ
eller anden form for begrænsning i den frie bevægelighed for medlemmer, der rejser til eller fra Parlamentets mødested, eller
en meningstilkendegivelse eller en stemmeafgivelse under udøvelsen af hvervet, eller om der foreligger omstændigheder henhørende
under dele af artikel 10 i [protokollen], som ikke er undergivet national ret, og udvalget fremsætter på baggrund heraf et
forslag, hvori den pågældende myndighed opfordres til at drage de nødvendige konklusioner.«
3.
Artikel 26 i den franske forfatning
I artikel 26 i den franske forfatning bestemmes:
»Medlemmer af Parlamentet kan ikke retsforfølges, eftersøges, anholdes, tilbageholdes eller dømmes på grund af meningstilkendegivelser
eller stemmeafgivelser under udøvelsen af deres hverv.
Medlemmer af Parlamentet kan ikke i strafferetligt øjemed udsættes for anholdelse eller nogen som helst anden frihedsberøvende
eller frihedsindskrænkende foranstaltning uden tilladelse fra præsidiet for den forsamling, som medlemmet tilhører. Denne
tilladelse er ikke påkrævet, hvis den pågældende gribes på fersk gerning, eller hvis der foreligger en endelig domfældelse.
Tilbageholdelse, frihedsberøvende eller frihedsindskrænkende foranstaltninger og retsforfølgelse af et medlem af Parlamentet
stilles i bero under parlamentssamlingen, hvis den forsamling, som det pågældende medlem tilhører, forlanger det [...]«

Sagens faktiske omstændigheder
Sagsøgeren, Bruno Gollnisch, er medlem af Europa-Parlamentet og medlem af regionalforsamlingen for regionen Rhônes-Alpes (Frankrig).
Den 11. oktober 2004 afholdt sagsøgeren en pressekonference på sit politiske kontor i Lyon (Frankrig).
Sagsøgeren udtalte sig ved denne lejlighed successivt om følgende spørgsmål: Republikken Tyrkiets optagelse i Den Europæiske
Union, processen i forbindelse med ratifikationen af traktaten om en forfatning for Europa, sagen om gidslerne i Irak, situationen
på det politiske og sociale område og endelig rapporten til den franske undervisningsminister fra kommissionen vedrørende
racisme og benægtelse af forbrydelser mod menneskeheden på Université Jean-Moulin Lyon-III (»Rousso-rapporten«), som navnlig
drejer sig om de politiske opfattelser hos en række universitetslærere, der beskæftiger sig med anden verdenskrigs historie
i Europa.
Den 15. oktober 2004 traf den franske justitsminister bestemmelse om, at der skulle indledes en politiundersøgelse vedrørende
en række udtalelser, sagsøgeren havde fremsat under den nævnte pressekonference, og som var blevet fundet at have rejst tvivl
om det nationalsocialistiske regimes forbrydelser mod menneskeheden.
Ved skrivelse af 29. november 2004 gav den offentlige anklager ved cour d’appel de Lyon anklagemyndigheden i Lyon instruks
om at retsforfølge sagsøgeren for benægtelse af forbrydelser mod menneskeheden. Anklagemyndigheden i Lyon indledte strafforfølgning
af sagsøgeren på grundlag af artikel 24a i lov af 29. juli 1881 om pressefrihed (
Bulletin des Lois
, 1881, nr. 637, s. 125). Denne artikel, hvori det bl.a. under straf forbydes at fremsætte offentlige udtalelser, hvori forbrydelser
mod menneskeheden benægtes at have fundet sted, blev indsat ved artikel 9 i lov nr. 90-615 af 13. juli 1990 om bekæmpelse
af racistiske, antisemitiske og fremmedfjendtlige handlinger (JORF af 14.7.1990, s. 8333).
Den 7. april 2005 tilsendte medlem af Parlamentet Luca Romagnoli i henhold til artikel 6, stk. 3, i Parlamentets forretningsorden
formanden en skrivelse, hvori han med følgende ord anmodede denne om at forelægge Retsudvalget en anmodning om beskyttelse
af sagsøgerens parlamentariske immunitet:
»Der er tale om [...] et åbenlyst tilfælde af fumus persecutionis, hvori et parlamentsmedlem fra oppositionen retsforfølges
efter personlig instruks fra et regeringsmedlem, for hvilken parlamentsmedlemmet tilmed er en modstander på lokalt plan.
Ifølge [protokollens] artikel 10[, stk. 1, litra a),] er Bruno Gollnischs parlamentariske immunitet af samme karakter som
den, der er fastsat i de franske forfatningsbestemmelser. Det bestemmes i artikel 26 i den franske forfatning, at den forsamling,
det pågældende medlem tilhører, kan forlange, at retsforfølgelse stilles i bero.
Med henblik herpå anmoder jeg i henhold til artikel 6, stk. 3, [i Parlamentets forretningsorden] og med Bruno Gollnischs samtykke
om, at dennes immunitet beskyttes.«
På plenarmødet i Parlamentet den 14. april 2005 tog formanden Luca Romagnolis skrivelse til efterretning og videresendte anmodningen
om beskyttelse af sagsøgerens immunitet til Retsudvalget, som sådanne spørgsmål hører under.
På Retsudvalgets møde den 21. april 2005 blev medlem af Parlamentet Diana Wallis udpeget til ordfører for sagen.
Den 25. april 2005 tilsendte Luca Romagnoli Parlamentets formand endnu en skrivelse, efter at sagsøgeren var blevet pålagt
at give møde for tribunal correctionnel de Lyon den 26. april 2005.
På retsmødet for tribunal correctionnel de Lyon blev sagen udsat, da Parlamentet endnu ikke havde behandlet anmodningen om
beskyttelse af sagsøgerens immunitet.
Den 9. juni 2005 tilsendte formanden for Parlamentets Retsudvalg den franske justitsminister en skrivelse for, dels at underrette
ham om, at der var indgivet anmodning om beskyttelse af sagsøgerens immunitet, dels at stille ham en række spørgsmål vedrørende
den retslige procedure, der var indledt mod sagsøgeren.
Den 13. juli 2005 tilsendte Parlamentets formand Frankrigs permanente repræsentant ved Den Europæiske Union en skrivelse for
at underrette ham om status for proceduren for Parlamentet og anmode ham om at viderebringe en anmodning til de retslige myndigheder
om foreløbigt at udsætte straffesagen, således at Parlamentet kunne behandle sagen og træffe afgørelse om anmodningen om beskyttelse
af sagsøgerens immunitet.
På mødet i Parlamentets Retsudvalg den 14. juli 2005 gennemførte udvalget en vejledende afstemning og overdrog det som følge
heraf til Diana Wallis at udarbejde et forslag til betænkning om beskyttelse af sagsøgerens immunitet.
Den 18. juli 2005 skrev den franske justitsminister følgende til Parlamentets formand som svar på dennes skrivelse af 13.
juli 2005:
»Det tilkommer den retsinstans, som behandler sagen, efter en offentlig og kontradiktorisk retsforhandling at tage stilling
til eksistensen og tilstrækkeligheden af de beviser, anklagemyndigheden har fremlagt, idet den tiltalte indtil da anses for
uskyldig. Jeg kan ikke fremsætte nogen vurdering heraf i min egenskab af justitsminister.
Endvidere bemærkes, at Bruno Gollnisch i forbindelse med den retslige undersøgelse ikke er blevet tilbageholdt og ikke har
været genstand for nogen sikkerhedsmæssig foranstaltning, selv om han ikke har efterkommet politimyndighedernes tilsigelse;
for så vidt angår franske medlemmer af Parlamentet er det ifølge artikel 26 i [den franske forfatning] kun sådanne foranstaltninger,
der kræver forudgående tilladelse fra præsidiet for den forsamling, de tilhører.«
Efter at være trådt sammen flere gange og have behandlet tre udkast til betænkning vedtog Parlamentets Retsudvalg på sit møde
den 22. november 2005 et fjerde udkast til betænkning fra Diana Wallis, hvorefter anmodningen om beskyttelse af sagsøgerens
immunitet skulle forkastes.
Begrundelsen for betænkningen lyder således:
»4.      Siden Europa-Parlamentets første femårige valgperiode har det truffet afgørelse om en række anmodninger om ophævelse af immuniteten.
På baggrund af Parlamentets forhandlinger om disse anmodninger er der opstået nogle generelle principper, der blev endeligt
anerkendt i den beslutning, Parlamentet vedtog på plenarmødet den 10. marts 1987. Disse principper var baseret på Donnez-betænkningen
om udkast til protokol om ændring af [protokollen] for så vidt angår Europa-Parlamentets medlemmer (A2-121/86). Det er hensigtsmæssigt
at opsummere nogle af de principper, der er relevante i den foreliggende sag:
a)      Parlamentarisk immunitet er ikke et privilegium, der tildeles et individuelt medlem af parlamentet, men er en garanti for
Parlamentets og dets medlemmers uafhængighed i forhold til andre institutioner.
b)      Den omstændighed, at artikel 10, stk. 1, litra a), i [protokollen] henviser til de immuniteter, der tilstås medlemmerne af
de nationale lovgivende forsamlinger, betyder ikke, at Europa-Parlamentet ikke har kompetence til at udfærdige sine egne regler
vedrørende ophævelse af parlamentarisk immunitet. Parlamentets afgørelser har gradvist skabt et sammenhængende europaparlamentarisk
immunitetsbegreb, der principielt er uafhængigt af forskellig praksis i de nationale lovgivende forsamlinger. På den måde
undgås forskelsbehandling af medlemmerne på grundlag af nationalitet. Selv om der tages hensyn til den immunitet, der foreligger
i henhold til national lov, anvender Europa-Parlamentet sine egne ensartede principper, når det tager stilling til, hvorvidt
et medlems immunitet skal ophæves.
Parlamentarisk immunitet eksisterer for at beskytte medlemmernes ytringsfrihed og den frie politiske debat. Parlamentets kompetente
udvalg har derfor vedvarende anført, at det er et grundlæggende princip, at immuniteten i alle de tilfælde, hvor et anklaget
medlems handlinger udgør en del af hans eller hendes politiske virksomhed eller direkte er forbundet med en sådan virksomhed,
ikke vil blive ophævet.
Dette omfatter f.eks. meningstilkendegivelser, der antages at være omfattet af et medlems politiske virksomhed, og som er
afgivet ved demonstrationer eller offentlige møder, i politiske tidsskrifter, i pressen, i en bog, i fjernsynet, ved underskrivelse
af en politisk pjece og endda under en retssag.
c)      Dette princip skal ses i sammenhæng med andre argumenter for eller imod ophævelse af immuniteten, navnlig »fumus persecutionis«,
dvs. formodningen om, at retsforfølgelsen hidrører fra et ønske om at skade medlemmets politiske virksomhed. Som det er defineret
i Donnez-betænkningens begrundelse, betyder »fumus persecutionis«-begrebet i det væsentlige, at immuniteten ikke ophæves,
når der foreligger en mistanke om, at retsforfølgelsen har til hensigt at skade medlemmets politiske virksomhed.
Når der f.eks. er foretaget retsskridt af en politisk modstander, skal immuniteten i mangel af bevis på det modsatte ikke
ophæves, idet det skal antages, at retsskridtet er foretaget for at skade det pågældende medlem og ikke for at opnå skadeserstatning.
Ligeledes skal immuniteten ikke ophæves, såfremt der er foretaget retsskridt under omstændigheder, der vækker en formodning
om, at retsskridtet udelukkende er indledt for at skade det pågældende medlem.
III. Baggrunden for forslaget til afgørelse
1.      Retsudvalget har indgående drøftet, hvilke artikler i [protokollen] der kan finde anvendelse. Udvalget har besluttet, at denne
sag skal behandles på grundlag af [protokollens] artikel 9 sammenholdt med de ovennævnte principper.
I artikel 9 hedder det: »Europa-Parlamentets medlemmer kan hverken eftersøges, tilbageholdes eller retsligt forfølges på grund
af meningstilkendegivelser eller stemmeafgivelser under udøvelsen af deres hverv«. Denne absolutte immunitet gælder således
kun for medlemmernes meningstilkendegivelser eller stemmeafgivelser under udøvelsen af deres hverv.
Parlamentet har altid som et grundlæggende princip fastholdt, at immuniteten under ingen omstændigheder ophæves, hvis de handlinger,
der lægges medlemmet til last, er foretaget som led i medlemmets politiske virksomhed som medlem af Europa-Parlamentet eller
i umiddelbar forbindelse hermed. De samme principper må gælde i forbindelse med en anmodning om beskyttelse af den parlamentariske
immunitet.
a)      Udvalget skal under anvendelse af disse principper bemærke, at Bruno Gollnisch, da han gav udtryk for sin holdning på pressekonferencen
den 11. oktober 2004, ikke udøvede sin ytringsfrihed i forbindelse med »udøvelsen af sit hverv« som medlem af Europa-Parlamentet.
Ifølge Bruno Gollnisch selv udtrykte han sin mening om Katyn-massakren som svar på spørgsmål fra journalister om hans stærkt
kritiske bemærkninger om politisk indblanding i Rousso-rapporten om de politiske synspunkter hos professorerne ved Lyon III-universitetet.
Udtalelserne var direkte forbundet med Bruno Gollnischs erhvervsmæssige virksomhed som professor ved Lyon III-universitetet
og havde intet at gøre med hans hverv som medlem af Europa-Parlamentet.
Det kan derfor ikke hævdes, at han handlede som led i »udøvelsen af sit hverv« som medlem af Europa-Parlamentet.
b)      Betingelserne i [...] artikel 7, stk. 6, [i Parlamentets forretningsorden] er opfyldt. Det franske justitsministerium har
oplyst, at den strafferetlige undersøgelse mod Bruno Gollnisch ikke forhindrer ham i at udøve sit hverv, som f.eks. deltagelse
i Parlamentets plenarmøder eller udvalgsmøder m.m. Det fremgår af de pågældende oplysninger, at Bruno Gollnisch ikke er forpligtet
til at være til stede under retsmødet, og at han kan være repræsenteret ved sin advokat. Desuden kan retsmødet udsættes, hvis
Bruno Gollnisch fremsætter begæring herom.
2.      I henhold til [...] artikel 7, stk. 2, [i Parlamentets forretningsorden] skal udvalgets forslag til afgørelse blot anbefale
godkendelse eller forkastelse af anmodningen om ophævelse af immunitet og privilegier.
IV.      Konklusion
I betragtning af ovennævnte henstiller Retsudvalget til Europa-Parlamentet under hensyn til argumenterne for og imod ophævelse
af immuniteten, at anmodningen om beskyttelse af Bruno Gollnischs immunitet forkastes.«
Ved afgørelse 2005/2072 (IMM) af 13. december 2005 (herefter »den anfægtede afgørelse«) fulgte Parlamentet dette forslag og
vedtog, idet det blot henviste til den af Retsudvalget vedtagne betænkning uden at tilføje nogen yderligere begrundelse, »ikke
at beskytte Bruno Gollnischs immunitet og privilegier«.
Ved dom af 28. februar 2008 stadfæstede cour d’appel de Lyon den dom, der var blevet afsagt af tribunal correctionnel, som
havde idømt sagsøgeren tre måneders betinget fængsel og en bøde på 5 000 EUR, og, delvist, pålægget om at udrede erstatning
til de civile parter.
Den 23. juni 2009 ophævede cour de cassation (Frankrig) imidlertid den dom, cour d’appel de Lyon havde afsagt den 28. februar
2008, i dens helhed. Cour de cassation fastslog i det væsentlige, at de forhold, sagsøgeren var blevet anklaget for, ikke
kunne give anledning til retsforfølgning, og bragte dermed endeligt den straffesag, som var blevet rejst mod sagsøgeren, til
afslutning.

Retsforhandlinger og parternes påstande
Ved stævning indleveret til Rettens Justitskontor den 13. februar 2006 har sagsøgeren i medfør af artikel 230, stk. 4, EF
anlagt sag med påstand om annullation af den anfægtede afgørelse og om erstatning for det ikke-økonomiske tab, han hævder
at have lidt.
Ved særskilt dokument indført i Rettens register den 13. februar 2006 indgav sagsøgeren begæring i medfør af artikel 242 EF
om udsættelse af gennemførelsen af den anfægtede afgørelse. Begæringen blev afslået ved kendelse afsagt af Rettens præsident
den 12. maj 2006.
Ved processkrift indleveret til Rettens Justitskontor den 21. februar 2006 har Luca Romagnoli fremsat begæring om tilladelse
til at intervenere til støtte for sagsøgerens påstande. Begæringen blev afslået ved kendelse afsagt af formanden for Rettens
Tredje Afdeling den 14. februar 2008.
Ved særskilt dokument indleveret til Rettens Justitskontor den 28. april 2006 har Parlamentet fremsat en formalitetsindsigelse
i henhold til artikel 114, stk. 1, i Rettens procesreglementet om, at sagen skal afvises i det hele.
Ved processkrift indleveret til Rettens Justitskontor den 20. juni 2006 har sagsøgeren fremsat sine bemærkninger til den af
Parlamentet rejste formalitetsindsigelse.
Formalitetsindsigelsen er ved kendelse afsagt af Retten (Tredje Afdeling) den 22. januar 2008 blevet henskudt til afgørelse
i forbindelse med sagens realitet.
Parlamentet indgav sit svarskrift den 14. marts 2008.
Sagsøgeren er ved skrivelse fra Justitskontoret af 1. april 2008 blevet opfordret til at indgive sin replik.
Sagsøgeren har undladt at indgive sin replik inden for den frist, han havde fået hertil, men har dog siden bekræftet sin interesse
i, at tvisten afgøres.
På grundlag af den refererende dommers rapport har Retten (Tredje Afdeling) besluttet at indlede den mundtlige forhandling.
Parterne har afgivet mundtlige indlæg og besvaret Rettens mundtlige spørgsmål under retsmødet den 28. januar 2009.
Efter afsigelsen af cour de cassations dom af 23. juni 2009 har Retten ved kendelse af 9. juli 2009 besluttet at genåbne den
mundtlige forhandling og som led i foranstaltningerne med henblik på sagens tilrettelæggelse anmodet parterne om at fremlægge
en række dokumenter og besvare en række spørgsmål vedrørende denne dom. Parterne har efterkommet anmodningen.
Ved beslutning truffet af formanden for Rettens Tredje Afdeling den 17. september 2009 er den mundtlige forhandling blevet
afsluttet.
Sagsøgeren har nedlagt følgende påstande:
–        Den anfægtede afgørelse annulleres.
–        Sagsøgeren tilkendes et beløb på 8 000 EUR som erstatning for sit ikke-økonomiske tab.
–        Sagsøgeren tilkendes et beløb på 4 000 EUR for udgifter til advokat og forberedelse af sagen.
Parlamentet har nedlagt følgende påstande:
–        Det fastslås, at cour de cassations dom af 23. juni 2009 har medført, at genstanden for søgsmålet er bortfaldet, og at det
ikke længere er fornødent at træffe afgørelse i sagen.
–        Subsidiært afvises sagen, eller Parlamentet frifindes.
–        Sagsøgeren tilpligtes at betale sagens omkostninger.

Retlige bemærkninger
1.
Annullationspåstanden

Parternes argumenter
Efter at være blevet opfordret af Retten til at tilkendegive sit standpunkt med hensyn til, hvilke konsekvenser cour de cassations
dom har for den foreliggende sag, har sagsøgeren i det væsentlige gjort gældende, at han fortsat har interesse i, at den anfægtede
afgørelse annulleres, for det første fordi det må undgås, at den kommer til at danne præcedens, for det andet fordi der på
ny er indledt en procedure imod ham vedrørende andre forhold, og det derfor er nødvendigt, at Retten tager stilling til de
retlige spørgsmål, den anfægtede afgørelse rejser, således at Parlamentet ikke vedtager en lignende afgørelse i fremtiden,
for det tredje fordi cour de cassations dom ikke fuldstændigt har elimineret det ikke-økonomiske tab, den anfægtede afgørelse
har påført sagsøgeren, og for det fjerde fordi han har lidt et økonomisk tab på grund af de udgifter, han har måttet afholde
for at imødegå den anfægtede afgørelse.
Endvidere har sagsøgeren i det væsentlige gjort gældende, at hans søgsmål kan antages til realitetsbehandling.
Sagsøgeren har fremsat seks anbringender til støtte for sit søgsmål. Han har hævdet, for det første at Parlamentet har begået
procedurefordrejning, for det andet at Parlamentet har overtrådt protokollens artikel 9 og 10, for det tredje at Parlamentet
har tilsidesat Retsudvalgets faste praksis dels med hensyn til ytringsfriheden, dels med hensyn til fumus persecutionis, for
det fjerde at Parlamentet har tilsidesat retssikkerhedsprincippet og princippet om beskyttelse af den berettigede forventning,
for det femte at Parlamentet har tilsidesat parlamentsmedlemmets uafhængighed, og endelig for det sjette at Parlamentet har
tilsidesat sin forretningsordens bestemmelser om procedurer, der kan føre til mandatbortfald for et medlem.
Parlamentet har i det væsentlige gjort gældende, at sagsøgeren ikke længere har interesse i at opnå, at den anfægtede afgørelse
annulleres, eftersom den straffesag, der var indledt mod ham, nu er uigenkaldeligt afsluttet som følge af cour de cassations
dom af 23. juni 2009, og spørgsmålet om sagsøgerens immunitet i denne sag derfor ikke længere foreligger. Heraf følger efter
Parlamentets opfattelse, at en annullation af den anfægtede afgørelse ikke kan have nogen retsvirkninger for sagsøgeren.
Ifølge Parlamentet ønsker sagsøgeren nemlig ved sit søgsmål at opnå, at det behandler sagen på ny, og at det efter denne fornyede
behandling beskytter sagsøgerens immunitet ved at afgøre, at retsforfølgningen skal stilles i bero, hvilket nu er umuligt
på grund af cour de cassations afgørelse.
Ud over at Parlamentet finder, at søgsmålet ikke kan antages til realitetsbehandling, er det derfor af den opfattelse, at
det, hvis søgsmålet alligevel findes at kunne antages til realitetsbehandling, ikke længere er fornødent at tage stilling
i sagen.
Med hensyn til formaliteten har Parlamentet i det væsentlige gjort gældende, at den anfægtede afgørelse ikke afføder nogen
retsvirkninger, dels på grund af sin art, dels som følge af de generelle regler for de parlamentariske immuniteter, og at
der derfor ikke er tale om en anfægtelig retsakt.
Med hensyn til realiteten har Parlamentet i det væsentlige gjort gældende, for det første at søgsmålet er rettet mod den betænkning,
Retsudvalget har udarbejdet, herunder navnlig begrundelsen for den; det er imidlertid kun den afgørelse, Parlamentet træffer,
når det er samlet på plenarmødet, der kan udgøre en af Parlamentet udstedt retsakt, hvorimod hverken det forslag til afgørelse,
som er indeholdt i Retsudvalgets betænkning, eller begrundelsen herfor kan betragtes som en retsakt udstedt af Parlamentet.
For det andet har Parlamentet i det væsentlige påberåbt sig, at retsakter vedrørende immunitetsbeskyttelse ikke kan støttes
direkte på protokollen, og at det derfor valgte det retsgrundlag, der findes i Parlamentets forretningsorden vedrørende proceduren
for vedtagelse af retsakter vedrørende immunitetsbeskyttelse.
For det tredje har Parlamentet i det væsentlige gjort gældende, at Parlamentet inden for den retlige ramme for beskyttelse
af immunitet teoretisk set kunne have truffet en afgørelse om ikke at beskytte immuniteten såvel på grundlag af protokollens
artikel 9 som på grundlag af dens artikel 10.
For det fjerde har Parlamentet i det væsentlige hævdet, at sagsøgerens påstande om, at det nødvendigvis er den nævnte artikel
10, der skulle have været anvendt, snarere vedrører bedømmelsen af afgørelsen for så vidt angår realiteten end spørgsmålet
om, hvilket retsgrundlag der skulle have været anvendt.
For det femte har Parlamentet med hensyn til spørgsmålet om, hvorvidt proceduren med henblik på at stille retsforfølgningen
i bero kunne have været anvendt, i det væsentlige gjort gældende, at sagsøgeren ikke har hævdet i stævningen, at Parlamentet
skulle have anvendt artikel 26, stk. 3, i den franske forfatning, men at en eventuel afgørelse om at beskytte sagsøgerens
immunitet skulle have haft den virkning, der foreskrives i denne forfatningsbestemmelse, og at protokollens artikel 10, stk. 1,
litra a), efter Parlamentets opfattelse ikke henviser til artikel 26, stk. 3, i den franske forfatning.
For det sjette har Parlamentet i det væsentlige hævdet, at det, selv hvis det kunne have anvendt den nævnte forfatningsbestemmelse
i relation til sagsøgeren, som følge af sin skønsbeføjelse kunne have vedtaget en afgørelse, der var identisk med den anfægtede.
For det syvende har Parlamentet i det væsentlige gjort gældende, at der, hvis artikel 26, stk. 3, i den franske forfatning
havde fundet anvendelse, dels ville være opstået det spørgsmål, om Parlamentet ikke skulle have handlet direkte på grundlag
af denne bestemmelse i national ret i stedet for at følge en procedure, der er fastsat i dets forretningsorden, eftersom denne
forudsætter, at gennemførelsen af en procedure vedrørende beskyttelse af immunitet kræver, at der består en sådan, hvorimod
der inden for rammerne af artikel 26, stk. 3, i den franske forfatning ikke består nogen immunitet, før forsamlingen har truffet
en afgørelse. Endvidere kunne Parlamentet også have vedtaget en negativ afgørelse, hvis det havde handlet på grundlag af artikel
26, stk. 3, i den franske forfatning, og sagsøgerens retsstilling ville derfor have været uændret.
Dels ville, ifølge Parlamentet, anvendelsen af proceduren med henblik på at stille retsforfølgningen i bero have givet anledning
til et problem med hensyn til, hvilken rækkevidde der skulle tillægges begrebet »parlamentssamlingen«, som ville have skullet
lægges til grund i sin fællesskabsfortolkning, hvilket ville have ført til, at virkningerne af en afgørelse om, at retsforfølgningen
skulle stilles i bero, ville være ophørt ved slutningen af samlingen 2005/2006, dvs. den anden tirsdag i marts 2006, medmindre
Parlamentet havde fornyet afgørelsen om at kræve, at retsforfølgningen blev stillet i bero.
For det ottende har Parlamentet i det væsentlige gjort gældende, at sagsøgeren ikke med føje kan påberåbe sig, at princippet
om beskyttelse af den berettigede forventning er blevet tilsidesat, eftersom Parlamentet ikke havde givet sagsøgeren præcise,
ubetingede og samstemmende forsikringer, der kunne give ham anledning til at tro, at hans immunitet ville blive beskyttet,
og det så meget mere som Parlamentet på dette område har et vidt skøn.
For det niende har Parlamentet påberåbt sig, at sagsøgeren ikke har fremlagt noget bevis til støtte for sine påstande om,
at den anfægtede afgørelse tilsidesætter hans uafhængighed som parlamentsmedlem.
Endelig har Parlamentet for det tiende hævdet, at der ikke er grundlag for sagsøgerens påstande om, at artikel 3, stk. 6,
andet afsnit, i Parlamentets forretningsorden er blevet tilsidesat, eftersom denne bestemmelse ikke har nogen forbindelse
med den anfægtede afgørelse.

Rettens bemærkninger
Det skal først prøves, om sagsøgeren stadig har søgsmålsinteresse, og følgelig, om det stadig er fornødent at tage stilling
til annullationspåstanden.
Ifølge fast retspraksis skal en sagsøgers søgsmålsinteresse for så vidt angår sagens genstand foreligge på tidspunktet for
sagens anlæggelse, idet sagen i modsat fald afvises. Endvidere skal sagsøgerens interesse i at få medhold bestå indtil retsafgørelsen,
idet det i modsat fald findes ufornødent at træffe afgørelse (jf. i denne retning Domstolens dom af 16.12.1963, sag 14/63,
Forges de Clabecq mod Den Høje Myndighed, Sml. 1954-1964, s. 453, org.ref.: Rec. s. 719, på s. 748, og af 7.6.2007, sag C-362/05 P,
Wunenburger mod Kommissionen, Sml. I, s. 4333, præmis 42).
Ifølge fast retspraksis er det nemlig ikke længere fornødent at tage stilling til et annullationssøgsmål, når sagsøgeren har
mistet sin interesse i annullationen af den anfægtede afgørelse som følge af en begivenhed, der er indtruffet senere end sagsanlægget
(jf. i denne retning Rettens kendelse af 17.10.2005, sag T-28/02, First Data m.fl. mod Kommissionen, Sml. II, s. 4119, præmis
36 og 37 og den deri nævnte retspraksis), og som har til følge, at en annullation af den pågældende retsakt i sig selv ikke
længere kan have retsvirkninger (jf. i denne retning Rettens kendelse af 14.3.1997, sag T-25/96, Arbeitsgemeinschaft Deutscher
Luftfahrt-Unternehmen og Hapag-Lloyd mod Kommissionen, Sml. II, s. 363, præmis 16 og den deri nævnte retspraksis).
Endvidere er det blevet fastslået, at når den interesse, som en sagsøger påstår at have, vedrører en fremtidig retsstilling,
skal han godtgøre, at indgrebet i retsstillingen allerede på nuværende tidspunkt er sikkert (Rettens dom af 17.9.1992, sag
T-138/89, NBV og NVB mod Kommissionen, Sml. II, s. 2181, præmis 33, og af 14.4.2005, sag T-141/03, Sniace mod Kommissionen,
Sml. II, s. 1197, præmis 26).
Cour de cassation fandt under sagens behandling, at de forhold, sagsøgeren var anklaget for, ikke kunne give anledning til
retsforfølgning. Derved bragte den endeligt den straffesag til afslutning, som var blevet rejst mod sagsøgeren, og som var
årsagen til den anmodning, der førte til vedtagelsen af den anfægtede afgørelse.
En annullation af den anfægtede afgørelse kan derfor i sig selv ikke længere have retsvirkninger. Efter afsigelsen af cour
de cassations dom er det nemlig udelukket, at Parlamentet træffer endnu en afgørelse vedrørende sagsøgerens immunitet for
så vidt angår de forhold, der har givet anledning til den foreliggende sag, eftersom cour de cassation har afgjort, at de
omhandlede forhold ikke kunne give anledning til retsforfølgning.
Sagsøgeren har derfor ikke længere nogen interesse i at opnå, at den anfægtede afgørelse annulleres, og det er ikke længere
fornødent at tage stilling til annullationspåstanden.
De argumenter, sagsøgeren har fremført i sine svar på det skriftlige spørgsmål, Retten stillede med henblik på at indhente
sagsøgerens synspunkt med hensyn til virkningerne af cour de cassations dom af 23. juni 2009, svækker ikke denne konklusion.
I sit svar på Rettens skriftlige spørgsmål har sagsøgeren anført, at han på grund af en pressemeddelelse udsendt af en gruppe
parlamentsmedlemmer, som han tilhører, på ny er genstand for en procedure, som organisationer, der er hans parti fjendtligt
stemt, har taget initiativ til, og at det, da han har påberåbt sig sin immunitet i den forbindelse, er relevant, at Retten
tager stilling i den foreliggende sag.
Det følger af Domstolens praksis, at en sagsøger kan have en interesse i at påstå annullation af en retsakt udstedt af en
institution, såfremt den hævdede ulovlighed kan formodes at ville gentage sig fremover uafhængigt af de omstændigheder i sagen,
som har dannet grundlag for sagsøgerens søgsmål (jf. i denne retning dommen i sagen Wunenburger mod Kommissionen, nævnt i
præmis 60 ovenfor, præmis 50-52 og den deri nævnte retspraksis).
Men selv om sagsøgeren, således som han har hævdet, på ny er genstand for retsforfølgning på grund af andre forhold, har han
ikke godtgjort, at den hævdede ulovlighed i den foreliggende sag kan formodes at ville gentage sig fremover uafhængigt af
omstændighederne i den foreliggende sag. Sagsøgeren har nemlig ikke anfægtet lovligheden af de bestemmelser, som er blevet
anvendt i hans tilfælde, men gjort gældende, at den måde, hvorpå Parlamentet anvendte bestemmelserne under de specifikke omstændigheder
i den sag, som har givet anledning til den foreliggende tvist, var retsstridig. Den retspraksis, hvortil der blev henvist
i præmis 68 ovenfor, finder derfor ikke anvendelse i det foreliggende tilfælde, og sagsøgeren kan følgelig ikke som begrundelse
for sin søgsmålsinteresse med føje påberåbe sig, at den nævnte ulovlighed kan formodes at ville gentage sig fremover uafhængigt
af omstændighederne i den foreliggende sag.
Endvidere har sagsøgeren påberåbt sig en interesse i at opnå, at den anfægtede afgørelse annulleres, således at det bliver
fastslået, at der er grundlag for hans krav om erstatning for den krænkelse af hans ære, han hævder foreligger.
Det fremgår ganske vist af retspraksis, at et annullationssøgsmål ikke er uantageligt til pådømmelse som følge af manglende
søgsmålsinteresse, alene fordi det på grund af omstændighederne kan vise sig umuligt for den institution, fra hvilken retsakten
hidrører, at opfylde en forpligtelse, der påhviler den i medfør af traktaten. I et sådant tilfælde er annullationssøgsmålet
stadig af interesse som grundlag for et eventuelt erstatningssøgsmål (Domstolens dom af 5.3.1980, sag 76/79, Könecke Fleischwarenfabrik
mod Kommissionen, Sml. s. 665, præmis 9, og af 31.3.1998, forenede sager C-68/94 og C-30/95, Frankrig m.fl. mod Kommissionen,
Sml. I, s. 1375, præmis 74).
I det foreliggende tilfælde har sagsøgeren imidlertid fremsat en erstatningspåstand samtidigt med annullationspåstanden, og
Retten kan derfor tage stilling til, om Parlamentet eventuelt har begået en forseelse, uden at det er fornødent at tage stilling
til annullationspåstanden. Sagsøgeren kan derfor ikke med føje påberåbe sig den nævnte retspraksis som begrundelse for at
have søgsmålsinteresse.
Endelig beror en erstatning for de udgifter, den foreliggende sag har givet anledning til, på en vurdering af sagens omkostninger
og kan heller ikke begrunde en interesse for sagsøgeren i at opnå, at den anfægtede afgørelse annulleres.
Idet det er ufornødent at prøve Parlamentets afvisningspåstande, må det derfor fastslås, at det ikke længere er fornødent
at tage stilling til annullationspåstanden.
2.
Erstatningspåstanden

Formaliteten
Parternes argumenter
Parlamentet har i det væsentlige gjort gældende, at sagsøgeren i stævningen intet konkret har anført, og slet ikke noget bevis,
der godtgør, at de tre kumulative betingelser er opfyldt, der skal være det, for at Fællesskabet ifalder erstatningsansvar,
nemlig at den adfærd, der lægges institutionen til last, har været retsstridig, at der foreligger et virkeligt tab, og at
der er årsagsforbindelse mellem adfærden og det påståede tab, hvorfor erstatningspåstanden ikke kan antages til realitetsbehandling.
Sagsøgeren finder i det væsentlige for det første, at han i fornødent omfang har godtgjort, at Parlamentets adfærd var retsstridig,
og har i den forbindelse henvist til de anbringender, han har fremsat til støtte for annullationspåstanden, herunder navnlig
at den anfægtede afgørelse blev truffet på et åbenbart fejlagtigt retsgrundlag. For det andet har han hævdet, at den anfægtede
afgørelse udsætter ham for et ikke-økonomisk tab og »retslig forfølgelse«, hvilket tab har givet sig udtryk i en krænkelse
af hans ære, idet hele den franske og den internationale presse har fortolket afvisningen af at beskytte hans immunitet således,
at Parlamentet har taget afstand fra ham. For det tredje har han gjort gældende, at der er påvist en årsagsforbindelse mellem
Parlamentets retsstridige adfærd og det deraf følgende tab.
Rettens bemærkninger
I henhold til procesreglementets artikel 44, stk. 1, litra c), skal stævningen bl.a. angive søgsmålets genstand og indeholde
en kort fremstilling af søgsmålsgrundene. En stævning, hvori der nedlægges påstand om betaling af erstatning for et tab forvoldt
af en fællesskabsinstitution, skal for at opfylde disse krav indeholde de elementer, der gør det muligt at identificere den
adfærd, som sagsøgeren bebrejder institutionen, grundene til, at han antager, at der består en årsagsforbindelse mellem adfærden
og det tab, han hævder at have lidt, samt karakteren og størrelsen af dette tab (jf. Rettens kendelse af 22.7.2005, sag T-376/04,
Polyelectrolyte Producers Group mod Rådet og Kommissionen, Sml. II, s. 3007, præmis 54 og den deri nævnte retspraksis). Disse
angivelser skal være tilstrækkeligt klare og præcise til, at sagsøgte får mulighed for at tilrettelægge sit forsvar, og at
Retten kan træffe afgørelse i sagen, i givet fald uden at måtte indhente yderligere oplysninger. Retssikkerheds- og retsplejehensyn
kræver, for at en sag kan antages til realitetsbehandling, at de væsentlige faktiske og retlige omstændigheder, som søgsmålet
støttes på, om end kortfattet, men dog konsekvent og forståeligt, fremgår af selve stævningen (jf. Rettens dom af 12.12.2007,
sag T-308/05, Italien mod Kommissionen, Sml. II, s. 5089, præmis 72 og den deri nævnte retspraksis).
Det skal derfor efterprøves, om angivelserne i stævningen var tilstrækkeligt klare og præcise til, at sagsøgte kunne forberede
sit forsvar og Retten træffe afgørelse om erstatningspåstanden uden at måtte indhente yderligere oplysninger.
Det fremgår af den meget udførlige stævning, at den adfærd, der bebrejdes Parlamentet, er beskrevet klart, at det angives
i den, at den anfægtede afgørelse udsætter sagsøgeren for et ikke-økonomisk tab og »retslig forfølgelse«, og at stævningen
indeholder den påstand, at Parlamentet pålægges at betale et beløb på 8 000 EUR som erstatning for det ikke-økonomiske tab.
Disse angivelser er tilstrækkelige til, at Parlamentet kan forsvare sig og Retten træffe afgørelse om erstatningspåstanden.
Erstatningspåstanden kan derfor antages til realitetsbehandling.

Realiteten
Parternes argumenter
Sagsøgeren har i det væsentlige gjort gældende, at Parlamentets adfærd er retsstridig og har forvoldt ham et ikke-økonomisk
tab, som ifølge sagsøgeren består i en krænkelse af hans ære. Han har opgjort tabet til 8 000 EUR. Sagsøgeren har dog medgivet,
at cour de cassations dom har elimineret en del af tabet.
Som tidligere nævnt har sagsøgeren i det væsentlige hævdet, at Parlamentet for det første har begået procedurefordrejning,
for det andet tilsidesat protokollens artikel 9 og 10, for det tredje fraveget Retsudvalgets faste praksis, dels med hensyn
til ytringsfriheden, dels med hensyn til fumus persecutionis, for det fjerde tilsidesat retssikkerhedsprincippet og princippet
om beskyttelse af den berettigede forventning, for det femte tilsidesat parlamentsmedlemmets uafhængighed og endelig for det
sjette tilsidesat forretningsordenens bestemmelser om procedurer, der kan føre til mandatbortfald for et medlem.
For så vidt angår det andet anbringende har sagsøgeren bl.a. i det væsentlige gjort gældende, at protokollens artikel 9, der
drejer sig om parlamentsmedlemmernes meningstilkendegivelser og stemmeafgivelser under udøvelsen af deres hverv, og som Parlamentet
anvendte som grundlag for afgørelsen om ikke at beskytte hans immunitet, ikke kunne anvendes i det foreliggende tilfælde,
idet denne bestemmelse kun vedrører meningstilkendegivelser og stemmeafgivelser under plenarforsamlingen og møder i parlamentariske
organer, såsom udvalg og politiske grupper, og ikke meningstilkendegivelser på en kongres eller under en valgkamp.
Ifølge sagsøgeren var hans situation derimod omfattet af protokollens artikel 10, eftersom denne bestemmelse bl.a. vedrører
handlinger, der ikke udgør meningstilkendegivelser eller stemmeafgivelser, uanset om de foretages inden for rammerne af Europa-Parlamentet
eller ej. De udtalelser, sagsøgeren blev retsforfulgt for, var blevet fremsat under en pressekonference, der blev afholdt
i lokaler tilhørende det politiske parti, han er repræsentant for, med henblik på at markere genoptagelsen af det politiske
arbejde efter sommerpausen.
Ved kun at anvende protokollens artikel 9 som grundlag begik Parlamentet derfor en retlig fejl.
Parlamentet har i det væsentlige gjort gældende, at betingelserne for, at Fællesskabet ifalder erstatningsansvar, ikke er
opfyldt, og at påstanden må forkastes.
For så vidt angår retsstridigheden af den adfærd, som er lagt Parlamentet til last, har dette inden for rammerne af annullationspåstanden
i det væsentlige hævdet, for det første at søgsmålet reelt er rettet mod den betænkning, Retsudvalget har udarbejdet, skønt
det kun er den afgørelse, Parlamentet selv har truffet, som kan udgøre en af dette udstedt retsakt, hvorimod hverken det forslag
til afgørelse, der er indeholdt i Retsudvalgets betænkning, eller begrundelsen herfor kan betragtes som en retsakt udstedt
af Parlamentet, for det andet at retsakter vedrørende immunitetsbeskyttelse ikke kan støttes direkte på protokollen, og at
det derfor valgte det retsgrundlag, der findes i Parlamentets forretningsorden vedrørende proceduren for vedtagelse af retsakter
vedrørende immunitetsbeskyttelse, for det tredje at en afgørelse om ikke at beskytte immuniteten teoretisk set kunne være
truffet såvel på grundlag af protokollens artikel 9 som på grundlag af dens artikel 10, for det fjerde at sagsøgerens påstande
om, at det nødvendigvis er den nævnte artikel 10, der skulle have været anvendt, snarere vedrører bedømmelsen af afgørelsen
for så vidt angår realiteten end spørgsmålet om, hvilket retsgrundlag der skulle have været anvendt, for det femte at protokollens
artikel 10, stk. 1, første afsnit, litra a), efter Parlamentets opfattelse ikke henviser til artikel 26, stk. 3, i den franske
forfatning, og at sagsøgeren ikke har hævdet, at Parlamentet skulle have anvendt artikel 26, stk. 3, i den franske forfatning,
men at en eventuel afgørelse om at beskytte sagsøgerens immunitet skulle have haft den virkning, der foreskrives i denne forfatningsbestemmelse,
for det sjette at Parlamentet, selv hvis det kunne have anvendt den nævnte forfatningsbestemmelse i relation til sagsøgeren,
som følge af sin skønsbeføjelse kunne have vedtaget en afgørelse, der var identisk med den anfægtede, for det syvende at der,
hvis artikel 26, stk. 3, i den franske forfatning havde fundet anvendelse, ville være opstået det spørgsmål, om Parlamentet
ikke skulle have handlet direkte på grundlag af denne bestemmelse i national ret i stedet for at følge en procedure, der er
fastsat i dets forretningsorden, og at Parlamentet også kunne have vedtaget en negativ afgørelse, hvis det havde handlet på
grundlag af artikel 26, stk. 3, i den franske forfatning, og at sagsøgerens retsstilling derfor ville have været uændret,
ligesom virkningerne af en afgørelse om, at retsforfølgningen skulle stilles i bero, ville være ophørt ved slutningen af samlingen
2005/2006, dvs. den anden tirsdag i marts 2006 – medmindre Parlamentet havde fornyet afgørelsen om at kræve, at retsforfølgningen
blev stillet i bero – dvs. før sagsøgeren havde fået sin sag pådømt af tribunal correctionnel, for det ottende at sagsøgeren
ikke med føje kan påberåbe sig, at princippet om beskyttelse af den berettigede forventning er blevet tilsidesat, for det
niende at sagsøgeren ikke har fremlagt noget bevis til støtte for sine påstande om, at den anfægtede afgørelse tilsidesætter
hans uafhængighed som parlamentsmedlem, og endelig for det tiende at der ikke er grundlag for sagsøgerens påstande om, at
artikel 3, stk. 6, andet afsnit, i Parlamentets forretningsorden er blevet tilsidesat.
Med hensyn til årsagsforbindelse har Parlamentet gjort gældende, at det ikke er ansvarligt for, at tredjemand har fejlfortolket
den anfægtede afgørelse og heri set en formodning om, at sagsøgeren er skyldig.
Rettens bemærkninger
Ifølge fast retspraksis forudsætter erstatningsansvar for Fællesskabet uden for kontraktforhold for retsstridig adfærd udvist
af Fællesskabets organer som omhandlet i artikel 288, stk. 2, EF, at en række betingelser er opfyldt, nemlig at den adfærd,
der lægges institutionerne til last, har været retsstridig, at der foreligger et virkeligt tab, og at der er årsagsforbindelse
mellem denne adfærd og det påståede tab (Domstolens dom af 29.9.1982, sag 26/81, Oleifici Mediterranei mod EØF, Sml. s. 3057,
præmis 16, og Rettens dom af 11.7.1996, sag T-175/94, International Procurement Services mod Kommissionen, Sml. II, s. 729,
præmis 44).
De nævnte tre betingelser for, at Fællesskabet ifalder erstatningsansvar, er kumulative (Domstolens dom af 9.9.1999, sag C-257/98 P,
Lucaccioni mod Kommissionen, Sml. I, s. 5251, præmis 14, og Rettens dom af 6.12.2001, sag T-43/98, Emesa Sugar mod Rådet,
Sml. II, s. 3519, præmis 59). Det er derfor tilstrækkeligt til at forkaste et erstatningssøgsmål, at en af dem ikke er opfyldt
(Rettens dom af 17.12.2003, sag T-146/01, DLD Trading mod Rådet, Sml. II, s. 6005, præmis 74).
I det foreliggende tilfælde skal sagsøgerens standpunkt om, at Parlamentets adfærd var retsstridig, prøves først.
–       Den adfærd, Parlamentet er lagt til last
Med hensyn til den første af de tre betingelser for, at Fællesskabet ifalder erstatningsansvar uden for kontraktforhold, hvortil
der blev henvist i præmis 90 ovenfor, forudsættes det i retspraksis, at det er bevist, at der er begået en tilstrækkeligt
kvalificeret krænkelse af en bestemmelse, der har til formål at tillægge borgerne rettigheder. For så vidt angår kravet om,
at overtrædelsen er tilstrækkeligt kvalificeret, er det afgørende kriterium for, om det er opfyldt, når den pågældende institution
har et vidt skøn, om institutionen åbenbart og groft har overskredet grænserne for sine skønsbeføjelser. Såfremt den pågældende
institution råder over et stærkt begrænset eller intet skøn, kan selve den omstændighed, at der er begået en overtrædelse
af fællesskabsretten, være tilstrækkelig til at bevise, at der foreligger en tilstrækkeligt kvalificeret krænkelse (Domstolens
dom af 4.7.2000, sag C-352/98 P, Bergaderm og Goupil mod Kommissionen, Sml. I, s. 5291, præmis 43 og 44, og Rettens dom af
12.7.2001, forenede sager T-198/95, T-171/96, T-230/97, T-174/98 og T-225/99, Comafrica og Dole Fresh Fruit Europe mod Kommissionen,
Sml. II, s. 1975, præmis 134).
Skønt, de privilegier og immuniteter, som i henhold til protokollen indrømmes De Europæiske Fællesskaber, har en funktionel
karakter, idet de har til formål at undgå, at der opstilles hindringer for Fællesskabernes funktion og uafhængighed (Domstolens
kendelse af 11.4.1989, sag 1/88 SA, Génerale de Banque mod Kommissionen, Sml. s. 857, præmis 9, og af 13.7.1990, sag C-2/88
IMM, Zwartveld m.fl., Sml. I, s. 3365, præmis 19), er de dog udtrykkeligt tillagt Parlamentets medlemmer samt tjenestemændene
og de øvrige ansatte ved Fællesskabets institutioner. Den omstændighed, at privilegierne og immuniteterne er fastsat i Fællesskabets
offentlige interesse, begrunder, at der er givet institutionerne beføjelse til i givet fald at ophæve immuniteten, men betyder
ikke, at disse privilegier og immuniteter udelukkende er tillagt Fællesskabet og ikke ligeledes dettes tjenestemænd, øvrige
ansatte og medlemmer af Parlamentet. Protokollen skaber derfor en subjektiv ret til fordel for disse personer, hvis overholdelse
er sikret i kraft af søgsmålsadgangen i henhold til traktaten (jf. i denne retning Rettens dom af 15.10.2008, sag T-345/05,
Mote mod Parlamentet, Sml. II, s. 2849, præmis 28; jf. ligeledes analogt Domstolens dom af 16.12.1960, sag 6/60, Humblet mod
Den Belgiske Stat, Sml. 1954-1964, s. 207, org.ref.: Rec. s. 1125, på s. 1148).
I den skrivelse, Luca Romagnoli den 7. april 2005 tilsendte Parlamentets formand med henblik på, at Retsudvalget blev forelagt
en anmodning om beskyttelse af sagsøgerens parlamentariske immunitet, anførte han under henvisning til protokollens artikel
10, stk. 1, litra a), at Bruno Gollnischs parlamentariske immunitet har samme karakter som den, der er fastsat i artikel 26
i den franske forfatning, hvorefter den forsamling, det pågældende medlem tilhører, kan forlange, at retsforfølgelse stilles
i bero. Der var derfor tale om en anmodning med Bruno Gollnischs samtykke om beskyttelse af hans immunitet, der byggede på
artikel 6, stk. 3, i Parlamentets forretningsorden.
Under retsmødet medgav Parlamentet, at formålet med Luca Romagnolis anmodning udtrykkeligt var at opnå, at Parlamentet krævede
retsforfølgelsen stillet i bero i henhold til protokollens artikel 10, stk. 1, litra a), og artikel 26 i den franske forfatning.
Det må fastslås, at Parlamentet ved at følge det forslag om ikke at beskytte Bruno Gollnischs immunitet, som Retsudvalget
havde stillet det, og ved i den anfægtede afgørelse at henvise til udvalgets betænkning uden at tage noget forbehold over
for indholdet af den begrundelse, som er indeholdt i dette dokument, tiltrådte begrundelsen i betænkningen.
Sagsøgerens kritik af begrundelsen i Retsudvalgets betænkning må følgelig antages at være rettet mod begrundelsen for selve
den anfægtede afgørelse (jf. i denne retning dommen i sagen Mote mod Parlamentet, nævnt i præmis 94 ovenfor, præmis 59).
Det fremgår af udkastene til Retsudvalgets betænkning:
–        at forslaget til konklusion i det første udkast til betænkning gik ud på, at sagsøgerens immunitet skulle beskyttes på grundlag
af protokollens artikel 10, stk. 1, litra a)
–        at forslaget til konklusion i det andet udkast til betænkning gik ud på, at sagsøgerens immunitet på grundlag af et ræsonnement
baseret på protokollens artikel 10, stk. 1, litra a), ikke skulle beskyttes
–        at konklusionen i det tredje udkast til betænkning gik ud på, at sagsøgerens immunitet ikke skulle beskyttes, hverken på grundlag
af protokollens artikel 9 eller på grundlag af dens artikel 10
–        at konklusionen i den endelige udgave af betænkningen som vedtaget af Retsudvalget og derpå af Parlamentet selv går ud på,
at sagsøgerens immunitet ikke skal beskyttes, idet det angives i punkt 1 i afsnit III, »Begrundelse for forslaget til afgørelse«,
at Retsudvalget har besluttet, at sagen skal behandles på grundlag af protokollens artikel 9.
I betragtning af indholdet af den anmodning, der var blevet forelagt Parlamentet, og hvis formål var at opnå, at retsforfølgningen
blev stillet i bero i henhold til protokollens artikel 10, stk. 1, litra a), og artikel 26 i den franske forfatning, må Parlamentet
ved at beslutte kun at behandle anmodningen på grundlag af protokollens artikel 9 anses for at have afvist at behandle den
på grundlag af protokollens artikel 10, stk. 1, litra a).
Det må medgives, at Parlamentet har et vidt skøn med hensyn til, hvad en afgørelse, der træffes i anledning af en anmodning
som den, der var fremsat i det foreliggende tilfælde, skal gå ud på.
Det forholder sig dog således, at spørgsmålet om, hvorvidt afgørelsen skulle træffes på grundlag af protokollens artikel 9
eller dens artikel 10, stk. 1, litra a), i det foreliggende tilfælde ikke var omfattet af Parlamentets skøn, idet dette var
blevet forelagt en klar anmodning med henblik på, at retsforfølgningen blev stillet i bero på grundlag af protokollens artikel
10, stk. 1, litra a).
Parlamentet afgjorde således ikke, om det skulle efterkomme eller ikke efterkomme den anmodning, det var blevet forelagt,
hvilken afgørelse ville have været omfattet af dets skønsbeføjelse.
Derimod besvarede det på grundlag af protokollens artikel 9 den anmodning, som var blevet forelagt det, med, at det ikke agtede
at beskytte sagsøgerens immunitet.
Det må konstateres, at Parlamentet ved ikke at træffe afgørelse på grundlag af protokollens artikel 10, stk. 1, litra a),
ikke tog stilling til, om retsforfølgningen skulle stilles i bero som omhandlet i artikel 26, stk. 3, i den franske forfatning.
Bestemmelserne i protokollens artikel 10, stk. 1, litra a), betyder nemlig, at udstrækningen og indholdet af den immunitet,
Parlamentets medlemmer nyder på deres nationale område, bestemmes af de forskellige nationale lovgivninger, hvortil der henvises
i den nævnte bestemmelse.
Da status som medlem af Europa-Parlamentet i henhold til artikel 7, stk. 2, første afsnit, i akt om almindelige direkte valg
af repræsentanterne i Europa-Parlamentet (EFT 1976 L 278, s. 5) siden valget til Europa-Parlamentet i 2004 har været uforenelig
med status som medlem af et nationalt parlament, påhviler det endvidere Europa-Parlamentet at sikre, at de immuniteter, der
er fastsat i protokollens artikel 10, stk. 1, litra a), er effektive, hvilket Parlamentet medgav under retsmødet.
Da protokollens artikel 10, stk. 1, litra a), der – sammen med de bestemmelser i national lovgivning, hvortil der henvises
i denne bestemmelse – har til formål at fastsætte regler for parlamentsmedlemmernes immuniteter på deres lands område under
Parlamentets mødeperioder, skaber den af de grunde, der blev anført i præmis 94 ovenfor, en subjektiv ret for de omfattede
personer og udgør derfor en bestemmelse, som har til formål at tillægge de parlamentsmedlemmer, som er omfattet af den, rettigheder,
hvorfor Parlamentet ved ikke at træffe afgørelse på grundlag af protokollens artikel 10, stk. 1, litra a), begik en tilstrækkeligt
kvalificeret krænkelse af en bestemmelse, der har til formål at tillægge borgerne rettigheder.
Herefter skal det prøves, om de øvrige betingelser for, at Fællesskabet ifalder erstatningsansvar uden for kontraktforhold,
nemlig at der foreligger et virkeligt tab, og at der består en årsagsforbindelse, er opfyldt.
–       Årsagsforbindelse
Ifølge fast retspraksis vedrørende Fællesskabets erstatningsansvar uden for kontraktforhold er betingelsen om, at der består
en årsagssammenhæng, opfyldt, når der er direkte årsagsforbindelse mellem den forseelse, den pågældende institution har begået,
og det påberåbte tab, og det påhviler sagsøgeren at bevise, at forbindelsen består. Fællesskabet kan kun anses for ansvarligt
for tab, som er en tilstrækkeligt direkte følge af den pågældende institutions retsstridige adfærd (Domstolens dom af 30.1.1992,
forenede sager C-363/88 og C-364/88, Finsider m.fl. mod Kommissionen, Sml. I, s. 359, præmis 25, og Domstolens kendelse af
5.7.2007, sag C-255/06 P, Yedaş Tarim ve Otomotiv Sanayi ve Ticaret mod Rådet og Kommissionen, ikke trykt i Samling af Afgørelser,
præmis 61), hvilket indebærer, at adfærden skal være den afgørende årsag til tabet (jf. Rettens kendelse af 12.12.2000, sag
T-201/99, Royal Olympic Cruises m.fl. mod Rådet og Kommissionen, Sml. II, s. 4005, præmis 26 og den deri nævnte retspraksis).
Derimod påhviler det ikke Fællesskabet at genoprette enhver, nok så fjern, skadelig følge af dets organers adfærd (jf. i denne
retning Domstolens dom af 4.10.1979, forenede sager 64/76, 113/76, 167/78, 239/78, 27/79, 28/79 og 45/79, Dumortier frères
m.fl. mod Rådet, Sml. s. 3091, præmis 21).
Sagsøgeren har hævdet, at de retsstridige forhold, Parlamentet har begået, og som blev opregnet i præmis 83 ovenfor, er årsagen
til den krænkelse af hans ære, han har påberåbt sig.
Sagsøgeren har imidlertid anført i sit svar af 23. juli 2009 på Rettens skriftlige spørgsmål, at cour de cassations dom ikke
fuldstændigt har elimineret det ikke-økonomiske tab, den anfægtede afgørelse har påført ham. Sagsøgeren har dermed selv udpeget
de franske myndigheders retsforfølgning af ham som årsagen til det nævnte tab eller en del af det.
Det retsstridige forhold, Parlamentet har begået, og som består i at have afvist at behandle anmodningen på grundlag af protokollens
artikel 10, stk. 1, litra a), og dermed ikke at have svaret sagsøgeren på dette grundlag, udgør følgelig ikke den direkte
og afgørende årsag til den ærekrænkelse, han har påberåbt sig – eller i det mindste til en del af den.
Under alle omstændigheder kan det retsstridige forhold, hvormed den anfægtede afgørelse er behæftet, ikke udgøre den direkte
og afgørende årsag til den af sagsøgeren påberåbte ærekrænkelse.
Således som sagsøgeren har medgivet i sit skriftlige svar på Rettens spørgsmål om, hvilke konsekvenser der skal drages af
cour de cassations dom, kunne Parlamentet nemlig, hvis det havde lagt protokollens artikel 10, stk. 1, litra a), til grund,
med føje have truffet såvel en afgørelse om at kræve retsforfølgningen stillet i bero, som en afgørelse om ikke at kræve retsforfølgningen
stillet i bero.
En afgørelse om at kræve retsforfølgningen stillet i bero er nemlig ikke den uomgængelige følge af fremsættelsen af en anmodning
herom over for Parlamentet på grund af det vide skøn, dette har i sådanne sager.
At det er på et fejlagtigt retsgrundlag, at Parlamentet har undladt at efterkomme anmodningen om at kræve retsforfølgningen
stillet i bero, kan derfor ikke være den direkte og afgørende årsag til den påståede ærekrænkelse, hvis denne forudsættes
bevist.
Da der ikke er ført bevis for, at der består en årsagsforbindelse, må erstatningspåstanden forkastes, idet det er ufornødent
at prøve, om den sidste betingelse for, at Fællesskabet ifalder erstatningsansvar, nemlig at der foreligger et tab, er opfyldt.

Sagens omkostninger
Sagsøgeren har i det væsentlige nedlagt påstand om, at Parlamentet pålægges at betale et beløb på 4 000 EUR for udgifter til
advokat og forberedelse af sagen. Spørgsmålet om, hvorvidt denne påstand kan antages til realitetsbehandling, har han overladt
til Rettens afgørelse.
Parlamentet har i det væsentlige gjort gældende, at der ikke ifølge procesreglementets artikel 87 ff. kan kræves betaling
af et fast beløb, således som sagsøgeren har gjort, og at påstanden om, at Parlamentet pålægges at betale sagens omkostninger,
derfor ikke kan antages til realitetsbehandling.
Ifølge procesreglementets artikel 91, litra b), omfatter udgifter, der kan kræves erstattet, nødvendige udgifter, som parterne
har afholdt med henblik på sagens behandling, især rejse- og opholdsudgifter og vederlag til befuldmægtigede, rådgivere eller
advokater.
Selv om sagsøgeren i medfør af denne bestemmelse ikke har ret til et fast beløb, må det lægges til grund, at hans påstand
har til formål, at Parlamentet pålægges at betale sagens omkostninger. Den kan følgelig antages til realitetsbehandling.
Ifølge procesreglementets artikel 87, stk. 2, første afsnit, pålægges det den tabende part at betale sagens omkostninger,
hvis der er nedlagt påstand herom.
Ifølge procesreglementets artikel 87, stk. 6, er Retten frit stillet i sin afgørelse om sagens omkostninger, hvis det er ufornødent
at træffe afgørelse om sagens genstand.
På baggrund af sagens omstændigheder bestemmes det, at Parlamentet bærer sine egne omkostninger og betaler to tredjedele af
sagsøgerens omkostninger, herunder omkostningerne i forbindelse med sagen om foreløbige forholdsregler.
På grundlag af disse præmisser
udtaler og bestemmer
RETTEN (Tredje Afdeling):
1)
Det er ikke længere fornødent at tage stilling til annullationspåstanden.
2)
Erstatningspåstanden forkastes.
3)
Europa-Parlamentet bærer sine egne omkostninger og betaler to tredjedele af Bruno Gollnischs omkostninger, herunder omkostningerne
i forbindelse med sagen om foreløbige forholdsregler.
4)
Bruno Gollnisch bærer en tredjedel af sine omkostninger, herunder omkostningerne i forbindelse med sagen om foreløbige forholdsregler.
Azizi
Cremona
Frimodt Nielsen
Afsagt i offentligt retsmøde i Luxembourg den 19. marts 2010.
E. Coulon
Justitssekretær

Afdelingsformand
*
Processprog: fransk.