CELEX: 61996TJ0014
Statsstøtte
Annullationssøgsmål
Beslutning om at indstille en procedure, der var indledt i henhold til EF-traktatens artikel 93, stk. 2
Begrebet statsstøtte i EF-traktatens artikel 92, stk. 1

Dommens præmisser
Faktiske omstaendigheder og retsforhandlinger
1 Sagsoegeren har i en aarraekke under navnet »Brittany Ferries« drevet en faergerute mellem Plymouth i Det Forenede Kongerige og Santander i Spanien. Ved skrivelse af 21. september 1992 tilstillede sagsoegeren Kommissionen en klage over den betydelige stoette, provinsraadet i Vizcaya og den baskiske lokalregering skulle yde det spanske selskab Ferries Golfo de Vizcaya SA, der var stiftet af det spanske selskab Vapores Surdíaz Bilbao SA og det britiske selskab P & O European Ferries (Portsmouth) Ltd til drift af en fast faergeforbindelse mellem Portsmouth og Bilbao.
2 Det sagsoegende selskab meddelte ogsaa Kommissionen forskellige oplysninger, som det laa inde med vedroerende en aftale, der skulle undertegnes mellem Ferries Golfo de Vizcaya og de baskiske myndigheder, og hvorefter ruten Bilbao-Portsmouth skulle modtage stoette i de foerste tre aar, hvor den var i drift. Klageren anmodede desuden formelt Kommissionen om at indlede en procedure i henhold til EF-traktatens artikel 92 og 93.
3 Ved skrivelse af 30. november 1992 blev den spanske regering anmodet om at meddele alle relevante oplysninger vedroerende den paagaeldende stoetteordning, saaledes at Kommissionen kunne tage stilling til, om ordningen var forenelig med faellesmarkedet, jf. traktatens artikel 92. Efter at Kommissionen havde rykket for svar den 5. februar 1993, fremsendte den spanske regering sin svarskrivelse den 1. april 1993.
4 Den 11. februar 1993 tilstillede sagsoegeren Kommissionen yderligere bemaerkninger vedroerende stoetten til Ferries Golfo de Vizcaya. Heri gjorde sagsoegeren opmaerksom paa, at det nu var uopsaetteligt at indlede den procedure, selskabet havde anmodet om i klagen, idet ruten Bilbao-Portsmouth ville blive aabnet kort efter. Sagsoegeren praeciserede i den forbindelse, at da den naevnte rute konkurrerede direkte med den rute, sagsoegeren driver, maatte det antages, at saafremt ruten blev taget i brug paa de vilkaar, der var aftalt med de spanske myndigheder, ville det vaere til alvorlig skade for det sagsoegende selskabs oekonomiske interesser.
5 Det fremgaar af aftalen, der blev underskrevet den 9. juli 1992, og som var indgaaet mellem Vizcayas provinsraad og det baskiske ministerium for handel og industri paa den ene side og Ferries Golfo de Vizcaya paa den anden side (herefter »aftalen af 1992« eller »den oprindelige aftale«), at de underskrivende myndigheder i perioden 1993-1996 forpligtede sig til at koebe i alt 26 000 vaerdikuponer, der skulle anvendes paa ruten Bilbao-Portsmouth. Den hoejeste finansielle modydelse, myndighederne kunne komme til at udbetale Ferries Golfo de Vizcaya, var fastsat til 911 800 000 ESP. Der var aftalt en pris pr. passager paa 34 000 ESP for 1993-1994 og, med forbehold for aendringer, en pris, der for 1994-1995 var anslaaet til 36 000 ESP og for 1995-1996 til 38 000 ESP.
6 Den 29. september 1993 besluttede Kommissionen at indlede proceduren i henhold til traktatens artikel 93, stk. 2. Kommissionen fandt, at aftalen af 1992 ikke udgjorde en normal, kommerciel disposition, idet den indeholdt bestemmelse om, at der skulle koebes et paa forhaand fastsat antal vaerdikuponer over en treaarsperiode, ligesom den aftalte pris var hoejere end den kommercielle pris, og vaerdikuponerne skulle betales selv for rejser, der ikke blev gennemfoert, eller som gik til andre havne. Endvidere indeholdt aftalen et tilsagn om at daekke alle eventuelle tab i den nye forbindelses tre foerste driftsaar. Ifoelge Kommissionen var det kommercielle risikoelement saaledes fjernet for Ferries Golfo de Vizcaya's vedkommende. Ud fra de oplysninger, Kommissionen havde modtaget, fandt den, at stoetten til Ferries Golfo de Vizcaya var statsstoette som omhandlet i traktatens artikel 92, og at den ikke opfyldte betingelserne for at kunne erklaeres forenelig med faellesmarkedet.
7 Ved skrivelse af 13. oktober 1993 blev beslutningen meddelt den spanske regering, som blev anmodet om at bekraefte, at den ville stille alle udbetalinger i henhold til den paagaeldende stoetteordning i bero, indtil Kommissionen havde vedtaget den endelige beslutning, ligesom regeringen blev anmodet om at fremkomme med sine bemaerkninger og give alle de oplysninger, der var noedvendige med henblik paa, at Kommissionen kunne tage stilling til ordningen.
8 Beslutningen om at indlede en procedure vedroerende den stoette, Spanien ydede Ferries Golfo de Vizcaya, var omhandlet i en meddelelse fra Kommissionen til de oevrige medlemsstater og andre interesserede parter. Meddelelsen blev offentliggjort i De Europaeiske Faellesskabers Tidende (EFT 1994 C 70, s. 5) med henblik paa, at de fremkom med deres bemaerkninger.
9 Den 7. marts 1995 indgik Vizcayas provinsraad og Ferries Golfo de Vizcaya en ny aftale (herefter »aftalen af 1995« eller »den nye aftale«). Det fremgaar af denne aftale, at myndighederne i perioden januar 1995-december 1998 forpligtede sig til at koebe i alt 46 000 vaerdikuponer, der skulle anvendes paa ruten Bilbao-Portsmouth, som Ferries Golfo de Vizcaya drev. Den samlede finansielle modydelse, som myndighederne skulle betale, var fastsat til 985 500 000 ESP, heraf 300 000 000 ESP i 1995, 315 000 000 ESP i 1996, 198 000 000 ESP i 1997 og 172 500 000 ESP i 1998. Der var aftalt en pris pr. passager paa 20 000 ESP for 1995, 21 000 ESP for 1996, 22 000 ESP for 1997 og 23 000 ESP for 1998. De paagaeldende priser var rabatpriser, idet der herved var taget hensyn til den langsigtede koebsforpligtelse, Vizcayas provinsraad havde indgaaet. Priserne var beregnet paa grundlag af en referencepris paa 22 000 ESP, der var den annoncerede pris for 1994, forhoejet med 5% pr. aar, hvilket medfoerte, at denne pris var 23 300 ESP i 1995, 24 500 ESP i 1996, 25 700 ESP i 1997 og 26 985 ESP i 1998.
10 Den 7. juni 1995 traf Kommissionen beslutningen om at indstille den procedure, den havde indledt vedroerende stoette til Ferries Golfo de Vizcaya (herefter »den anfaegtede beslutning«). Samme dag udsendte Kommissionen pressemeddelelse IP/95/579, hvori den meddelte, at den havde truffet den anfaegtede beslutning, og som indeholdt en sammenfatning af beslutningens begrundelse.
11 Ved skrivelser af 12. juni 1995 og 16. juni 1995 anmodede sagsoegeren Kommissionen om at faa tilstillet ordlyden af den anfaegtede beslutning. Som svar paa sagsoegerens skrivelser fremsendte Kommissionen ovennaevnte pressemeddelelse til sagsoegeren ved telefax af 19. juni 1995.
12 Den anfaegtede beslutning blev meddelt den spanske regering den 11. juli 1995. Meddelelsen til de oevrige medlemsstater og andre interesserede parter, der indeholder beslutningens ordlyd, blev offentliggjort i De Europaeiske Faellesskabers Tidende den 1. december 1995 (EFT C 321, s. 4). Den 8. december 1995 sendte Kommissionen pr. telefax sagsoegeren beslutningen, saaledes som den var blevet offentliggjort.
13 Inden det sagsoegende selskab modtog den naevnte telefax, havde det ved flere lejligheder anmodet om at blive gjort bekendt med den beslutning, Kommissionen havde truffet den 7. juni 1995, idet selskabet alene raadede over den pressemeddelelse, det havde modtaget den 19. juni 1995. Den 28. november 1995 indleverede sagsoegeren til Rettens Justitskontor en staevning, hvori sagsoegeren har nedlagt paastand om erstatning for det tab, sagsoegeren haevder at have lidt som foelge af Kommissionens sene meddelelse af beslutningen. Staevningen er registreret den 18. december 1995 under sag T-230/95, dvs. efter at sagsoegeren havde modtaget ordlyden af den anfaegtede beslutning.
Den anfaegtede beslutning
14 Det fremgaar af beslutningen, at den oprindelige aftale blev stillet i bero, efter at Kommissionen den 29. september 1993 havde truffet beslutningen om at indlede proceduren i henhold til traktatens artikel 93, stk. 2. Ferries Golfo de Vizcaya deponerede det beloeb, der skulle tilbagebetales, inkl. rente til forretningsmaessig rentesats i Det Forenede Kongerige plus 1%.
15 I den anfaegtede beslutning er det endvidere anfoert, at der er foretaget en raekke vaesentlige aendringer for at tage hensyn til Kommissionens betaenkeligheder. Den baskiske lokalregering er ikke laengere medunderskriver af aftalen, der vil vaere i kraft fra 1995 til 1998. Ifoelge de oplysninger, Kommissionen havde modtaget, var det antal vaerdikuponer, provinsraadet skulle aftage, fastsat paa grundlag af et overslag over afsaetningen blandt visse lavindkomstgrupper og dem, der er omfattet af sociale og kulturelle programmer, herunder skoler, unge og aeldre. Betalingen for vaerdikuponerne er lavere end de priser, der er anfoert i brochuren for den paagaeldende periode, hvilket stemmer overens med almindelig praksis om at give rabat til store aftagere af kommercielle tjenesteydelser. De oevrige aspekter af den oprindelige aftale, der havde givet anledning til betaenkeligheder, forekom ikke laengere i den aendrede aftale.
16 I den anfaegtede beslutning fastslog Kommissionen endvidere, at de forretningsmaessige resultater havde vist, at den rute, Ferries Golfo de Vizcaya driver, er baeredygtig, og at selskabet havde kunnet udbygget sine aktiviteter uden statsstoette. Ifoelge beslutningen har selskabet ikke saerlige rettigheder til at benytte Bilbao havn, og det har kun fortrinsret til at benytte kajen inden for den specificerede sejlplan, hvilket faktisk bevirker, at andre skibe kan benytte kajen paa andre tidspunkter. I beslutningen anfoerte Kommissionen, at den nye aftale, hvis formaal er at tilgodese den lokale befolkning, der bruger lokale transportmidler, synes at afspejle et normalt og redeligt forretningsmaessigt forhold med rimelige priser for de leverede ydelser.
17 Kommissionen fandt foelgelig, at den nye aftale ikke udgoer statsstoette, og den besluttede at indstille den procedure, den havde indledt den 29. september 1993.
Retsforhandlinger og parternes paastande
18 Staevningen er registreret paa Rettens Justitskontor den 1. februar 1996.
19 Ved begaeringer registreret paa Rettens Justitskontor henholdsvis den 12. juni 1996 og den 14. juni 1996 har Kongeriget Spanien og Ferries Golfo de Vizcaya anmodet om at maatte indtraede i sagen til stoette for Kommissionens paastande. Ved skrivelser af 28. juni 1996 og 2. august 1996 har sagsoegeren anmodet om, at det dokument, der er fremlagt som bilag III til replikken, behandles fortroligt, saavel i forhold til Kongeriget Spanien som til Ferries Golfo de Vizcaya.
20 Ved kendelse af 13. november 1996 tog Retten (Foerste Udvidede Afdeling) ovennaevnte interventionsbegaeringer til foelge. Retten afviste endvidere de begaeringer om fortrolig behandling, sagsoegeren havde indgivet, idet sagsoegeren dog fik tilladelse til at udtage det paagaeldende dokument fra sagens akter, inden disse blev tilstillet de to intervenienter. Sagsoegeren fremsatte begaering herom inden for den frist, justitssekretaeren havde fastsat.
21 Paa grundlag af den refererende dommers rapport har Retten besluttet at indlede den mundtlige forhandling uden forudgaaende bevisoptagelse. Retten har imidlertid ved skrivelse af 7. maj 1998 anmodet Kommissionen om at fremlaegge den fuldstaendige ordlyd af aftalen af 1995. Kommissionen indleverede dette dokument til Rettens Justitskontor den 14. maj 1998.
22 I retsmoedet den 16. juni 1998 har parterne afgivet mundtlige indlaeg og besvaret Rettens spoergsmaal.
23 Sagsoegeren har nedlagt foelgende paastande:
- Den anfaegtede beslutning annulleres.
- Kommissionen tilpligtes at betale sagens omkostninger.
- Intervenienterne tilpligtes at baere deres egne omkostninger.
24 Kommissionen har nedlagt foelgende paastande:
- Sagen afvises.
- Subsidiaert: frifindelse.
- Sagsoegeren tilpligtes at betale sagens omkostninger.
25 Intervenienten Kongeriget Spanien har nedlagt foelgende paastande:
- Sagen afvises.
- Subsidiaert: Kommissionen frifindes.
- Sagsoegeren tilpligtes at betale sagens omkostninger.
26 Intervenienten Ferries Golfo de Vizcaya har nedlagt foelgende paastande:
- Sagen afvises.
- Kommissionen frifindes.
- Sagsoegeren tilpligtes at betale intervenienternes omkostninger.
Formaliteten
Parternes argumenter
27 Kommissionen, stoettet af intervenienterne, har anfoert, at den foreliggende sag er anlagt for sent og maa afvises. Kommissionen har paapeget, at blandt de forhold, der er omhandlet i traktatens artikel 173, stk. 5, er den afgoerende omstaendighed, der bringer soegsmaalsfristen til at loebe, den, der foerst indtraeder, dvs. i den foreliggende sag, at sagsoegeren fik kendskab til retsakten. Sammenholdes ordlyden af beslutningen, saaledes som den blev offentliggjort i De Europaeiske Faellesskabers Tidende, med ordlyden af den pressemeddelelse, der blev tilstillet sagsoegeren, fremgaar det ifoelge Kommissionen, at pressemeddelelsen gengiver det vaesentligste af den anfaegtede beslutning, navnlig de omstaendigheder, der var afgoerende for, at aftalen af 1995 efter Kommissionens opfattelse ikke udgjorde statsstoette. Ifoelge Kommissionen er indholdet af beslutningen af 7. juni 1995 blevet bragt til sagsoegerens kundskab ved telefax af 19. juni 1995, og sagsoegeren kunne udoeve sin soegsmaalsret fra dette tidspunkt.
28 Kommissionen har tilfoejet, at den pressemeddelelse, der blev rundsendt i Kommissionen den 7. juni 1995, kan betragtes som en anfaegtelig retsakt, der blev meddelt sagsoegeren den 19. juni 1995. Offentliggoerelsen af beslutningen i De Europaeiske Faellesskabers Tidende den 1. december 1995 er kun en retsakt, der bekraefter en tidligere retsakt, som sagsoegeren ikke har anfaegtet inden for den i traktatens artikel 173 fastsatte frist. Kommissionen har endvidere praeciseret, at den anfaegtede beslutning ikke blev meddelt sagsoegeren den 8. december 1995. Sagsoegeren fik blot tilstillet beslutningen paa dette tidspunkt, idet den var blevet meddelt Kongeriget Spanien, som beslutningen alene var rettet til, den 11. juli 1995.
29 Sagsoegeren har anfoert, at Kommissionens afvisningspaastand ikke alene ikke er begrundet ud fra et retligt synspunkt, men tilmed helt ubetimelig ud fra et faktisk synspunkt. Ifoelge sagsoegeren er det i det mindste dristigt, at Kommissionen nu goer gaeldende, at annullationssoegsmaalet er anlagt for sent, naar Kommissionen afslog at meddele sagsoegeren den fuldstaendige og officielle ordlyd af den anfaegtede beslutning, inden den blev offentliggjort i De Europaeiske Faellesskaber Tidende.
30 Ifoelge sagsoegeren fremgaar det klart og praecist af traktatens artikel 173, stk. 5, at kun saafremt retsakten ikke er blevet offentliggjort eller meddelt, kan soegsmaalsfristen begynde at loebe paa et andet tidspunkt, nemlig med virkning fra den dag, hvor sagsoegeren har faaet kendskab til den.
31 Sagsoegeren har tilfoejet, at det egentlige formaal med en pressemeddelelse er at bringe en kortfattet og dermed ufuldstaendig oplysning til offentlighedens kundskab, og en saadan meddelelse kan derfor ikke klart og utvetydigt gengive indholdet af en kommissionsbeslutning og heller ikke goere det muligt for en part at udoeve sin soegsmaalsret. I oevrigt kan det allerede paa grundlag af en sammenligning af ordlyden af pressemeddelelsen af 7. juni 1995 med den tekst, der blev offentliggjort i De Europaeiske Faellesskabers Tidende, fastslaas, at pressemeddelelsen langt fra er en fuldstaendig gengivelse af den kommissionbeslutning, den omhandler.
Rettens bemaerkninger
32 I henhold til traktatens artikel 173, stk. 5, skal de i den paagaeldende artikel omhandlede sager anlaegges inden to maaneder efter, at retsakten, alt efter sin art, er offentliggjort eller meddelt sagsoegeren eller, i mangel heraf, senest to maaneder efter, at sagsoegeren har faaet kendskab til den.
33 Det foelger af selve ordlyden af denne bestemmelse, at kriteriet om den dato, paa hvilken sagsoegeren har faaet kendskab til retsakten, som udgangspunkt for soegsmaalsfristen er subsidiaert i forhold til kriterierne om retsaktens offentliggoerelse eller meddelelse (jf. Domstolens dom af 10.3.1998, sag C-122/95, Tyskland mod Raadet, Sml. I, s. 973, praemis 35).
34 Selv om offentliggoerelse ikke er en betingelse for, at Kommissionens beslutninger om at indstille en procedure vedroerende stoetteforanstaltninger i henhold til traktatens artikel 93, stk. 2, finder anvendelse, er det fast praksis, at de paagaeldende beslutninger offentliggoeres i De Europaeiske Faellesskabers Tidende, hvilket Kommissionen selv har meddelt, bl.a. i skrivelse af 27. juni 1989 til medlemsstaterne, offentliggjort i Konkurrenceretten i De Europaeiske Faellesskaber (bind II A, »Statsstoetteregler«, 1995) og i Tyvende Beretning om konkurrencepolitikken (1990, punkt 170).
35 Den anfaegtede beslutning blev offentliggjort den 1. december 1995. Det maa endvidere fremhaeves, at i den foreliggende sag kunne sagsoegeren med rette gaa ud fra, at beslutningen ville blive offentliggjort i De Europaeiske Faellesskabers Tidende, dels under hensyntagen til ovennaevnte praksis, dels til, at Kommissionen ved skrivelse af 4. august 1995 udtrykkeligt bekraeftede over for sagsoegeren, at beslutningen ville blive offentliggjort faa uger efter (jf. i samme retning ovennaevnte dom i sagen Tyskland mod Raadet, praemis 36 og 37).
36 Kommissionens og intervenienternes bemaerkninger, hvorefter sagsoegeren fik tilstraekkeligt kendskab til den anfaegtede beslutning allerede den 19. juni 1995, hvor selskabet fik tilsendt pressemeddelelsen pr. telefax, findes herefter ikke at vaere relevante ved fastlaeggelsen af, hvornaar soegsmaalsfristen begyndte at loebe. I den foreliggende sag kan det i traktatens artikel 173, stk. 5, subsidiaere kriterium om, hvornaar en sagsoeger har faaet kendskab til beslutningen, derfor ikke laegges til grund. Da det er ubestridt, at beslutningen ikke er blevet meddelt sagsoegeren paa et tidligere tidspunkt, maa det konkluderes, at soegsmaalsfristen begyndte at loebe fra datoen for offentliggoerelsen (jf. i samme retning dommen i sagen Tyskland mod Raadet, praemis 39).
37 Der kan herefter ikke gives Kommissionen medhold i dens paastand om, at sagen afvises, fordi den er anlagt for sent.
Realiteten
38 Sagsoegeren har fremfoert fire anbringender til stoette for paastanden om, at den anfaegtede beslutning annulleres. Med det foerste anbringende har sagsoegeren gjort gaeldende, at sagsoegerens ret til kontradiktion er tilsidesat. Som det andet anbringende har sagsoegeren anfoert, at beslutningen er utilstraekkeligt begrundet. For det tredje har sagsoegeren gjort gaeldende, at beslutningen er behaeftet med aabenbare mangler. Endelig har sagsoegeren for det fjerde anfoert, at Kommissionen har tilsidesat traktatens artikel 92, stk. 1, og andre traktatbestemmelser.
39 Retten finder, at sagsoegeren med flere af de argumenter, der er fremfoert i forbindelse med det andet, tredje og fjerde anbringende, reelt tilsigter at godtgoere, at Kommissionen ikke har ret i, at de baskiske myndigheders udbetaling af naermere angivne beloeb til Ferries Golfo de Vizcaya var et led i gennemfoerelsen af en normal, kommerciel aftale og ikke var udtryk for stoette til den paagaeldende virksomheds drift. Der maa herefter foerst tages stilling til anbringendet om, at Kommissionen har tilsidesat traktatens artikel 92, for saa vidt som den med urette fastslog, at aftalen af 1995 ikke er statsstoette som omhandlet i den paagaeldende bestemmelse. De argumenter, parterne har fremfoert i forbindelse med de oevrige anbringender, maa herefter undersoeges under ét og ses i en anden sammenhaeng, for saa vidt som de vedroerer anbringendet om, at traktatens artikel 92, stk. 1, er tilsidesat.
Anbringendet om, at traktatens artikel 92, stk. 1, er tilsidesat
Parternes argumenter
40 Som led i det fjerde anbringende har sagsoegeren gjort gaeldende, at Kommissionen har anvendt bestemmelsen i artikel 92, stk. 1, fejlagtigt, idet Kommissionen ikke har forsoegt at fastslaa, om de spanske myndigheders massive koeb af vaerdikuponer styrkede Ferries Golfo de Vizcaya's position paa markedet i forhold til konkurrenterne (jf. Domstolens dom af 17.9.1980, sag 730/79, Philip Morris mod Kommissionen, Sml. s. 2671, praemis 11). Ifoelge sagsoegeren afhaenger spoergsmaalet om, hvorvidt en foranstaltning maa kvalificeres som statsstoette, ikke af, om den stoettemodtagende virksomhed er rentabel eller levedygtig. Dette er i strid med, hvad der fremgaar af begrundelsen af den anfaegtede beslutning. Sagsoegeren har tilfoejet, at garantien for, at der over en aarraekke vil blive koebt vaerdikuponer, noedvendigvis forstaerker den stoettemodtagende virksomheds position, idet den herved f.eks. risikofrit kan ivaerksaette kampagner med lavere priser, som har til formaal eller til foelge at »stjaele« konkurrenternes kunder.
41 Sagsoegeren har paapeget, at det sociale formaal med aftalen af 1995, der er fremfoert over for Kommissionen, kun er et paaskud, og at den omstaendighed, at statslige interventioner har et socialt formaal, under alle omstaendigheder ikke kan medfoere, at de uden videre falder uden for begrebet statsstoette som omhandlet i traktatens artikel 92, stk. 1. Sagsoegeren har herved henvist til Domstolens dom af 26. december 1996 (sag C-241/94, Frankrig mod Kommissionen, Sml. I, s. 4551, praemis 20 og 21). Selv om det sociale formaal maatte vaere reelt, hvilket sagsoegeren bestrider, staar det dog fast, at de naermere vilkaar, der var aftalt, ikke var noedvendige for at naa det paagaeldende formaal. Efter sagsoegerens opfattelse forudsaetter en gennemfoerelse af socialt betingede rejser ikke noedvendigvis, at de skal finde sted paa en ganske bestemt maade, konkret med skib, og at de gennemfoeres af én enkelt virksomhed.
42 I forbindelse med det andet anbringende, hvorefter beslutningen ikke er begrundet, har sagsoegeren anfoert, at det i den anfaegtede beslutning ikke er godtgjort, at der foreligger konkrete projekter, som forudsaetter, at der koebes vaerdikuponer flere aar i forvejen. Sagsoegeren har saaledes rejst tvivl om, hvorvidt de vaerdikuponer, de baskiske myndigheder forpligtede sig til at koebe i perioden 1995-1998, faktisk blev brugt. Det sagsoegende selskab har paapeget, at det gav udtryk for frygt for, at myndighedernes koeb af vaerdikuponer i henhold til den oprindelige aftale var rent fiktivt og udgjorde skjult stoette. Sagsoegeren har understreget, at det er praksis hos rederier, at en myndighed, som oensker at koebe vaerdikuponer, ikke behoever indgaa en aftale som den omtvistede. Det er tilstraekkeligt, at myndigheden koeber dem, naar et konkret projekt er vedtaget, idet der altid kan opnaas saerpriser for grupper, og man altid kan forhandle sig frem til saerpriser.
43 For saa vidt angaar spoergsmaalet om, hvorvidt de projekter, de baskiske myndigheder har paaberaabt sig, faktisk fandtes, har sagsoegeren rejst kritik af, at der i den anfaegtede beslutning henvises til »erfaringer med andre lignende sociale grupper« og den store interesse, der var udvist af »folk, der blev evakueret til Det Forenede Kongerige under den spanske borgerkrig«. Sagsoegeren har stillet sig tvivlende over for, hvilke sociale programmer Kommissionen har anvendt som sammenligningsgrundlag, samt hvor mange tidligere fordrevne i Det Forenede Kongerige, som fortsat er i live, og som maatte oenske at besoege deres midlertidige eksil og herved benytte den rute, konkurrenten driver.
44 Sagsoegeren har tilfoejet, at Kommissionen med urette har lagt til grund, at aftalen af 1995 ikke indeholdt aspekter, som paa forhaand maatte antages at udgoere statsstoette. Sagsoegeren har understreget, at det foerste af de paagaeldende aspekter, dvs. den paa forhaand trufne beslutning om at koebe vaerdikuponer i en periode paa tre-fire aar, fortsat bestaar og ogsaa er indeholdt i den nye aftale.
45 Sagsoegeren har paatalt den uklarhed, der ligger i formuleringen af begrundelsen med hensyn til, at der bestaar et normalt og forretningsmaessigt forhold mellem Ferries Golfo de Vizcaya og provinsraadet i Vizcaya, hvilket ifoelge sagsoegeren imidlertid er et vaesentligt led af opbygningen af den anfaegtede beslutning.
46 Ifoelge sagsoegeren kunne Kommissionen ikke udelukkende henvise til det sociale formaal, den beroerte medlemsstat forfoelger eller haevdede at forfoelge, uden at tage de virkninger i betragtning, som de udbetalte beloeb har paa konkurrencen (jf. Domstolens dom af 2.7.1974, sag 173/73, Italien mod Kommissionen, Sml. s. 709, praemis 26, 27 og 28, og af 30.1.1985, sag 290/83, Kommissionen mod Frankrig, Sml. s. 439). Sagsoegeren har i oevrigt bestridt Kommissionens fremstilling af, hvorledes konkurrencen har udviklet sig mellem de to rederier. Efter sagsoegerens opfattelse er det afgoerende spoergsmaal ikke, om Brittany Ferries har maattet konstatere tab som foelge af, at der var aabnet en ny rute, som de spanske myndigheder stoettede. Det afgoerende er derimod, om manglende stoette ville have medfoert, at den konkurrerende virksomhed forsvandt fra markedet, eller at en saadan virksomhed ikke blev soegt oprettet (jf. dommen i sagen Philip Morris mod Kommissionen og dom af 10.7.1986, sag 40/85, Belgien mod Kommissionen, Sml. s. 2321).
47 I forbindelse med det tredje anbringende, hvorved sagsoegeren har gjort gaeldende, at Kommissionen har anlagt et aabenbart fejlskoen, har sagsoegeren tilfoejet, at den proevelse, som det tilkommer Retten at foretage af den anfaegtede beslutning, hvori det fastslaas, at den nye aftale ikke udgoer statsstoette, henhoerer under fortolkningen og anvendelsen af begrebet statsstoette som omhandlet i traktatens artikel 92. Da Kommissionen ikke er enekompetent inden for omraadet, kan proevelsen ikke begraenses til kun at omfatte aabenbart urigtige skoen (jf. Rettens dom af 28.9.1995, sag T-95/94, Sytraval og Brink's France mod Kommissionen, Sml. II, s. 2651, praemis 54).
48 Under den mundtlige forhandling fremfoerte sagsoegeren endnu et anbringende, som vedroerer selve ordlyden af aftalen af 1995, som sagsoegeren haevder foerst at have faaet kendskab til nogle faa dage inden retsmoedet, efter at Kommissionen paa Rettens anmodning havde fremlagt aftalens fulde ordlyd. Sagsoegeren har bemaerket, at for at imoedekomme den kritik, der var fremfoert vedroerende aftalen af 1992, blev prisen pr. vaerdikupon blot nedsat, saaledes at den ikke oversteg den officielt annoncerede pris for de paagaeldende transportydelser. Da antallet af vaerdikuponer, som de spanske myndigheder ville aftage, steg fra 26 000 til 46 500, er den samlede stoette, der ydes Ferries Golfo de Vizcaya i henhold til aftalen af 1995, imidlertid noget hoejere end den stoette, der var fastsat i aftalen af 1992, idet stoetten steg til 985 500 000 ESP. Under disse omstaendigheder har sagsoegeren bestridt Kommissionens bemaerkning om, at aendringen af aftalen mellem myndighederne og Ferries Golfo de Vizcaya bragte de elementer af statsstoette, som den oprindelige aftale ifoelge Kommissionen indeholdt, ud af verden.
49 Kommissionen har bestridt, at der er tale om en overtraedelse af traktatens artikel 92, stk. 1, og anfoert, at den anfaegtede beslutning indeholder en klar angivelse af de hensyn, der var baggrunden for, at den nye aftale efter Kommissionens opfattelse ikke udgjorde statsstoette. Det vigtigste er i den forbindelse en naermere gennemgang af aftalen, som ikke laengere indeholder de fem aspekter, der i foerste omgang var paatalt i beslutningen om at indlede proceduren i henhold til artikel 93, stk. 2, fordi de antoges at indeholde elementer af statsstoette. Det anfoerte vedroerende Ferries Golfo de Vizcaya's levedygtighed er kun et af de elementer, som Kommissionen har undersoegt, og som underbyggede dens beslutning. I oevrigt bekraefter de oplysninger, sagsoegeren selv har fremlagt, at virksomheden er levedygtig.
50 Kommissionen har understreget, at da den indledte proceduren, var den af den opfattelse, at de elementer, der maatte antages at udgoere statsstoette, udgjorde 7% af den stoettemodtagende virksomheds omkostninger. Henset til, at beslutninger om at indlede proceduren har suspensiv virkning, samt til, at de beloeb, der tidligere var udbetalt, blev indefrosset, og det blev sikret, at de kunne betales tilbage, har Ferries Golfo de Vizcaya i realiteten drevet virksomhed i alle de paagaeldende aar uden at modtage statsstoette. Kommissionen har tilfoejet, at markedet for soetransport mellem det nordlige Spanien og den sydlige del af Det Forenede Kongerige er fordoblet, og at de to virksomheder hver for sig har stort set den samme markedsandel. Heraf foelger, at den omstaendighed, at den nye rute er aabnet, ikke har medfoert en tilbagegang i efterspoergslen til skade for sagsoegeren.
51 Kommissionen har stillet sig tvivlende over for, om en raekke af de argumenter, sagsoegeren har fremfoert i replikken, kan paakendes i realiteten. Ifoelge Kommissionen har sagsoegeren ikke kunnet underbygge sit anbringende om, at beslutningen ikke indeholder en begrundelse. Sagsoegerens bemaerkninger om, at Kommissionen ikke har taget de langsigtede virkninger paa konkurrencen af de massive koeb af vaerdikuponer i betragtning og ikke har fastslaaet, at et paa forhaand betaenkeligt aspekt af den oprindelige aftale fortsat var indeholdt i aftalen af 1995, kan ifoelge Kommissionen ikke betragtes som en uddybning af det paagaeldende anbringende. De er heller ikke en uddybning af sagsoegerens anbringende om, at der er tale om et aabenbart fejlskoen. Ifoelge Kommissionen er der tale om nye argumenter, som Retten maa afvise.
52 For saa vidt angaar de lignende sociale programmer, der er omtalt i beslutningen, har Kommissionen bekraeftet, at de erfaringer, den har taget i betragtning, ikke vedroerer faergeforbindelserne mellem Spanien og Det Forenede Kongerige, men programmer, som findes i Det Forenede Kongerige og ogsaa i Spanien, og som bl.a. omfatter transport mellem Den Iberiske Halvoe og Latinamerika. Den yderligere omstaendighed, der er henvist til, og som vedroerer veteraner fra den spanske borgerkrig, er begrundet i, at deres organisation er fremkommet med bemaerkninger under proceduren. Kommissionen har ligeledes anfoert, at naar sagsoegeren har rejst tvivl om, hvorvidt de vaerdikuponer, der var koebt paa forhaand, faktisk blev anvendt, har sagsoegeren beskyldt de ansvarlige myndigheder for at handle ud fra en bestemt hensigt. Myndighederne har imidlertid tilstillet Kommissionen de fornoedne oplysninger. Ifoelge Kommissionen vedroerer sagsoegerens bemaerkninger saaledes ikke retsaktens begrundelse, men dens gennemfoerelse efter sit indhold, hvilket rejser saerlige problemer, og i hvilken forbindelse Kommissionen og eventuelle klagere spiller forskellige roller.
53 Kommissionen fremhaevede som svar paa et spoergsmaal fra Retten i retsmoedet, at dens oprindelige standpunkt, saaledes som dette er udtrykt i beslutningen om at indlede proceduren i henhold til traktatens artikel 93, stk. 2, blev truffet i 1993 paa grundlag af de oplysninger, den raadede over paa davaerende tidspunkt, og at det ikke var den endelige vurdering af, om der var tale om statsstoette til Ferries Golfo de Vizcaya. Kommissionen praeciserede endvidere, at i forbindelse med undersoegelsen af den nye aftale havde de spanske myndigheder tilstillet den trovaerdige oplysninger vedroerende kulturelle og sociale programmer, herunder dem, der gennemfoeres af Inserso (det nationale organ for sociale ydelser), som kunne begrunde, at myndighederne paa forhaand koebte et betydeligt antal vaerdikuponer. De paagaeldende oplysninger, som ikke fremgik af de dokumenter, Kommissionen raadede over, da den tog stilling til aftalen af 1992, var afgoerende for, at den aendrede sin oprindelige opfattelse med hensyn til de massive koeb af vaerdikuponer.
54 Kongeriget Spanien, der er indtraadt i sagen til stoette for Kommissionens paastande, har anfoert, at de betingelser, der er noedvendige for, at der er tale om statsstoette som omhandlet i traktatens artikel 92, stk. 1, ikke er opfyldt i den foreliggende sag. I retsmoedet paapegede Kongeriget Spanien de tre vaesentlige betingelser med hensyn til begrebet stoette, som efter dets opfattelse ikke er opfyldt i den foreliggende sag, nemlig at der ikke er ydet en fordel, at aftalen ikke begunstiger en bestemt virksomhed, og at konkurrencevilkaarene ikke er fordrejet.
55 Der er ikke ydet Ferries Golfo de Vizcaya nogen fordel, idet vaerdikuponerne i henhold til den nye aftale er koebt til en pris, der ligger under markedsprisen. Dette svarer til normal praksis, idet den rabat, saelgeren yder, er modstykket til, at koeberen paa forhaand forpligter sig til at aftage et betydeligt antal billetter over flere aar.
56 Kongeriget Spanien har tilfoejet, at de baskiske myndigheder ikke har haft til hensigt at begunstige en bestemt virksomhed. Regeringen har understreget, at der kun var én erhvervsdrivende, der kunne levere de transportydelser, provinsmyndighederne oenskede, og som personer med bopael i den paagaeldende provins kunne faa gavn af. Da den havn, sagsoegerens rute anloeber, ikke er beliggende i provinsen Vizcaya og endda ligger i betydelig afstand herfra, er sagsoegerens bemaerkning om, at provinsraadet burde have indgaaet den paagaeldende aftale med sagsoegeren, irrelevant.
57 Kongeriget Spanien har ogsaa bestridt, at indgaaelsen af en saadan aftale har vaeret konkurrenceforvridende. Det har for det foerste anfoert, at de beloeb, myndighederne udbetalte til Ferries Golfo de Vizcaya i henhold til den oprindelige aftale, udgjorde 5-7% af de investeringer, der var noedvendige med henblik paa at etablere den nye rute. Det kan derfor ikke haevdes, at ruten ikke ville vaere blevet oprettet uden de spanske myndigheders medvirken. Regeringen har for det andet gjort gaeldende, at ruten Santander-Plymouth ikke er blevet vaesentligt beroert af, at linjen Bilbao-Portsmouth blev oprettet. Det forhold, at sagsoegeren ikke har maattet konstatere tab og endog har kunnet oege sin markedsandel i de foerste aar efter aabningen af den nye rute, viser ifoelge den spanske regering, at den vaesentligste foelge af, at den nye rute blev aabnet, har vaeret, at efterspoergslen er oeget.
58 Den spanske regering har endvidere bekraeftet, at de baskiske myndigheder i flere aar har foert en politik, hvorefter den yder stoette til, at personer med beskedne indkomster kan komme ud at rejse. De kulturelle og sociale programmer, der er henvist til i den foreliggende sag, er kun et blandt mange eksempler, som regeringen omtalte i retsmoedet. Aftalen med Ferries Golfo de Vizcaya er saaledes ikke usaedvanlig, men tvaertimod led i et almindeligt handlingsprogram, som ogsaa gennemfoeres af andre selvstyrende regioner og paa nationalt plan.
59 Intervenienten Ferries Golfo de Vizcaya har anfoert, at den forpligtelse, de baskiske myndigheder har indgaaet med hensyn til forhaandskoeb af et bestemt antal vaerdikuponer, som skulle benyttes inden for en naermere angiven periode, er en helt normal kommerciel disposition for et rederi. Intervenienten har herved henvist til de aftaler om allotments, der indgaas med de saakaldte »ITX«-operatoerer, som ogsaa paa forhaand koeber et betydeligt antal billetter og foelgelig faar maengderabat. De rabatter, der ydes de paagaeldende operatoerer, udgoer mellem 5 og 30% af den annoncerede pris, alt efter hvor mange billetter de koeber, og aftalens loebetid. Den rabat paa 15%, der er fastsat i aftalen med Vizcayas provinsraad, er rimelig og svarer til, hvad der er normal praksis i forbindelse med saadanne aftaler.
60 Ferries Golfo de Vizcaya har bestridt sagsoegerens bemaerkning om, at provinsmyndighederne ikke paa forhaand behoever at koebe vaerdikuponer med henblik paa kulturelle og sociale rejser for at opnaa maengderabat. Det intervenerende selskab har bemaerket, at saafremt myndighederne indgaar en langsigtet aftale, opnaar de betydelige rabatter. Endvidere kan de sikre sig, at de pladser, der er noedvendige med henblik paa gennemfoerelsen af deres programmer, faktisk er til raadighed, og saaledes undgaa ekstra udgifter.
61 Med hensyn til spoergsmaalet om, hvorvidt der faktisk er en efterspoergsel, som kan begrunde den paagaeldende koebsaftale, praeciserede Ferries Golfo de Vizcaya i retsmoedet, at de programmer, provinsmyndighederne har udviklet, bl.a. indgaar i det ferieprogram for aeldre, der tilbydes af Inserso, og som er omtalt i den pressemeddelelse, Kommissionen offentliggjorde den 7. juni 1995. Ca. 50% af alle de vaerdikuponer, myndighederne havde koebt, er allerede blevet anvendt af de personer, de paagaeldende programmer henvender sig til. Anvendelsen af vaerdikuponerne kan udskydes, men de er kun gyldige til overfarter i lavsaesonen.
62 Ferries Golfo de Vizcaya har tilfoejet, at de beloeb, selskabet har modtaget i henhold til aftalerne med de baskiske myndigheder, er for lave til, at de har kunnet have en reel betydning for selskabets levedygtighed. Da den nye rute blev etableret i 1993, udgjorde de indtaegter, der var en foelge af aftalen med myndighederne, 3,6% af selskabets omsaetning. I betragtning af selskabets driftsomkostninger i 1993 er det indlysende, at aabningen af ruten Bilbao-Portsmouth ikke var afhaengig af de paagaeldende indtaegter. I perioden fra november 1993 til 1995 blev salget af vaerdikuponer i oevrigt stillet i bero. Intervenienten har oplyst, at de indtaegter, der er en foelge af den nye aftale, er endnu mindre, eftersom de udgjorde 5,1% af selskabets omsaetning i 1995 og 4% i 1997.
63 Ferries Golfo de Vizcaya har endelig anfoert, at henvisningen i den anfaegtede beslutning til selskabets levedygtighed bekraefter, at Kommissionen faktisk har undersoegt, om Vizcayas provinsraad har handlet som en privat erhvervsdrivende, der oensker at koebe et betydeligt antal vaerdikuponer over en aarraekke. I forbindelse med et normalt forretningsforhold er undersoegelsen af, om medkontrahenten er levedygtig, en relevant omstaendighed. Intervenienten har i oevrigt understreget, at saafremt sagsoegeren havde kunnet tilbyde afgange fra Bilbaos havn, kunne sagsoegeren have konkurreret paa salget af vaerdikuponer til provinsmyndighederne. Sagsoegerens faergerute udgaar imidlertid fra Santanders havn, der ligger i en anden region.
Rettens bemaerkninger
64 Da Kommissionen og intervenienterne har bestridt, at visse af de argumenter, sagsoegeren har fremfoert til stoette for soegsmaalet, kan paakendes i realiteten, maa det foerst undersoeges, om Retten kan proeve alle de argumenter, der er fremfoert i forbindelse med det foreliggende annullationsanbringende.
65 I henhold til procesreglementets artikel 48, stk. 2, foerste afsnit, maa nye anbringender ikke fremsaettes under sagens behandling, medmindre de stoettes paa retlige eller faktiske omstaendigheder, som er kommet frem under retsforhandlingerne.
66 I den foreliggende sag finder Retten, at de argumenter, der i realiteten har snaever sammenhaeng med det annullationsanbringende, der stoettes paa, at traktatens artikel 92, stk. 1, er tilsidesat, ikke kan betragtes som nye anbringender som omhandlet i procesreglementet, selv om de for foerste gang er fremfoert i replikken. Det er saaledes ikke bestridt, at sagsoegeren har fremfoert ovennaevnte anbringende i staevningen, og at sagsoegeren allerede paa det stadium af sagen har fremfoert faktiske og retlige argumenter, der kan underbygge det. De argumenter, der er fremfoert med hensyn til, at Kommissionen ikke har foretaget en analyse af de langsigtede virkninger paa konkurrencen af det massive koeb af vaerdikuponer, og med hensyn til det umiddelbart betaenkelige aspekt af den oprindelige aftale, som ifoelge sagsoegeren ogsaa findes i aftalen af 1995, er i realiteten en uddybning af et anbringende, der er fremfoert tidligere. Faellesskabets retsinstanser tillader foelgelig, at de fremfoeres i replikken (jf. bl.a. Rettens dom af 27.2.1997, sag T-106/95, FFSA m.fl. mod Kommissionen, Sml. II, s. 229, praemis 125).
67 Visse argumenter er faktisk foerst formelt blevet fremfoert i staevningen i forbindelse med de oevrige annullationsanbringender. Disse argumenter maa derfor kunne realitetspaakendes, allerede fordi Kommissionen har haft lejlighed til at tage stilling til dem i svarskriftet. Eventuelle fejl med hensyn til subsumeringen, som en part har begaaet, kan, uanset om modparterne har opdaget dem eller ej, ikke vaere til hinder for, at Retten ved vurderingen af, om et forskriftsmaessigt fremfoert anbringende er begrundet, tager alle de dermed forbundne argumenter i betragtning.
68 Kommissionen og intervenienterne har anfoert, at de argumenter, sagsoegeren fremfoerte under den mundtlige forhandling, og som er baseret paa en gennemgang af aftalen af 1995, burde have vaeret fremfoert i staevningen. Den paagaeldende aftale er et offentligt tilgaengeligt dokument, som sagsoegeren let kunne have skaffet sig adgang til inden indleveringen af staevningen.
69 Hertil bemaerkes for det foerste, at de argumenter, der blev fremfoert i retsmoedet, ogsaa er snaevert forbundet med anbringendet om, at traktatens artikel 92, stk. 1, er tilsidesat. For det andet bemaerkes, at det ikke paa grundlag af nogen omstaendigheder i sagen kan anses for godtgjort, at sagsoegeren faktisk havde faaet udleveret aftalen af 1995, inden den blev fremlagt i sagen. Uden at det er noedvendigt at undersoege, hvorfor sagsoegeren ikke har haft raadighed over det paagaeldende dokument, som selskabet i oevrigt havde forsoegt at faa udleveret af Kommissionen, maa det herefter fastslaas, at de argumenter, der er baseret paa den paagaeldende aftales ordlyd, stoettes paa omstaendigheder, som er kommet frem under retsforhandlingerne, og at de derfor kan paakendes i realiteten.
70 For saa vidt angaar realiteten i forbindelse med naervaerende anbringende er det ubestridt mellem parterne, at Kommissionen i den anfaegtede beslutning ikke har taget stilling til, om den stoette, der haevdes at vaere ydet Ferries Golfo de Vizcaya, er forenelig med faellesmarkedet, men at den alene har fortolket og anvendt begrebet statsstoette, jf. traktatens artikel 92, stk. 1, paa den foreliggende sag. Som begrundelse for beslutningen om at indstille den procedure, der var indledt i henhold til traktatens artikel 93, stk. 2, har Kommissionen udtrykkeligt konkluderet, at »den nye aftale, der loeber fra 1995 til 1998, ikke [indeholder] statsstoette«.
71 Ved vurderingen af, om en aftale, hvorved en myndighed forpligter sig til over en aarraekke at aftage naermere angivne ydelser fra en bestemt virksomhed, er omfattet af anvendelsesomraadet for traktatens artikel 92, stk. 1, maa det fremhaeves, at bestemmelsens formaal er at hindre, at samhandelen mellem medlemsstaterne paavirkes af fordele, som indroemmes af offentlige myndigheder, og som under forskellige former fordrejer eller truer med at fordreje konkurrencevilkaarene ved at begunstige visse virksomheder eller visse produktioner (jf. ovennaevnte dom i sagen Italien mod Kommissionen, praemis 26, og dom af 24.2.1987, sag 310/85, Deufil mod Kommissionen, Sml. s. 901, praemis 8). En statslig foranstaltning, der er til fordel for en virksomhed, og som bestaar i en aftale om koeb af vaerdikuponer, kan derfor ikke i sig selv og paa forhaand udelukkes fra begrebet statsstoette i traktatens artikel 92, blot fordi parterne forpligter sig til gensidige ydelser.
72 En saadan fortolkning af traktatens artikel 92 anlagde Kommissionen i oevrigt allerede i beslutningen af 29. september 1993 om at indlede proceduren i henhold til traktatens artikel 93, stk. 2, med hensyn til den stoetteordning, der var indfoert i henhold til den oprindelige aftale. Selv om den oekonomiske ydelse til Ferries Golfo de Vizcaya ifoelge den spanske regering udgjorde modydelsen til de vaerdikuponer, de regionale myndigheder aftog, indeholdt aftalen af 1992 ifoelge Kommissionen elementer af statsstoette, eftersom de betingelser, der var aftalt med hensyn til den paagaeldende disposition, ikke svarede til, hvad der ville vaere en normal kommerciel disposition. For at kunne fastslaa, at myndighederne havde ydet en stoettemodtagende virksomhed en fordel, fremhaevede Kommissionen visse aspekter ved den paagaeldende aftale (jf. naervaerende doms praemis 6).
73 Det fremgaar af begrundelsen for den anfaegtede beslutning og af den argumentation, Kommissionen har fremfoert under naervaerende sag, at naar Kommissionen aendrede sin vurdering med hensyn til, om der var tale om statsstoette til Ferries Golfo de Vizcaya, skyldtes det to vaesentlige omstaendigheder. For det foerste indeholdt aftalen af 1995 ifoelge Kommissionen ikke laengere de elementer, den havde paatalt i forbindelse med den oprindelse aftale, og den nye aftale maatte derfor betragtes som en normal, kommerciel disposition. For det andet havde de spanske myndigheder efter Kommissionens opfattelse fremlagt beviser for, at de kulturelle og sociale programmer, de tilrettelaegger for personer, der bor i provinsen Vizcaya, faktisk eksisterede, og saaledes i tilstraekkelig grad begrundede et reelt behov for at indgaa den paagaeldende koebsaftale med henblik paa at kunne fordele vaerdikuponerne til de personer, der var omfattet af de paagaeldende programmer.
74 Det maa herefter foerst undersoeges, om den nye aftale som haevdet af Kommissionen ikke laengere indeholder de elementer, der foerte til, at den oprindelige aftale efter Kommissionens opfattelse var omfattet af anvendelsesomraadet for traktatens artikel 92, stk. 1. I den forbindelse maa det fastslaas, at visse elementer, som f.eks. det forhold, at myndighederne betaler en hoejere pris pr. vaerdikupon end den annoncerede pris, og den omstaendighed, at det samlede stoettebeloeb varierer, alt efter, om virksomhedens driftsresultater var positive eller negative, faktisk ikke findes i aftalen af 1995. Som sagsoegeren har bemaerket, indeholder den nye aftale imidlertid fortsat en bestemmelse om, at der over en aarraekke skal aftages et paa forhaand fastsat antal vaerdikuponer, og paa trods af, at prisen pr. kupon er blevet nedsat, opnaar Ferries Golfo de Vizcaya indtaegter, der ikke alene er paa hoejde med, men endog en smule hoejere, end hvad der var aftalt i henhold til den oprindelige aftale.
75 Henset hertil er den omstaendighed, at ordlyden af aftalen af 1995, bl.a. med hensyn til den langsigtede koebsforpligtelse og de maengderabatter, der ydes koeberen, kan sammenlignes med de aftaler, der i almindelighed indgaas mellem rederier og de private saakaldte »ITX«-operatoerer, ikke tilstraekkeligt som bevis for, at Vizcayas provinsraads koeb af vaerdikuponer har karakter af en normal, kommerciel disposition.
76 De sagsakter, der er fremlagt for Retten, giver ikke holdepunkter for at antage, at det antal vaerdikuponer, som aftalen af 1995 vedroerer, er blevet fastsat paa grundlag af et stoerre faktisk behov fra myndighedernes side, som medfoerte, at der maatte aftages i alt 46 500 vaerdikuponer, der skulle anvendes paa ruten Bilbao-Portsmouth i perioden 1995-1998, mens behovet oprindelig kun omfattede 26 000 vaerdikuponer for perioden 1993-1996. I oevrigt bliver den fordel, som maa antages at styrke Ferries Golfo de Vizcaya's konkurrencemaessige stilling, ikke bragt ud af verden, blot fordi den stoettemodtagende virksomhed skal levere et stoerre antal transportydelser til gengaeld for en oekonomisk ydelse, der stort set er den samme. Da de vaerdikuponer, de spanske myndigheder aftog, kun kunne anvendes i lavsaesonen, medfoerer det stoerre antal ydelser, virksomheden skulle levere, i princippet ikke vaesentlig hoejere udgifter. Den nye aftales virkninger paa konkurrencen og paa samhandelen mellem medlemsstaterne er derfor den samme som dem, der kunne tillaegges aftalen af 1992.
77 Endvidere bemaerkes, at ifoelge fast retspraksis udelukker den omstaendighed, at en stoette er forholdsvis ubetydelig, eller at den stoettemodtagende virksomhed er af beskeden stoerrelse, ikke paa forhaand, at samhandelen mellem medlemsstaterne kan vaere paavirket (Domstolens dom af 21.3.1990, sag C-142/87, Belgien mod Kommissionen, Sml. I, s. 959, praemis 43, og af 14.9.1994, forenede sager C-278/92, C-279/92 og C-280/92, Spanien mod Kommissionen, Sml. I, s. 4103, praemis 40, 41 og 42, og Rettens dom af 30.4.1998, sag T-214/95, Vlaams Gewest mod Kommissionen, Sml. II, s. 717, praemis 48). I den foreliggende sag paavirker den omhandlede stoette samhandelen mellem medlemsstaterne, idet den stoettemodtagende virksomhed driver ruter mellem byer i forskellige medlemsstater og er i konkurrence med rederier, der er etableret i andre medlemsstater (jf. i samme retning dommen i sagen Vlaams Gewest mod Kommissionen, praemis 52). Under disse omstaendigheder er intervenienternes bemaerkninger om, at de indtaegter, aftalen med myndighederne giver, udgoer en beskeden procentdel af Ferries Golfo de Vizcaya's aarsomsaetning, irrelevante ved afgoerelsen af, om den omhandlede statslige foranstaltning er omfattet af begrebet statsstoette i traktatens artikel 92, stk. 1.
78 Ligeledes bemaerkes, at naar en finansiel stoette, som ydes af myndighederne, styrker en virksomheds position i forhold til andre virksomheder, som den konkurrerer med, er stoetten omfattet af anvendelsesomraadet for artikel 92. Det fremgaar af retspraksis, at spoergsmaalet om, hvorvidt en stoette kan styrke den stoettemodtagende virksomheds konkurrencemaessige stilling, skal vurderes paa baggrund af den fordel, der er ydet virksomheden, og at det ikke er relevant at vurdere konkurrenternes driftsresultater (jf. i samme retning ovennaevnte dom i sagen Philip Morris mod Kommissionen, praemis 10 og 11, og i sagen Belgien mod Kommissionen, praemis 22 og 23).
79 Det andet vaesentlige hensyn, der var afgoerende for, at Kommissionen fastslog, at aftalen af 1995 ikke udgoer statsstoette, maa opfattes paa den maade, at for saa vidt som gennemfoerelsen af konkrete programmer forudsaetter, at forskellige grupper af personer med bopael i omraadet benytter ruten Bilbao-Portsmouth, kan dette objektivt vaere en godtgoerelse af, at de spanske myndigheder har et reelt behov for at koebe et bestemt antal vaerdikuponer af Ferries Golfo de Vizcaya. Som Retten allerede har fastslaaet i naervaerende doms praemis 76, fremgaar det imidlertid ikke af sagen, at det samlede antal vaerdikuponer, som Vizcayas provinsraad aftog i henhold til aftalen af 1995, er blevet fastsat paa grundlag af et reelt behov. Tvaertimod fremgaar det, at for at opretholde ydelsen i henhold til den paagaeldende aftale paa et niveau svarende til ydelsen i henhold til den oprindelige aftale, indebar nedsaettelsen af prisen pr. kupon, at det samlede antal vaerdikuponer, myndighederne skulle aftage, blev forhoejet betydeligt.
80 At aftalen af 1995 ikke er en normal, kommerciel disposition, fremgaar efter Rettens opfattelse ikke mindst af, at de beloeb, Ferries Golfo de Vizcaya havde faaet udbetalt i henhold til den oprindelige aftale, og som parterne undlod at anvende som foelge af Kommissionens beslutning af 29. september 1993, som fremhaevet af sagsoegeren forblev til raadighed for den stoettemodtagende virksomhed, indtil den i kraft af indgaaelsen af den nye aftale kunne udligne sin gaeld til Vizcayas provinsraad med sine fordringer.
81 Det maa endvidere fremhaeves, at de kulturelle og sociale formaal, de spanske myndigheder maatte forfoelge, er uden betydning med hensyn til kvalificeringen af aftalen af 1995 i relation til traktatens artikel 92, stk. 1. Det fremgaar saaledes af fast retspraksis, at artikel 92, stk. 1, ikke sondrer under hensyn til grundene eller hensigten med de statslige interventioner, men definerer dem i kraft af deres virkninger (jf. ovennaevnte dom i sagen Italien mod Kommissionen, praemis 27, i sagen Frankrig mod Kommissionen, praemis 20, og i sagen FFSA m.fl. mod Kommissionen, praemis 195). Kommissionen tager imidlertid saadanne formaal i betragtning, naar den ved udoevelsen af den loebende befoejelse til at foretage undersoegelser, den er tillagt ved traktatens artikel 93, tager stilling til, hvorvidt en foranstaltning, der allerede er kvalificeret som statsstoette, er forenelig med faellesmarkedet, og undersoeger, om den paagaeldende foranstaltning kan falde ind under en af undtagelserne i artikel 92, stk. 2 og 3 (jf. i samme retning Rettens kendelse af 18.2.1998, sag T-189/97, Comité d'entreprise de la Société française de production m.fl. mod Kommissionen, Sml. II, s. 335, praemis 40).
82 Det maa herefter fastslaas, at Kommissionens vurdering, hvorefter aftalen af 1995 ikke udgoer statsstoette, er baseret paa en fejlagtig fortolkning af traktatens artikel 92, stk. 1. Beslutningen om at indstille den procedure, som var indledt med hensyn til den stoette, der var ydet Ferries Golfo de Vizcaya, er derfor udtryk for en tilsidesaettelse af den naevnte bestemmelse og maa annulleres.
83 Det er herefter ufornoedent at tage stilling til de oevrige anbringender, sagsoegeren har fremfoert.
Afgørelse om sagsomkostninger
Sagens omkostninger
84 I henhold til procesreglementets artikel 87, stk. 2, paalaegges det den tabende part at betale sagens omkostninger, hvis der er nedlagt paastand herom. Kommissionen har tabt sagen og boer derfor betale sagens omkostninger i overensstemmelse med sagsoegerens paastand herom.
85 I henhold til artikel 87, stk. 4, foerste afsnit, baerer medlemsstater, der er indtraadt i en sag, deres egne omkostninger. Ifoelge artikel 87, stk. 4, tredje afsnit, kan Retten traeffe afgoerelse om, at andre intervenienter end stater, som er parter i EOES-aftalen, medlemsstaterne, institutionerne samt EFTA-Tilsynsmyndigheden skal baere deres egne omkostninger. Under de foreliggende omstaendigheder findes intervenienten Ferries Golfo de Vizcaya at burde baere sine egne omkostninger.
Afgørelse
Paa grundlag af disse praemisser
udtaler og bestemmer
RETTEN
(Foerste Udvidede Afdeling)
1) Kommissionens beslutning af 7. juni 1995 om at indstille den procedure, der var indledt i henhold til EF-traktatens artikel 93, stk. 2 (stoette til Ferries Golfo de Vizcaya), meddelt den spanske regering den 11. juli 1995 og offentliggjort i De Europaeiske Faellesskabers Tidende, annulleres.
2) Kommissionen betaler sagens omkostninger.
3) Kongeriget Spanien og Ferries Golfo de Vizcaya SA baerer deres egne omkostninger.