CELEX: 62003CJ0287
Nesplnění povinnosti státem
Volné poskytování služeb
Programy věrnosti zákazníků
Důkazní břemeno

1       Svou žalobou se Komise Evropských společenství domáhá, aby Soudní dvůr určil, že Belgické království tím, že diskriminačně
a nepřiměřeně uplatňuje podmínky „podobnosti“ a „jediného prodejce“ mezi jednak výrobky a službami nabytými spotřebitelem
a jednak výrobky nebo službami dostupnými bezplatně nebo za snížené ceny v rámci programu věrnosti zákazníků jako předchozí
podmínku pro realizaci takového programu chápaného jako poskytování přeshraničních služeb mezi podniky, nesplnilo povinnosti,
které pro něj vyplývají z článku 49 ES.

Vnitrostátní právní úprava
2       Článek 54 belgického zákona ze dne 14. července 1991 o obchodních zvyklostech a informování a ochraně spotřebitele (
Moniteur belge
ze dne 29. srpna 1991) zakazuje „jakoukoliv vázanou nabídku spotřebiteli učiněnou prodejcem“. Ve smyslu tohoto ustanovení
je vázanou nabídkou: „bezplatné či úplatné nabytí výrobků, služeb, jakýchkoli jiných výhod nebo poukazů, na základě kterých
je možno je nabýt, […] vázané na nabytí jiných výrobků nebo služeb, i shodných“. Vázaná nabídka spotřebiteli je rovněž zakázána,
pokud pochází od „více prodejců, kteří jednají ve shodě“.
3       Článek 57 zákona se týká výjimek z tohoto zákazu a definuje výhody, které může spotřebitel bezplatně získat prostřednictvím
poukazů poskytnutých bezplatně spolu s hlavním výrobkem nebo službou. Předmětem odstavců 1 až 3 tohoto ustanovení jsou výjimky,
které hospodářský subjekt může uplatnit pouze tehdy, je‑li držitelem předchozího povolení ministerstva hospodářství v souladu
s článkem 59 téhož zákona. Tyto výjimky se týkají slev, co se týče nabytého množství výrobků či služeb (odstavec 1), výhod,
jako jsou barvotisky, nálepky a obrazy minimální obchodní hodnoty a lístky do tombol nebo povolených loterií (odstavec 2)
a slevy v hotovosti (odstavec 3).
4       Článek 57 odst. 4 zákona stanoví výjimku ze zákazu vázaných nabídek, ze kterých může mít hospodářský prospěch, aniž by byl
držitelem povolení. Toto ustanovení zní následovně:
„Je rovněž povoleno nabízet bezplatně spolu s hlavním výrobkem nebo službou:
[…]
4. poukazy spočívající v dokumentech zakládajících po nabytí určitého počtu výrobků nebo služeb právo na bezplatnou nabídku
nebo nižší cenu při nabytí výrobku nebo podobné služby, pokud je tato výhoda poskytována stejným prodejcem a nepřesahuje třetinu
ceny výrobků nebo služeb dříve nabytých.
[…]“
5       Bezplatná nabídka poukazů, která není v souladu s touto právní úpravou, je považována za protiprávní. Tato nabídka může být
na žádost ministerstva hospodářství, dotčeného hospodářského subjektu nebo soukromých sdružení, jejichž cílem je ochrana zájmů
spotřebitelů, předmětem usnesení obchodních soudů o zastavení.

Skutečnosti předcházející sporu
6       Komise v návaznosti na stížnost podniku se sídlem v Nizozemsku výzvou dopisem ze dne 31. března 1999 upozornila belgickou
vládu na výše uvedená ustanovení vzhledem k jejich souladu s článkem 49 ES. Belgická vláda na tuto výzvu odpověděla dopisem
ze dne 2. června 1999.
7       Vzhledem k tomu, že Komise považovala tuto odpověď za neuspokojující, zaslala dne 1. srpna 2000 Belgickému království odůvodněné
stanovisko, kterým tento členský stát vyzvala k přijetí opatření nezbytných k tomu, aby vyhověl tomuto stanovisku ve lhůtě
dvou měsíců od jeho oznámení.
8       Belgické království na uvedené odůvodněné stanovisko odpovědělo dopisem ze dne 16. října 2000, ve kterém tvrdilo, že je připraveno
zákon změnit, i když se domnívalo, že by bylo příhodnější počkat na iniciativu Komise týkající se harmonizace Společenství
v dané oblasti.
9       Za těchto podmínek Komise podala projednávanou žalobu.

K žalobě

K přípustnosti
Argumentace účastníků řízení
10     Belgická vláda uplatňuje, že žaloba je nepřípustná z důvodu nepřiměřené délky postupu před zahájením soudního řízení. Mezi
odpovědí na odůvodněné stanovisko a podáním žaloby k Soudnímu dvoru totiž uplynuly téměř tři roky. Takové zpoždění není v souladu
se zásadami právní jistoty a legitimního očekávání.
11     Belgická vláda upřesňuje, že se mohla legitimně domnívat, že její odpověď na odůvodněné stanovisko mohla být považována za
uspokojivou, neboť jí Komise neprotiřečila a neboť nenastala žádná nová skutečnost.
12     Komise v tomto ohledu uvádí, že po odpovědi belgických orgánů na odůvodněné stanovisko existovaly pravidelné kontakty mezi
příslušnými službami obou účastníků řízení. V důsledku toho má tedy za to, že Belgické království bylo informováno o jejím
setrvání na stanovisku během celého postupu před zahájením soudního řízení.
13     Komise má za to, že za těchto podmínek belgické orgány neprokázaly, v čem je délka postupu před zahájením soudního řízení
zásahem do práv obhajoby.
Závěry Soudního dvora
14     Je namístě připomenout, že i když je pravda, že nepřiměřená délka postupu před zahájením soudního řízení může být vadou vedoucí
k nepřípustnosti žaloby pro nesplnění povinnosti, z judikatury vyplývá, že tento závěr se nabízí pouze v případech, kdy jednání
Komise ztížilo vyvrácení jejích argumentů, čímž došlo k porušení práv obhajoby, a že přísluší dotčenému členskému státu takovou
obtíž prokázat (viz v tomto smyslu rozsudky ze dne 16. května 1991, Komise v. Nizozemsko, C‑96/89, Recueil, s. I‑2461, body 15
a 16, a ze dne 21. ledna 1999, Komise v. Belgie, C‑207/97, Recueil, s. I‑275, body 24 a 25).
15     V projednávaném případě je třeba konstatovat, že Belgické království neuvedlo žádný specifický argument, který by mohl prokázat,
že doba, která uplynula mezi její odpovědí na odůvodněné stanovisko a podáním žaloby k Soudnímu dvoru, ovlivnila výkon jeho
práv obhajoby.
16     Za těchto podmínek musí být žaloba prohlášena za přípustnou.

K věci samé
Argumentace účastníků řízení
17     Komise uplatňuje, že podmínky „podobnosti“ a „jediného prodejce“ stanovené zákonem jsou omezením volného poskytování služeb.
Uplatnění těchto podmínek má škodlivý a diskriminační účinek zvláště vůči zahraničním podnikům, které si přejí vstoupit na
belgický trh.
18     Komise má za to, že zákon v zásadě brání tomu, aby podnik nabízel společně prostřednictvím svého programu věrnosti zákazníků
výrobky či služby, které nejsou podobné těm, které jsou prodávány jako hlavní. V praxi je však toto pravidlo velice často
obcházeno a jedinými, kdo z toho mají prospěch a rozšiřují tedy své programy věrnosti zákazníků do jiných odvětví nebo distribučních
sítí, jsou podniky se sídlem v Belgii, které mají vlastní distribuční síť. Mimoto je obcházení uvedeného pravidla usnadněno
belgickou judikaturou, podle které vázaná nabídka odpovídá podmínce podobnosti, pokud hlavní výrobky nebo služby a výrobky
nebo služby nabízené bezplatně nebo za snížené ceny jsou obvykle prodávány stejným odvětvím průmyslu nebo obchodu.
19     Co se týče případných odůvodnění těchto omezení, Komise podotýká, že pouhá skutečnost, že dva výrobky nebo dvě služby náleží
do stejného průmyslového nebo obchodního odvětví, nedostačuje pro zajištění transparentnosti cen těchto výrobků nebo služeb.
Je tomu tak stejně pro podmínku, podle které výrobky a služby nabízené společně musí být nabízeny stejným prodejcem.
20     Komise má rovněž za to, že podmínky „podobnosti“ a „jediného prodejce“ nejsou nezbytné pro zajištění ochrany spotřebitele
nebo loajality obchodních transakcí.
21     Belgická vláda tvrdí, že zákon a jeho použití nemohou zakazovat, omezovat nebo činit činnost poskytovatelů se sídlem v jiném
členském státě méně atraktivní.
22     Uvedená vláda zdůrazňuje, že jakýkoli podnik, který hodlá zavést reklamní obchodní kampaň shodnou s tou, která je popsána
Komisí na podporu její žaloby, má stejné podmínky, bez ohledu na to, zda má sídlo na belgickém území nebo mimo něj. V tomto
ohledu se výklad podmínek „podobnosti“ nebo „jediného prodejce“ nemění podle místa sídla podniku.
23     Pokud jde o odůvodnění dotčených právních předpisů, belgická vláda uplatňuje, že zákazy, které stanoví, se zakládají hlavně
na transparentnosti trhu. Cílem sledovaným uvedenými právními předpisy je totiž zabránit tomu, aby spotřebitel byl uveden
v omyl ohledně skutečných cen a aby mohl být poškozen praktikami vázaných nabídek.
Závěry Soudního dvora
24     Je namístě úvodem uvést, že jak to vyplývá z výroku návrhu na zahájení řízení, předmětem projednávané žaloby pro nesplnění
povinnosti není zpochybnit soulad znění čl. 57 odst. 4 zákona s článkem 49 ES, ale je omezena na otázku použití podmínek uvedených
v tomto ustanovení příslušnými belgickými orgány.
25     V odpovědi na otázku položenou při jednání Soudním dvorem Komise ostatně výslovně potvrdila, že předmětem žaloby je pouze
použití vnitrostátních právních předpisů na trhu ve skutečnosti, a ne uvedené právní předpisy samy o sobě.
26     Z toho vyplývá, že Soudní dvůr musí zkoumat, zda použití čl. 57 odst. 4 zákona vnitrostátními orgány, tedy správními a soudními
orgány, je porušením článku 49 ES.
27     V tomto ohledu je třeba úvodem připomenout, že v souladu s ustálenou judikaturou v rámci řízení o nesplnění povinnosti musí
Komise prokázat údajné nesplnění povinnosti a předložit Soudnímu dvoru skutečnosti nezbytné k tomu, aby Soudní dvůr ověřil
existenci tohoto nesplnění povinnosti, aniž by se Komise mohla opírat o jakoukoli domněnku (viz zejména rozsudky ze dne 25. května
1982, Komise v. Nizozemsko, 96/81, Recueil, s. 1791, bod 6; ze dne 20. března 1990, Komise v. Francie, C‑62/89, Recueil, s. I‑925,
bod 37; ze dne 29. května 1997, Komise v. Spojené království, C‑300/95, Recueil, s. I‑2649, bod 31, a ze dne 9. září 1999,
Komise v. Německo, C‑217/97, Recueil, s. I‑5087, bod 22).
28     Co se týče konkrétně žaloby týkající se provádění vnitrostátního ustanovení a jak to zdůrazňuje generální advokát v bodech 41
a 43 svého stanoviska, prokázání nesplnění povinnosti státem vyžaduje předložení důkazních materiálů zvláštní povahy ve srovnání
s důkazními materiály, které jsou obvykle zohledňovány v rámci žaloby pro nesplnění povinnosti týkající se výhradně obsahu
vnitrostátního ustanovení. Za těchto podmínek může být nesplnění povinnosti prokázáno pouze dostatečně doloženým a podrobně
popsaným prokázáním praxe vytýkané vnitrostátním správním orgánům nebo soudům a přičitatelné dotčenému členskému státu.
29     Je třeba ohledně této otázky doplnit, že pokud jednání státu spočívající ve správní praxi, která není v souladu s požadavky
práva Společenství, může zakládat nesplnění povinnosti ve smyslu článku 226 ES, je třeba, aby tato správní praxe měla určitý
stupeň stálosti a obecnosti (viz rozsudky ze dne 29. dubna 2004, Komise v. Německo, C‑387/99, Recueil, s. I‑3773, bod 42,
a ze dne 26. dubna 2005, Komise v. Irsko, C‑494/01, Sb. rozh. s. I‑3331, bod 28).
30     Je přitom namístě konstatovat, že Komise neprokázala existenci správní praxe v Belgii, která by měla vlastnosti vyžadované
judikaturou Soudního dvora. Komise totiž odkazuje pouze na stížnost podanou podnikem organizujícím program věrnosti zákazníků,
aniž by předložila důkaz „diskriminačního a nepřiměřeného“ použití podmínek „podobnosti“ a „jediného prodejce“ uvedených v čl. 57
odst. 4 zákona.
31     Pokud jde o to, zda s ohledem na uvedenou zásadu důkazního břemene existuje v Belgii judikatura, ze které by vyplýval výklad
výše uvedeného ustanovení neslučitelného s článkem 49 ES, je třeba uvést, že Komise rovněž neuvedla rozhodnutí, z nichž by
vyplývalo, že vnitrostátní soudy vyložily pojmy „podobnosti“ a „jediného prodejce“ jako předpokládající, že hlavní výrobky
nebo služby nebo výrobky či služby, které jsou nabízeny bezplatně nebo za sníženou cenu, jsou obvykle prodávány stejnou distribuční
sítí nebo náležejí do stejného průmyslového nebo obchodního odvětví.
32     V důsledku toho je třeba určit, že Komise nepředložila důkaz, že Belgické království nesplnilo povinnosti, které pro něj vyplývají
z článku 49 ES tím, že diskriminačně a nepřiměřeně uplatňuje podmínky „podobnosti“ a „jediného prodejce“ mezi jednak výrobky
nebo službami nabytými spotřebitelem a jednak výrobky nebo službami dostupnými bezplatně nebo za snížené ceny v rámci programu
věrnosti zákazníků jako předchozí podmínku pro realizaci takového programu chápaného jako poskytování přeshraničních služeb
mezi podniky.
33     Je tedy třeba žalobu Komise zamítnout.

K nákladům řízení
34     Podle čl. 69 odst. 2 jednacího řádu bude účastníku řízení, který byl ve sporu neúspěšný, uložena náhrada nákladů řízení, pokud
účastník, který byl ve sporu úspěšný, náhradu nákladů ve svém návrhu požadoval. Vzhledem k tomu, že Belgické království požadovalo
náhradu nákladů řízení ve svém návrhu a Komise byla ve sporu neúspěšná, je namístě uložit jí náhradu nákladů řízení.
Z těchto důvodů Soudní dvůr (druhý senát) rozhodl takto:
1)
Žaloba se zamítá.
2)
Komisi Evropských společenství se ukládá náhrada nákladů řízení.
Podpisy.
*
Jednací jazyk: francouzština.