CELEX: 62008TJ0335
Valtiontuet
Italian viranomaisten tiettyjen uudelleenjärjesteltyjen pankkien osalta toteuttamat toimenpiteet
Omaisuuserien verotusarvojen täsmäytysjärjestelmä
Päätös, jolla tukijärjestelmä todetaan yhteismarkkinoille soveltumattomaksi ja jolla määrätään tuen takaisinperimisestä
Kumoamiskanne
Toimi koskee kantajaa erikseen
Tutkittavaksi ottaminen
Valtiontuen käsite
Etu
Valikoivuus
Perusteluvelvollisuus

Asian tausta

Kyseessä olevat Italian säännökset
Vuonna 1990 Italian oikeudessa toimialan siirtäminen apporttina rinnastettiin verotuksessa omaisuuserien myyntiin, ja tällöin
siirrettyjen varojen käyvän arvon ja niiden verotusarvon erotuksesta oli maksettava yhteisöveroa.
Italian pankkitoiminnan järkeistämiseksi ja erityisesti, jotta pankkialan julkiset laitokset voivat ottaa oikeudelliseksi
muodoksi asianmukaisempana pidetyn osakeyhtiömuodon, julkisoikeudellisten luottolaitosten varallisuuspohjan rakenteellisesta
uudistamisesta ja lujittamisesta 30.7.1990 annetulla lailla nro 218 (legge n° 218 su disposizione in materia di ristrutturazione
e integrazione patrimoniale degli istituti di credito di diritto pubblico) (GURI nro 182, 6.8.1990; jäljempänä laki nro 218/1990)
otettiin käyttöön verotuksellinen poikkeusjärjestely, jonka tarkoituksena oli helpottaa näiden julkisten pankkilaitosten käyttöomaisuushyödykkeiden
ja muun pankkiomaisuuden siirtämistä olemassa oleville tai vastaperustetuille yksityisille luottolaitoksille (lain nro 218/1990
1 § ja 7 §:n 2 momentti).
Tämän järjestelmän nojalla 85:tä prosenttia pääomavoitosta, joka realisoitui sen jälkeen, kun julkinen luottolaitos oli siirtänyt
varoja yksityiselle luottolaitokselle kyseisen yksityisen luottolaitoksen osakkeita vastaan, ei otettu huomioon verotuksessa
– eikä näin ollen verotettu – ennen kuin pääomavoitto realisoitui tosiasiallisesti, tapahtuipa tämä, kun siirtävä laitos jakoi
osakkeenomistajilleen osinkoina tekemänsä pakollisen varauksen määrän (joka vastasi saatujen osakkeiden taseeseen kirjatun
arvon ja siirrettyjen varojen verotusarvon erotusta) tai kun siirtävä laitos luovutti saamiaan osakkeita tai kun vastaanottava
yhtiö luovutti siirrettyjä varoja.
Siirtävältä laitokselta kannettiin sen sijaan välittömästi vero, jonka verokanta oli normaali yhteisöveron verokanta, jäljelle
jääneestä 15 prosentin osuudesta varojensiirron yhteydessä saadusta pääomavoitosta. Tähän verotukseen liittyen tätä 15 prosentin
osuutta pääomavoitosta verotettiin varojensiirron vastikkeeksi saatujen osakkeiden verotusarvon korotuksena siirtävän laitoksen
kirjanpidossa ja siirrettyjen varojen verotusarvon korotuksena vastaanottavan yhtiön kirjanpidossa.
Tämä lailla nro 218/1990 luotu verotuksen osittaisen neutraalisuuden järjestelmä johti tämän vuoksi verotusarvojen kaksinkertaiseen
poikkeamiseen kirjanpitoarvoista eli siihen, että nämä verotusarvot poikkesivat sekä siirrettyjen varojen osalta (vastaanottavan
yhtiön kirjanpito) että vastikkeeksi saatujen osakkeiden osalta (siirtävän laitoksen kirjanpito). Siirrettyjen varojen ja
vastikkeeksi saatujen osakkeiden kirjanpitoarvot vastasivat näiden varojen ja osakkeiden käypää arvoa varojensiirron toteuttamispäivänä,
kun taas näiden varojen ja osakkeiden verotusarvot vastasivat varojen verotusarvoa silloin, kun ne olivat siirtävän laitoksen
omistuksessa, ja niitä korotettiin 15 prosentin osalta saadusta pääomavoitosta ja verotettiin välittömästi.
Lain nro 218/1990 7 §:n 6 momentissa säädetyn määräajan jatkumisesta annettiin 26.11.1993 laki nro 489 (legge n° 489 su proroga
del termine di cui all’articolo 7, comma 6, della legge 30 luglio 1990, n° 218, recante disposizioni per la ristrutturazione
e la integrazione del patrimonio degli istituti di credito di diritto pubblico, nonche’altre norme sugli istituti medesimi)
(GURI nro 284, 3.12.1993), jonka 2 §:ssä säädettiin julkisille luottolaitoksille, joiden koko säätiövarallisuus tai suurin
osa siitä oli valtion hallussa, velvollisuus muuttua osakeyhtiöiksi laissa nro 218/1990 säädettyjen yksityiskohtaisten sääntöjen
mukaisesti viimeistään 30.6.1994.
Lailla nro 218/1990, joka koski nimenomaisesti Italian julkisen pankkisektorin uudelleenjärjestelyä, luodun verotuksen osittaisen
neutraalisuuden järjestelmän lisäksi Italian tasavalta pani 30.12.1992 direktiivin 90/434/ETY täytäntöönpanosta annetulla
asetuksella nro 544 (decreto législativo n° 544 su attuazione della direttiva del Consiglio 90/434/CEE relativa al regime
fiscale comune da applicare alle fusioni, alle scissioni, ai conferimenti d’attivo ed agli altri scambi concernenti società
di Stati membri diversi) (GURI nro 9, 13.1.1993) täytäntöön eri jäsenvaltioissa olevia yhtiöitä koskeviin sulautumisiin, diffuusioihin,
varojensiirtoihin ja osakkeidenvaihtoihin sovellettavasta yhteisestä verojärjestelmästä 23.7.1990 annetun neuvoston direktiivin
90/434/ETY (EYVL L 225, p. 1). Tämän direktiivin tavoitteena oli yhteisen verojärjestelmän käyttöön ottamisella poistaa kansallisista
lainsäädännöistä johtuvat kilpailun vääristymät ja helpottaa eri jäsenvaltioiden yhtiöiden uudelleenjärjestelytoimia välttämällä
verotusta näitä toimia toteutettaessa samalla varmistaen kyseessä olevien jäsenvaltioiden taloudelliset edut (direktiivin
90/434 johdanto-osan ensimmäisestä kuudenteen perustelukappale).
Direktiivissä 90/434 ja sen täytäntöönpanoa koskevissa Italian säännöksissä säädettiin verotuksen neutraalisuuden järjestelmästä,
jota voidaan verrata lailla nro 218/1990 luotuun järjestelmään, paitsi että niillä luotiin verotuksen täysimääräinen neutraalisuus,
jonka mukaan osaa saadusta pääomavoitosta ei verotettu välittömästi, ja ne eivät johtaneet verotusarvojen kaksinkertaiseen
poikkeamiseen kirjanpitoarvoista, eli sekä saatujen osakkeiden osalta että siirrettyjen varojen osalta, vaan verotusarvojen
poikkeamiseen pelkästään siirrettyjen varojen osalta, eli pelkästään varat vastaanottavan yhtiön kirjanpidossa.
Julkisen talouden tervehdyttämiseksi ja heikossa asemassa olevien alueiden työllisyyden hyväksi toteutettavista kiireellisistä
toimenpiteistä 23.2.1995 annetun asetuksen nro 41 (decreto législativo n° 41 su misure urgenti per il risanamento della finanza
pubblica e per l’occupazione nelle aree depresse) (GURI nro 45, 23.2.1995; jäljempänä asetus nro 41/1995) 23 §:ssä Italian
lainsäätäjä myönsi ensimmäistä kertaa lain nro 218/1990 nojalla toteutetuilla varojensiirroilla varoja vastaanottaneille yhtiöille
mahdollisuuden täsmäyttää siirrettyjen varojen ja siirtävien laitosten saamien osakkeiden verotusarvot vastaamaan näiden varojen
ja osakkeiden korkeampia verotusarvoja poistaen näin verotusarvojen poikkeamat ja vapauttaen siirtävän laitoksen kirjanpitoon
tehdyn pakollisen varauksen veron pidätykseltä. Tämän täsmäytyksen edellytyksenä oli se, että vastaanottava yhtiö maksoi 14
prosentin suuruisen korvaavan veron pelkästään siirrettyjen varojen verotusarvon täsmäyttämisestä tai 18 prosentin suuruisen
korvaavan veron sekä näiden varojen että siirtävän laitoksen saamien osakkeiden verotusarvon täsmäyttämisestä. Jos täsmäytysmahdollisuutta
käytettiin, sen piti koskea kaikkia lain nro 218/1990 nojalla toteutetun uudelleenjärjestelyn yhteydessä siirrettyjä varoja,
eikä sitä voitu ulottaa muihin omaisuuseriin, joiden verotusarvo oli kirjanpitoarvoa alempi.
Koska direktiiviä 90/434 sovellettiin ainoastaan eri jäsenvaltioiden yhtiöiden uudelleenjärjestelyihin, Italian tasavalta
laajensi 8.10.1997 yritysten lopettamisiin, siirtoihin, sulautumisiin, diffuusioihin ja osuuksienvaihtoihin sovellettavan
tuloveron uudelleenjärjestämisestä annetulla asetuksella nro 358 (decreto législativo n° 358 su riordino delle imposte sui
redditi applicabili alle operazioni di cessione e conferimento di aziende, fusione, scissione et permuta di partecipazioni)
(GURI nro 249, 24.10.1997; jäljempänä asetus nro 358/1997) itsenäisesti verotuksen neutraalisuuden järjestelmän koskemaan
Italian alueella sijaitsevien yhtiöiden uudelleenjärjestelyjä ehdottaen toimijoille vaihtoehtoista ratkaisua, jossa pääomavoittoa
verotetaan välittömästi.
Verotuksen neutraalisuuden järjestelmästä säädettiin asetuksen nro 358/1997 4 §:ssä. Tämän järjestelmän perusteella toimialan
varojen siirtäminen Italian alueella sijaitsevien yhtiöiden välillä oli verotuksellisesti neutraalia edellyttäen, että siirtävän
laitoksen saamille osakkeille annetaan siirrettyjen varojen verotusarvo ja vastaanotetuille varoille annetaan verotusarvo,
joka niillä oli, kun ne olivat siirtävän yhtiön omistuksessa (verotuksen neutraalisuuden järjestelmän alainen siirto).
Tämä asetuksen nro 358/1997 4 §:ssä säädetty verotuksen neutraalisuuden järjestelmä aiheutti näin ollen samoin kuin lain nro
218/1990 järjestelmä verotusarvojen kaksinkertaisen poikkeamisen kirjanpitoarvoista, eli sekä siirrettyjen varojen osalta
(varat vastaanottavan yhtiön kirjanpito) että näiden varojen vastikkeeksi saatujen osakkeiden osalta (siirtävän yhtiön kirjanpito).
Vaihtoehtoisena ratkaisuna, jossa pääomavoittoa verotetaan välittömästi, asetuksen nro 358/1997 3 §:ssä säädettiin 19 prosentin
suuruisen korvaavan veron maksamisesta uudelleenjärjestelyn yhteydessä. Koska pääomavoitto otettiin näin huomioon verotuksessa,
omaisuuserien verotusarvot eivät poikenneet niiden kirjanpitoarvoista (kirjanpidon neutraalisuuden järjestelmän alainen siirto).
Italian lainsäätäjä otti 21.11.2000 verotoimenpiteistä annetulla lailla nro 342 (legge n° 342 su misure in materia fiscale)
(GURI nro 276, Supplemento ordinario 25.11.2000; jäljempänä laki nro 342/2000) käyttöön kolme väliaikaista järjestelmää.
Ensimmäinen järjestelmä, josta säädettiin lain nro 342/2000 10 §:ssä, koski yritysten tiettyjen omaisuuserien arvioimista
uudelleen. Tämän säännöksen perusteella yritykset saattoivat ”määrittää uudelleen aineellisen ja aineettoman omaisuutensa
arvon, lukuun ottamatta yrityksen toimialan mukaiseen tuotantoon tai vaihdantaan käytettävää omaisuutta, sekä valvotuissa
yhtiöissä tai siviilikoodeksin 2359 §:n nojalla rajoitetuissa yhtiöissä omistamiensa osakkuuksien arvon, kun nämä osakkuudet
ovat käyttöomaisuushyödykkeitä, sellaisina kuin ne on kirjattu viimeistään 31.12.1999 päättyneen tilikauden taseeseen”.
Lain nro 342/2000 12 §:n mukaan tässä uudelleenarvostusta koskevassa järjestelmässä määrättiin, että taseeseen uudelleenarvostuksen
jälkeen kirjatuista suuremmista arvoista on maksettava 19 prosentin suuruinen korvaava vero sellaisten omaisuuserien osalta,
joista voidaan tehdä poistoja, ja 15 prosentin suuruinen korvaava vero sellaisten omaisuuserien osalta, joista ei voida tehdä
poistoja.
Toinen järjestelmä, josta säädettiin lain nro 342/2000 14 §:ssä, koski lain nro 342/2000 10 §:ssä mainittujen omaisuuserien
osalta verotusarvojen täsmäyttämistä taseeseen kirjattuihin suurempiin kirjanpitoarvoihin. Lain 14 §:ssä säädettiin, että
”12 §:n säännöksiä voi[tiin] soveltaa – – 10 §:ssä mainittujen omaisuuserien tässä samassa 10 §:ssä tarkoitettuun taseeseen
kirjattujen suurempien arvojen ottamiseksi huomioon luonnollisten henkilöiden tuloveroa, oikeushenkilöiden tuloveroa ja tuotantotoiminnasta
alueellisesti kannettavaa veroa kannettaessa”.
Lain nro 342/2000 10 §:n mukainen uudelleenarvostus, joka on kirjanpitoa koskeva toimenpide, jolla on myös verotukseen kohdistuva
vaikutus, ja saman lain 14 §:n mukainen täsmäytys, joka on verotusta koskeva toimenpide, johtivat yhdistettynä niin sanottuun
”verotukselliseen” uudelleenarvostukseen, joka käsittää taseeseen kirjattujen kirjanpitoarvojen uudelleenarvostuksen käypiin
arvoihin ja poikkeavien verotusarvojen täsmäytyksen näin uudelleenarvostettuihin kirjanpitoarvoihin.
Kolmas järjestelmä koski verotusarvojen täsmäytystä kirjanpitoarvoihin, jotka on kirjattu niiden yhtiöiden taseeseen, joita
lain nro 218/1990 tai asetuksen nro 358/1997 4 §:n nojalla toteutetut uudelleenjärjestelyt koskivat. Lain nro 342/2000 17,
18 ja 19 §:ssä säädettiin tältä osin seuraavaa:
”17 §
1. Yhtiöt, jotka vastaanottavat – – [lain nro 218/1990] 7 §:n 2 ja 5 momentissa tarkoitettuja varojensiirtoja, voivat soveltaa
19 prosentin suuruista [korvaavaa] veroa näiden siirtojen seurauksena saadun omaisuuden arvon ja sen verotusarvon erotuksesta.
Huomioon otettava omaisuuden arvo on ennen tämän lain voimaantuloa päättyneen tilikauden taseeseen kirjattu arvo.
2. 1 momentissa tarkoitettua korvaavan veron alaista erotusta pidetään sen omaisuuden, johon tämä erotus voidaan liittää 1
momentissa mainittua tilikautta seuraavasta tilikaudesta lähtien, verotuksessa huomioon otettavana kustannuksena. Tätä samaa
erotusta pidetään siirtävän yhtiön tai laitoksen saamien osakkeiden verotuksessa huomioon otettavana kustannuksena, jonka
määrä on korkeintaan niiden tilikauden tai 1 momentissa mainitun tilikauden päättyessä käynnissä olevan toimintakauden taseeseen
kirjattu arvo. Tämän seurauksena saman määrän osalta veronalaisina pidetään varauksia tai rahastoja, jotka on muodostettu
varojensiirron yhteydessä kirjattujen suurimpien arvojen perusteella – –
3. 1 momentissa tarkoitetut yhtiöt voivat kyseisessä momentissa tarkoitetun korvaavan veron asemasta soveltaa 15 prosentin
suuruista korvaavaa veroa. Tässä tapauksessa korvaavan veron alaista erotusta ei oteta huomioon verotuksessa siirtävän yhtiön
tai laitoksen osalta.
– –
5. Korvaavan veron soveltamista on haettava tämän lain voimaantullessa käynnissä olevaa verokautta koskevassa veroilmoituksessa.
Korvaava vero on suoritettava korkeintaan kolmessa samansuuruisessa vuotuisessa erässä – –
18 §
1. Niiden yhtiöiden osalta, jotka ovat toteuttaneet [lain nro 218/1990] 7 §:n 5 momentissa tarkoitettuja varojensiirtoja,
saatujen osakkeiden arvon ja niiden verotuksessa huomioon otettavan arvon erotuksen katsotaan realisoituneen sillä edellytyksellä,
että siitä kannetaan 17 §:ssä säädettyjen yksityiskohtaisten sääntöjen ja määräaikojen mukaisesti 19 prosentin suuruinen korvaava
vero – –. Huomioon otettava osakkeiden arvo on ennen tämän lain voimaantuloa päättyneen tilikauden taseeseen kirjattu arvo.
2. Erotusta, josta kannetaan 1 momentissa tarkoitettu korvaava vero, pidetään saatujen osakkeiden verotuksessa huomioon otettavana
kustannuksena. Varauksia tai rahastoja, jotka on muodostettu varojensiirron yhteydessä kirjattujen suurimpien arvojen perusteella,
pidetään veronalaisina edellä mainittua erotusta vastaavan määrän osalta, josta on vähennetty korvaava vero. Tätä erotusta
ei pidetä verotuksessa huomioon otettavana kustannuksena varoja vastaanottaneiden yhtiöiden osalta – –
19 §
17 §:n säännöksiä sovelletaan myös verovelvollisiin, jotka vastaanottavat [asetuksen nro 358/1997] 4 §:n 1 momentissa tarkoitettuja
varojensiirtoja.”
Lain nro 342/2000 20 §:ssä vahvistettiin yksityiskohtaiset säännöt pääomavoitoista maksettavalle korvaavalle verolle ja vastaavalle
verohyvitykselle, joka myönnetään osakkeenomistajille, joille maksetaan osinkoja verotuksessa huomioon otetuista pääomavoitoista.
Valtion vuotuisen ja monivuotisen talousarvion laatimista koskevista säännöksistä 28.12.2001 annetun lain nro 448 (vuoden
2002 talousarviolaki) (legge n° 448 su disposizioni per la formazione del bilancio annuale e pluriennale dello Stato (legge
finanziaria 2002)) (GURI nro 301, Supplemento ordinario 29.12.2001; jäljempänä laki nro 448/2001) 3 §:n 1 momentissa Italian
lainsäätäjä jatkoi lain nro 342/2000 10 ja 14 §:n uudelleenarvostus- ja täsmäytysjärjestelmien sovellettavuutta koskemaan
ennen 31.12.2000 päättyneen tilikauden taseessa mainittua omaisuutta siten, että korvaavana verona maksetaan edelleen 19 prosenttia
sellaisten omaisuuserien osalta, joista voidaan tehdä poistoja, ja 15 prosenttia sellaisten omaisuuserien osalta, joista ei
voida tehdä poistoja.
Lain nro 448/201 3 §:n 11 momentissa Italian lainsäätäjä jatkoi lain nro 342/2000 17–19 §:ssä säädetyn täsmäytysjärjestelmän
sovellettavuutta koskemaan 31.12.2000 kuluneen tilikauden taseessa mainittua omaisuutta ja vahvisti korvaavan veron verokannaksi
12 prosenttia ja 9 prosenttia toteutetun täsmäytyksen laajuuden mukaan.
Vuonna 2003 Italian yhteisöverojärjestelmää uudistettiin 12.12.2003 7.4.2003 annetun lain nro 80 4 §:n nojalla toteutettavasta
yhteisöiltä kannettavan tuloveron uudistuksesta annetulla asetuksella nro 244 (decreto législativo n° 344 su riforma dell’imposizione
sul reddito delle societa, a norma dell’articolo 4 della legge 7 aprile 2003, n° 80) (GURI nro 291, Supplemento ordinario
16.12.2003).
Valtion vuotuisen ja monivuotisen talousarvion laatimista koskevista säännöksistä 24.12.2003 annetulla lailla nro 350 (vuoden
2004 talousarviolaki) (legge n° 350 su disposizioni per la formazione del bilancio annuale e pluriennale dello Stato (legge
finanziaria 2004)) (GURI nro 299, Supplemento ordinario 27.12.2003, s. 1; jäljempänä laki nro 350/2003) Italian lainsäätäjä
jatkoi uudelleen lain nro 342/2000 uudelleenarvostus- ja täsmäytysjärjestelmien sovellettavuutta.
Lain nro 350/2003 2 §:n 25 momentissa säädetään seuraavaa:
”[Lain nro 342/2000] 10 §:ssä ilmaisu ’viimeistään 31.12.1999 päättyneen’ korvataan ilmaisulla ’viimeistään 31.12.2002 päättyneen’.
Tässä momentissa tarkoitettujen säännösten perusteella maksettava korvaava vero on maksettava kolmena vuotuisena eränä ennen
tuloveron jäännöksen maksun eräpäivää seuraavasti: 50 prosenttia vuonna 2004, 25 prosenttia vuonna 2005 ja 25 prosenttia vuonna
2006.”
Tällä säännöksellä muutettiin näin ollen lain nro 342/2000 10 §:ää siten, että yritykset saattoivat käyttää vapaaehtoista
uudelleenarvostusmenetelmää viimeistään 31.12.2002 päättyneen tilikauden taseeseen kirjattujen omaisuuserien osalta.
Tällä säännöksellä annettiin yrityksille myös lupa vedota lain nro 342/2000 14 §:ssä säädettyyn täsmäytysjärjestelmään. Tässä
14 §:ssä niille annettiin nimittäin mahdollisuus vedota täsmäytysjärjestelmään samojen omaisuuserien osalta kuin ne, joihin
voidaan soveltaa lain nro 342/2000 10 §:ssä säädettyä uudelleenarvostusmenetelmää. Tämän seurauksena kaikki yritykset saivat
poistaa omaisuuserien verotusarvon ja kirjanpitoarvon väliset poikkeamat maksamalla korvaavan veron, jonka suuruus on 19 prosenttia
sellaisten omaisuuserien täsmäytyksen osalta, joista voidaan tehdä poistoja, ja 15 prosenttia sellaisten omaisuuserien täsmäytyksen
osalta, joista ei voida tehdä poistoja.
Lain nro 350/2003 2 §:n 26 momentissa säädetään seuraavaa:
”[Lain nro 342/2000] 17, 18 ja 20 §:n säännöksiä voidaan soveltaa myös 31.12.2003 käynnissä olevan tilikauden taseeseen kirjattuun
omaisuuteen. Tässä tapauksessa korvaavan veron verokanta muutetaan 19 prosentista 12 prosenttiin ja 15 prosentista 9 prosenttiin.
Tässä momentissa tarkoitettujen säännösten perusteella maksettava korvaava vero on maksettava kolmena vuotuisena eränä ilman
korkoja ennen tuloveron jäännöksen maksun eräpäivää seuraavasti: 50 prosenttia vuonna 2004, 25 prosenttia vuonna 2005 ja 25
prosenttia vuonna 2006. Korvaavan veron soveltamista on haettava sitä verokautta, jolloin arvot oikaistiin, koskevassa veroilmoituksessa.”
Tällä säännöksellä, jolla jatkettiin lain nro 342/2000 17, 18 ja 20 §:n sovellettavuutta ja muutettiin korvaavan veron verokannaksi
12 prosenttia ja 9 prosenttia täsmäytyksen laajuuden mukaan, ei jatkettu tämän lain 19 §:n, joka koskee asetuksen nro 358/1997
4 §:ssä säädetyn verotuksen neutraalisuuden järjestelmän mukaisesti toteutettujen yhtiöiden varojensiirtojen täsmäytysmahdollisuutta,
sovellettavuutta.

Hallinnollinen menettely ja riidanalainen päätös
Tutkittuaan lain nro 350/2003 2 §:n 26 momenttia alustavasti Euroopan yhteisöjen komissio katsoi, että tämä säännös näyttää
sisältävän yhteismarkkinoille soveltumattoman valtiontuen, ja ilmoitti 30.5.2007 päivätyllä kirjeellä Italian tasavallalle
päätöksestään aloittaa EY 88 artiklan 2 kohdassa määrätty muodollinen tutkintamenettely (jäljempänä menettelyn aloittamispäätös).
Tämä päätös julkaistiin Euroopan unionin virallisessa lehdessä 7.7.2007 (EUVL C 154, s. 15).
Vastauksena menettelyn aloittamispäätöksessä Italian tasavallalle ja henkilöille, joita asia koskee, esitettyyn huomautusten
esittämispyyntöön komissio sai huomautuksia Italian tasavallalta sekä muiden muassa Paribas-pankkikonsernilta, johon Banca
Nazionale del Lavoro SpA kuuluu.
Komissio teki 11.3.2008 päätöksen 2008/711/EY valtiontuesta C 15/07 (aiemmin NN 20/07), jota Italia on myöntänyt verokannustimina
tietyille uudelleenjärjestelyn kohteena olleille luottolaitoksille, (EUVL L 237, s. 70; jäljempänä riidanalainen päätös).
Riidanalaisessa päätöksessä komissio kuvaili ensin sääntöjä, joilla pääomavoiton verotusta säännellään Italian verojärjestelmässä
(riidanalaisen päätöksen 13–56 perustelukappale), hallinnollista menettelyä ja Italian tasavallan ja henkilöiden, joita asia
koskee, esittämiä huomautuksia (riidanalaisen päätöksen 57–79 perustelukappale) ja arvioi tämän jälkeen lain nro 350/2003
2 §:n 26 momenttia valtiontukisäännösten valossa.
Komissio totesi, että valtion varojen käyttöä koskeva valtiontuen edellytys täyttyi (riidanalaisen päätöksen 81 perustelukappale),
ja tutki tämän jälkeen edellytystä, joka koskee valikoivan edun olemassaoloa ja sen oikeutusta, kun otetaan huomioon järjestelmän
luonne (riidanalaisen päätöksen 82–107 perustelukappale).
Tässä yhteydessä komissio palautti mieliin kantansa, jonka mukaan lailla nro 218/1990 ja asetuksen nro 358/1997 4 §:llä käyttöön
otetut verotuksen neutraalisuuden järjestelmät eivät merkinneet valtiontukea, koska sen mukaan sovellettuun verotuksen neutraalisuuteen
liittyvä veronlykkäys oli oikeutettu verojärjestelmän logiikan perusteella (riidanalaisen päätöksen 82–86 perustelukappale).
Komissio katsoi, että lain nro 350/2003 2 §:n 26 momentissa säädetty täsmäytysjärjestelmä antoi oikeuden verotusarvon korotukseen,
josta olisi pitänyt maksaa normaali yhteisövero, ellei käsiteltävässä asiassa kyseessä olevan veron kaltaista korvaavaa erityisveroa
olisi ollut olemassa. Komissio ilmoitti mielipiteenään, että alemman verokannan mukaisen korvaavan veron määrittäminen voisi
lähtökohtaisesti olla perusteltua teknisenä toimenpiteenä, jonka tarkoituksena on helpottaa pääomavoittojen huomioon ottamista
verotuksessa (riidanalaisen päätöksen 87 perustelukappaleen ensimmäinen ja viimeinen virke).
Komissio totesi kuitenkin myös, että tällainen suosiva verotäsmäytys voi olla oikeutettu ainoastaan, jos sitä sovelletaan
objektiivisesti samoin ehdoin kaikkiin vastaavien pääomavoittojen huomioon ottamisiin verotuksessa, niihinkin, jotka johtuvat
sellaisista muista uudelleenjärjestelyistä, joita ei ole mainittu laissa nro 218/1990, muiden luottolaitosten uudelleenjärjestelyt
mukaan lukien.
Komissio katsoi, että laeissa nro 342/2000 ja nro 448/2001 säädetyt täsmäytykset, joita oli mahdollisuus käyttää maksamalla
korvaava vero, jota sovellettiin samoin ehdoin kaikkiin yrityksiin, jotka olivat valinneet sellaisten aiempien pääomavoittojen
huomioon ottamisen, joita väliaikaisesti ei ollut otettu huomioon verotuksessa lain nro 218/1990 tai asetuksen nro 358/1997
mukaisesti, olivat yleisiä verotoimenpiteitä, jotka ovat oikeutettuja verojärjestelmän logiikan perusteella eivätkä näin ollen
olleet valtiontukea (riidanalaisen päätöksen 89 perustelukappale).
Komissio katsoi, että sen sijaan lain nro 350/1997 2 §:n 26 momentissa säädetty verotäsmäytys ei ollut yleisesti sovellettava
toimenpide, koska sitä sovellettiin pelkästään lain nro 218/1990 nojalla toteutettujen uudelleenjärjestelyjen seurauksena
realisoituneisiin tiettyjen luottolaitosten pääomavoittoihin (riidanalaisen päätöksen 90 ja 93 perustelukappale).
Komissio katsoi, että tässä verojärjestelmässä myönnettiin etu, joka vastaa omaisuuserien arvon täsmäyttämiseksi tosiasiallisesti
maksetun veron ja sen normaalin veron erotusta, joka olisi maksettu, jos tämä täsmäytys olisi tehty soveltamatta lain nro
350/2003 2 §:n 26 momentin säännöksiä (riidanalaisen päätöksen 91 perustelukappale), ja huomautti lisäksi, että korvaava vero
oli maksettu kolmessa vuotuisessa erässä ilman korkoja, kun taas normaali vero oli maksettava kokonaisuudessaan vuonna 2004
(riidanalaisen päätöksen 92 perustelukappale).
Komissio vetosi asianomaisten huomautuksiin, joiden mukaan ensinnäkään yksikään kyseessä olevan järjestelmän edunsaajista
ei olisi täsmäyttänyt omaisuuseriensä arvoja, jos se olisi niin tehdessään joutunut maksamaan normaalia veroa, toiseksi muut
yhtiöt, joita lain nro 218/1990 nojalla toteutetut uudelleenjärjestelyt eivät koskeneet, hyötyivät lain nro 350/2003 2 §:n
25 momentissa säädetystä implisiittisestä täsmäytysjärjestelystä lain nro 342/2000 14 §:ssä säädettyjen, pitkälti vastaavien
yleisten soveltamissääntöjen mukaisesti ja kolmanneksi oli otettava huomioon verot, jotka oli maksettu alkuperäisten varojensiirtojen
yhteydessä, minkä seurauksena etua ei tosiasiallisesti syntynyt (riidanalaisen päätöksen 94 ja 95 perustelukappale).
Komissio ”kuitenkin vasta[si], että lain nro 350/2003 2 §:n 25 momentissa tarkoitettu järjestely ei ol[lut] verotuksellisesti
neutraaleja uudelleenjärjestelyjä seuraava täsmäyttämättömien arvojen verotäsmäytys vaan verotuksellinen uudelleenarvostusjärjestely,
jossa voitiin realisoida pääomavoitot, jotka ovat seurausta siitä, että tuensaajayhtiön hallussa olleiden omaisuuserien verotusarvo
saatettiin niiden käypää arvoa vastaavaksi”. Komissio ”totesi, että nämä kaksi järjestelyä eivät ol[leet] verrattavissa toisiinsa,
ja katso[i] lisäksi, että lain nro 350/2003 2 §:n 25 momentissa tarkoitettu verotuksellinen uudelleenarvostusjärjestely ei
vasta[nnut] saman lain 2 §:n 26 momentissa tarkoitettua verotuksellista täsmäytysjärjestelyä, kun otetaan huomioon näissä
kahdessa järjestelyssä säädettyjen korvaavien verojen verokannat” (riidanalaisen päätöksen 96 perustelukappale).
Komissio päätteli näin ollen, että yhtiöt, jotka ovat täsmäyttäneet omaisuuseriensä verotusarvot lain nro 350/2003 2 §:n 26
momentin nojalla, olivat saaneet erityistä etua, joka muodostuu verotuksessa huomioon otettujen voittojen normaalin verokannan
ja näiden voittojen korvaavan verokannan erotuksesta (riidanalaisen päätöksen 97 perustelukappale).
Komissio toi esiin asianomaisten väitteen, jonka mukaan lain nro 350/2003 2 §:n 26 momentissa säädetty korvaavan veron alempi
verokanta ei ollut valikoiva, koska se oli oikeutettu lain nro 218/1990 nojalla toteutetuista uudelleenjärjestelyistä syntyneiden
pääomavoittojen verotuksen tosiseikkoja ja oikeudellisia seikkoja koskevien erityispiirteiden perusteella, ja jonka mukaan
Italian tasavalta ei olisi voinut kaikkien näiden vuosien jälkeen laillisesti verottaa näitä pääomavoittoja kuten muista yhteisöjen
uudelleenjärjestelyistä syntyneitä pääomavoittoja (riidanalaisen päätöksen 98 perustelukappale), ja arvioi tämän jälkeen,
että näistä erityispiirteistä huolimatta laissa nro 218/1990 säädetty verotuksen osittaisen neutraalisuuden järjestelmä vastasi
pääpiirteissään asetuksessa nro 358/1997 säädettyä verotuksen täysimääräisen neutraalisuuden järjestelmää ja että Italian
lainsäätäjän olisi pitänyt soveltaa samaa kohtelua, kun se vuonna 2003 päätti lykättyjen pääomavoittojen huomioon ottamisesta
verotuksessa (riidanalaisen päätöksen 99 perustelukappale).
Riidanalaisen päätöksen 100 perustelukappaleessa komissio katsoi lisäksi, että alemman verokannan soveltamista ei voida pitää
pelkästään korvauksena siitä, että lain nro 218/1990 mukaisista pankkisektorin uudelleenjärjestelyistä johtuvia osakkeenomistajille
osinkoina jaettuja pääomavoittoja verotettiin ankarammin kuin muista verotuksen neutraalisuuden järjestelmän mukaisesti toteutetuista
uudelleenjärjestelyistä johtuvia osinkoina jaettuja pääomavoittoja. Komission mukaan tällaista kantaa ei voida allekirjoittaa,
koska erilaisten korvaavien verojen soveltamista pääomavoittoihin ei aina voida perustella vetoamalla siihen, että osinkoina
jaettuihin lykättyihin pääomavoittoihin sovellettavat verorasitukset ovat erilaiset. Komissio huomautti, että tällaisen perustelun
hyväksyminen merkitsisi, että tiettyihin yhtiöihin voitaisiin soveltaa erilaisia tosiasiallisia verokantoja vain siksi, että
ne ovat osallistuneet tietyntyyppisiin valtion suosimiin uudelleenjärjestelyihin.
Komissio katsoi myös, ettei lain nro 350/2003 2 §:n 26 momentissa säädetyn täsmäytysjärjestelmän soveltamisesta johtuvaa veroetua
voida pitää vähämerkityksellisenä etuna, ettei tämän edun oletettu vähämerkityksellisyys ole sellaisenaan riittävä syy sulkea
pois edun luokittelemista tueksi eikä de minimis -poikkeukseen myöskään voida vedota sellaisen tukitoimenpiteen osalta, joka
ei ole läpinäkyvä (riidanalaisen päätöksen 101 ja 102 perustelukappale).
Komissio katsoi lisäksi, ettei lain nro 350/2003 2 §:n 26 momentissa säädetty täsmäytysjärjestelmä merkitse yleisesti sovellettavan
järjestelmän mukauttamista pankkisektorin erityispiirteisiin vaan pikemminkin valikoivaa etua, joka paransi lain nro 218/1990
nojalla toteutetuissa uudelleenjärjestelyissä mukana olleiden luottolaitosten kilpailukykyä. Tämä järjestelmä ei myöskään
ole lain nro 342/2000 nojalla käyttöönotetun järjestelmän uusi versio, koska laissa nro 350/2003 tarkoitetun täsmäytyksen
soveltamisala oli suppeampi kuin laissa nro 342/2000 säädetyn yleisesti sovellettavan täsmäytyksen soveltamisala (riidanalaisen
päätöksen 105 ja 106 perustelukappale).
Komissio totesi, että lain nro 350/2003 nojalla tietyille luottolaitoksille myönnetty etu, joka muodostui, kun tiettyjen varojensiirtojen
avulla realisoituneisiin voittoihin sovellettiin normaalien verokantojen sijaan erityistä korvaavaa veroa, oli erityinen etu,
joka ei ollut oikeutettu verojärjestelmän luonteen perusteella (riidanalaisen päätöksen 107 perustelukappale).
Komissio katsoi, että kilpailun vääristymistä ja vaikutusta jäsenvaltioiden väliseen kauppaan koskevat edellytykset täyttyivät
(riidanalaisen päätöksen 108–110 perustelukappale) eikä yhtäkään EY 87 artiklan 2 ja 3 kohdassa mainituista poikkeuksista
voitu soveltaa (riidanalaisen päätöksen 111–116 perustelukappale), minkä jälkeen se totesi, että kyseessä oleva järjestelmä
ei soveltunut yhteismarkkinoille (riidanalaisen päätöksen 117 perustelukappale).
Komissio katsoi lainvastaisen tuen osalta, että se on perittävä takaisin, mutta katsoi, että takaisinperinnän olisi kohdistuttava
pelkästään ”siihen veron määrään, joka on jäänyt maksamatta, verrattuna määrään, joka tuensaajan olisi pitänyt maksaa, jos
tuensaaja olisi soveltanut muita tuolloin käytettävissä olleita verojärjestelyjä”. Komissio katsoi, että tutkittavana olevassa
asiassa lain nro 350/2003 2 §:n 25 momentissa tarkoitetun vaihtoehtoisen verotuksellisen uudelleenarvostusjärjestelmän soveltaminen
ei ollut pelkästään hypoteettinen vaan järkevä vaihtoehto, jonka kyseiset tuensaajat olisivat voineet valita omaisuuseriensä
tosiasiallisen arvon ottamiseksi huomioon verotuksessa (riidanalaisen päätöksen 118 perustelukappale). Komissio katsoi nimittäin,
että vaikka täsmäytyksiä ja uudelleenarvostuksia ei voida rinnastaa toisiinsa, jos täsmäytysjärjestelmä ei olisi tuolloin
ollut käytettävissä, kyseessä olevat luottolaitokset olisivat hyvin todennäköisesti valinneet lain nro 350/2003 2 §:n 25 momentissa
tarkoitetun yleisesti sovellettavan uudelleenarvostusjärjestelmän (riidanalaisen päätöksen 119 perustelukappale).
Komissio totesi näin ollen, että tuen takaisinperintä oli rajattava yksinomaan lain nro 350/2003 2 §:n 25 momentin mukaisesti
omaisuuserien uudelleenarvostamiseksi maksettavan veron ja saman lain 2 §:n 26 momentin nojalla tosiasiallisesti maksetun
veron erotukseen (riidanalaisen päätöksen 120 perustelukappale).
Tämän seurauksena komissio päätti seuraavaa:
”1 artikla
Lain 350/2003 2 §:n 26 momentissa tarkoitettu poikkeuksellinen verojärjestely, jonka Italia[n tasavalta] on pannut täytäntöön,
on yhteismarkkinoille soveltumatonta valtiontukea.
2 artikla
Italian [tasavallan] on kumottava 1 artiklassa tarkoitettu tukijärjestely.
3 artikla
1. Italian [tasavallan] on toteutettava kaikki tarvittavat toimenpiteet, jotta tuensaajilta voidaan periä takaisin tuki, jota
on myönnetty niille ja asetettu sääntöjenvastaisesti niiden käyttöön soveltamalla lain 218/1990 nojalla toteutetuista uudelleenjärjestelyistä
syntyneisiin pääomavoittoihin lain 350/2003 2 §:n 26 momentissa säädettyä korvaavaa veroa.
2. Takaisinperittävä summa rajataan sen määrän, joka tuensaajien olisi täytynyt maksaa, jos ne olisivat soveltaneet lain 350/2003
2 §:n 25 momentissa tarkoitettua verotäsmäytysjärjestelyä, ja saman lain – – 2 §:n 26 momentin nojalla tosiasiallisesti maksetun
määrän erotukseen.
3. Takaisinperintä on toteutettava viipymättä kansallisen lainsäädännön menettelyjen mukaisesti, jos niissä mahdollistetaan
päätöksen välitön ja tehokas täytäntöönpano.
– –
5 artikla
Tämä päätös on osoitettu Italian tasavallalle.”

Oikeudenkäyntimenettely ja asianosaisten vaatimukset
Kantajat, BNP Paribas (jäljempänä BNP) ja BNL nostivat nyt käsiteltävän kanteen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimeen 14.8.2008
jättämällään kannekirjelmällä.
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin (viides jaosto) päätti esittelevän tuomarin kertomuksen perusteella aloittaa suullisen
käsittelyn. Asianosaisten lausumat ja vastaukset unionin yleisen tuomioistuimen esittämiin suullisiin kysymyksiin kuultiin
21.1.2010 pidetyssä istunnossa.
Kantajat vaativat, että
–        kanne otetaan tutkittavaksi
–        riidanalainen päätös kumotaan.
Komissio vaatii, että
–        kanne jätetään tutkimatta
–        toissijaisesti kanne hylätään perusteettomana
–        kantaja velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut.

Oikeudellinen arviointi

Tutkittavaksi ottaminen
Asianosaisten lausumat
Komissio kiistää kanteen tutkittavaksi ottamisen edellytysten täyttymisen esittämättä kuitenkaan erillisellä asiakirjalla
kanteen tutkittavaksi ottamisen edellytyksiä koskevaa oikeudenkäyntiväitettä unionin yleisen tuomioistuimen työjärjestyksen
114 artiklan 1 kohdan mukaisesti. Komission mukaan riidanalainen päätös, jossa se katsoi kyseessä olevan verojärjestelmän
olevan lainvastainen ja yhteismarkkinoille soveltumaton valtiontukijärjestelmä ja määräsi Italian tasavallan perimään takaisin
myönnetyt tuet, on nimittäin yleisesti sovellettava toimi. Komission mukaan siitä, että kantajat ovat tämän järjestelmän tosiasiallisia
edunsaajia, ei seuraa, että ne olisivat henkilöitä, joita päätös koskee erikseen ja jotka voivat nostaa kumoamiskanteen.
Komissio perustelee vastalauseitaan unionin tuomioistuimen ja unionin yleisen tuomioistuimen oikeuskäytännöllä, jossa on useaan
otteeseen jätetty tutkimatta kanteet, joita tukijärjestelmän tosiasialliset tai mahdolliset edunsaajat ovat nostaneet päätöksistä,
joissa nämä järjestelmät todetaan yhteismarkkinoille soveltumattomiksi.
Komissio ei jätä huomiotta unionin yleisen tuomioistuimen tuomioita, joissa päinvastoin on otettu tutkittaviksi tiettyjä kanteita,
joita ovat nostaneet yhteismarkkinoille soveltumattomiksi todettujen tukijärjestelmien edunsaajat, sillä perusteella, että
kantajien piti maksaa takaisin niille näiden järjestelmien nojalla maksetut tuet. Komissio epäilee kuitenkin, ettei tässä
oikeuskäytännössä noudateta yksityishenkilöiden nostamia kumoamiskanteita säänteleviä periaatteita.
Toissijaisesti, mikäli kanne otetaan tutkittavaksi tosiasiallisen edunsaajan aseman perusteella, komissio väittää, että BNL:llä
ei ole asiavaltuutta, koska sitä ei voida pitää kyseessä olevien toimenpiteiden tosiasiallisena edunsaajana, koska yrityksen
omistajayhtiö, joka vastaanotti tosiseikkojen tapahtumahetkellä varoja lain nro 218/1990 7 §:ssä säädetyn verotuksen neutraalisuuden
järjestelmän puitteissa (jäljempänä entinen BNL), yhdistettiin BNP:hen. Sillä, että BNL vastaanotti varojensiirtona entisen
BNL:n pankkitoimialan, ei ole komission mukaan mitään tekemistä tukietuuden ja tukien takaisin maksamisen kanssa. Toissijaisesti,
jos sellaisten tosiseikkojen vuoksi, joista komissio ei ole tietoinen, BNL:n, eikä BNP:n, on maksettava tuet takaisin, komissio
katsoo ainakin, että kanne on jätettävä tutkimatta siltä osin kuin sen on nostanut BNP.
Kantajat kiistävät komission väitteet. Niiden mukaan oikeuskäytännössä on selvästi tunnustettu sellaisten tukijärjestelmien
mukaisesti myönnettyjen tukien tosiasiallisten edunsaajien yksilöllinen intressi, joita koskee komission päätös, jossa tuet
todetaan yhteismarkkinoille soveltumattomiksi ja jossa jäsenvaltiolle asetetaan velvollisuus periä takaisin maksetut tuet.
Kantajien mukaan komission toissijainen väite on vaikutukseton, koska kanne on joka tapauksessa otettava tutkittavaksi kahdesta
kantajasta ainakin toisen osalta.
Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta
On todettava, että luonnollinen henkilö tai oikeushenkilö voi nostaa kumoamiskanteen toiselle henkilölle osoitetusta päätöksestä
ainoastaan, mikäli päätös koskee sanottua henkilöä suoraan ja erikseen.
Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan luonnollinen henkilö tai oikeushenkilö, jolle päätöstä ei ole osoitettu, voi väittää,
että päätös koskee sitä erikseen, ainoastaan, jos päätös vaikuttaa siihen sille tunnusomaisten erityispiirteiden tai sellaisen
tosiasiallisen tilanteen takia, jonka perusteella se erottuu kaikista muista ja se voidaan tästä syystä yksilöidä samalla
tavalla kuin se, jolle päätös on osoitettu (asia 25/62, Plaumann v. komissio, tuomio 15.7.1963, Kok., s. 197, 223, Kok. Ep.
I, s. 181 ja asia C-321/95 P, Greenpeace Council ym. v. komissio, tuomio 2.4.1998, Kok., s. I-1651, 7 ja 28 kohta).
Yhteisöjen tuomioistuin on näin ollen katsonut, että yritys ei voi pääsääntöisesti nostaa kumoamiskannetta toimialakohtaisen
tukiohjelman kieltämisestä tehdystä komission päätöksestä, jos päätös koskee tätä yritystä vain sen takia, että yritys toimii
kysymyksessä olevalla alalla ja on mahdollisesti kyseisen ohjelman edunsaaja. Tällainen päätös on nimittäin tämän yrityksen
kannalta yleisesti sovellettava toimenpide, joka koskee objektiivisesti määriteltyjä tilanteita ja jonka oikeusvaikutukset
kohdistuvat yleisesti ja abstraktisti määriteltyyn henkilöryhmään (ks. asia C-298/00 P, Italia v. komissio, tuomio 29.4.2004,
Kok., s. I-4087, 37 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen ja asia C-519/07 P, komissio v. Koninklijke Friesland Campina, tuomio
17.9.2009, 53 kohta, ei vielä julkaistu oikeustapauskokoelmassa; ks. myös vastaavasti yhdistetyt asiat 67/85, 68/85 ja 70/85,
Kwekerij Van der Kooy ym. v. komissio, tuomio 2.2.1988, Kok., s. 219, Kok. Ep. IX, s. 307, 15 kohta).
Yhteisöjen tuomioistuin on kuitenkin todennut yhdistetyissä asioissa C-15/98 ja C-105/99, Italia ja Sardegna Lines vastaan
komissio, 19.10.2000 antamassaan tuomiossa (Kok., s. I-8855, 34 ja 35 kohta) myös, että koska tässä asiassa kyseessä ollut
päätös ei koskenut kantajana ollutta yritystä ainoastaan siksi, että se oli sardinialainen merenkulkualan yritys, joka voisi
mahdollisesti saada etua sardinialaisille varustamoille myönnettäviä tukia koskevasta ohjelmasta, vaan myös siksi, että se
oli todellisuudessakin saanut tämän ohjelman mukaisesti myönnettyä tukea, jonka komissio oli määrännyt perittäväksi takaisin,
kyseinen päätös koski sitä erikseen ja sen päätöksestä nostama kanne piti tutkia (ks. myös vastaavasti edellä 65 kohdassa
mainittu asia Italia v. komissio, tuomion 39 kohta).
On siis selvitettävä, ovatko kantajat tukijärjestelmän perusteella myönnetyn ja komission takaisin perittäväksi määräämän
yksittäisen tuen tosiasiallisia tuensaajia (ks. vastaavasti asia T-136/05, Salvat père & fils ym. v. komissio, tuomio 20.9.2007,
Kok., s. II-4063, 70 kohta ja asia T-445/05, Associazione italiana del risparmio gestito ja Fineco Asset Management v. komissio,
tuomio 4.3.2009, 49 kohta, ei vielä julkaistu oikeustapauskokoelmassa).
Kirjelmissään kantajat esittivät tältä osin kolme toteamusta, joita komissio ei ole kiistänyt.
Ensiksi entinen BNL omistaessaan pankkialan yrityksen, joka vastaanotti lain nro 218/1990 mukaisen verotuksen neutraalisuuden
järjestelmän alaisuudessa toteutetun varojensiirron, käytti 29.10.2004 jättämässään verokautta 2003 koskevassa ilmoituksessaan
lain nro 350/2003 2 §:n 26 momentissa säädettyä täsmäytysjärjestelmää tälle yritykselle kuuluvien omaisuuserien osalta.
Toiseksi entinen BNL siirsi 1.10.2007 Italian pankkitoimialansa, mukaan lukien omaisuuserät, joiden osalta se käytti edellä
mainittua täsmäytysjärjestelmää, vastaperustetulle osakeyhtiölle, jonka nimi on Banca Nazionale del Lavoro SpA (BNL), eli
toiselle kantajalle.
Kolmanneksi samana päivänä välittömästi varojensiirron jälkeen entinen BNL sulautettiin BNP:hen eli ensimmäiseen kantajaan,
ja BNP sai tällä toimenpiteellä entisen BNL:n oikeudet ja velvollisuudet tullen näin ollen entisen BNL:n sijaan kaikissa tätä
koskevissa oikeussuhteissa, ennen sulautumista vireille pannut oikeudenkäyntimenettelyt mukaan lukien.
Näistä toteamuksista seuraa, että entisen BNL:n riidanalaisesta verojärjestelmästä saama etu siirrettiin joko BNP:lle edeltävässä
kohdassa tarkoitetun sulautumisen yhteydessä tai BNL:lle siinä yhteydessä, kun tälle yhtiölle siirrettiin entisen BNL:n pankkitoimiala,
ja että näin ollen joko BNP:tä tai BNL:ää on pidettävä sen tuen, joka kyseessä olevan järjestelmän nojalla on väitteen mukaan
myönnetty, tosiasiallisena edunsaajana ja näin ollen henkilönä, jota riidanalainen päätös koskee erikseen.
Vastauksena unionin yleisen tuomioistuimen esittämään kysymykseen kantajat totesivat, että riidanalaisen toimenpiteen tosiasiallinen
edunsaaja oli edellä mainitun sulautumisen seurauksena BNP, mikä on kirjattu istuntopöytäkirjaan.
Tästä seuraa, että riidanalainen päätös koskee BNP:tä erikseen.
Tämän kantajan osalta edellytyksestä, joka liittyy siihen, koskeeko päätös kantajaa suoraan, on todettava, että koska riidanalaisen
päätöksen 3 artiklassa Italian tasavalta velvoitetaan toteuttamaan kaikki tarvittavat toimenpiteet, jotta tuensaajilta voidaan
periä takaisin tuki, joka on myönnetty lain nro 350/2003 2 §:n 26 momentissa tarkoitetun verojärjestelmän perusteella, riidanalainen
päätös koskee suoraan tätä kantajaa, joka on tuen tosiasiallinen edunsaaja.
Edellä esitetyn perusteella tämä kanne on otettava tutkittavaksi siltä osin kuin sen on nostanut BNP.
Koska kyseessä on useiden kantajien yhteinen kanne, ei muiden kantajien asiavaltuuksia kuitenkaan ole hyvin vakiintuneen oikeuskäytännön
mukaan tarpeen tutkia (asia T-326/07, Cheminova ym. v. komissio, tuomio 3.9.2009, 68 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen, ei
vielä julkaistu oikeustapauskokoelmassa; ks. myös vastaavasti yhdistetyt asiat T‑447/93–T‑449/93, AITEC ym. v. komissio, tuomio
6.7.1995, Kok., s. II‑1971, 82 kohta; asia T-266/94, Skibsværftsforeningen ym. v. komissio, tuomio 22.10.1996, Kok., s. II-1399,
51 ja 52 kohta ja yhdistetyt asiat T-127/99, T-129/99 ja T-148/99, Diputación Foral de Álava ym. v. komissio, tuomio 6.3.2002,
Kok., s. II-1275, 52 kohta).

Asiakysymys
Kantajat vetoavat kahteen kumoamisperusteeseen. Ensimmäisen kanneperusteen mukaan EY 87 artiklan 1 kohtaa on rikottu, koska
komissio on todennut virheellisesti valtiontuen sellaisen järjestelmän osalta, jolla ei anneta tässä määräyksessä tarkoitettua
etua. Toisen kanneperusteen mukaan perusteluvelvollisuutta on laiminlyöty tosiseikkoja koskevan virheen vuoksi.
Ensin on tutkittava toinen kanneperuste.
Toinen kanneperuste, jonka mukaan perusteluvelvollisuutta on laiminlyöty tosiseikkoja koskevan virheen vuoksi
–       Asianosaisten lausumat
Kantajat arvostelevat komissiota siitä, että tämä on riidanalaisessa päätöksessä jättänyt huomiotta lain nro 350/2003 2 §:n
25 momentissa säädetyn täsmäytysjärjestelmän, jota olisi pitänyt verrata lain nro 350/2003 2 §:n 26 momentissa säädettyyn
täsmäytysjärjestelmään. Sekä Italian viranomaiset että kantajat olivat kuitenkin ilmoittaneet komissiolle muodollisessa tutkintamenettelyssä,
että sen olisi verrattava näitä kahta järjestelmää toisiinsa määrittääkseen, annettiinko toisella järjestelmällä, kun sitä
tarkastellaan kokonaisuutena, jotakin etua ensimmäiseen järjestelmään verrattuna.
Kantajat toteavat, että komissio kuitenkin tukeutui pelkästään siihen toteamukseen, että vuosina 2000 ja 2001 lainsäätäjä
laajensi täsmäytysjärjestelmän, joka oli alun perin varattu laissa nro 218/1990 säädettyjen uudelleenjärjestelyjen kohteille,
koskemaan asetuksen nro 358/1997 4 §:n nojalla toteutettuja varojensiirtoja vastaanottaneita yhtiöitä, kun taas laissa nro
350/2003 ei enää tehty tätä laajennusta, ja käytännössä jätti tämän vertailun toteuttamatta. Kantajien mukaan komissio hylkäsi
lähtökohtaisesti Italian viranomaisten ja kantajien vastaväitteet esittämättä riidanalaisessa päätöksessä vähäisintäkään perusteltua
vastausta vaan todeten ainoastaan, että lain nro 350/2003 2 §:n 26 momentissa säädettyä täsmäytystä sovelletaan pelkästään
lain nro 218/1990 nojalla toteutetuilla varojensiirroilla varoja vastaanottaneisiin yhtiöihin eikä kaikkiin yhtiöihin, joita
varojensiirrot koskevat.
Kantajien mukaan riidanalainen päätös perustuu nimittäin siihen virheelliseen näkemykseen, että laki nro 350/2003 sisälsi
ainoastaan sen 2 §:n 26 momentissa säädetyn täsmäytysjärjestelmän eikä mitään muuta yleisesti sovellettavaa täsmäytysjärjestelmää.
Tämä kanta ilmeni kantajien mukaan yksiselitteisesti riidanalaisen päätöksen 96 perustelukappaleesta.
Kantajat toteavat, että lain nro 350/2003 2 §:n 25 momentissa kuitenkin muutettiin lain nro 342/2000 10 §:n muotoilua siten,
että yritykset saattoivat käyttää vapaaehtoista uudelleenarvostusmenetelmää ”viimeistään 31.12.2002 päättyneen tilikauden
taseeseen kirjattujen” omaisuuserien osalta. Tällöin lain nro 350/2003 2 §:n 25 momentissa annettiin samoille yrityksille
implisiittisesti lupa vedota myös lain nro 342/2000 14 §:ssä säädettyyn täsmäytysjärjestelmään. Viimeksi mainitussa säännöksessä
niille annetaan nimittäin mahdollisuus vedota täsmäytysjärjestelmään samojen omaisuuserien osalta kuin ne, joihin voidaan
soveltaa lain nro 342/2000 10 §:ssä säädettyä uudelleenarvostusmenetelmää. Tämän seurauksena kaikki yritykset saivat poistaa
omaisuuserien verotusarvon ja kirjanpitoarvon väliset poikkeamat maksamalla korvaavan veron, jonka suuruus on 19 prosenttia
sellaisten omaisuuserien täsmäytyksen osalta, joista voidaan tehdä poistoja, ja 15 prosenttia sellaisten omaisuuserien täsmäytyksen
osalta, joista ei voida tehdä poistoja.
Kantajien mukaan asiaa koskevat asiakirjat lisäksi osoittavat, että tätä lain nro 350/2003 2 §:n 25 momentissa säädettyä täsmäytysjärjestelmää
sovellettiin tosiasiallisesti kaikkiin kiinnostuneisiin yrityksiin ja se oli kaikkien yritysten käytettävissä.
Kantajat toteavat lisäksi, että jos komissio olisi verrannut lain nro 350/2003 2 §:n 26 momentissa säädettyä täsmäytysjärjestelmää
saman lain 2 §:n 25 momentissa säädettyyn täsmäytysjärjestelmään, se olisi todennut, että ensimmäinen järjestelmä ei antanut
mitään taloudellista etua toiseen järjestelmään verrattuna. Komission vastineessa esittämät selitykset sille, ettei se ottanut
huomioon tätä viimeksi mainittua täsmäytysjärjestelmää, merkitsevät kantajien mukaan yritystä esittää perusteluja jälkikäteen,
mitä ei näin ollen voida hyväksyä.
Komissio toteaa katsovansa kantajien tapaan, että lain nro 342/2000 14 §:n soveltamista on jatkettu lain nro 350/2003 2 §:n
25 momentilla. Tämä ei kuitenkaan vaikuta riidanalaisen päätöksen 96 perustelukappaleessa esitettyihin oikeisiin perusteluihin,
joissa todetaan, että lain nro 350/2003 2 §:n 25 momentilla on jatkettu erilaisten säännösten soveltamista kuin ne säännökset,
joiden soveltamista on jatkettu saman pykälän 26 momentilla. Komissio katsoo, että vaikka tässä perustelukappaleessa olisi
voitu viitata nimenomaisemmin sekä uudelleenarvostukseen että täsmäytykseen, jotka molemmat ovat 25 momentilla toteutetun
jatkamisen kohteina, on kuitenkin niin, että keskeiset perustelut ovat selvät ja niissä asetetaan vastakkain ”verotuksellisesti
neutraaleja uudelleenjärjestelyjä seuraava täsmäyttämättömien arvojen verotäsmäytys” ja ”[niiden] pääomavoit[tojen realisointi],
jotka ovat seurausta siitä, että tuensaajayhtiön hallussa olleiden omaisuuserien verotusarvo saatettiin niiden käypää arvoa
vastaavaksi”.
Komissio toteaa, että näiden kahden tilanteen välistä eroa selitetään lisäksi riidanalaisen päätöksen 56 perustelukappaleessa.
Yhtiöiden luovutuksiin ja uudelleenjärjestelyihin liittyvät pääomavoitot, jotka konkretisoituvat omaisuuden vaihdoissa, komission
mukaan realisoituvat, mutta niitä lykätään, kun taas pääomavoitot, jotka on ”pelkästään kirjattu”, eivät liity ”aiempaan realisoitumistapahtumaan”.
Toisin sanoen lain nro 342/2000 14 §:ssä tarkoitetut täsmäytykset liittyvät realisoitumattomiin pääomavoittoihin, jotka voidaan
hyvin rinnastaa saman lain 10 §:ssä tarkoitettuihin uudelleenarvostettaviin pääomavoittoihin, mikä selittää komission mukaan
sen, miksi molempien menetelmien objektiivinen soveltamisala ja verokannat ovat samat.
Tämä näiden kahden menetelmän välinen perustavanlaatuinen analogia johtuu komission mukaan lain nro 342/2000 10 §:n mukaisten
uudelleenarvostusten ja saman lain 14 §:n mukaisten täsmäytysten tarkoituksesta ja erottaa ne selvästi varojensiirtojen ja
yhtiöiden uudelleenjärjestelyjen yhteydessä jo realisoituneiden pääomavoittojen täsmäytyksestä, josta säädetään saman lain
17 §:ssä.
Komission mukaan kantajien mainitsemaa tosiseikkoja koskevaa virhettä ei näin ollen ole tapahtunut, kuten ei myöskään perusteluvelvollisuuden
laiminlyöntiä, joka väitteen mukaan aiheutui tästä virheestä. Komissio totesi katsoneensa, että varojensiirtojen ja yhtiöiden
uudelleenjärjestelyjen yhteydessä jo realisoituneiden pääomavoittojen täsmäytystä, joka lain nro 350/2003 2 §:n 26 momentissa
varattiin lain nro 218/1990 nojalla toteutettavien uudelleenjärjestelyjen kohteina oleville luottolaitoksille, voitiin verrata
ainoastaan lain nro 342/2000 19 §:stä johtuvaan yleisluonteiseen analogiseen toimenpiteeseen, joka oli voimassa tuohon saakka
mutta jonka voimassaoloa ei jatkettu. Komissio saattoi näin ollen todeta, että kyseessä olevasta edusta, joka oli ollut yleisluonteinen,
oli tullut erityinen, ja todeta oikeutetusti, että kyse oli valtiontuesta.
Lopuksi komissio toteaa katsoneensa, että takaisinperintä on rajoitettava yhtäältä lain nro 342/2000 10 §:ssä tarkoitetun
uudelleenarvostuksen ja saman lain 14 §:ssä tarkoitettujen realisoitumattomien pääomavoittojen täsmäytyksen, joiden soveltamista
jatkettiin lain nro 350/2003 2 §:n 25 momentilla, perusteella maksettavan veron ja toisaalta lain nro 342/2000 17 §:n, jonka
soveltamista jatkettiin lain nro 350/2003 2 §:n 26 momentilla, perusteella tosiasiallisesti maksetun veron erotukseen. Vaikka
komissio myöntää tämän, se katsoo kuitenkin, että jos tämä valinta on epäjohdonmukainen niihin perusteluihin verrattuna, joiden
perusteella valtiontuen olemassaolo on todettu, tämä epäjohdonmukaisuus koitui järjestelmän edunsaajien hyväksi, joita kantajat
ovat ja joilla ei ole mitään intressiä riitauttaa sitä. Komission mukaan on myös selvää, että jos päätös kumotaan perusteluvelvollisuuden
laiminlyönnin vuoksi, komission olisi tutkittava kyseessä oleva toimenpide uudelleen ja tehtävä uusi päätös.
Komissio katsoo, että toinen kanneperuste on joka tapauksessa tehoton. Yhtäältä koska kantajat väittävät, että lain nro 350/2003
2 §:n 25 momentissa säädetty täsmäytys ja lain nro 350/2003 2 §:n 26 momentissa säädetty täsmäytys ovat erilaisia menetelmiä,
vaikka ne tukeutuvat eri seikkoihin kuin komissio, molempien menetelmien syvällisempi vertailu ei olisi voinut muuttaa riidanalaisessa
päätöksessä esitettyjä toteamuksia.
Toisaalta – ja kuten on jo todettu – riidanalaisessa päätöksessä takaisinperintä rajattiin sen veron, joka riidanalaisen järjestelmän
edunsaajien olisi pitänyt maksaa, jos ne olisivat soveltaneet lain nro 350/2003 2 §:n 25 momentissa tarkoitettua verotäsmäytysjärjestelmää,
ja saman lain 2 §:n 26 momentin nojalla tosiasiallisesti maksetun veron erotukseen. Komission mukaan sillä, että riidanalaisessa
päätöksessä mainitaan ainoastaan uudelleenarvostus, ei ole merkitystä, koska molemmista lain nro 350/2003 2 §:n 25 momentilla
jatketuista menetelmistä – uudelleenarvostuksesta ja täsmäytyksestä – kannetaan saman verokannan mukainen vero. Tämän vuoksi
on niin, että vaikka komissio olisi lain nro 350/2003 2 §:n 25 momentissa säädetyn täsmäytyksen syvällisemmän tutkinnan päätteeksi
todennut, että se merkitsi normaalia verotuksen tasoa, johon lain nro 350/2003 2 §:n 26 momentissa säädettyä uudelleenarvostusta
olisi pitänyt verrata, se olisi joka tapauksessa todennut, että edun oli katsottava olevan näiden kahden verokannan erotuksen
suuruinen, ja se olisi näin ollen määrännyt takaisinperinnän samassa suhteessa kuin se, joka ilmenee riidanalaisesta päätöksestä.
–       Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta
Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan EY 253 artiklassa edellytettyjen perustelujen on oltava kyseessä olevan toimenpiteen luonteen
mukaisia ja niistä on selkeästi ja yksiselitteisesti ilmettävä toimenpiteen tehneen yhteisön toimielimen päättely siten, että
niille, joita toimenpide koskee, selviävät sen syyt ja että toimivaltainen tuomioistuin voi tutkia toimenpiteen laillisuuden.
Perusteluvelvollisuuden täyttymistä on arvioitava asiaan liittyvien olosuhteiden perusteella, joita ovat muun muassa toimenpiteen
sisältö, esitettyjen perustelujen luonne ja se tarve, joka niillä, joille toimenpide on osoitettu tai joita se koskee suoraan
ja erikseen, voi olla saada selvennystä tilanteeseen. Perusteluissa ei tarvitse esittää kaikkia asiaan liittyviä tosiseikkoja
ja oikeudellisia seikkoja koskevia yksityiskohtia, sillä tutkittaessa sitä, täyttävätkö toimenpiteen perustelut mainitun EY
253 artiklan vaatimukset, on otettava huomioon sen sanamuodon lisäksi myös asiayhteys ja kaikki asiaa koskevat oikeussäännöt
(ks. asia C-367/95 P, komissio v. Sytraval ja Brink’s France, tuomio 2.4.1998, Kok., s. I-1719, 63 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Vaikka komission ei tarvitse kilpailusääntöjen soveltamisen varmistamiseksi tekemiensä päätösten perusteluissa ottaa kantaa
kaikkiin tosiseikkoihin, oikeudellisiin seikkoihin ja perusteisiin, joiden johdosta se on tehnyt tällaisen päätöksen, sen
on EY 253 artiklan mukaisesti kuitenkin mainittava ainakin päätökseensä olennaisesti vaikuttaneet tosiseikat ja perusteet,
jotta yhteisöjen tuomioistuimilla ja niillä, joita asia koskee, on mahdollisuus saada tietää, millä tavoin se on soveltanut
perustamissopimusta (ks. vastaavasti yhdistetyt asiat T-374/94, T-375/94, T-384/94 ja T-388/94, European Night Services ym.
v. komissio, tuomio 15.9.1998, Kok., s. II-3141, 95 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Väitteestä, jonka mukaan komissio on jättänyt riidanalaisessa päätöksessä huomiotta lain nro 350/2003 2 §:n 25 momentissa
säädetyn täsmäytysjärjestelmän, on todettava, että toisin kuin kantajat väittävät, komissio ei jättänyt tätä järjestelmää
huomiotta sen jälkeen, kun se esitti riidanalaisen päätöksen 94 perustelukappaleen toisessa virkkeessä perustelun, jonka mukaan
”muut yhtiöt, joita lain 218/1990 nojalla toteutetut uudelleenjärjestelyt eivät koskeneet, pystyivät hyödyntämään lain 350/2003
2 §:n 25 momentissa tarkoitettua implisiittistä verotäsmäytysjärjestelyä lain 342/2000 [14] §:ssä säädettyjen, pitkälti vastaavien
yleisten soveltamissääntöjen mukaisesti”.
Kuten komissio myöntääkin, on niin, että vaikka riidanalaisen päätöksen 96 perustelukappaleessa olisi voitu mainita nimenomaisemmin
lain nro 350/2003 2 §:n 25 momentissa säädetty täsmäytysjärjestelmä, on nimittäin kuitenkin niin, että tässä perustelukappaleessa
esitetty peruste vastasi niiden, joita asia koskee, väitteeseen.
Tässä perustelukappaleessa komissio väitti, että ”lain 350/2003 2 §:n 25 momentissa tarkoitettu järjestely ei ol[lut] verotuksellisesti
neutraaleja uudelleenjärjestelyjä seuraava täsmäyttämättömien arvojen verotäsmäytys vaan verotuksellinen uudelleenarvostusjärjestely,
jossa voitiin realisoida pääomavoitot, jotka ovat seurausta siitä, että tuensaajayhtiön hallussa olleiden omaisuuserien verotusarvo
saatettiin niiden käypää arvoa vastaavaksi”.
Tässä perustelukappaleessa, jota on luettava yhdessä riidanalaisen päätöksen 16–19 ja 56 perustelukappaleessa esitetyn kanssa,
ilmaistaan selvästi komission kanta, jonka mukaan lain nro 350/2003 2 §:n 25 momentissa säädetyllä täsmäytyksellä ei ollut
merkitystä, koska sillä ainoastaan jatkettiin – lain nro 342/2000 14 §:ssä säädettyä – täsmäytystä, jonka tavoitteena ei ollut
taata verotuksellisesti neutraaleista toimenpiteistä, kuten esimerkiksi uudelleenjärjestelyistä, seuraavien toisistaan poikkeavien
arvojen täsmäytystä.
Komission mukaan lain nro 350/2003 2 §:n 25 momentissa säädetyllä täsmäytyksellä samoin kuin lain nro 342/2000 14 §:ssä säädetyllä
täsmäytyksellä, jonka soveltamista sillä jatkettiin, oli tarkoitus täsmäyttää omaisuuserien arvot, jotka poikkesivat toisistaan,
ei aiemman yritysten uudelleenjärjestelyn vuoksi vaan aiemman uudelleenarvostustoimenpiteen vuoksi, jonka yhteydessä ”jotta
yritysten ei tarvitsisi maksaa veroa vielä realisoitumattomista pääomavoitoista, verojärjestelmässä [oli] sallittua jäädyttää
pääomavoitto ja soveltaa omaisuuseriin entistä verotusarvoa, joka on [uudelleenarvostettua] kirjanpitoarvoa alempi” (riidanalaisen
päätöksen 18 perustelukappaleen kolmas virke). Toisin sanoen ja käyttäen komission vastineessa käyttämää ilmaisua lain nro
350/2003 2 §:n 25 momentissa säädetty täsmäytysjärjestelmä ei koskenut realisoituneita mutta lykättyjä pääomavoittoja vaan
”pelkästään kirjattuja” pääomavoittoja eli pääomavoittoja, jotka eivät liity ”aiempaan realisoitumistapahtumaan”.
Edellä esitetystä seuraa, ettei komissio suinkaan jättänyt huomiotta henkilöiden, joita asia koskee, esittämää väitettä, joka
koskee lain nro 350/2003 2 §:n 25 momentissa säädettyä täsmäytysjärjestelmää, vaan se vastasi tähän väitteeseen ja perusteli
asianmukaisesti vastaustaan, jossa se katsoi, että tällä täsmäytysjärjestelmällä ei ole merkitystä.
Tämä kanneperuste on tämän vuoksi hylättävä.
Ensimmäinen kanneperuste, jonka mukaan EY 87 artiklan 1 kohtaa on rikottu
–       Asianosaisten lausumat
Ensimmäiseksi kantajat väittävät, ettei lain nro 350/2003 2 §:n 26 momentissa säädetty täsmäytysjärjestelmä anna taloudellista
etua lain nro 218/1990 nojalla toteutetuilla varojensiirroilla varoja vastaanottaneille yhtiöille.
Ensinnäkään yritysten voittojen normaali verojärjestelmä ei kantajien mukaan ole pätevä vertailuperuste määritettäessä sitä,
antaako lain nro 350/2003 2 §:n 26 momentissa säädetty täsmäytys taloudellista etua.
Koska Italian verojärjestelmässä ei ole säädetty vapaaehtoisen täsmäytyksen mahdollisuudesta, kyseessä olevat yhtiöt eivät
missään tapauksessa olisi voineet vapaaehtoisesti täsmäyttää omaisuuseriään ja maksaa normaalia veroa täsmäytyksen arvosta.
Vastaväitteestä, jonka mukaan normaali verojärjestelmä on vertailuperuste, koska näiltä yhtiöiltä olisi kannettu normaali
vero, jos ne olisivat luovuttaneet omaisuuseriään, kantajat toteavat, että on itsestään selvää, että jos tällä luovutuksella
olisi tällainen veroseuraus, kyseessä olevilla yhtiöillä ei olisi mitään intressiä toteuttaa sitä. Kantajien mukaan vaikka
normaalin veron kantamisella luovutuksen yhteydessä poistetaankin omaisuuserien arvojen poikkeaminen toisistaan, sillä ei
missään tapauksessa ole vaikutusta siirtävän laitoksen saamien osakkeiden arvojen poikkeamiseen toisistaan.
Kantajat katsovat, että vaikka myönnettäisiin, että normaali verojärjestelmä on pätevä vertailuperuste, olisi todettava, että
lain nro 350/2003 2 §:n 26 momentissa säädetty täsmäytys ei anna mitään todellista taloudellista etua kyseiseen järjestelmään
verrattuna.
Tämän täsmäytyksen yhteydessä sovellettavista alennetuista verokannoista johtuvan taloudellisen edun kumoaisi nimittäin kokonaan
se, että vero, joka muutoin olisi maksettu vasta myöhemmin (mahdollisen luovutuksen yhteydessä) tai ei milloinkaan (jos luovutusta
ei toteuteta), on maksettava välittömästi (täsmäytyksen yhteydessä). Lisäksi koska lain nro 350/2003 2 §:n 26 momentissa säädettyä
täsmäytystä sovelletaan pakollisesti kaikkiin lain nro 218/1990 7 §:ssä säädetyn verotuksen neutraalisuuden järjestelmän puitteissa
siirrettyihin varoihin, korvaava vero olisi pitänyt maksaa myös omaisuuseristä, joiden luovutusta ei ollut suunniteltu (pankkitoiminnan
harjoittamiseen käytettävät kiinteistöt), sekä omaisuuseristä, joiden pääomavoitot olivat lähes vapautettuja normaalista verosta
luovutuksen yhteydessä (rahoitusomaisuutta olevat osakkuudet).
Kantajien mukaan ei myöskään pidä paikkaansa, että lain nro 350/2003 2 §:n 26 momentissa säädetty täsmäytysjärjestelmä olisi
antanut etua varojensiirtoja vastaanottaneille yhtiöille sillä perusteella, että korvaava vero maksetaan kolmessa erässä ilman
korkoja, kun taas normaali vero on maksettava välittömästi. Jos omaisuuseriä luovutetaan, pääomavoitosta maksettava vero voidaan
nimittäin jakaa viidelle verokaudelle ilman korkoja, mikä on kantajien mukaan jopa edullisempaa kuin lain nro 350/2003 2 §:n
26 momentissa säädetty järjestelmä.
Kantajat toteavat lopuksi, ettei lain nro 350/2003 2 §:n 26 momentissa säädetty järjestelmä antanut taloudellista etua. Tämä
selittää lisäksi sen, että kaikki lain nro 218/1990 nojalla toteutettuja varojensiirtoja vastaanottaneet yhtiöt eivät siirtyneet
käyttämään täsmäytysjärjestelmää heti sen jälkeen, kun sitä tarjottiin vuonna 2001, minkä vuoksi lainsäätäjä jatkoi määräaikaa,
jotta tähän järjestelmään voitiin vedota vuonna 2003. Täsmäytyksestä saatu etu muodostui kantajien mukaan pelkästään hallinnon
ja kirjanpidon yksinkertaistamisesta, kun kirjanpitoarvojen ja verotusarvojen kaksoisjärjestelmä poistettiin.
Toiseksi sen paremmin kuin normaali verotus myöskään lain nro 350/2003 2 §:n 25 momentissa säädetty täsmäytysjärjestelmä ei
kantajien mukaan voi toimia vertailuperusteena määritettäessä taloudellisen edun olemassaoloa, koska tämän järjestelmän ominaisuudet
poikkeavat lain nro 350/2003 2 §:n 26 momentissa säädetyn täsmäytysjärjestelmän ominaisuuksista.
Kantajat toteavat, että lain nro 350/2003 2 §:n 25 momentissa säädetyllä täsmäytyksellä ei nimittäin voida täsmäyttää muiden
yhtiöiden kuin täsmäytystä käyttävän yhtiön omistamien omaisuuserien verotusarvoa, kun taas lain nro 350/2003 2 §:n 26 momentissa
säädetyllä täsmäytyksellä voidaan poistaa arvojen kaksinkertainen poikkeaminen toisistaan. Lisäksi lain nro 350/2003 2 §:n
26 momentissa säädetyllä täsmäytyksellä ei voida täsmäyttää muita omaisuuseriä kuin verotuksen neutraalisuuden järjestelmän
puitteissa siirrettyjä varoja eikä valita täsmäytettäviä omaisuuseriä, toisin kuin lain nro 350/2003 2 §:n 25 momentissa säädetyllä
täsmäytyksellä, jolla voidaan paitsi täsmäyttää kaikki omaisuuserät riippumatta siitä, miksi niiden arvot poikkeavat toisistaan,
myös valita täsmäytettävät omaisuuserät.
Kantajat katsovat, että vaikka myönnettäisiin, että näitä kahta täsmäytysjärjestelmää voidaan verrata keskenään, lain nro
350/2003 2 §:n 26 momentissa säädetyllä täsmäytyksellä ei missään tapauksessa anneta mitään taloudellista etua lain nro 350/2003
2 §:n 25 momentissa säädettyyn täsmäytykseen verrattuna.
Kantajien mukaan on totta, että lain nro 350/2003 2 §:n 26 momentissa säädetyn täsmäytyksen perusteella maksettavan korvaavan
veron verokannat ovat alemmat kuin lain nro 350/2003 2 §:n 25 momentissa säädetyn täsmäytyksen perusteella maksettavan veron
verokannat. Molempien järjestelmien kokonaisverorasitus on kantajien mukaan kuitenkin olennaisilta osin samanlainen, kun otetaan
huomioon molempien varojensiirron osapuolten eli siirtävän laitoksen ja varat vastaanottavan yrityksen tästä varojensiirrosta
johtuvista pääomavoitoista maksamat tuloverot kokonaisuudessaan. Tästä toteamuksesta riippumatta lain nro 350/2003 2 §:n 26
momentissa säädetyn täsmäytysjärjestelmän perusteella maksettavan korvaavan veron verokantojen ja lain nro 350/2003 2 §:n
25 momentissa säädetyn täsmäytyksen perusteella maksettavan veron verokantojen välisten erojen oikeutuksena on kantajien mukaan
myös se, että ensiksi mainitussa säännöksessä määrätään kaikkien siirrettyjen varojen verotusarvon täsmäytyksestä, kun taas
toisessa sallitaan tiettyjen yksittäisten omaisuuserien verotusarvon täsmäytyksestä.
Lisäksi näiden erilaisten verokantojen oikeutuksena on kantajien mukaan se, että koska laissa nro 218/1990 säädetään siirtävien
laitosten maksettavana olevan veron lykkäämisestä paitsi osakkeiden pääomavoittojen osalta, myös niiden varausten osalta,
joita varojensiirron voitoista on tehty, on mahdollista, että nämä siirtävät laitokset ovat jo maksaneet tuloveron pääomavoitoista,
joita veronlykkäys koskee, tilanteessa, jossa ne ovat luovuttaneet saamiaan osakkeita tai jakaneet varauksen, joka varojensiirrosta
saadusta voitosta oli tehty.
Yhteenvetona kantajat toteavat, ettei laissa nro 218/1990 säädetyn verotuksen neutraalisuuden järjestelmän puitteissa toteutetuilla
varojensiirroilla varoja vastaanottaville yhtiöille myönnetty mahdollisuus soveltaa korvaava veroa, jonka verokanta on alempi
kuin lain nro 350/2003 2 §:n 25 momentissa säädetyn täsmäytysjärjestelmän perusteella maksettavan veron verokanta, anna näille
yhtiöille taloudellista etua.
Lopuksi kantajat toteavat vastauskirjelmässään, että yksi yritys vetosi vuonna 2000 lain nro 342/2000 14 §:ssä säädettyyn
täsmäytykseen vapauttaakseen lain nro 218/1990 nojalla toteutetuista varojensiirroista johtuvat lykätyt pääomavoitot, ja vetoavat
myös 16.11.2000 annettuun Italian verohallinnon yleisohjeeseen nro 207 (jäljempänä yleisohje nro 207/2000), josta ilmenee
kantajien mukaan, että tätä täsmäytystä voitiin soveltaa asetuksen nro 358/1997 4 §:n nojalla toteutetuista varojensiirroista
johtuviin lykättyihin pääomavoittoihin. Nämä olosuhteet osoittavat kantajien mukaan, että lain nro 350/2003 2 §:n 25 momentissa
säädettyä järjestelmää olisi aivan hyvin voitu käyttää lain nro 218/1990 tai asetuksen nro 358/1997 4 §:n nojalla toteutettujen
varojensiirtojen yhteydessä realisoituneiden pääomavoittojen huomioon ottamiseksi verotuksessa.
Toiseksi kantajat väittävät, että vaikka oletettaisiin, että lain nro 350/2003 2 §:n 26 momentissa säädetty järjestelmä olisi
antanut taloudellista etua niille, jotka hyötyivät siitä, se ei olisi valtiontukea, sillä etua ei voida pitää valikoivana.
Vaikka ensinnäkin valikoivuuden edellytyksen tutkiminen edellyttää edusta hyötyvien yritysten ja muiden yritysten, jotka ovat
kyseessä olevan järjestelmän tavoitteen valossa vastaavassa oikeudellisessa ja tosiasiallisessa tilanteessa, välistä vertailua,
lain nro 350/2003 2 §:n 26 momentissa säädetystä täsmäytyksestä hyötyvät yritykset ovat kantajien mukaan hyvin erilaisessa
tilanteessa kuin muita kuin laissa nro 218/1990 tarkoitettuja varoja vastaanottavat yritykset.
Julkisten luottolaitosten toteuttamiin varojensiirtoihin sovellettiin kantajien mukaan hyvin erilaista järjestelmää kuin se,
jota tuolloin sovellettiin muiden yhtiöiden toteuttamiin varojensiirtoihin. Tämä laissa nro 218/1990 säädetty verotuksen neutraalisuuden
järjestelmä ei kantajien mukaan merkinnyt valtiontukea, kuten komissiokin totesi, ja tämän perusteluna oli lisäksi se, että
sitä sovellettiin uudelleenjärjestelyihin, joita ei toteutettu spontaanisti vaan suosituksen ja myöhemmin vuodesta 1993 lähtien
velvoitteen perusteella. Tämä järjestelmä osoittautui kuitenkin nopeasti epäedulliseksi, ei pelkästään absoluuttisesti, vaan
myös suhteessa varojensiirtoja koskevaan normaaliin verojärjestelmään, koska se saattoi kantajien mukaan mahdollistaa siirrettyjä
varoja koskevien pääomavoittojen kaksinkertaisen kokonaisverotuksen, joka koskee sekä siirtävää yhtiötä että varat vastaanottavaa
yhtiötä. Tämän kaksinkertaisen verotuksen välttämiseksi tai lieventämiseksi ei ollut nimittäin säädetty mistään sentyyppisestä
korjaavasta toimenpiteestä kuin se, josta säädettiin asetuksen nro 358/1997 4 §:ssä ja jossa luokiteltiin osingoksi se, kun
varat vastaanottava yhtiö jakaa siirtävälle yhtiölle varojensiirron aiheuttaman nettovarallisuuden kasvun arvon.
Kantajat toteavat, että tämän kaksinkertaisen kokonaisverotuksen vaaran poistamiseksi asetuksen nro 41/1995 23 §:ssä säädettiin
mahdollisuudesta kaksinkertaiseen täsmäytykseen maksamalla korvaava vero, jota mahdollisuutta jatkettiin vuosina 2000, 2001
ja 2003.
Tämän laissa nro 218/1990 säädetyn verotuksen neutraalisuuden järjestelmän ainutlaatuisuutta ei kantajien mukaan kyseenalaistettu,
kun asetuksen nro 358/1997 4 §:n perusteella otettiin käyttöön verotuksen neutraalisuuden järjestelmä yhtiöiden ja kaupallisten
laitosten välillä toteutettujen varojensiirtojen osalta. Ensimmäinen järjestelmä oli kantajien mukaan nimittäin ominaisuuksiltaan
täysin erilainen kuin toinen järjestelmä.
Aluksi kantajat katsovat, että lain nro 218/1990 mukainen verotuksen neutraalisuuden järjestelmä oli ”epätavanomainen” ja
väliaikainen, koska sillä oli tarkoitus mahdollistaa julkisten luottolaitosten yksityistäminen ja koska sitä voitiin käyttää
ainoastaan rajoitetun ajan (vuodesta 1990 vuoteen 1995), kun taas asetuksen nro 358/1997 4 §:ssä säädetty järjestelmä oli
”tavanomainen” ja pysyvä. Siinä ei myöskään, toisin kuin asetuksen nro 358/1997 4 §:ssä säädetyssä järjestelmässä, sallittu
pääomavoittojen kokonaismäärän verotuksen lykkäämistä. Lisäksi se saattoi aiheuttaa pääomavoittojen kaksinkertaisen kokonaisverotuksen,
kun taas asetuksen nro 358/1997 4 §:ssä säädetty järjestelmä ei kantajien mukaan voinut aiheuttaa tällaista kaksinkertaista
verotusta, ainakaan jos varat vastaanottavat yhtiöt käyttivät edellä 118 kohdassa mainittua korjaavaa toimenpidettä. Siirtävien
yhtiöiden osalta asetuksessa nro 358/1997 säädetty järjestelmä, toisin kuin laissa nro 218/1990 säädetty järjestelmä, sisälsi
veron lykkäämisen ainoastaan saatuja osakkeita koskevien pääomavoittojen osalta eikä niiden varausten osalta, jotka koskevat
varojensiirron aiheuttamaa pääomavoittoa.
Vuonna 2003 tehdyn valinnan jatkaa lain nro 342/2000 17 ja 18 §:ssä säädettyä täsmäytysmahdollisuutta ainoastaan niiden yhtiöiden
hyväksi, jotka vastaanottavat varoja lain nro 218/1990 nojalla toteutetuilla varojensiirroilla, oikeuttaa kantajien mukaan
näin ollen näiden yhtiöiden erilainen tosiasiallinen ja oikeudellinen tilanne suhteessa yhtiöihin, jotka vastaanottavat varoja
asetuksen nro 358/1997 4 §:n puitteissa toteutetuilla varojensiirroilla.
Toiseksi kantajat katsovat, ettei lain nro 350/2003 2 §:n 26 momentissa säädetty järjestelmä antanut valikoivaa etua, koska
tämä etu oli oikeutettu Italian verojärjestelmän rakenteen perusteella.
Asetuksella nro 344/2003 toteutetulla yhteisöveron uudistuksella poistettiin asetuksen nro 358/1997 4 §:ssä tarkoitetun verotuksen
neutraalisuuden järjestelmän puitteissa siirrettyjä varoja koskevien pääomavoittojen kaksinkertaisen verotuksen vaara, joka
siis koskee sekä siirtäviä yhtiöitä että varat vastaanottavia yhtiöitä.
Täsmällisemmin ilmaistuna kantajat toteavat, että tällä uudistuksella oikeushenkilöiden tulovero (jäljempänä OT) korvattiin
yhteisöjen tuloverolla (jäljempänä YT), jonka verokanta oli 33 prosenttia OT:n alaisten verovelvollisten osalta eli ei ainoastaan
kaupallisten laitosten osalta vaan myös ei-kaupallisten laitosten osalta. Ennen uudistusta osinkojen kaksinkertainen verotus
vältettiin kantajien mukaan myöntämällä osakkeenomistajalle veronhyvitys, joka vastasi osinkoja jakavan yhtiön maksaman OT:n
määrää, kun taas uudistukseen jälkeen tämä vältettiin vapauttamalla YT:stä 95 prosenttia osinkojen määrästä.
Kantajat toteavat, että myös erityinen vapautusjärjestelmä, jota kutsutaan nimellä ”participation exemption” (osakkuuksien
verovapautus), otettiin käyttöön sellaisten pääomavoittojen osalta, joita YT:n alaiset yhtiöt ovat realisoineet luovuttamalla
vastiketta vastaan rahoitusomaisuudeksi luokiteltuja osakkuuksia. Nämä pääomavoitot, jotka ovat peräisin YT:stä 95 prosentin
määrän osalta vapautettujen osinkojen rahastoinnista, vapautettiin vuorostaan ”participation exemptionin” vaikutuksesta tästä
verosta saman prosenttimäärän osalta.
Kantajat toteavat, että kun yhteisöveron uudistuksessa otettiin käyttöön ”participation exemption” -järjestelmä, sillä näin
ollen käytännössä poistettiin asetuksen nro 358/1997 4 §:n puitteissa siirrettyjen varojen kaksinkertaisen verotuksen vaara.
Tämän järjestelmän nojalla vapautettiin verosta 95 prosenttia niiden pääomavoittojen määrästä, jotka ovat syntyneet, kun siirtävät
yhtiöt ovat luovuttaneet vastiketta vastaan osakkeita, jotka on saatu asetuksen nro 358/1997 4 §:n puitteissa siirrettyjen
varojen vastikkeena. Koska lisäksi osakkeiden verotusarvon ja niiden kirjanpitoarvon välinen erotus ei ollut YT:n alainen,
nämä siirtävät yhtiöt saattoivat jakaa osakkailleen kokonaisuudessaan varaukset, jotka koskivat tätä erotusta. Tämän vuoksi
asetuksen nro 358/1997 4 §:ssä tarkoitettu verotuksen neutraalisuuden järjestelmä menetti kantajien mukaan tosiasiallisesti
kahden lykkäyksen järjestelmän luonteensa ja siitä tuli yhden lykkäyksen järjestelmä.
Sen sijaan yhteisöveron uudistuksella ei kantajien mukaan saavutettu samaa tulosta eli kaksinkertaisen verotuksen poistamista
lain nro 218/1990 7 §:ssä säädetyn verotuksen neutraalisuuden järjestelmän puitteissa siirrettyjä varoja koskevien pääomavoittojen
osalta nimenomaan tämän järjestelmän erityislaatuisuuden vuoksi.
Kantajien mukaan tässä säännöksessä tarkoitetussa tilanteessa, jossa lain nro 218/1990 puitteissa siirtävät laitokset luovuttivat
koko omaisuutensa osakeyhtiölle, jolloin niistä tuli YT:hen nähden ei-kaupallisia laitoksia, ne eivät nimittäin voineet hyötyä
”participation exemption” -järjestelmästä vaan niiltä kannettiin tätä veroa 40 prosentista pääomavoittoja, jotka ovat peräisin
edellytykset täyttävien osakkuuksien vastikkeellisesta luovutuksesta, sekä 12,50 prosentin suuruista tuloveron korvaavaa veroa
pääomavoitoista, jotka ovat peräisin edellytyksiä täyttämättömien osakkuuksien vastikkeellisesta luovutuksesta. Lisäksi kaikilta
lain nro 218/1990 puitteissa siirtäviltä laitoksilta riippumatta ”participation exemption” -järjestelmän käyttöönotosta kannetaan,
toisin kuin asetuksen nro 358/1997 4 §:n puitteissa siirtäviltä yhtiöiltä, yhä YT varauksesta, jonka ne ovat tehneet saatujen
osakkeiden kirjanpitoarvon ja niiden verotusarvon erotuksen osalta, jos ne jakoivat tämän varauksen määrän osakkailleen. Tämän
seurauksena laissa nro 218/1990 säädetty verotuksen neutraalisuuden järjestelmä säilyi kantajien mukaan tosiasiallisesti kahden
lykkäyksen järjestelmänä.
Lopuksi valinta jatkaa ainoastaan lain nro 218/1990 puitteissa toteutettuja varojensiirtoja koskevaa täsmäytysjärjestelmää
eikä täsmäytysjärjestelmää, joka on tarkoitettu asetuksen nro 358/1997 4 §:ssä säädetyn verotuksen neutraalisuuden järjestelmän
mukaisesti varoja vastaanottaville kaupallisille yhtiöille, selittyy kantajien mukaan sillä, että yhteisöveron uudistuksen
jälkeen näistä järjestelmistä ainoastaan ensimmäinen olisi voinut vielä aiheuttaa pääomavoittojen kaksinkertaisen verotuksen.
Tarve säätää tämän kaksinkertaisen verotuksen välttämiseksi asianmukaisesta järjestelmästä oli kantajien mukaan olemassa enää
vain lain nro 218/1990 puitteissa toteutettujen varojensiirtojen järjestelmän osalta, ja lain nro 350/2003 2 §:n 26 momentissa
säädetty järjestelmä oli siis oikeutettu Italian verojärjestelmän rakenteen perusteella.
Kolmanneksi kantajat väittävät, että lain nro 350/2003 2 §:n 26 momentissa säädetty täsmäytysjärjestelmä ei antanut valikoivaa
taloudellista etua, koska lainsäätäjä ainoastaan jatkoi järjestelmää, josta lain nro 218/1990 mukaisesti varoja vastaanottavat
yhtiöt saattoivat jo laillisesti hyötyä aiempina verokausina. Tässä täsmäytysjärjestelmässä, joka otettiin käyttöön vuonna
1995 ja jota jatkettiin vuosina 2000 ja 2001, säädettiin samoista verokannoista kuin ne, jotka vahvistettiin sovellettavaksi
vuonna 2003, eikä sitä ollut milloinkaan pidetty yhteismarkkinoille soveltumattomana valtiontukena.
Komissio katsoo, että lain nro 350/2003 2 §:n 26 momentissa säädetyllä järjestelmällä annetaan valikoiva etu eikä se ole oikeutettu
Italian verojärjestelmän luonteen perusteella.
Ensiksi valikoivasta edusta komissio huomauttaa, että itse edun olemassaolo voidaan osoittaa ainoastaan suhteessa normaaliin
verotukseen ja näin ollen yleisesti sovellettavaan järjestelmään.
Käsiteltävässä asiassa komissio katsoi, että ennen lakia nro 350/2003 täsmäytys, joka oli säädetty lain nro 218/1990 nojalla
toteutettavien uudelleenjärjestelyjen kohteina olevien luottolaitosten osalta, ei antanut valikoivaa etua, sillä vastaavasta
toimenpiteestä oli säädetty kaikkien uudelleenjärjesteltyjen yhtiöiden hyväksi. Toisin sanoen tämä järjestelmä oli yleisesti
sovellettava, koska sitä sovellettiin kaikkiin vastaavassa tilanteessa olleisiin yrityksiin.
Komission mukaan tilanne muuttui lain nro 350/2003 2 §:n 26 momentin myötä, jolla jatkettiin ainoastaan lain nro 342/2000
17 §:n eikä sen 19 §:n sovellettavuutta. Tästä lähtien ainoastaan lain nro 218/1990 nojalla toteutettavien uudelleenjärjestelyjen
kohteina olevat luottolaitokset saattoivat täsmäyttää uudelleenjärjestelyn jälkeen taseeseen kirjatut pääomavoitot, kun taas
mitkään muut vastaavassa tilanteessa olleet yritykset eivät enää voineet tehdä sitä. Väitteeseen, jonka mukaan lain nro 350/2003
2 §:n 25 momentissa säädetty täsmäytysjärjestelmä muodostaa vertailujärjestelmän, komissio vastaa, että tämän säännön soveltamisala
ja näin ollen niiden arvojen lukumäärä, jotka voidaan täsmäyttää, on täysin erilainen. Se väitetty seikka, että eräs toinen
pankki on valinnut tämän erilaisen järjestelmän täsmäyttääkseen erilaisia pääomavoittoja, ei komission mukaan näin ollen todista
mitään. Joka tapauksessa riidanalaisen päätöksen 3 artiklan 2 kohdalla rajoitettiin takaisinperinnän määrä sen veron, joka
olisi maksettu, jos edunsaajat olisivat soveltaneet lain nro 350/2003 2 §:n 25 momentissa tarkoitettua verotuksellista uudelleenarvostusjärjestelmää
tai täsmäytysjärjestelmää, ja saman lain 2 §:n 26 momentin mukaisesti tosiasiallisesti maksetun veron erotukseen.
Uudessa lain nro 350/2003 mukaisessa järjestelmässä normaali verokanta ei komission mukaan voinut enää olla verokanta, jota
sovellettiin uudelleenjärjestelyn jälkeen taseeseen kirjattujen pääomavoittojen täsmäytykseen, joka ei ollut enää yleisesti
mahdollinen, vaan saattoi muodostua ainoastaan yhteisöjen tuloihin sovellettavasta normaalista verokannasta.
Komissio toteaa, että lain nro 350/2003 2 §:n 26 momentissa säädetyn täsmäytyksen avulla lain nro 218/1990 nojalla toteutettavien
uudelleenjärjestelyjen kohteina olevat luottolaitokset saattoivat tehdä näkyviksi varojensiirtojen yhteydessä realisoituneet
mutta verotuksellisista syistä lykätyt pääomavoitot. Ensin täsmäytetyt pääomavoitot olisi voitu jakaa osinkoina osakkaille,
ilman että luottolaitoksen piti maksaa yhteisöveroa, kuten sen olisi pitänyt tehdä, jos se olisi päättänyt jakaa laissa nro
218/1990 tarkoitetun uudelleenjärjestelyn seurauksena luodun varauksen. Tämän jälkeen on niin, että jos täsmäytetyistä varauksista
olisi voitu tehdä poistoja, ne olisi laskettu täsmäytyksestä seuranneiden, verotuksessa huomioon otettujen uusien arvojen
perusteella. Lopuksi mahdollisessa luovutuksessa täsmäytetyistä pääomavoitoista ei olisi enää kannettu yhteisöjen tuloveroa.
Kantajien tilanne todistaa konkreettisesti edellä mainitun.
Sen sijaan muut, asetuksen nro 358/1997 4 §:n nojalla uudelleenjärjestellyt yritykset eivät ole vuodesta 2003 lähtien voineet
täsmäyttää kaikkia varojensiirtoja koskevia varauksia ja, jos niitä olisi luovutettu, lykätyistä pääomavoitoista olisi kannettu
normaali vero.
Komission mukaan ei voida esittää vastaväitteenä, että jos lain nro 342/2000 17 §:ssä tarkoitettua ja lain nro 350/2003 2
§:n 26 momentilla jatkettua täsmäytysjärjestelmää ei olisi ollut, lain nro 218/1990 nojalla toteutettavien uudelleenjärjestelyjen
kohteina olevat luottolaitokset eivät olisi luovuttaneet varauksiaan. Yhtäältä talouskriisiin liittyvät viimeaikaiset tosiseikat
osoittavat päinvastaista. Toisaalta – ja varsinkin, kun kyse on valtiontuen toteamisesta – komission ei omien sanojensa mukaan
pidä pohtia edunsaajan subjektiivista valintaa koskevaa ongelmaa vaan tutkia vastaavaan tosiasialliseen ja oikeudelliseen
tilanteeseen sovellettavan normaalin verotuksen taso, joka muodostuu veroista, jotka on korvattu tutkitulla korvaavalla verolla.
Samaa päättelyä sovelletaan komission mukaan väitteeseen, jonka mukaan velvollisuus maksaa välittömästi vero, jota muutoin
ei olisi maksettu tai joka olisi maksettu myöhemmin, olisi poistanut mahdollisen edun. Tämä väite on komission mukaan virheellinen
varsinkin, kun täsmäytys, josta hyötyivät ainoastaan lain nro 218/1990 nojalla toteutettavien uudelleenjärjestelyjen kohteina
olevat luottolaitokset, mahdollisti sen, että ne saattoivat vedota verotuksessa huomioon otettaviin pääomavoittoihin poistojen
laskemiseksi ja osinkojen jakamiseksi samalla tavoin, kuin jos vero olisi maksettu kokonaisuudessaan samalla hetkellä.
Komission mukaan myöskään lain nro 342/2000 17 §:ssä eikä lain nro 350/2003 2 §:n 26 momentissa tarkoitetussa jatkamisessa
näitä luottolaitoksia ei velvoiteta käyttämään tätä täsmäytysjärjestelmää. Näiden säännösten soveltaminen oli valinnaista,
ja ainoa velvoite oli se, että kun järjestelmää oli päätetty käyttää, sitä oli sovellettava kaikkiin varojensiirtoja koskeviin,
taseeseen vielä kirjattuihin yritysvarauksiin.
Komissio toteaa lisäksi, että oikeuskäytännön mukaan se, että normaaliin verojärjestelmään on tehty muita poikkeuksia, ei
muuta toteamusta siitä, että lain nro 350/2003 2 §:n 26 momentissa säädetty järjestelmä itse asiassa merkitsee poikkeusta
ja että siinä rajataan sen soveltaminen tiettyihin henkilöihin. Väitteet, joissa poikkeusjärjestelmää, joka on varattu lain
nro 218/1990 mukaisesti uudelleenjärjesteltäville luottolaitoksille ja joka on käsiteltävän asian kohteena, verrataan mahdollisiin
muihin poikkeusjärjestelmiin, on komission mukaan siis hylättävä.
Komissio toteaa, että väitettä, jonka mukaan korvaavan veron maksamisen jakaminen kolmelle vuodelle oli epäedullista suhteessa
mahdollisuuteen maksaa normaali vero viidessä vuodessa, ei ole esitetty muodollisen tutkintamenettelyn aikana, vaikka tätä
seikkaa korostettiin menettelyn aloittamispäätöksessä. Muilta osin tässä väitteessä oletetaan todisteita esittämättä, että
jakaminen viidelle vuodelle on yhä sovellettavissa myös neutralointijärjestelmien perusteella lykättyjen pääomavoittojen osalta.
Sen sijaan komissio yhtyy kantajien toteamukseen, jonka mukaan kirjattujen pääomavoittojen täsmäytysjärjestelmää, jota jatkettiin
lain nro 350/2003 2 §:n 25 momentilla, ei voida katsoa vertailukohtana pidettäväksi normaaliksi verojärjestelmäksi, eikä komissio
näin ollen tehnyt näin.
Komissio esittää tältä osin erilaisen selityksen kuin kantajat. Komission mielestä lain nro 350/2003 2 §:n 25 momentissa säädetyn
täsmäytysjärjestelmän ja lain nro 350/2003 2 §:n 26 momentissa säädetyn järjestelmän välinen perustavanlaatuinen ero on se,
että ensiksi mainittu rajoittuu ainoastaan tiettyihin omaisuusluokkiin ja liittyy pelkästään kirjanpitoon kirjattuihin pääomavoittoihin,
kun taas toiseksi mainittu koskee yritysten uudelleenjärjestelyjen yhteydessä realisoituneita lykättyjä pääomavoittoja ja
voi näin ollen liittyä kaikkiin näiden uudelleenjärjestelyjen yhteydessä siirrettyihin varoihin ja varauksiin.
Komission mukaan kantajien ehdottamaa eri verokantojen vertailuun perustuvaa menetelmää ei myöskään voida hyväksyä riidanalaisen
päätöksen 99 ja 100 perustelukappaleessa esitetyillä perusteilla. Se, että siirtävät luottolaitokset maksoivat varojensiirron
hetkellä normaalin veron 15 prosentista realisoituneita pääomavoittoja, on komission mukaan ulkoinen tekijä. Tärkeää on se,
että neutralisoitujen ja taseeseen yhä kirjattujen pääomavoittojen osalta lain nro 218/1990 nojalla toteutettavien uudelleenjärjestelyjen
kohteina olevat luottolaitokset hyötyivät edullisemmista verokannoista kuin muut yhtiöt, jotka olivat samassa tosiasiallisessa
ja oikeudellisessa tilanteessa. Komission mukaan tämä kanta on perusteltu, varsinkin kun kantajien päättelyn perustaa ei ole
tarkastettu, sillä ei ole mahdollista tietää eikä komissiolla ole velvollisuutta analysoida järjestelmää koskevassa päätöksessä,
mikä määrä kunkin edunsaajan taseeseen kirjatuista alkuperäisistä pääomavoitoista niillä vielä oli, eikä varsinkaan, ovatko
muut uudelleenjärjestellyt mutta luottoalan ulkopuolella toimivat yhtiöt maksaneet samoista pääomavoitoista normaalit verot
ja minkä määräisinä.
Väitteestä, jonka mukaan lain nro 218/1990 nojalla uudelleenjärjesteltyjen luottolaitosten tilanne on erilainen kuin kaikkien
muiden, asetuksen nro 358/1997 4 §:n nojalla uudelleenjärjesteltyjen yritysten tilanne, on komission mukaan korostettava aluksi,
ettei se katsonut, vaan Italian lainsäätäjä katsoi, että viimeksi mainitussa säännöksessä ”lähinnä toistettiin laki [nro 218/1990]”
ja että tämän seurauksena samasta täsmäytysjärjestelmästä hyötyivät kahdentyyppiset yritykset. Vaikka lailla nro 218/1990
ja asetuksella nro 358/1997 säännellyt tilanteet poikkesivat huomattavasti toisistaan, tämä ei vaikuta riidanalaisessa päätöksessä
tarkoitettuun toimenpiteeseen, joka on lykättyjen pääomavoittojen myöhemmän täsmäytyksen verokohtelu.
Lopuksi komission mukaan olisi virheellistä katsoa, että lailla nro 218/1990 oli erityisominaisuuksia asetuksen nro 358/1997
4 §:ään nähden tai että nämä olivat käsiteltävässä asiassa ratkaisevia. Ensinnäkään laissa nro 218/1990 säädetyt veroedut
eivät ole oikeutettuja lain pakottavuuden perusteella, mikä alkoi vasta vuonna 1993. Se, että laissa nro 218/1990 säädetty
järjestelmä oli sitä luotaessa ”epätavanomainen” ja luonteeltaan väliaikainen, ei komission mukaan estä sitä, että vuonna
1997 käyttöön otettu myöhempi pysyvä järjestelmä oli täsmälleen samanluonteinen verotuksellisesta näkökulmasta katsoen. Merkitystä
ei ole sillä, että laissa nro 218/1990 säädettiin neutralisoinnista pääomavoitoista ainoastaan 85 prosentin osalta eikä 100
prosentin osalta, kuten myöhemmässä järjestelmässä, sillä täsmäytysongelma, joka määritelmän mukaan koskee ainoastaan toisistaan
poikkeavia määriä, oli komission mukaan sama. Myöskään siirtävien yhtiöiden erilaisella tilanteella ei ole vaikutusta, koska
lain nro 342/2000 19 §:ää sovelletaan ainoastaan varoja vastaanottaviin yhtiöihin ja koska joka tapauksessa riidanalainen
päätös koskee ainoastaan varoja vastaanottavia luottolaitoksia.
Toiseksi komissio katsoo, ettei toimenpide ollut oikeutettu järjestelmän luonteen perusteella.
Tämän väitteen ensimmäisen osan osalta, joka liittyy siirtävien laitosten tilanteeseen kaksinkertaisen verotuksen menetelmän
kannalta, komissio täsmentää, että riidanalainen päätös ei todellakaan koske näitä siirtäviä laitoksia, koska siinä viitataan
ainoastaan uudelleenjärjestelyjen kohteina oleviin luottolaitoksiin. Siirtävät laitokset eivät voi enää olla luottolaitoksia,
sillä ne lopettivat kaiken pankkitoiminnan nimenomaan lain nro 218/1990 nojalla. Lisäksi suurimmassa osassa tapauksia kyse
ei ole yrityksistä, sillä ne ainoastaan omistavat osakkuuksia.
Komissio katsoo tässä tilanteessa, että myös kantajat vaikuttavat toteavan, että siirtävien laitosten ja varat vastaanottavien
yhtiöiden verokohtelua on tarkasteltava kokonaisuutena ottaen huomioon molemmille yksikköryhmille asetetut velvoitteet ja
erityisesti väitetty kaksinkertainen verotus. Tällöin kantajat eivät totea, että muut siirtävät yhtiöt kuin julkiset luottolaitokset
eivät ole milloinkaan hyötyneet varojensiirron täsmäytysjärjestelmästä, koska lain nro 342/2000 19 §:ssä mainitaan ainoastaan
tämän lain 17 § eikä 18 §:ää, jota sen sijaan sovelletaan varoja siirtäviin pankkisäätiöihin.
Perustavanlaatuisemmin komissio katsoo, ettei ole loogista tarkastella samalla tavoin sellaisten kahden yksikön verokohtelua,
joilla useimmissa tapauksissa ei ole enää mitään yhteyttä toisiinsa, kuten silloin, kun pankkisäätiöllä ei enää ole osuuksia
vastaanottavassa yhtiössä, tai joita kohdellaan verotuksessa kaikilta osin erillään, kuten silloin, kun kyseessä on vähemmistöosakkuus.
Komissio kiistää myös kyseessä olevan väitteen toisen osan, jonka mukaan toimenpide on oikeutettu järjestelmän luonteen perusteella,
koska lain nro 350/2003 2 §:n 26 momentissa säädetyissä alennetuissa verokannoissa otetaan huomioon se, että 15 prosentista
lain nro 218/1990 nojalla toteutetun varojensiirron hetkellä kirjanpitoon kirjatuista pääomavoitoista kannetaan normaali vero.
Komission mukaan jäsenvaltion, joka on ottanut käyttöön tällaisen yritysten erottelun verorasituksen osalta, asiana on osoittaa,
että se on tosiasiallisesti oikeutettu kyseessä olevan järjestelmän luonteen ja rakenteen perusteella.
Lisäksi komissio katsoo, että kantajien tätä koskeva päättely on perusteetonta. Sen mukaan on riittävää huomauttaa, että lain
nro 342/2000 19 §:n nojalla luottolaitosten tekemiä täsmäytyksiä koskevia verokantoja oli sovellettu usean vuoden ajan asetuksen
nro 358/1997 4 §:n mukaisen neutraalisuuden järjestelmän puitteissa toteutettujen varojensiirtojen täsmäytyksiin. Komission
mukaan on näin ollen ilmeistä, että alennetuista verokannoista säätämisellä ei ole mitään yhteyttä aiempaan veron maksamiseen
osasta realisoitua pääomavoittoa.
Komissio katsoo, ettei ole myöskään mahdollista tietää, mikä määrä kunkin edunsaajan taseeseen kirjatuista alkuperäisistä
pääomavoitoista niillä vielä oli, eikä varsinkaan, ovatko muut uudelleenjärjestellyt mutta luottoalan ulkopuolella toimivat
yhtiöt maksaneet samoista pääomavoitoista normaalit verot ja minkä määräisinä.
Kolmanneksi väitteistä, joiden mukaan lain nro 350/2003 2 §:n 26 momentissa säädetty täsmäytysjärjestelmä ei antanut valikoivaa
taloudellista etua, koska lainsäätäjä ainoastaan jatkoi jo olemassa ollutta järjestelmää, komissio väittää, että on yhdentekevää,
parantuuko vai huonontuuko mahdollista tukea saaneen yrityksen tilanne aikaisempaan oikeustilaan verrattuna tai pysyykö se
ennallaan. Ratkaisulla, jonka mukaan toimenpiteen toteaminen valtiontueksi riippuisi siitä, aikooko jäsenvaltio saattaa sen
yleisesti sovellettavaksi, tehtäisiin unionin oikeudesta tehotonta valtiontukia koskevissa asioissa. Kyseessä oleva jäsenvaltio
voisi nimittäin tällöin välttyä unionin oikeussääntöjen soveltamiselta pelkästään ilmoittamalla, että se aikoo tulevaisuudessa
saattaa moititun toimenpiteen yleisesti sovellettavaksi. Sama päättely soveltuu komission mukaan sitä suuremmalla syyllä käsiteltävän
asian kaltaisessa asiassa, jossa toimenpide, joka aiemmin oli yleisesti sovellettava, pidetään voimassa ainoastaan yhden alan
osalta ja muutetaan näin valikoivaksi toimenpiteeksi.
Jos oletetaan, että kantajat vetovat siihen, että kyse on olemassa olevasta tuesta, ainoa [EY 88] artiklan soveltamista koskevista
yksityiskohtaisista säännöistä 22.3.1999 annetun neuvoston asetuksen (EY) N:o 659/1999 (EYVL L 83, s. 1) 1 artiklassa säädetty
olemassa olevaa tukea koskeva tilanne, jolla voi olla merkitystä käsiteltävässä asiassa, voi olla tilanne, joka koskee toimenpiteitä,
jotka ”käyttöönottohetkellä eivät vielä olleet tukia mutta ovat muuttuneet myöhemmin sellaisiksi yhteismarkkinoiden kehityksen
johdosta ilman, että jäsenvaltio olisi muuttanut niitä”. Näin ei komission mukaan kuitenkaan ole tässä tutkitun toimenpiteen
osalta, josta on tullut tuki lainsäätäjän toiminnan vuoksi, jolla yleisesti sovellettavasta toimenpiteestä tehtiin alakohtainen
eli näin ollen valikoiva toimenpide.
–       Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta
Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan toimenpiteen luokitteleminen valtiontueksi edellyttää, että kaikki EY 87 artiklan 1 kohdassa
tarkoitetut edellytykset täyttyvät (asia C-142/87, Belgia v. komissio, tuomio 21.3.1990, Kok., s. I-959, 25 kohta; yhdistetyt
asiat C-278/92–C-280/92, Espanja v. komissio, tuomio 14.9.1994, Kok., s. I-4103, 20 kohta ja asia C-482/99, Ranska v. komissio,
tuomio 16.5.2002, Kok., s. I-4397, 68 kohta).
EY 87 artiklan 1 kohdassa vahvistettu valtiontukien kiellon periaate sisältää seuraavat edellytykset. Ensinnäkin kyseessä
on oltava valtion toimenpide tai valtion varoilla toteutettu toimenpide. Toiseksi kyseisen toimenpiteen on oltava omiaan vaikuttamaan
jäsenvaltioiden väliseen kauppaan. Kolmanneksi toimenpiteellä on annettava etua sen kohteelle. Neljänneksi toimenpiteen on
vääristettävä tai uhattava vääristää kilpailua.
Edellä mainituista edellytyksistä kolmannen eli edun olemassaoloa koskevan edellytyksen osalta EY 87 artiklan 1 kohdassa edellytetään,
että kyseessä oleva toimenpide suosii ”jotakin yritystä tai tuotannonalaa” (asia C-88/03, Portugali v. komissio, tuomio 6.9.2006,
Kok., s. I-7115, 52 kohta) verrattuna muihin, jotka ovat kyseisellä järjestelmällä tavoitellun päämäärän kannalta siihen rinnastettavassa
tosiasiallisessa ja oikeudellisessa tilanteessa (asia C-143/99, Adria-Wien Pipeline ja Wietersdorfer & Peggauer Zementwerke,
tuomio 8.11.2001, Kok., s. I-8365, 41 kohta; asia C-308/01, GIL Insurance ym., tuomio 29.4.2004, Kok., s. I-4777, 68 kohta;
asia C-172/03, Heiser, tuomio 3.3.2005, Kok., s. I-1627, 40 kohta ja em. asia Portugali v. komissio, tuomion 54 kohta). Tämä
toimenpiteen erityisyyttä tai sen valikoivuutta koskeva edellytys on yksi EY 87 artiklan 1 kohdassa tarkoitetun valtiontuen
käsitteen tunnusomaisista piirteistä (asia C-200/97, Ecotrade, tuomio 1.12.1998, Kok., s. I‑7907, 40 kohta ja asia T-55/99,
CETM v. komissio, tuomio 29.9.2000, Kok., s.  II‑3207, 39 kohta).
Unionin tuomioistuin on todennut, että toimenpiteen valikoivuuden arvioimiseksi käytettävän viitekehyksen määrittämisellä
on erityistä merkitystä tilanteissa, joissa on kyse verotustoimenpiteistä, koska itse edun olemassaolo voidaan osoittaa ainoastaan
suhteessa niin sanottuun normaaliin verotukseen (edellä 160 kohdassa mainittu asia Portugali v. komissio, tuomion 56 kohta)
eli verotukseen, jota normaalisti sovelletaan yrityksiin, jotka ovat riidanalaisella järjestelmällä tavoitellun päämäärän
kannalta tämän järjestelmän edunsaajina oleviin yrityksiin rinnastettavassa tosiasiallisessa ja oikeudellisessa tilanteessa
(edellä 160 kohdassa mainittu asia Adria-Wien Pipeline ja Wietersdorfer & Peggauer Zementwerke, tuomion 41 kohta).
Unionin tuomioistuin on todennut myös, että yrityksille, jotka vapautetaan normaalista verosta, myönnettävän taloudellisen
edun olemassaoloa ei voida kiistää sillä perusteella, että muita vapautuksia samasta verosta on annettu muille yrityksille.
Se, että kyseessä olevan järjestelmän lisäksi on olemassa muita poikkeuksia normaalista verojärjestelmästä, ei aseta kyseenalaiseksi
toteamusta siitä, että tämä järjestelmä merkitsee tosiasiallisesti poikkeusta (ks. vastaavasti yhdistetyt asiat C-182/03 ja
C-217/03, Belgia ja Forum 187 v. komissio, tuomio 22.6.2006, Kok., s. I‑5479, 112 ja 120 kohta).
Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan valtiontuen käsite ei kata valtion toimenpiteitä, joilla aikaansaadaan erilaista kohtelua
yritysten välillä ja jotka täten ensi näkemältä ovat valikoivia, kun kyseinen erottelu johtuu sen järjestelmän luonteesta
ja rakenteesta, jonka osa toimenpiteet ovat (ks. edellä 160 kohdassa mainittu asia Portugali v. komissio, tuomion 52 kohta
oikeuskäytäntöviittauksineen). Toimenpiteen valikoivuus voi nimittäin olla oikeutettu ”järjestelmän luonteen tai rakenteen
vuoksi” (ks. vastaavasti asia 173/73, Italia v. komissio, tuomio 2.7.1974, Kok., s. 709, Kok., Ep. II, s. 232, 33 kohta).
Tässä tapauksessa toimenpidettä ei katsota EY 87 artiklan 1 kohdassa tarkoitetuksi valtiontueksi, koska edun olemassaoloa
koskeva edellytys ei täyty.
Tässä kanneperusteessa kantajat katsovat ensisijaisesti, ettei lain nro 350/2003 2 §:n 26 momentissa säädetty järjestelmä
antanut valikoivaa etua, ja toissijaisesti, että tämä järjestelmä oli oikeutettu järjestelmän luonteen tai rakenteen vuoksi.
Aluksi on tutkittava kantajien väitteitä, jotka koskevat sitä, että komissio valitsi normaalin yhteisöveron viitekehykseksi,
ja komission näin määritetyssä kehyksessä esittämää toteamusta valikoivan taloudellisen edun olemassaolosta.
Käsiteltävässä asiassa komissio totesi, että vaikka laissa nro 218/1990 säädetty verotuksen neutraalisuuden järjestelmä vastasi
sellaisten pääomavoittojen osalta, jotka ovat realisoituneet mutta joita ei ole otettu huomioon verotuksessa, asetuksessa
nro 358/1997 säädettyä verotuksen neutraalisuuden järjestelmää (riidanalaisen päätöksen 99 perustelukappaleen toinen virke),
jossa toteamuksessa edellytettiin, että lainsäätäjän mahdollisesti käyttöönottamaa täsmäytysjärjestelmää on sovellettava erotuksetta
ja samoin edellytyksin näistä kahdesta järjestelmästä kumman tahansa puitteissa realisoituihin pääomavoittoihin (riidanalaisen
päätöksen 88 perustelukappale), Italian tasavalta oli varannut lain nro 350/2003 2 §:n 26 momentissa säädetyn täsmäytysjärjestelmän
pelkästään lain nro 218/1990 nojalla uudelleenjärjestellyille yrityksille (riidanalaisen päätöksen 90 perustelukappale).
Näillä perusteilla komissio katsoi, että Italian tasavalta oli myöntänyt näille yrityksille valikoivan edun, joka vastaa lain
nro 350/2003 2 §:n 26 momentin nojalla tosiasiallisesti maksetun veron ja sen normaalin veron erotusta, joka olisi maksettu,
jos tämä täsmäytys olisi tehty ilman tätä etua antavaa järjestelmää (riidanalaisen päätöksen 91 perustelukappale).
Näiden perustelujen vastaisesti kantaja väittävät (ks. edellä 104 kohta), että etua laskettaessa normaali verojärjestelmä
ei voi olla vertailuperuste, koska jos riidanalaista täsmäytysjärjestelmää ei olisi ollut, kyseessä olevat yhtiöt eivät olisi
missään tapauksessa luovuttaneet omaisuuseriään normaalin veron alaisuudessa.
On kuitenkin todettava, että kun komissio tutkii järjestelmää valtiontukimääräysten valossa, sen tehtävänä ei ole ennakoida
subjektiivisia valintoja, joita tämän järjestelmän edunsaajat olisivat voineet tehdä, jos tätä järjestelmää ei olisi ollut
olemassa, vaan tutkia tätä järjestelmää määrittääkseen, annetaanko sillä objektiivisesti tarkasteltua taloudellista etua siihen
verotukseen verrattuna, josta se muodostaa poikkeuksen ja jota normaalisti sovellettaisiin, jos sitä ei olisi ollut olemassa
(ks. vastaavasti asia C-148/04, Unicredito Italiano, tuomio 15.12.2005, Kok., s. I-11137, 118 kohta). Näkemys, jonka mukaan
on niin, että jos riidanalaista täsmäytysjärjestelmää ei olisi ollut, kyseessä olevat yritykset eivät olisi väitteen mukaan
luovuttaneet omaisuuseriään, on tällaisen objektiivisen arvioinnin yhteydessä merkityksetön.
Kantajat väittävät myös (ks. edellä 104 kohta), että normaalin veron muodostama viitekehys ei ole asianmukainen, koska vaikka
tämän normaalin veron kantamisella luovutuksen yhteydessä poistetaankin omaisuuserien arvojen poikkeaminen toisistaan lain
nro 218/1990 nojalla varoja vastaanottavan laitoksen osalta, sillä ei sen sijaan ole mitään vaikutusta siirtävän laitoksen
saamien osakkeiden arvojen poikkeamiseen toisistaan.
Tästä kantajien viittauksesta lain nro 218/1990 nojalla varoja siirtävien laitosten tilanteeseen on todettava, että riidanalainen
päätös ei koske lainkaan näitä laitoksia, vaan pelkästään tämän lain nojalla varoja vastaanottavia pankkeja. Riidanalaisessa
päätöksessä tutkitaan etua ja todetaan sen olemassaolo yksinomaan näiden pankkien suhteen.
Tästä seuraa, että kantajien tämän kanteen yhteydessä tekemät toistuvat viittaukset (ks. mm. edellä 118 ja 119 kohta) lain
nro 218/1990 nojalla varoja siirtävien laitosten tilanteeseen ja erityisesti siihen, että vuoden 2003 verouudistus ei poistanut
niiden osalta osinkoina jaettujen lykättyjen pääomavoittojen kaksinkertaisen verotuksen vaaraa, ovat merkityksettömiä.
Kantajien väitteestä, jonka mukaan lain nro 350/2003 2 §:n 25 momentissa säädetty täsmäytysjärjestelmä ei ole, kuten ei normaali
verokaan, pätevä viitekehys (ks. edellä 109 kohta) ja joka on lisäksi ristiriidassa jäljempänä 174 kohdassa esitetyn väitteen
kanssa, on riittävää todeta, ettei komissio ole riidanalaisessa päätöksessä pitänyt lain nro 350/2003 2 §:n 25 momenttia viitekehyksenä.
Kantajien väite (ks. edellä 111–115 kohta), jonka mukaan lain nro 350/2003 2 §:n 25 momentissa säädettyä täsmäytysjärjestelmää
olisi aivan hyvin voitu käyttää lain nro 218/1990 tai asetuksen nro 358/1997 4 §:n nojalla toteutettujen varojensiirtojen
yhteydessä realisoituneiden pääomavoittojen huomioon ottamiseksi verotuksessa ja jossa siis katsotaan, että tämä täsmäytysjärjestelmä
olisi joka tapauksessa ollut asianmukaisempi kuin normaalin verotuksen järjestelmä ja olisi johtanut toteamukseen, ettei taloudellista
etua ole, on hylättävä.
Väitteet, joiden mukaan ensinnäkin yksi pankki vetosi vuonna 2000 lain nro 342/2000 14 §:ssä säädettyyn täsmäytykseen vapauttaakseen
lain nro 218/1990 nojalla toteutetuista varojensiirroista johtuvat lykätyt pääomavoitot, ja toiseksi yleisohjeessa nro 207/2000
todetaan, että tätä täsmäytystä voitiin soveltaa asetuksen nro 358/1997 4 §:n nojalla toteutetuista varojensiirroista johtuviin
lykättyihin pääomavoittoihin (ks. edellä 115 kohta), eivät voi kyseenalaistaa sitä, että komissio valitsi normaalin veron
edun laskennan viitekehykseksi.
Näistä väitteistä ensimmäistä, jonka mukaan yksi pankki sovelsi lain nro 342/2000 14 §:ssä säädettyä täsmäytystä vapauttaakseen
lain nro 218/1990 nojalla toteutetuista varojensiirroista johtuvat lykätyt pääomavoitot, ei tue asiakirja, joka on esitetty
sen tueksi ja joka kantajien mukaan on ote tämän pankin vuositileistä. Tämä asiakirja, joka on esitetty vastauskirjelmän vaiheessa
esittämättä mitään perusteluja tämän esittämisen viivästymiselle, on jätettävä tutkimatta työjärjestyksen 48 artiklan 1 kohdan
nojalla.
Näistä väitteistä toisen, yleisohjeeseen nro 207/2000 perustuvan väitteen osalta on todettava, etteivät kantajat osoita viittaamalla
tähän yleisohjeeseen, että komission kanta olisi ollut virheellinen ja että myös lain nro 342/2000 14 §:n tarkoituksena olisi
ollut asetuksen nro 358/1997 4 §:n tai lain nro 218/1990 nojalla toteutetuista varojensiirroista johtuvien lykättyjen pääomavoittojen
huomioon ottaminen verotuksessa.
Näin ollen ja toisin kuin kantajien virheellisessä väitteessä, jonka mukaan tässä yleisohjeessa ”todettiin kirjallisesti,
että tämän [lain nro 342/2000 14 §:ssä säädetyn] järjestelmän avulla oli mahdollista vapauttaa kaikki ’taseeseen kirjatut
arvot, joita ei ole otettu huomioon verotuksessa, vaikka tämä johtui [tuloveroa koskevan yhtenäistetyn tekstin (TKYT)] 54
§:n 1 momentin c kohdan poistamisesta – –, maksamalla korvaava vero sillä edellytyksellä, että – – vastaavat omaisuuserät
on yhä kirjattu taseeseen’, joka on päätetty laissa säädetyllä hetkellä”, tässä yleisohjeessa todettiin pelkästään, että ”[lain
nro 342/2000] 14 §:ssä todetaan, että taseeseen kirjatut suuremmat arvot, joita ei ole otettu huomioon verotuksessa, vaikka
tämä johtui TKYT:n 54 §:n 1 momentin c kohdan poistamisesta, voidaan ottaa huomioon verotuksessa maksamalla korvaava vero
sillä edellytyksellä, että vastaavat omaisuuserät – edellyttäen, että ne ovat lain [nro 342/2000] 10 §:ssä tarkoitettuja omaisuuseriä
– on yhä kirjattu taseeseen, joka on päätetty talousarvioesityksen voimaantulon jälkeen”.
Tällöin sen lisäksi, että yleisohjeessa nro 207/2000 ei todettu, että lain nro 342/2000 14 §:ää olisi tarkoitus soveltaa kaikkiin
lykättyihin pääomavoittoihin, siinä vieläpä huomautettiin, ettei tätä säännöstä – toisin kuin lain nro 342/2000 17–19 §:ää
– voitu soveltaa kaikkiin taseeseen kirjattuihin omaisuuseriin vaan ainoastaan tämän lain 10 §:ssä tarkoitettuihin omaisuuseriin.
Yleisohjeessa nro 207/2000 – kantajien esittämissä muissa lyhyissä lainauksissa, joiden lisäksi ei ole toimitettu lainattuja
Italian säännöksiä – ei myöskään mainita käsiteltävässä asiassa kyseessä olevia lykättyjä pääomavoittoja eli lain nro 218/1990
tai asetuksen nro 358/1997 4 §:n nojalla toteutetuista varojensiirroista johtuvia pääomavoittoja, jotka puolestaan ovat yleisohjeen
nro 207/2000 1.3 kohdan, joka koskee lain nro 342/2000 17–19 §:ää, kohteena. Tämän yleisohjeen tätä kohtaa edeltävässä virkkeessä
todetaan lisäksi, että ”on vahvistettava, että verotuksessa voidaan ottaa huomioon ainoastaan tähän mennessä kommentoitujen
säännösten perusteella uudelleenarvostetut omaisuuserät”.
Tästä seuraa, että yleisohjeeseen nro 207/2000 tekemillään viittauksilla, jotka perustuvat epätäydellisiin lainauksiin, joiden
lisäksi ei ole annettu riittäviä selityksiä, kantajat eivät onnistu osoittamaan sen komission kannan, jonka mukaan lain nro
342/2000 10 ja 14 §:n ja saman lain 17–19 §:n ja tämän seurauksena lain nro 350/2003 2 §:n 25 ja 26 momentissa säädetyn kahden
täsmäytysjärjestelmän tavoitteet ovat erilaiset, väitettyä virheellisyyttä.
Kun otetaan huomioon näiden kahden täsmäytysjärjestelmän tavoitteiden erilaisuus, lain nro 350/2003 2 §:n 26 momentissa säädettyä
täsmäytystä ei ollut verrattava lain nro 350/2003 2 §:n 25 momentissa säädettyyn täsmäytykseen.
Ainoa toimenpide, johon lain nro 350/2003 2 §:n 26 momentissa säädettyä täsmäytystä olisi voitu verrata, oli lain nro 342/2000
19 §:stä johtuva täsmäytystoimenpide, jolla lainsäätäjä ulotti lain nro 342/2000 17 §:ssä säädetyn täsmäytyksen koskemaan
asetuksen nro 358/1997 4 §:n nojalla uudelleenjärjesteltyjä yrityksiä.
Koska lain nro 342/2000 19 §:ää ei ollut jatkettu lailla nro 350/2003 ja koska lain nro 350/2003 2 §:n 26 momentissa säädetty
täsmäytys ei näin ollen ollut yleisesti sovellettava toimenpide, jota sovelletaan samoissa olosuhteissa kaikkiin vastaavien
pääomavoittojen huomioon ottamisiin verotuksessa (riidanalaisen päätöksen 88 perustelukappale), vaan toimenpide, jota sovellettiin
pelkästään lain nro 218/1990 nojalla toteutettujen uudelleenjärjestelyjen seurauksena realisoituneisiin tiettyjen luottolaitosten
pääomavoittoihin (riidanalaisen päätöksen 90 perustelukappale), komissio on kuitenkin oikeutetusti pitänyt viitekehyksenä
normaalia veroa, joka olisi pitänyt maksaa, jos tätä täsmäytysjärjestelmää ei olisi ollut olemassa.
Lisäksi on todettava, että edellä 162 kohdassa mainitun oikeuskäytännön mukaisesti se, että lain nro 350/2003 2 §:n 26 momentissa
säädetyn järjestelmän lisäksi on olemassa muita poikkeuksia normaalista verojärjestelmästä, ei aseta kyseenalaiseksi toteamusta
siitä, että tämä järjestelmä merkitsee tosiasiallisesti poikkeusta ja että sen soveltaminen on rajoitettu ainoastaan tiettyihin
yrityksiin.
Edellä esitetystä seuraa, että toisin kuin kantajat väittävät, komissio ei ole tehnyt virhettä, kun se on pitänyt taloudellisen
edun olemassaoloa määritettäessä viitekehyksenä normaalia verotusta.
Kantajien väitteet (ks. edellä 105 kohta ja sitä seuraavat kohdat), joiden mukaan taloudellista etua ei ole olemassa, vaikka
normaalia veroa pidettäisiin viitekehyksenä, on hylättävä sikäli kuin ne perustuvat näkemyksiin subjektiivisista valinnoista,
joita yritykset olisivat voineet tehdä, jos riidanalaista täsmäytysjärjestelmää ei olisi ollut olemassa. Kuten edellä 169
kohdassa on jo todettu, kun komissio tutkii järjestelmää valtiontukimääräysten valossa, sen tehtävänä ei ole ennakoida subjektiivisia
valintoja, joita tämän järjestelmän edunsaajat olisivat voineet tehdä, jos tätä järjestelmää ei olisi ollut olemassa, vaan
tutkia tätä järjestelmää sellaisenaan määrittääkseen, annetaanko sillä objektiivisesti tarkasteltua taloudellista etua siihen
verotukseen verrattuna, josta se muodostaa poikkeuksen ja jota normaalisti sovellettaisiin, jos sitä ei olisi ollut olemassa.
Kantajien väitteestä (ks. edellä 107 kohta), jonka mukaan komission olisi pitänyt etua laskiessaan ottaa huomioon se, että
luovutustapauksessa pääomavoitosta maksettava normaali vero voidaan jakaa viidelle verokaudelle ilman korkoja, mitä se ei
väitteen mukaan tehnyt riidanalaisen päätöksen 92 perustelukappaleessa, on todettava, että oikeuskäytännön mukaan vaikka EY 88 artiklan
2 kohdassa asetetaankin komissiolle velvollisuus ennen päätöksen tekemistä kerätä tietoja niiltä, joita asia koskee, siinä
ei kielletä tätä toimielintä pitämästä tätä tukea yhteismarkkinoille soveltumattomana, jos tällaisia huomautuksia ei esitetä
(asia C-113/00, Espanja v. komissio, tuomio 19.9.2002, Kok., s. I-7601, 39 kohta). Erityisesti komissiota ei voida arvostella
siitä, ettei se ole ottanut huomioon sellaisia mahdollisia tosiseikkoja tai oikeudellisia seikkoja, jotka sille olisi voitu
esittää hallinnollisessa menettelyssä, kun näin ei kuitenkaan ole tehty, koska komissiolla ei ole viran puolesta velvollisuutta
kuvitella, mitkä ovat ne seikat, jotka sille olisi voitu esittää (ks. asia T-109/01, Fleuren Compost v. komissio, tuomio 14.1.2004,
Kok., s. II-127, 48 ja 49 kohta ja asia T-200/04, Regione autonoma della Sardegna v. komissio, tuomio 14.12.2005, 52 kohta
oikeuskäytäntöviittauksineen, ei julkaistu oikeustapauskokoelmassa). Kantajat eivät ole kiistäneet, että tätä vastaväitettä
ei ole esitetty muodollisen tutkintamenettelyn aikana, vaikka komissio kiinnitti muodollisen menettelyn aloittamista koskevan
päätöksen 29 ja 37 kohdassa nimenomaisesti henkilöiden, joita asia koskee, huomiota edun laskennan tähän näkökohtaan. Kantajien
väite on näin ollen hylättävä.
Joka tapauksessa on todettava, että kantajat eivät tue väitettään toimittamalla merkityksellisiä Italian verosäännöksiä eivätkä
väitä eivätkä varsinkaan osoita, että tällaisen eri vuosille jakamisen huomioon ottaminen, jos oletetaan, että näin olisi
käsiteltävässä asiassa pitänyt tehdä, olisi johtanut komission riidanalaisen päätöksen 92 perustelukappaleessa laskeman yli
586 miljoonan euron taloudellisen edun poistumiseen.
Kantajien väitteet (ks. edellä 117 kohta ja sitä seuraavat kohdat), joiden mukaan lain nro 350/2003 2 §:n 26 momentissa säädetyn
järjestelmän ei voida katsoa antavan valikoivaa etua, koska tämän järjestelmän edunsaajina olevat yritykset ja muita kuin
laissa nro 218/1990 tarkoitetuilla varojensiirroilla varoja vastaanottavat yritykset ovat hyvin erilaisissa tilanteissa, on
hylättävä.
On nimittäin todettava, kuten komissio huomauttaa, ettei komissio ole katsonut, vaan Italian lainsäätäjä itse on lakia nro
342/2000 valmistellessaan katsonut, että asetuksessa nro 358/1997 säädetty verotuksen neutraalisuuden järjestelmä käytännössä
toisti laissa nro 218/1990 säädetyn verotuksen neutraalisuuden järjestelmän, minkä seurauksena oli otettava käyttöön – minkä
lainsäätäjä teki lain nro 342/2000 17–19 §:llä – yhtenäinen täsmäytysjärjestelmä näistä kahdesta järjestelmästä kumman tahansa
mukaisen verotuksen neutraalisuuden järjestelmän puitteissa toteutetuista uudelleenjärjestelyistä johtuvien lykättyjen pääomavoittojen
ottamiseksi huomioon verotuksessa.
Missään tapauksessa kantajien esiin tuomat erot eivät ole ratkaisevia tai merkityksellisiä.
Laissa nro 218/1990 säädetyn järjestelmän pakollisesta luonteesta ja näin ollen julkisille luottolaitoksille asetetusta velvollisuudesta
siirtää pankkiomaisuutensa osakeyhtiöille (ks. edellä 118 kohta) on riittävää todeta, että tämä velvollisuus on asetettu vasta
vuonna 1993 (ks. edellä 6 kohta). Jo ennen tämän velvollisuuden asettamista laissa nro 218/1990 myönnettiin jo verotuksellinen
neutraalisuus julkisten luottalaitosten sen puitteissa toteuttamille varojensiirroille.
Siitä, että laissa nro 218/1990 säädetty järjestelmä oli kantajien mukaan ”epätavanomainen” ja väliaikainen, koska sitä sovellettiin
yksinomaan julkisiin luottolaitoksiin ja rajoitetun ajan (vuodesta 1990 vuoteen 1995), kun taas asetuksen nro 358/1997 4 §:ssä
säädetty järjestelmä oli ”tavanomainen” ja pysyvä (ks. edellä 121 kohta), on todettava, että tämä seikka ei merkitse sitä,
että nämä kaksi järjestelmää poikkesivat toisistaan verotuksellisesti.
Siitä, että lain nro 218/1990 nojalla varoja siirtävien laitosten olisi pitänyt varojensiirron tapahtuessa maksaa normaali
vero 15 prosentista pääomavoittoa, kun taas asetuksen nro 358/1997 järjestelmässä säädettiin täysimääräisestä verotuksen neutraalisuudesta
(ks. edellä 121 kohta), on huomautettava (ks. edellä 171 kohta), että riidanalainen päätös ei koske lainkaan siirtäviä laitoksia
vaan yksinomaan lain nro 218/1990 nojalla varoja vastaanottavia yrityksiä ja valikoivaa etua, jonka nämä yritykset ovat saaneet
siitä, että lain nro 350/2003 2 §:n 26 momentissa säädettyä täsmäytystä voidaan soveltaa pelkästään niihin.
Lisäksi – ja kuten riidanalaisen päätöksen 100 perustelukappaleesta ilmenee, ja kuten komissio väittää vastineessaan – varojensiirtoihin
alusta lähtien kohdistuvan kokonaisverorasituksen, varoja siirtävien laitosten verorasitus mukaan lukien, huomioon ottamisella
ei ollut merkitystä, koska kyse oli pelkästään lain nro 218/1990 nojalla varoja vastaanottavien yritysten taseisiin vielä
sisältyvien lykättyjen pääomavoittojen suotuisasta kohtelusta. Tätä huomioon ottamista ei myöskään voitu ennakoida, koska
komissio ei tiennyt eikä sen tarvinnut tietää tukijärjestelmän tutkinnan osalta, mikä lykättyjen pääomavoittojen konkreettinen
määrä oli jäljellä näissä taseissa ja mikä konkreettinen määrä oli jo ollut verotuksen kohteena, olipa tämä tapahtunut täsmäytyksen
yhteydessä tai osinkona jakamisen yhteydessä.
Kantajat vetoavat näin ollen tuloksetta laissa nro 218/1990 ja asetuksessa nro 358/1997 säädettyjen verotuksen neutraalisuuden
järjestelmien välisiin eroihin väittääkseen, että nämä erot huomioon ottaen ei voida todeta, että lain nro 350/2003 2 §:n
26 momentilla olisi annettu valikoivaa etua.
Edellä esitetystä seuraa, ettei komissio ole tehnyt virhettä, kun se on lain nro 350/2003 2 §:n 26 momentissa säädetyn järjestelmän
ja normaalin verojärjestelmän välisen vertailun perusteella todennut valikoivan taloudellisen edun, jonka määrä vastaa lain
nro 350/2003 2 §:n 26 momentin mukaisesti maksetun veron ja sen veron erotusta, joka olisi pitänyt maksaa normaalin veron
mukaisesti.
Tämän jälkeen on tutkittava kantajien väite (ks. edellä 123 kohta ja sitä seuraavat kohdat), jonka mukaan komissio katsoi
virheellisesti, että lain nro 350/2003 2 §:n 26 momentissa säädetyn järjestelmän valikoivuutta ei voida oikeuttaa järjestelmän
logiikan perusteella.
Tässä yhteydessä kantajat väittävät lähinnä (ks. edellä 124–130 kohta), että vuoden 2003 verouudistuksella poistettiin asetuksen
nro 358/1997 4 §:ssä tarkoitetun verotuksen neutraalisuuden järjestelmän puitteissa siirrettyjä varoja koskevien pääomavoittojen
kaksinkertaisen verotuksen, eli siirtävien yhtiöiden ja varat vastaanottavien yhtiöiden verotuksen, vaara. Sen sijaan tällä
uudistuksella ei kantajien mukaan poistettu laissa nro 218/1990 säädetyn verotuksen neutraalisuuden järjestelmän puitteissa
siirrettyjä varoja koskevien pääomavoittojen kaksinkertaisen verotuksen vaaraa. Tämä selittää kantajien mukaan Italian lainsäätäjän
valinnan jatkaa lain nro 342/2000 17 ja 18 §:ssä säädettyä täsmäytysjärjestelmää ainoastaan lain nro 218/1990 puitteissa toteutettujen
varojensiirtojen osalta.
On kuitenkin huomautettava, että riidanalainen päätös ei koske siirtäviä laitoksia vaan yksinomaan lain nro 218/1990 nojalla
varoja vastaanottavia pankkilaitoksia ja taloudellista etua, joka riidanalaisessa järjestelmässä on varattu näille laitoksille.
Tämän seurauksena se, että lain nro 218/1990 nojalla varoja siirtäviltä laitoksilta voidaan kantaa vero kaksinkertaisen verotuksen
mahdollisuuden vuoksi, ei voi olla seikka, jolla voitaisiin oikeuttaa valikoivan edun myöntäminen varat vastaanottaville pankeille
lain nro 350/2003 2 §:n 26 momentin perusteella.
Näin ollen komissio katsoi riidanalaisen päätöksen 105 perustelukappaleessa oikeutetusti, että lain nro 350/2003 2 §:n 26
momentissa säädetty järjestelmä merkitsi valikoivaa etua, joka parantaa lain nro 218/1990 nojalla toteutetuissa uudelleenjärjestelyissä
mukana olleiden luottolaitosten kilpailukykyä muihin yrityksiin nähden.
Väite (ks. edellä 131 kohta), jonka mukaan riidanalaisella järjestelmällä ainoastaan jatkettiin lain nro 218/1990 nojalla
toteutetuissa uudelleenjärjestelyissä mukana olleiden pankkiyritysten hyväksi aiemmin olemassa ollutta täsmäytysjärjestelmää,
jonka komissio ei tuolloin katsonut merkitsevän valtiontukea, on hylättävä.
Oikeuskäytännön mukaan nimittäin EY 87 artiklan soveltamisen kannalta on yhdentekevää, parantuuko vai huonontuuko mahdollista
tukea saaneen yrityksen tilanne aikaisempaan oikeustilaan verrattuna tai pysyykö se ennallaan. Tietyn lainsäädännön osalta
on ratkaisevaa ainoastaan se, suositaanko valtion toimenpiteellä EY 87 artiklan 1 kohdassa tarkoitetulla tavalla ”jotakin
yritystä tai tuotannonalaa” verrattuna muihin yrityksiin, jotka ovat toimenpiteellä tavoitellun päämäärän kannalta samankaltaisessa
tosiasiallisessa ja oikeudellisessa tilanteessa (ks. edellä 160 kohdassa mainittu asia Adria-Wien Pipeline ja Wietersdorfer & Peggauer
Zementwerke, tuomion 41 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Käsiteltävässä asiassa komissio katsoi oikeutetusti sen, että lain nro 350/2003 2 §:n 26 momentilla pidettiin voimassa pelkästään
lain nro 218/1990 nojalla varoja vastaanottavien yritysten hyväksi lain nro 342/2000 17 ja 18 §:ssä säädetty täsmäytysjärjestelmä,
antaneen näille yrityksille valikoivan edun muihin yrityksiin nähden, jotka vastaanottavat varoja muiden kuin laissa nro 218/1990
säädettyjen varojensiirtojen nojalla (ks. edellä 202 kohta).
Lopuksi sikäli kuin kantajat väittävät, että lain nro 350/2003 2 §:n 26 momentissa säädetty järjestelmä merkitsi asetuksen
N:o 659/1999 1 artiklassa tarkoitettua olemassa olevaa tukea, on todettava komission tapaan, että ainoa olemassa olevaa tukea
koskeva tilanne, jolla voi olla merkitystä käsiteltävässä asiassa, voi olla tilanne, joka koskee toimenpiteitä, jotka ”käyttöönottohetkellä
eivät vielä olleet tukia mutta ovat muuttuneet myöhemmin sellaisiksi yhteismarkkinoiden kehityksen johdosta ilman, että jäsenvaltio
olisi muuttanut niitä”. Käsiteltävässä asiassa kuitenkin se, että riidanalainen täsmäytysjärjestelmä, joka aiemmin oli kaikkien
verotuksen neutraalisuuden järjestelmän mukaisesti varoja vastaanottavien yritysten käytettävissä, varattiin ainoastaan lain
nro 218/1990 nojalla varoja vastaanottaville yrityksille, johtuu Italian lainsäätäjän toimista.
Kaikesta edellä esitetystä seuraa, ettei komissio ole rikkonut EY 87 artiklan 1 kohtaa, kun se on käsiteltävässä asiassa todennut
valtiontuen olemassaolon.
Ylimääräisenä huomautuksena on todettava, että vaikka oletettaisiin, ettei komissio olisi edun määrittämiseksi pitänyt viitekehyksenä
normaalia verojärjestelmää vaan lain nro 350/2003 2 §:n 25 momentissa säädettyä järjestelmää, komission olisi pitänyt määrätä
valtiontuen takaisin perimisestä samoin ehdoin kuin ne, jotka esitettiin riidanalaisen päätöksen päätösosassa.
Tässä tapauksessa komissio olisi nimittäin ottanut huomioon ensiksi sen, ettei ennen lakia nro 350/2003 maksetuilla veroilla
(erityisesti lain nro 218/1990 nojalla varoja siirtävien laitosten välittömästi varojensiirron hetkellä maksamalla verolla
15 prosentista realisoituneesta pääomavoitosta) (ks. edellä 195 kohta) ole merkitystä edun laskemisen kannalta, toiseksi lain
nro 350/2003 2 §:n 25 momentissa vahvistettujen alempien verokantojen (ks. edellä 27 kohta) ja lain nro 350/2003 2 §:n 26
momentissa vahvistettujen alempien verokantojen (ks. edellä 29 kohta) väliset erot ja kolmanneksi edun määrittämisen objektiivisuuden
(ks. edellä 169 ja 187 kohta) ja todennut valikoivan taloudellisen edun olemassaolon, johon, vaikka se olisi määrältään pienempi
kuin riidanalaisen päätöksen 92 perustelukappaleessa todettu etu, ei olisi voitu soveltaa de minimis -poikkeusta, joka koskee
– kuten riidanalaisen päätöksen 102 perustelukappaleessa todetaan – etua, joka ei ole läpinäkyvä.
Tällaista etua ei, kuten ei myöskään riidanalaisessa päätöksessä todettua etua, voida oikeuttaa kantajien esittämillä seikoilla,
joiden mukaan lain nro 218/1990 nojalla varoja siirtäviä laitoksia kohdellaan vuoden 2003 verouudistuksen jälkeen verotuksessa
epäedullisemmin. Kuten edellä on jo todettu, riidanalainen päätös ei nimittäin koske lainkaan näitä siirtäviä laitoksia vaan
pelkästään lain nro 218/1990 nojalla varoja vastaanottavia pankkeja, jotka ovat niille varatun lain nro 350/2003 2 §:n 26
momentissa säädetyn järjestelmän mukaisesti hyötyneet valikoivasta edusta, joka parantaa niiden kilpailukykyä kaikkiin muihin
yrityksiin nähden (ks. tältä osin riidanalaisen päätöksen 105 perustelukappale).
Tästä seuraa, että myös riidanalaisen järjestelmän vertaaminen lain nro 350/2003 2 §:n 25 momentissa säädettyyn järjestelmään
olisi johtanut siihen, että komissio olisi todennut valtiontuen olemassaolon samalla tavoin kuin riidanalaisen päätöksen 1
artiklassa ja määrännyt sen takaisinperinnästä samalla tavoin kuin riidanalaisen päätöksen 3 artiklan 2 kohdassa.
Koska yhtäkään kantajien kanneperusteista ei ole hyväksytty, käsiteltävä kanne on hylättävä.

Oikeudenkäyntikulut
Unionin yleisen tuomioistuimen työjärjestyksen 87 artiklan 2 kohdan mukaan asianosainen, joka häviää asian, velvoitetaan korvaamaan
oikeudenkäyntikulut, jos vastapuoli on sitä vaatinut.
Koska kantajat ovat hävinneet asian, on määrättävä, että ne vastaavat omista oikeudenkäyntikuluistaan, ja ne on velvoitettava
korvaamaan komission oikeudenkäyntikulut tämän vaatimusten mukaisesti.
Näillä perusteilla
UNIONIN YLEINEN TUOMIOISTUIN (viides jaosto)
on ratkaissut asian seuraavasti:
1)
Kanne hylätään.
2)
BNP Paribas ja Banca Nazionale del Lavoro SpA (BNL) velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
Vilaras
Prek
Ciucă
Julistettiin Luxemburgissa 1 päivänä heinäkuuta 2010.
Allekirjoitukset
*
Oikeudenkäyntikieli: italia.