CELEX: 62005CJ0194
Jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättäminen
Ympäristö
Direktiivit 75/442/ETY ja 91/156/ETY
"Jätteen" käsite
Louhittu maa- ja kiviaines, joka on tarkoitettu käytettäväksi uudelleen

Euroopan yhteisöjen komissio vaatii kanteellaan yhteisöjen tuomioistuinta toteamaan, että Italian tasavalta ei ole noudattanut
jätteistä 15.7.1975 annetun neuvoston direktiivin 75/442/ETY (EYVL 194, s. 39), sellaisena kuin se on muutettuna 18.3.1991
annetulla neuvoston direktiivillä 91/156/ETY (EYVL L 78, s. 32; jäljempänä direktiivi), mukaisia velvoitteitaan, koska ympäristösäännöksistä
23.3.2001 annetun lain nro 93 (GURI nro 79, 4.4.2001; jäljempänä laki nro 93/2001) 10 §:ssä ja infrastruktuuria, strategisia
tuotantolaitoksia sekä muita tuotantotoiminnan käynnistämistoimenpiteitä koskevasta hallitukselle annetusta valtuutuksesta
21.12.2001 annetun lain nro 443 (GURI nro 299, Supplemento ordinario, 27.12.2001; jäljempänä laki nro 443/2001) 1 §:n 17 ja
19 momentissa kansallisen jätelainsäädännön soveltamisalan ulkopuolelle on jätetty louhittu maa‑ ja kiviaines, joka on tosiasiassa
tarkoitettu käytettäväksi uudelleen uudelleentäyttömaana, täyttömaana, pengerrykseen ja jauhamiseen, lukuun ottamatta saastuneilta
alueilta ja uudisraivausmaalta peräisin olevia materiaaleja, joiden saastepitoisuudet ylittävät voimassa olevassa lainsäädännössä
vahvistetut enimmäismäärät.

Asiaa koskevat oikeussäännöt

Yhteisön säännöstö
Direktiivin 1 artiklan a ja c alakohdan mukaan tässä direktiivissä tarkoitetaan
”a)   ’jätteellä’ mitä tahansa liitteessä I esitetyissä luokissa mainittua ainetta tai esinettä, jonka haltija hävittää, aikoo hävittää
tai on velvollinen hävittämään.
Komissio laatii 18 artiklassa säädetyn menettelyn mukaisesti viimeistään 1 päivänä huhtikuuta 1993 luettelon jätteistä, jotka
kuuluvat liitteessä I lueteltuihin luokkiin. Luettelo tarkastetaan määräajoin ja uudistetaan tarvittaessa saman menettelyn
mukaisesti;
– –
c)     ’haltijalla’ jätteen tuottajaa, luonnollista henkilöä tai oikeushenkilöä, jonka hallussa jäte on.”
Direktiivin 1 artiklan e ja f alakohdassa määritellään jätteistä huolehtimisen ja niiden hyödyntämisen käsitteet miksi tahansa
direktiivin liitteissä II A ja II B säädetyiksi toiminnoiksi.
Direktiivin 2 artiklassa säädetään seuraavaa:
”1.      Tätä direktiiviä ei sovelleta:
– –
b)      seuraaviin jätteisiin, milloin ne kuuluvat muun lainsäädännön alaan:
– –
ii)      mineraalivarojen etsimisestä, louhimisesta, käsittelystä ja varastoinnista sekä louhosten toiminnasta syntyviin jätteisiin,
– –
2.      Erityisdirektiiveillä voidaan antaa tiettyjä tapauksia koskevia erityisiä säännöksiä tai täydentää tämän direktiivin säännöksiä
tiettyjen jätelajien kuljetuksen ja käsittelyn osalta.”
Komissio teki 20.12.1993 direktiivin 75/442 1 artiklan a alakohdan mukaisen jäteluettelon laatimisesta päätöksen 94/3/EY (EYVL
1994, L 5, s. 15). Tämä luettelo (jäljempänä Euroopan jäteluettelo) uusittiin päätöksen 94/3 ja vaarallisista jätteistä annetun
neuvoston direktiivin 91/689/ETY 1 artiklan 4 kohdan mukaisen vaarallisten jätteiden luettelon laatimisesta tehdyn neuvoston
päätöksen 94/904/EY korvaamisesta 3.5.2000 tehdyllä komission päätöksellä 2000/532/EY (EYVL L 226, s. 3). Päätöksellä 2000/532
vahvistettua Euroopan jäteluetteloa muutettiin useaan otteeseen, viimeisen kerran 23.7.2001 tehdyllä neuvoston päätöksellä
2001/573/EY (EYVL L 203, s. 18). Tähän luetteloon sisältyy nimikeryhmä 17, jonka otsikkona on ”Rakentamisessa ja purkamisessa
syntyvät jätteet (saastuneilta alueilta kaivetut maa-ainekset mukaan luettuna)” ja johon sisältyy muun muassa alaotsake 17 05,
jonka otsikkona taas on ”maa-ainekset (saastuneilta alueilta kaivetut maa-ainekset mukaan luettuna), kiviainekset ja ruoppausmassat”
ja jossa mainitaan nimike 17 05 03 ”maa- ja kiviainekset, jotka sisältävät vaarallisia aineita” ja nimike 17 05 04 ”muut kuin
nimikkeessä 17 05 03 mainitut maa‑ ja kiviainekset”.

Kansallinen säännöstö
Asetuksen (decreto legislativo) nro 22, joka annettiin 5.2.1997 jätteistä annetun direktiivin 91/156/ETY, vaarallisista jätteistä
annetun direktiivin 91/689/ETY ja pakkauksista ja pakkausjätteistä annetun direktiivin 94/62/EY panemiseksi täytäntöön (GURI
nro 38, Supplemento ordinario, 15.2.1997; jäljempänä asetus nro 22/97), 6 §:n 1 momentin a kohdassa säädetään seuraavaa:
”Tässä asetuksessa tarkoitetaan:
a)      ’jätteellä’ mitä tahansa liitteessä A esitetyissä luokissa mainittua ainetta tai esinettä, jonka haltija hävittää, aikoo hävittää
tai on velvollinen hävittämään.
– –”
Mainitun asetuksen 8 §:n 1 momentissa jätetään tietyt aineet tai materiaalit asetuksen soveltamisalan ulkopuolelle, jos niistä
säädetään erityissäännöksillä, ja kyseisen momentin b kohdassa mainitaan erityisesti ”mineraalivarojen etsimisestä, louhimisesta,
käsittelystä ja varastoinnista sekä louhosten toiminnasta syntyvät jätteet”.
Lain nro 93/2001 10 §:llä lisättiin asetuksen nro 22/97 8 §:n 1 momenttiin f kohdan a alakohta, joka on sanamuodoltaan seuraava:
”louhittu maa‑ ja kiviaines, joka on tosiasiassa tarkoitettu käytettäväksi uudelleentäyttömaana, täyttömaana, pengerrykseen
ja jauhamiseen, lukuun ottamatta saastuneilta alueilta ja uudisraivausmaalta peräisin olevia materiaaleja, joiden saastepitoisuudet
ylittävät sovellettavassa lainsäädännössä vahvistetut enimmäismäärät.”
Lain nro 443/2001 1 §:n 17 momentissa säädetään, että asetuksen nro 22/97 8 §:n 1 momentin f kohdan a alakohtaa on tulkittava
”siten, että louhittu maa‑ ja kiviaines, erityisesti tunneleista peräisin oleva aines, ei ole jätettä, joten se ei kuulu asetuksen
soveltamisalaan, vaikka se on saastunut tuotantoketjussa louhinnasta, poraamisesta ja rakentamisesta syntyvillä saastuttavilla
aineilla sikäli kuin kokonaismassan keskimääräisen koostumuksen saastepitoisuus ei ylitä sovellettavassa lainsäädännössä vahvistettuja
enimmäismääriä”.
Lisäksi saman pykälän 19 momentissa säädetään seuraavaa:
”Lain 17 §:ssä mainittujen materiaalien osalta tosiasiallinen käyttö uudelleentäyttömaana, täyttömaana, pengerrykseen ja jauhamiseen
tarkoittaa myös käyttöä teollisuuden eri tuotantoketjuissa mukaan lukien louhosten täyttämistä ja aineksen siirtämistä toiseen
paikkaan toimivaltaisen hallintoviranomaisen luvalla edellyttäen, että 18 §:ssä säädettyjä enimmäismääriä noudatetaan ja että
siirtäminen tapahtuu kyseisen paikan ympäristön kehittämistä koskevien yksityiskohtaisten sääntöjen mukaisesti.”
Italian lainsäätäjä muutti lain nro 443/2001 1 §:n 17 ja 19 momenttia Italian jäsenyydestä Euroopan yhteisössä johtuvien velvoitteiden
täytäntöönpanosta 31.10.2003 annetun lain nro 306 (GURI nro 266, 15.11.2003; jäljempänä laki nro 306/2003) 23 §:llä.

Oikeudenkäyntiä edeltänyt menettely
Koska komissio katsoi, etteivät lain nro 93/2001 10 § ja lain nro 443/2001 1 §:n 17 ja 19 momentti (jäljempänä riidanalaiset
säännökset) ole direktiivin mukaisia, se aloitti EY 226 artiklassa tarkoitetun jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättämistä
koskevan menettelyn.
Koska Italian viranomaiset eivät vastanneet komission 27.6.2002 päivättyyn viralliseen huomautukseen, tämä lähetti 19.12.2002
perustellun lausunnon, jossa se kehotti Italian tasavaltaa toteuttamaan direktiivin noudattamisen edellyttämät toimenpiteet
kahden kuukauden kuluessa kyseisen lausunnon vastaanottamisesta, joka tapahtui tuona samana päivänä.
Italian viranomaiset lähettivät komissiolle mainittuun perusteltuun lausuntoon 5.3.2003 antamansa vastauksen yhteydessä esityksen
louhittua maa-ainesta koskevan kansallisen lainsäädännön muuttamiseksi.
Yhteisessä kokouksessa, joka pidettiin 25.6.2003, komissio väitti, että mainitussa lakiesityksessä käytettiin edelleen jätteen
käsitteen suppeaa tulkintaa ja että se oli siten direktiivin vastainen.
Italian viranomaiset lähettivät 3.2.2004 päivätyssä kirjeessä komissiolle jäljennöksen muutetusta lain nro 306/2003 tekstistä,
jolla toteutettiin niiden 5.3.2003 päivätyssä kirjeessä ilmoittamat muutokset.
Koska komissio katsoi, ettei tilanne ollut vieläkään tyydyttävä, se päätti nostaa nyt esillä olevan kanteen.

Kanne

Tutkittavaksi ottaminen
Italian tasavalta väittää vastineessaan ensinnäkin, että nyt käsiteltävänä olevaa kannetta ei voida ottaa tutkittavaksi, koska
komissio ei ole ottanut huomioon 31.10.2003 annetulla ja 30.11.2003 voimaan tulleella lailla nro 306/2003 – toisin sanoen
ennen tämän jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättämistä koskevan kanteen nostamista – tehtyjä muutoksia.
Tältä osin on muistutettava, että yhtäältä yhteisöjen tuomioistuin on useaan otteeseen katsonut, että arvioitaessa sitä, onko
jäsenvaltio jättänyt noudattamatta jäsenyysvelvoitteitaan, on otettava huomioon jäsenvaltion tilanne sellaisena kuin se on
perustellussa lausunnossa asetetun määräajan päättyessä, eikä yhteisöjen tuomioistuin voi ottaa huomioon tämän jälkeen tapahtuneita
muutoksia (ks. erityisesti asia C‑168/03, komissio v. Espanja, tuomio 14.9.2004, Kok. 2004, s. I‑8227, 24 kohta ja asia C‑23/05,
komissio v. Luxemburg, tuomio 27.10.2005, Kok. 2005, s. I‑9535, 9 kohta).
Toisaalta EY 226 artiklan nojalla nostetun kanteen kohde rajataan kyseisessä määräyksessä tarkoitetussa oikeudenkäyntiä edeltävässä
menettelyssä, joten kanne voi perustua ainoastaan tässä menettelyssä esitettyihin väitteisiin (ks. vastaavasti asia C‑152/98,
komissio v. Alankomaat, tuomio 10.5.2001, Kok. 2001, s. I‑3463, 23 kohta ja asia C‑221/03, komissio v. Belgia, tuomio 22.9.2005,
Kok. 2005, s. I‑8307, 38 kohta).
Nyt käsiteltävänä olevassa asiassa lailla nro 306/2003 tehdyt muutokset ovat kuitenkin tapahtuneet vasta perustellussa lausunnossa
asetetun määräajan jälkeen.
Vaikka komissio katsoo, ettei kyseisillä muutoksilla saateta Italian lainsäädäntöä yhdenmukaiseksi direktiivin kanssa, se
on kuitenkin sekä vastauskirjelmässään että suullisessa pääkäsittelyssä korostanut, ettei sen tarkoituksena ole riitauttaa
mainittua lakia nyt esillä olevan kanteen yhteydessä.
Koska näin ollen EY 226 artiklan nojalla nostetun kanteen kohde ei perustu muihin kuin oikeudenkäyntiä edeltäneessä menettelyssä
esitettyihin väitteisiin, Italian hallituksen esittämä tutkimatta jättämistä koskeva väite on hylättävä.

Pääasia
Asianosaisten lausumat
Komissio väittää, että riidanalaisilla säännöksillä jätetään tiettyihin tarkoituksiin uudelleen käytettäväksi tarkoitettu
louhittu maa‑ ja kiviaines lähtökohtaisesti ja yleisesti kansallisen jätelainsäädännön soveltamisalan ulkopuolelle siten,
että tämän seurauksena direktiivin jätehuoltoa koskevia säännöksiä ei sovelleta kyseisiin materiaaleihin.
Komissio katsoo, että louhittu maa‑ ja kiviaines, joka mainitaan Euroopan jäteluettelossa, on materiaalia, jonka sen haltija
haluaa hävittää ja jonka on katsottava kuuluvan direktiivin 1 artiklan a alakohdassa mainitun jätteen käsitteen piiriin. Riidanalaisilla
säännöksillä ei puututa direktiivistä johtuvien valtionsisäisen oikeuden säännösten soveltamatta jättämiseen niissä tapauksissa,
jotka on nimenomaisesti mainittu yhteisöjen tuomioistuimen oikeuskäytännössä, vaan niillä säädetään yleisemmästä soveltamatta
jättämisestä.
Italian tasavallan mukaan yhteisön oikeuden mukaiseen jätteen käsitteeseen liittyy kohtuullisia poikkeuksia, kun on kysymys
sivutuotteista, joita yritys ei halua ”hävittää” jätteenä. Tarkasteltaessa huolellisesti yhteisöjen tuomioistuimen kyseistä
käsitettä koskevaa oikeuskäytäntöä käy nimittäin selväksi, että välttämätön edellytys jäännöstuotteen luokittelemiseksi pikemminkin
sivutuotteeksi kuin jätteeksi ei ole materiaalien uudelleenkäyttö samassa tuotantoprosessissa, josta ne ovat peräisin, vaan
ennemminkin varmuus niiden uudelleenkäytöstä ilman edeltävää käsittelyä. Tältä osin komissio nojautuu Italian tasavallan mielestä
asiassa C‑457/02, Niselli, 11.11.2004 annetun tuomion (Kok. 2004, s. I‑10853, 52 kohta) virheelliseen tulkintaan, sillä tässä
tuomiossa ainoastaan torjutaan jäteluokkien yleisen soveltamatta jättämisen laillisuus silloin, kun ei ole olemassa konkreettista
selvitystä niiden materiaalien tosiasiallisesta uudelleenkäytöstä, joista on kyse.
Kyseinen jäsenvaltio katsoo, että sivutuotteiksi on luokiteltava jäännöstuotteet, jotka käytetään varmasti ja ilman edeltävää
käsittelyä muussa tuotantoprosessissa kuin siinä, josta ne ovat peräisin, kun uudelleenkäyttöprosessi tapahtuu joko samaan
aikaan kuin prosessi, josta ne ovat peräisin, tai sen avulla voidaan varmistaa ajoissa tapahtuva uudelleenkäyttö, toisin sanoen
uudelleenkäyttö ennen kuin jäännöstuotteiden varastointi voi aiheuttaa vahinkoa.
Italian tasavalta korostaa riidanalaisten säännösten ja kyseisen maan kulkuväyliin liittyvän, sellaisia julkisia töitä koskevan
laajan hankkeen toteuttamisen välillä olevaa suhdetta, joissa louhitun maa‑ ja kiviaineksen käyttö on välttämätöntä, mikä
takaa niiden tosiasiallisen uudelleenkäytön. Tällainen takuu on myös seurausta kyseisen hankkeen eri osista vastuussa olevien
velvollisuudesta toteuttaa ne loppuun saakka.
Riidanalaisilla säännöksillä ei säädetä yleisestä soveltamatta jättämisestä vaan määritellään mainitun hankkeen ja siihen
liittyvien töiden toteuttamisen valvonnan osalta, missä tapauksissa louhittu maa‑ ja kiviaines jätetään jätelainsäädännön
soveltamisalan ulkopuolelle sen johdosta, että sitä pidetään materiaalina, jota voidaan käyttää uudelleen sellaisen johdonmukaisen
suunnitelman mukaan, joka perustuu ympäristö‑ ja terveysvaikutusten erityiseen ennakkoarviointiin.
Yhteisöjen tuomioistuimen arviointi asiasta
Perusteluissaan komissio tuo esille, että riidanalaiset säännökset ovat direktiivin ja erityisesti sen 1 artiklan a alakohdan
vastaisia siltä osin kuin niillä sivuutetaan direktiivin nojalla sovellettava jätteen käsite ja jätetään siten jätehuoltoa
koskevien direktiivin säännösten täytäntöön panoa koskevan kansallisen lainsäädännön soveltamisalan ulkopuolelle louhittu
maa‑ ja kiviaines, joka on tarkoitettu käytettäväksi uudelleen tietyissä uudelleenkäyttöön liittyvissä toimissa.
Mainitun 1 artiklan a alakohdan ensimmäisen alakohdan mukaan ”jätteenä” pidetään ”mitä tahansa [direktiivin] liitteessä I
esitetyissä luokissa mainittua ainetta tai esinettä, jonka haltija hävittää, aikoo hävittää tai on velvollinen hävittämään”.
Kyseisessä liitteessä tarkennetaan ja kuvataan tätä määritelmää luettelolla aineista ja esineistä, jotka voidaan katsoa jätteiksi.
Tämä luettelo on kuitenkin vain neuvoa-antava, koska jätteeksi luokittelu perustuu ennen kaikkea sen haltijan toimintaan ja
termin ”hävittää” merkitykseen (ks. vastaavasti asia C‑129/96, Inter-Environnement Wallonie, tuomio 18.12.1997, Kok. 1997,
s. I‑7411, 26 kohta; asia C‑1/03, Van de Walle ym., tuomio 7.9.2004, Kok. 2004, s. I‑7613, 42 kohta ja asia C‑252/05, Thames
Water Utilities, tuomio 10.5.2007, Kok. 2007, s. I-3883, 24 kohta).
Mainittua käsitettä ”hävittää” on tulkittava ottaen huomioon direktiivin päämäärä, joka kyseisen direktiivin johdanto-osan
kolmannen perustelukappaleen mukaan on ”ihmisten terveyden ja ympäristön suojeleminen jätteiden keräilyn, kuljetuksen, käsittelyn,
varastoinnin ja kaatopaikalle sijoittamisen aiheuttamilta haitallisilta vaikutuksilta”, mutta myös EY 174 artiklan 2 kohta.
Tässä määräyksessä määrätään, että ”yhteisön ympäristöpolitiikalla pyritään suojelun korkeaan tasoon yhteisön eri alueiden
tilanteiden erilaisuus huomioon ottaen. Yhteisön ympäristöpolitiikka perustuu ennalta varautumisen periaatteelle – –”. Tästä
seuraa, että käsitettä ”hävittää” ja siten direktiivin 1 artiklan a alakohdassa tarkoitettua jätteen käsitettä ei voida tulkita
suppeasti (ks. vastaavasti erityisesti yhdistetyt asiat C‑418/97 ja C‑419/97, ARCO Chemie Nederland ym., tuomio 15.6.2000,
Kok. 2000, s. I‑4475, 36–40 kohta ja em. asia Thames Water Utilities, tuomion 27 kohta).
Tietyt seikat voivat olla indisioita direktiivin 1 artiklan a alakohdassa tarkoitetusta aineen tai esineen hävittämisestä,
hävittämisaikomuksesta tai hävittämisvelvollisuudesta (em. yhdistetyt asiat ARCO Chemie Nederland ym., tuomion 83 kohta).
Tilanne on tällainen erityisesti silloin, kun käytetty aine on tuotantoprosessin tai kulutuksen yhteydessä syntyvä jäämä,
eli tuote, jota ei ole pyritty tuottamaan sellaiseksi (ks. vastaavasti em. yhdistetyt asiat ARCO Chemie Nederland ym., tuomion
84 kohta ja em. asia Niselli, tuomion 43 kohta).
Siten yhteisöjen tuomioistuin on täsmentänyt, että graniitin louhinnassa syntyvässä sivukivessä, joka ei ole tuote, jonka
tuottamiseen louhintaa harjoittava yritys pääasiallisesti pyrkii, on lähtökohtaisesti kyse jätteestä (ks. vastaavasti asia
C‑9/00, Palin Granit ja Vehmassalon kansanterveystyön kuntayhtymän hallitus, tuomio 18.4.2002, Kok. 2002, s. I‑3533, 32 ja
33 kohta; jäljempänä asia Palin Granit).
Lisäksi aineen käsittelytapa tai käyttötapa ei ole ratkaiseva arvioitaessa, onko se jätettä vai ei (ks. em. yhdistetyt asiat
ARCO Chemie Nederland ym., tuomion 64 kohta ja asia C‑176/05, KVZ retec, tuomio 1.3.2007, Kok. 2007, s. I-1721, 52 kohta).
Yhteisöjen tuomioistuin on siten täsmentänyt yhtäältä, että direktiivin liitteessä II A tai II B mainitun jonkin huolehtimis‑
tai hyödyntämistoimen toteuttamisen perusteella ei sinänsä ole mahdollista luokitella tässä toimessa tarkoitettua ainetta
tai esinettä jätteeksi (ks. vastaavasti erityisesti em. asia Niselli, tuomion 36 ja 37 kohta), ja toisaalta, että jätteen
käsitteen ulkopuolelle eivät jää aineet ja esineet, joita voidaan hyödyntää taloudellisesti uudelleen (ks. vastaavasti erityisesti
yhdistetyt asiat C‑304/94, C‑330/94, C‑342/94 ja C‑224/95, Tombesi ym., tuomio 25.6.1997, Kok. 1997, s. I‑3561, 47 ja 48 kohta).
Direktiivillä käyttöön otetulla valvonta‑ ja hallintajärjestelmällä pyritään nimittäin kattamaan kaikki esineet ja aineet,
jotka niiden omistaja hävittää, vaikka niillä olisi kaupallista arvoa ja niitä kerättäisiin kaupallisiin tarkoituksiin kierrätystä,
talteenottoa ja uudelleenkäyttöä varten (ks. erityisesti em. asia Palin Granit, tuomion 29 kohta).
Yhteisöjen tuomioistuimen oikeuskäytännöstä käy kuitenkin myös ilmi, että tietyissä tapauksissa esine, materiaali tai raaka-aine,
joka saadaan sellaisen tuotanto‑ tai louhimisprosessin tuloksena, jolla ei lähtökohtaisesti ole pyritty sen tuottamiseen,
ei välttämättä ole jäännöstuote vaan sivutuote, jota haltija ei halua direktiivin 1 artiklan a alakohdassa tarkoitetulla tavalla
”hävittää” vaan jonka se aikoo käyttää tai hyödyntää kaupallisesti – mukaan lukien tarvittaessa muun kuin sen tuottaneen taloudellisen
toimijan tarpeita varten – sille kannattavalla tavalla myöhemmässä prosessissa sillä edellytyksellä, että tämä uudelleenkäyttö
on varmaa, ei edellytä edeltävää käsittelyä ja on kiinteä osa tuotanto‑ tai käyttöprosessia (ks. vastaavasti em. asia Palin
Granit, tuomion 34–36 kohta; asia C‑114/01, AvestaPolarit Chrome, tuomio 11.9.2003, Kok. 2003, s. I‑8725, 33–38 kohta; em.
asia Niselli, tuomion 47 kohta; asia C‑416/02, komissio v. Espanja, tuomio 8.9.2005, Kok. 2005, s. I‑7487, 87 ja 90 kohta
ja asia C‑121/03, komissio v. Espanja, tuomio 8.9.2005, Kok. 2005, s. I‑7569, 58 ja 61 kohta).
Näin ollen sen kriteerin lisäksi, onko tiettyä ainetta pidettävä luonteeltaan jäännöstuotteena vai ei, toinen merkityksellinen
kriteeri arvioitaessa sitä, onko tämä aine direktiivissä tarkoitettu jäte vai ei, on se, kuinka todennäköisesti tämä aine
käytetään uudelleen ilman edeltävää käsittelyä. Jos pelkän uudelleenkäyttömahdollisuuden lisäksi haltijalle on siitä taloudellista
etua, uudelleenkäyttö tulee erittäin todennäköiseksi. Tällaisessa tapauksessa kyseessä olevaa ainetta ei voida enää pitää
rasitteena, jonka haltija pyrkii ”hävittämään”, vaan oikeana tuotteena (ks. em. asia Palin Granit, tuomion 37 kohta ja em.
asia Niselli, tuomion 46 kohta).
Mikäli tällainen uudelleenkäyttö edellyttää kuitenkin varastointia, joka saattaa olla pitkäaikaistakin ja josta siten aiheutuu
haltijalle kustannuksia sekä josta saattaa aiheutua ympäristöhaittoja, joita direktiivillä nimenomaisesti pyritään rajoittamaan,
uudelleenkäyttöä ei voida pitää varmana, ja se on mahdollista ainoastaan suhteellisen pitkän ajan kuluttua, minkä vuoksi kyseessä
olevaa ainetta on lähtökohtaisesti pidettävä jätteenä (ks. vastaavasti em. asia Palin Granit, tuomion 38 kohta ja em. asia
AvestaPolarit Chrome, tuomion 39 kohta).
Se, onko todellisuudessa kyse direktiivissä tarkoitetusta ”jätteestä”, on kuitenkin selvitettävä kaikkien asiaan vaikuttavien
seikkojen perusteella siten, että otetaan huomioon tämän direktiivin tavoite ja varotaan vaarantamasta sen tehoa (ks. tältä
osin em. yhdistetyt asiat ARCO Chemie Nederland ym., tuomion 88 kohta; em. asia KVZ retec, tuomion 63 kohta ja asia C‑235/02,
Saetti ja Frediani, määräys 15.1.2004, Kok. 2004, s. I‑1005, 40 kohta).
Nyt esillä olevassa asiassa on riidatonta, että riidanalaisilla säännöksillä jätetään direktiivin täytäntöönpanoa koskevan
kansallisen lainsäädännön soveltamisalan ulkopuolelle louhittu maa‑ ja kiviaines, edellyttäen, että nämä materiaalit eivät
yhtäältä ole kyseisissä säännöksissä tarkoitetulla tavalla saastuneita ja että ne on toisaalta tarkoitettu tosiasiallisesti
käytettäväksi uudelleentäyttömaana, täyttömaana, pengerrykseen ja jauhamiseen, mukaan lukien ”minkä tahansa luvan perusteella
tapahtuva louhosten täyttäminen ja aineksen siirtäminen toiseen paikkaan”.
Tältä osin on heti alkuun syytä muistuttaa, että kuten tämän tuomion 3 ja 31 kohdasta ilmenee, Euroopan jäteluetteloon kuuluva
”maa‑ ja kiviaines” on luokiteltava direktiivissä tarkoitetuksi ”jätteeksi”, mikäli sen haltija hävittää, aikoo hävittää tai
on velvollinen hävittämään sen.
Koska direktiivissä ei kuitenkaan tarjota yhtäkään ratkaisevaa perustetta sen määrittämiseksi, tahtooko haltija hävittää tietyn
aineen tai esineen, yhteisön oikeussääntöjen puuttuessa jäsenvaltiot voivat vapaasti valita täytäntöön panemissaan direktiiveissä
määriteltyjen eri seikkojen todistelukeinot, kunhan tällä ei heikennetä yhteisön oikeuden tehokasta vaikutusta (ks. em. yhdistetyt
asiat ARCO Chemie Nederland ym., tuomion 41 kohta ja em. asia Niselli, tuomion 34 kohta). Siten jäsenvaltiot voivat esimerkiksi
määrittää eri jäteluokat erityisesti jätehuollon järjestämisen ja valvonnan helpottamiseksi, kunhan direktiivistä tai muista
yhteisön oikeuden näitä jätteitä koskevista säännöksistä johtuvia velvoitteita noudatetaan ja kunhan direktiivistä johtuvien
velvollisuuksien täytäntöön panemiseksi annettujen säädöstekstien soveltamisalan ulkopuolelle mahdollisesti jäävät luokat
ovat direktiivin 2 artiklan 1 kohdan mukaisia (ks. vastaavasti asia C‑62/03, komissio v. Yhdistynyt kuningaskunta, tuomio
16.12.2004, 12 kohta, ei julkaistu oikeustapauskokoelmassa).
Italian tasavalta väittää, että riidanalaisissa säännöksissä tarkoitettuja materiaaleja ei yhteisöjen tuomioistuimen oikeuskäytännön
mukaisesti voida pitää louhintajäännöksinä vaan sivutuotteina, joiden haltija haluaa käyttää ne uudelleen eikä halua ”hävittää”
niitä direktiivin 1 artiklan a alakohdassa tarkoitetulla tavalla, joten mainituilla säännöksillä ei rajoiteta direktiivistä
johtuvia jätehuoltoa koskevia velvollisuuksia.
Kun otetaan huomioon tämän tuomion 33 kohdassa mieleen palautettu velvollisuus tulkita laajasti jätteen käsitettä ja tämän
tuomion 34–40 kohdassa esitetyt oikeuskäytännön asettamat vaatimukset, senkaltaisen Italian hallituksen esittämän väitteen
käyttäminen, joka koskee sivutuotteita, joita haltija ei halua hävittää, on kuitenkin oltava mahdollista ainoastaan tilanteissa,
joissa esineen, materiaalin tai raaka-aineen uudelleenkäyttäminen, mukaan lukien sen käyttäminen muun kuin sen tuottaneen
taloudellisen toimijan tarpeita varten, ei ole pelkästään mahdollista vaan varmaa, ei edellytä edeltävää käsittelyä ja tapahtuu
kiinteänä osana tuotanto‑ tai käyttöprosessia.
Nyt esillä olevassa asiassa riidanalaisissa säännöksissä ja erityisesti lain nro 443/2001 1 §:n 19 momentissa mainitaan selkeästi
useita tilanteita, mukaan lukien tilanteet, joissa louhittu maa‑ ja kiviaines siirretään toiseen paikkaan.
Toisin kuin Italian tasavalta esittää, ei myöskään voida sulkea pois sitä, että riidanalaisissa säännöksissä tarkoitettu ”tosiasiallinen
uudelleenkäyttö” tapahtuu vasta huomattavan pitkän, jopa määräämättömän ajan kuluttua, mikä edellyttää siten kyseessä olevien
materiaalien pitkäaikaista varastointia. Kuten tämän tuomion 40 kohdasta käy ilmi, tällaiset varastointitoimet ovat omiaan
aiheuttamaan haltijalle kustannuksia, ja niistä saattaa aiheutua ympäristöhaittoja, joita direktiivillä nimenomaisesti pyritään
rajoittamaan.
Kuten tämän tuomion 36 ja 37 kohdasta lisäksi ilmenee, aineen käyttötapa ei ole ratkaiseva arvioitaessa, onko se jätettä vai
ei. Näin ollen ainoastaan sen seikan perusteella, että kyseessä olevat materiaalit käytetään uudelleen, ei voida päätellä,
ettei niissä olisi kyse direktiivissä tarkoitetuista ”jätteistä”.
Sillä, mitä esineelle tai aineelle tulevaisuudessa tapahtuu, ei nimittäin ole sellaisenaan merkitystä sen kannalta, onko se
mahdollisesti jätettä, koska esine tai aine määritellään jätteeksi direktiivin 1 artiklan a alakohdan mukaisesti sen mukaan,
onko kyseessä esine tai aine, jonka sen haltija hävittää, aikoo hävittää tai on velvollinen hävittämään (ks. vastaavasti em.
yhdistetyt asiat ARCO Chemie Nederland ym., tuomion 64 kohta ja em. asia KVZ retec, tuomion 52 kohta).
Näin ollen on selvää, että riidanalaisilla säännöksillä otetaan todellisuudessa käyttöön olettamus, jonka mukaan niissä tarkoitetuissa
tilanteissa louhittu maa‑ ja kiviaines on sivutuotetta, josta on aiotun uudelleenkäytön vuoksi haltijalleen pikemminkin hyötyä
tai jolla on taloudellista arvoa sen sijaan, että se olisi rasite, josta haltija pyrkii vapautumaan.
Vaikka tämä tilanne voi vastata todellisuutta tietyissä tapauksissa, ei kuitenkaan voida yleisesti olettaa, että louhitun
maa‑ ja kiviaineksen haltija saa sen uudelleenkäytöstä hyötyä, joka ylittää sen hyödyn, joka seuraa yksinkertaisesti siitä,
että kyseinen aines voidaan hävittää.
Vaikka näin ollen oletettaisiinkin, että voidaan varmistaa, että riidanalaisissa säännöksissä tarkoitetut materiaalit tullaan
todella käyttämään uudelleen uudelleentäyttömaana, täyttömaana, pengerrykseen ja jauhamiseen – Italian tasavalta ei tältä
osin kuitenkaan ole vedonnut mihinkään erityissäännökseen – on todettava, että näillä säännöksillä päädytään rajoittamaan
jätteeksi luokittelu Italian oikeudessa jäännöstuotteisiin, jotka kuitenkin vastaavat direktiivin 1 artiklan a alakohdassa
esitettyä määritelmää.
Viimeksi mainitulla säännöksellä määritellään direktiivissä tarkoitettu jätteen käsite, mutta siinä määritellään myös yhdessä
sen 2 artiklan 1 kohdan kanssa direktiivin soveltamisala. Kyseisessä 2 artiklan 1 kohdassa nimittäin mainitaan, minkä tyyppiset
jätteet jätetään tai voidaan jättää direktiivin soveltamisalan ulkopuolelle ja millä edellytyksillä, vaikka lähtökohtaisesti
siihen sisältyvät kaikki jätteet, jotka vastaavat mainittua määritelmää. Kaikilla valtionsisäisen oikeuden säännöksillä, joilla
rajoitetaan yleisesti direktiivistä johtuvia velvoitteita enemmän kuin mikä direktiivin 2 artiklan 1 kohdan nojalla on mahdollista,
jätetään väistämättä noudattamatta direktiivin soveltamisalaa (ks. vastaavasti em. asia komissio v. Yhdistynyt kuningaskunta,
tuomion 11 kohta), mikä heikentää siten EY 174 artiklan tehokasta vaikutusta (ks. vastaavasti em. yhdistetyt asiat ARCO Chemie
Nederland ym., tuomion 42 kohta).
Vaikka oletettaisiinkin, kuten Italian hallitus on esittänyt suullisessa pääkäsittelyssä, että nyt esillä olevassa asiassa
riidanalaisissa säännöksissä tarkoitettuja toimia säännellään myös penkereiden ja tunnelien rakentamisen kaltaisten julkisten
töiden toteuttamista koskevalla kansallisella lainsäädännöllä, tältä osin on riittävää todeta, että tämän tyyppiset työt ja
materiaalit, joita niissä käytetään, eivät lähtökohtaisesti kuulu direktiivin 2 artiklan 1 kohdassa säädetyn direktiivin soveltamisalaa
koskevan poikkeuksen piiriin.
Lopuksi kyseisen jäsenvaltion sen väitteen osalta, jonka mukaan jätelainsäädännön soveltaminen johtaa siihen, että jätehuoltoyritysten
tai jätteiden kuljettamiseen tai keräämiseen luvan saaneiden yritysten on osallistuttava kyseessä oleviin töihin, mikä saattaisi
huomattavasti lisätä kustannuksia, komissio on perustellusti todennut, että tämä tilanne aiheutuu pikemminkin Italian lainsäädännöstä
kuin direktiivistä. Ellei rekisteröintiä tai mahdollisesti luvan hankkimista koskevista velvollisuuksista muuta johdu, jätteiden
haltija voi yksinkertaisesti itse hyödyntää jätteet tai huolehtia niistä direktiivin säännösten mukaisesti. Tältä osin on
lisättävä, että direktiiviä ei sovelleta pelkästään jätealalle erikoistuneiden yritysten suorittamaan jätteistä huolehtimiseen
ja niiden hyödyntämiseen vaan myös jätteet tuottaneen yrityksen jätteen tuotantopaikalla tapahtuvaan jätteistä huolehtimiseen
ja niiden hyödyntämiseen (em. asia Inter-Environnement Wallonie, tuomion 29 kohta).
Näissä olosuhteissa komission kanne on hyväksyttävä.
Näin ollen on todettava, että Italian tasavalta ei ole noudattanut direktiivin mukaisia velvoitteitaan, koska riidanalaisissa
säännöksissä kansallisen jätelainsäädännön soveltamisalan ulkopuolelle on jätetty louhittu maa‑ ja kiviaines, joka on tosiasiassa
tarkoitettu käytettäväksi uudelleen uudelleentäyttömaana, täyttömaana, pengerrykseen ja jauhamiseen, lukuun ottamatta saastuneilta
alueilta ja uudisraivausmaalta peräisin olevia aineksia, joiden saastepitoisuudet ylittävät voimassa olevassa lainsäädännössä
vahvistetut enimmäismäärät.

Oikeudenkäyntikulut
Yhteisöjen tuomioistuimen työjärjestyksen 69 artiklan 2 kohdan mukaan asianosainen, joka häviää asian, velvoitetaan korvaamaan
oikeudenkäyntikulut, jos vastapuoli on sitä vaatinut. Koska komissio on vaatinut Italian tasavallan velvoittamista korvaamaan
oikeudenkäyntikulut ja koska tämä on hävinnyt asian, se on velvoitettava korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
Näillä perusteilla yhteisöjen tuomioistuin (kolmas jaosto) on ratkaissut asian seuraavasti:
1)
Italian tasavalta ei ole noudattanut jätteistä 15.7.1975 annetun neuvoston direktiivin 75/442/ETY, sellaisena kuin se on muutettuna
18.3.1991 annetulla neuvoston direktiivillä 91/156/ETY, mukaisia velvoitteitaan, koska ympäristösäännöksistä 23.3.2001 annetun
lain nro 93 10 §:ssä ja infrastruktuuria, strategisia tuotantolaitoksia sekä muita tuotantotoiminnan käynnistämistoimenpiteitä
koskevasta hallitukselle annetusta valtuutuksesta 21.12.2001 annetun lain nro 443 1 §:n 17 ja 19 momentissa kansallisen jätelainsäädännön
soveltamisalan ulkopuolelle on jätetty louhittu maa‑ ja kiviaines, joka on tarkoitettu käytettäväksi uudelleen uudelleentäyttömaana,
täyttömaana, pengerrykseen ja jauhamiseen, lukuun ottamatta saastuneilta alueilta ja uudisraivausmaalta peräisin olevia aineksia,
joiden saastepitoisuudet ylittävät voimassa olevassa lainsäädännössä vahvistetut enimmäismäärät.
2)
Italian tasavalta velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
Allekirjoitukset
*
Oikeudenkäyntikieli: italia.