CELEX: 62005CJ0396
Socialinė apsauga
Reglamentas (EEB) Nr. 1408/71
III ir VI priedai
Laisvas asmenų judėjimas
EB 18, 39 ir 42 straipsniai
Senatvės išmokos
Įmokų mokėjimo už Vokietijos Federacinės Respublikos teritorijos laikotarpiai
Neeksportuojamumas

Prašymai priimti prejudicinį sprendimą pateikti dėl 1971 m. birželio 14 d. Tarybos reglamento Nr. 1408/71 dėl socialinės apsaugos sistemų taikymo pagal darbo sutartį dirbantiems asmenims, savarankiškai dirbantiems asmenims ir jų šeimos nariams, judantiems Bendrijoje, iš dalies pakeisto ir atnaujinto 1996 m. gruodžio 2 d. Tarybos reglamentu (EB) Nr. 118/97 (
OL L 28, 1997, p. 1
, toliau Reglamentas – Nr. 1408/71), III ir VI priedų galiojimo.
Šie prašymai buvo pateikti bylose tarp ieškovų ir Federalinės pensijos draudimo įstaigos (
Deutsche Rentenversicherung
Bund,
toliau –
Rentenversicherung
) dėl pastarosios atsisakymo skaičiuojant senatvės pensiją atsižvelgti į atitinkamai D. Habelt (byla C-396/05) – Sudetų teritorijoje nuo 1939 m. sausio mėn. iki 1945 m. balandžio mėn., M. Möser (byla C-419/05) – Pomeranijoje nuo 1937 m. balandžio 1 d. iki 1945 m. vasario 1 d., tuo metu, kai šiose teritorijose, kurios nepriklauso dabartinei Vokietijos Federacinei Respublikai, buvo taikomi Vokietijos Reicho socialinės apsaugos teisės aktai, P. Wachter (byla C-450/05) – Rumunijoje nuo 1953 m. rugsėjo mėn. iki 1970 m. spalio mėn. mokėtas įmokas, motyvuojant tuo, kad ieškovai pagrindinėje byloje įsikūrė kitoje valstybėje narėje nei Vokietijos Federacinė Respublika.
Teisinis pagrindas
Bendrijos teisės aktai
Pagal Reglamento Nr. 1408/71 2 straipsnio 1 dalį:
„Šis reglamentas taikomas pagal darbo sutartį dirbantiems asmenims arba savarankiškai dirbantiems asmenims, kuriems buvo taikomi vienos ar daugiau valstybių narių teisės aktai ir kurie yra vienos iš valstybių narių piliečiai arba asmenys be pilietybės ar pabėgėliai, gyvenantiems vienos iš valstybių narių teritorijoje bei jų šeimos nariams ir jų išlaikytiniams.“
Reglamento Nr. 1408/71 4 straipsnyje nurodyta:
„1.   Šis reglamentas taikomas visiems teisės aktams, kurie apima šias socialinės apsaugos sritis:
<…>;
c)
senatvės išmokas;
d)
išmokas išlaikytiniams;
<…>
2.   Šis reglamentas taip pat taikomas visoms bendrosioms ir specialioms socialinės apsaugos sistemoms, nepaisant to, ar jos susijusios, ar nesusijusios su įmokų mokėjimu, bei sistemoms, susijusioms su darbdavio ar laivo savininko atsakomybe mokant 1 dalyje nurodytas išmokas.
2a.   Šis reglamentas taip pat taikomas specialioms neįmokinėms išmokoms, kurios mokamos pagal teisės aktus ar sistemas, kitas nei tos, kurios nurodytos 1 punkte arba neįtraukiamos pagal 4 punkto nuostatas, jeigu tokios išmokos yra numatytos:
a)
teikti papildomą, pakeičiantį ar pagalbinį draudimą nuo rizikos, kurią apima 1 dalies nuo a iki h punktuose nurodytos socialinės apsaugos sritys; arba
b)
tik kaip speciali neįgaliųjų asmenų apsauga.
<…>
4.   Šis reglamentas netaikomas socialinei ir medicininei paramai, karo aukų ar jo pasekmių išmokų sistemoms arba valstybės tarnautojų ir jiems prilygintų asmenų specialioms sistemoms.“
Šio reglamento 5 straipsnyje nurodyta:
„Valstybės narės apie 4 straipsnio 1 ir 2 dalyje nurodytus specialius teisės aktus ir specialias sistemas, 4 straipsnio 2a dalyje nurodytas specialias neįmokines išmokas, 50 straipsnyje nurodytas minimalias išmokas bei 77 ir 78 straipsniuose nurodytas išmokas turi pranešti ir paskelbti pagal 97 straipsnio nuostatas.“
Pagal Reglamento Nr. 1408/71 6 straipsnį:
„Laikantis šio reglamento 7, 8 straipsnių ir 46 straipsnio 4 dalies nuostatų asmenims ir dalykams, kuriuos jis apima, pastarasis pakeičia bet kurios Socialinės apsaugos konvencijos nuostatas, kurių privalo laikytis:
a)
tiktai dvi ar daugiau valstybės narės arba
b)
bent dvi valstybės narės ir viena ar daugiau kitų valstybių, kai tvarkant atitinkamus dalykus nedalyvauja vienos iš pastarųjų valstybių įstaiga.“
To paties reglamento 7 straipsnio „Tarptautinės nuostatos, kurioms nedaro poveikio šis reglamentas“ 2 dalyje nurodyta:
„Nepaisant 6 straipsnio nuostatų, toliau galioja:
<…>;
c)
III priede išvardytų Socialinės apsaugos konvencijų nuostatos.“
Reglamento Nr. 1408/71 III priedo A skirsnio „Socialinės apsaugos konvencijų nuostatos, kurios, nepaisant reglamento 6 straipsnio, toliau taikomos (Reglamento 7 straipsnio 2 dalies c punktas)“ 35 punkto „Vokietija-Austrija“ e papunktyje nurodyta:
„(1966 m. gruodžio 22 d. Vokietijos Federacinės Respublikos ir Austrijos Respublikos Socialinės apsaugos) konvencijos (toliau – 1966 m. Vokietijos ir Austrijos konvencija) dėl Vokietijos įstatymų 4 straipsnio 1 dalis, pagal kurią nelaimingi atsitikimai (ir profesinės ligos), įvykę už Vokietijos Federacinės Respublikos teritorijos ribų, ir draudimo laikotarpiai, įgyti už tos teritorijos ribų, nesuteikia teisės mokėti išmokų arba suteikia teisę mokėti išmokas tik tam tikromis aplinkybėmis, kai turintys tokią teisę asmenys gyvena už Vokietijos Federacinės Respublikos teritorijos ribų, tuomet kai:
i)
išmoka jau buvo mokėta arba turi būti sumokėta 1994 m. sausio 1 d.;
ii)
išmokos gavėjas nuolat gyveno Austrijoje iki 1994 m. sausio 1 d. ir mokėti pensijas pagal pensijų draudimą ir draudimą nuo nelaimingų atsitikimų pradedama iki 1994 m. gruodžio 31 d.;
tai taip pat galioja laikotarpiams, per kuriuos kita pensija, įskaitant pensiją išlaikytiniams, buvo gaunama vietoj pirmosios, jeigu gavimo laikotarpiai eina vienas po kito nenutrūkstamai.“
Reglamento Nr. 1408/71 III priedo B skirsnio „Konvencijų nuostatos, kurios taikomos ne visiems asmenims, kuriems taikomas šis reglamentas (Reglamento 3 straipsnio 3 dalis)“ 35 punkto „Vokietija-Austrija“ e papunktyje pakartojamos minėto III priedo A skirsnio 35 punkto e papunkčio nuostatos.
Reglamento Nr. 1408/71 10 straipsnio 1 dalies pirmojoje pastraipoje nurodyta:
„Jeigu šiame reglamente nenustatyta kitaip, invalidumo, senatvės ar išlaikytinių išmokos pinigais <…> įgytos pagal vienos ar daugiau valstybių narių teisės aktus, negali būti kaip nors sumažinamos, pakeičiamos, sustabdomas ir nutraukiamas jų mokėjimas ar anuliuojamos vien dėl to, kad jų gavėjas gyvena valstybės narės teritorijoje, išskyrus valstybę, kurioje yra įstaiga, atsakinga už išmokų mokėjimą.“
Reglamento Nr. 1408/71 10 a straipsnyje nurodyta:
„Nepaisant 10 straipsnio ir III dalies nuostatų, asmenims, kuriems taikomas šis reglamentas, 4 straipsnio 2 a dalyje nurodytos specialios neįmokinės išmokos pinigais mokamos tiktai valstybės narės, kurioje jie gyvena, teritorijoje pagal tos valstybės teisės aktus, su sąlyga, kad tokios išmokos yra išvardytos II a priede. Tokias išmokas moka ir išlaidas padengia gyvenamosios vietos įstaiga.“
To paties reglamento 89 straipsnyje nurodyta:
„Valstybių narių tam tikrų teisės aktų vykdymo specialios taisyklės nurodytos VI priede.“
Reglamento Nr. 1408/71 VI priedo C skirsnio „Vokietija“ 1 punkte nurodyta:
„Reglamento 10 straipsnio nuostatos nepažeidžia nuostatų, pagal kurias nelaimingi atsitikimai (ir profesinės ligos), įvykstantys už Vokietijos Federacinės Respublikos teritorijos ribų, ir laikotarpis, įgytas už tos teritorijos ribų, nesuteikia pagrindo išmokoms skirti arba skirti jas nenustačius tam tikrų sąlygų, jeigu atitinkami asmenys gyvena už Vokietijos Federacinės Respublikos teritorijos ribų.“
To paties reglamento 94 straipsnyje „Pereinamojo laikotarpio nuostatos, taikomos pagal darbo sutartį dirbantiems asmenims“ nurodyta:
„1.   Pagal šį reglamentą neįgyjama jokių teisių laikotarpiu iki 1972 m. spalio 1 d. arba iki reglamento įsigaliojimo atitinkamos valstybės narės teritorijoje arba tos valstybės teritorijos dalyje.
2.   Nustatant pagal šį reglamentą įgytas teises, įskaitomi visi draudimo laikotarpiai ir, kur reikia, visi darbo pagal darbo sutartį arba gyvenimo laikotarpiai, įgyti pagal valstybės narės teisės aktus iki 1972 m. spalio 1 d. arba iki reglamento įsigaliojimo tos valstybės narės teritorijoje arba tos valstybės teritorijos dalyje.
3.   Laikantis 1 dalies nuostatų, pagal šį reglamentą įgyjama bet kuri teisė, netgi jeigu ji susijusi su draudiminiu įvykiu, įvykusiu iki 1972 m. spalio 1 d. arba iki reglamento įsigaliojimo atitinkamos valstybės narės teritorijoje arba tos valstybės teritorijos dalyje.
<…>“
1966 m. Vokietijos ir Austrijos konvencija
1966 m. Vokietijos ir Austrijos konvencijos 4 straipsnio 1 dalies pirmame sakinyje nurodyta:
„Jei šioje konvencijoje nenurodyta kitaip, vienos konvencijos Šalies nuostatos, pagal kurias teisės į išmoką atsiradimas, išmokos suteikimas ar mokėjimas grynais priklauso nuo to, ar asmuo gyvena šioje valstybėje, netaikomos 3 straipsnyje nurodytiems asmenims (Vokietijos ir Austrijos piliečiams), kurie gyvena kitoje šios konvencijos Šalyje.“
1995 m. spalio 4 d. Vokietijos Federacinės Respublikos ir Austrijos Respublikos socialinės apsaugos konvencija
Pagal 1995 m. spalio 4 d. Vokietijos Federacinės Respublikos ir Austrijos Respublikos socialinės apsaugos konvencijos (BGBl. 1998 II, p. 313), kuri įsigaliojo 1998 m. spalio 1 d. (BGBl. 1998 II, p. 2544, toliau – 1995 m. Vokietijos ir Austrijos konvencija), 14 straipsnio 2 dalies b punktą:
„Toliau taikomos šios nuostatos:
<…>
b)
(1966 m. Vokietijos ir Austrijos konvencijos) dėl Vokietijos įstatymų 4 straipsnio 1 dalis, pagal kurią nelaimingi atsitikimai (ir profesinės ligos), įvykę už Vokietijos Federacinės Respublikos teritorijos ribų ir draudimo laikotarpiai, įgyti už tos teritorijos ribų, nesuteikia teisės mokėti išmokų arba suteikia teisę mokėti išmokas tik tam tikromis aplinkybėmis, kai turintys tokią teisę asmenys gyvena už Vokietijos Federacinės Respublikos teritorijos ribų, ir jei:
i)
išmokos buvo suteiktos ar mokėtinos, kai santykiams tarp Susitariančių Šalių pradėtas taikyti reglamentas;
ii)
atitinkamas asmuo nuolat apsigyveno Austrijoje iki santykiams tarp Susitariančių Šalių pradėtas taikyti reglamentas ir mokėti pensijas pagal pensijų draudimą ir draudimą nuo nelaimingų atsitikimų pradėta dvylika mėnesių anksčiau nei santykiams tarp Susitariančiųjų Šalių pradėtas taikyti reglamentas; tai taip pat galioja ir kitos pensijos mokėjimo laikotarpiams, įskaitant išlaikytinių pensiją, kai pensijos laikotarpiai yra nepertraukiami.“
Vokietijos socialinės apsaugos kodeksas
Vokietijos socialinės apsaugos kodekso VI knygos „Pensijos draudimo teisinis režimas“ (
Sozialgesetzbuch VI – Gesetzliche Rentenversicherung
, toliau – SGB VI) 110 straipsnio 2 ir 3 dalyse nurodoma:
„2)   Nuolat užsienyje gyvenantiems teises į išmokas turintiems asmenims išmokos mokamos tiek, kiek kitaip nenumato tolesnės nuostatos dėl išmokų užsienyje gyvenantiems atitinkamiems asmenims.
3)   Šio skirsnio nuostatos taikomos, jei už nacionalinę teisę viršesnė ar tarpvalstybinė teisė nenustato kitaip.“
Pagal SGB VI 113 straipsnį:
„1)   Asmenų, turinčių teisę gauti pensiją, pensijų kreditai skaičiuojami remiantis
1.
pensijos kreditais, įgytais nacionalinėje teritorijoje mokėtų įmokų laikotarpiais;
<…>
Laikotarpiais, kai įmokos mokėtos nacionalinėje teritorijoje, laikomi laikotarpiai, kai įmokos po 1945 m. gegužės 8 d. mokėtos pagal federalinę teisę, ir pagal V skirsnį jiems prilyginti laikotarpiai.
2)   Skaičiuojant papildomus asmenų, turinčių teisę gauti pensiją, našlaičių pensijos kreditus atsižvelgiama tik į laikotarpius, kai įmokos mokėtos nacionalinėje teritorijoje.
3)   Atsižvelgiama tik į 70 % asmenų, turinčių teisę gauti pensiją, kurie nėra nė vienos valstybės, kurioje taikomas Reglamentas (EEB) Nr. 1408/71, piliečiai, pensijos kreditų.“
Pagal SGB VI 114 straipsnį:
„1)   Asmenų, turinčių teisę gauti pensiją, kurie yra valstybės, kurioje taikomas Reglamentas (EEB) Nr. 1408/71, piliečiai, pensijos kreditai apskaičiuojami atsižvelgiant į:
1.
pensijos kreditus, įgytus už laikotarpius, kuriais nebuvo mokamos įmokos,
2.
papildomus pensijos kreditus už laikotarpius, kuriais buvo mokėtos sumažintos įmokos, ir
3.
pensijos kreditų sumažinimą dėl pensijų suvienodinimo tiek, kiek jis netaikomas laikotarpiams, kuriais nebuvo mokamos įmokos, arba pensijos kreditų padidinimui laikotarpiais, kai mokėtos sumažintos įmokos.
Į pagal pirmą sakinį apskaičiuotus pensijų kreditus atsižvelgiama proporcingai kreditų, įgytų už laikotarpius, kuriais įmokos buvo mokamos nacionalinėje teritorijoje, ir nustatytų pagal 272 straipsnio 1 dalies 1 punktą bei 3 dalies pirmą sakinį, daliai, palyginti su visais pensijų kreditais, įgytais už laikotarpius, kuriais mokėtos įmokos, įskaitant dirbant pagal (Įstatymą dėl teisės į pensiją, įgytos mokant įmokas užsienyje) (
Fremdrentengesetz,
toliau – FRG).
2)   Asmenų, turinčių teisę gauti našlaičių pensiją, kurie yra valstybės, kurioje taikomas Reglamentas (EEB) Nr. 1408/71, piliečiai, papildomi pensijos kreditai apskaičiuojami atsižvelgiant į:
1.
laikotarpius, kuriais nemokėtos įmokos, taikant 1 dalies antrame sakinyje nurodytą proporciją, ir
2.
nacionalinėje teritorijoje įgytus laikotarpius, į kuriuos reikia atsižvelgti.“
Pagal SGB VI V skirsnio 247 straipsnio 3 dalies pirmą sakinį:
„Įmokų mokėjimo laikotarpiais laikomi ir laikotarpiai, kai pagal Reicho draudimo įstatymus buvo mokamos privalomo arba savanoriško draudimo įmokos.“
SGB VI V skirsnio 271 straipsnis nurodo:
„Nacionalinėje teritorijoje įgytais įmokų mokėjimo laikotarpiais laikomi ir laikotarpiai, kai įmokos mokėtos pagal iki 1945 m. gegužės 9 d. galiojusius Reicho draudimo įstatymus:
1.
privalomo draudimo įmokos už nacionalinėje teritorijoje vykdytą darbuotojo arba savarankiškai dirbančio asmens veiklą arba
2.
savanoriško draudimo įmokos už nuolat nacionalinėje teritorijoje arba teritorijoje, kurioje netaikyti atitinkami Reicho draudimo įstatymai, gyventą laikotarpį.
Vaikų auklėjimo laikotarpiai (Kindererziehungszeiten) yra laikotarpiai, kai įmokos mokėtos nacionalinėje teritorijoje ir vaikas auklėtas Vokietijos Federacinės Respublikos teritorijoje.“
SGB VI V skirsnio 272 straipsnis nurodo:
„1)   Iki 1950 m. gegužės 19 d. gimusių asmenų, turinčių teisę gauti pensiją, kurie yra valstybės, kurioje taikomas Reglamentas (EEB) Nr. 1408/71, piliečiai ir kurie iki 1990 m. gegužės 19 d. nuolat gyveno užsienyje, pensijų kreditai apskaičiuojami atsižvelgiant į:
1.
pensijų kreditus, įgytus įmokų laikotarpiais pagal (FRG), neviršijant pensijų kreditų, atitinkančių laikotarpius, kai įmokos mokėtos nacionalinėje teritorijoje;
2.
papildomas išmokas už įmokų mokėjimo pagal FRG laikotarpius, neviršijant papildomų išmokų už laikotarpius, kai įmokos mokėtos nacionalinėje teritorijoje;
3.
pensijų kreditų sumažinimą dėl pensijų suvienodinimo įmokų mokėjimo pagal FRG laikotarpiu, proporcingai pensijos kreditų, apibrėžtų 1 dalyje ir įgytų laikotarpiais, kai įmokos mokėtos pagal FRG, daliai, palyginti su visais šiuo laikotarpiu įgytais kreditais; ir
4.
papildomus pensijų kreditus, susijusius su našlaičių pensiją už įmokų mokėjimo pagal FRG laikotarpius, taikant 3 punkte nurodytą proporciją.
2)   Pensijų kreditai, atitinkantys laikotarpius, kai įmokos mokėtos pagal FRG, į kuriuos taip pat reikia atsižvelgti taikant 1 dalį, remiantis pensijų kreditais (Rytai), laikomi pensijų kreditais (Rytai).
3)   Teisę gauti pensiją turinčių asmenų pensijų kreditais 1 dalies prasme, į kuriuos reikia atsižvelgti, neviršijant pensijų kreditų, kurie atitinka įmokų mokėjimo nacionalinėje teritorijoje laikotarpius, laikomi įmokų mokėjimo Reicho teritorijoje laikotarpiai. Skaičiuojant papildomus pensijų kreditus, kurie atitinka papildomą išmoką, sumažinimą dėl pensijų suvienodinimo ir priedą dėl našlaičių pensijos, į laikotarpius, kai įmokos mokėtos Reicho teritorijoje, atsižvelgiama taip pat kaip į įmokų mokėjimo pagal FRG laikotarpius.“
Pagal FRG 14 straipsnį:
„Jei toliau nenurodyta kitaip, asmenims, kurių teisės ir pareigos išplaukia iš šio skirsnio, taikomos bendros Vokietijos Federacinėje Respublikoje taikomos nuostatos.“
Pagrindinės bylos ir prejudiciniai klausimai
Byla C-396/05
Iš nutarties dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą matyti, kad Vokietijos pilietė D. Habelt 1923 m. sausio 23 d. gimė Eulau (Jylovė), Sudetuose, kurie tuo metu priklausė Čekoslovakijai, o dabar – Čekijos Respublikai.
Nuo 1939 m. sausio mėn. iki 1946 m. gegužės mėn. ji dirbo Eulau. Nuo 1939 m. sausio 1 d. iki 1945 m. balandžio 30 d. ji Reicho darbuotojų senatvės draudimo įstaigai (
Reichsversicherungsanstalt für Angestellte
, toliau – RfA) mokėjo privalomas įmokas – pagal Reicho įstatymus senatvės draudimo srityje, t. y. pagal Darbuotojų socialinio draudimo įstatymą
(Angestelltenversicherungsgesetz).
Ši Berlyne esanti įstaiga, Reichui okupavus Sudetus, buvo kompetentinga draudimo įstaiga. Nuo 1945 m. gegužės 5 d. iki 1946 m. gegužės 13 d. D. Habelt mokėjo privalomas socialinio draudimo įmokas Čekoslovakijoje. Ją deportavus iš Sudetų teritorijos, ji įsikūrė Vokietijos Federacinės Respublikos teritorijoje.
Nuo 1988 m. vasario 1 d. D. Habelt gauna senatvės pensiją iš Federalinės darbuotojų draudimo įstaigos (
Bundesversicherungsanstalt für Angestellte,
toliau –
Bundesversicherungsanstalt
), kuri nuo 2005 m. spalio mėn. vadinasi
Rentenversicherung
. Ši pensija iš pradžių buvo skaičiuojama, įskaičiuojant vaikų auklėjimo laikotarpius ir savanoriško draudimo įmokų mokėjimo laikotarpius, remiantis privalomomis socialinio draudimo įmokomis, mokėtomis dėl suinteresuotojo asmens Sudetų teritorijoje vykdytos veiklos nuo 1939 m. sausio 1 d. iki 1945 m. balandžio 30 d., bei įmokų mokėjimo užsienyje laikotarpiais pagal FRG dėl Čekoslovakijoje nuo 1945 m. gegužės 5 d. iki 1946 m. gegužės 13 d. vykdytos veiklos, už kurią mokėtos privalomo draudimo įmokos.
2001 m. rugpjūčio 1 d. D. Habelt persikėlus į Belgiją,
Bundesversicherungsanstalt
nusprendė perskaičiuoti jos pensiją ir nuo 2001 m. gruodžio 1 d. jai suteikė mėnesinę 204,50 DEM (104,56 euro) dydžio pensiją, t. y. 438,05 DEM (223,96 euro) mažiau nei iki tol gauta pensija.
D. Habelt skundas dėl sprendimo perskaičiuoti jos pensiją buvo
Bundesversicherungsanstalt
atmestas. Pasak šios įstaigos, mokant privalomojo draudimo senatvės pensiją užsienyje nuolat gyvenančiam asmeniui reikia atsižvelgti į specialias nuostatas mokėjimo srityje, numatytas SGB VI 113 straipsnio 1 dalies 1 punkte. Pagal šią nuostatą mokesčių mokėtojų pensijų kreditai paverčiami pensijų kreditais už įmokų Vokietijos teritorijoje mokėjimo laikotarpį, t. y. įmokų mokėjimo laikotarpius, per kuriuos įmokos buvo mokamos pagal vėlesnę nei 1945 m. Vokietijos teisę, ir už pagal SGB VI V skirsnį jiems prilygintus įmokos mokėjimo laikotarpius.
Todėl
Bundesversicherungsanstalt
manė, kad, aplinkybė, jog suinteresuotoji dėl darbo Sudetų teritorijoje nuo 1939 m. sausio mėn. iki 1945 m. balandžio mėn. mokėjo įmokas, ne pagal nuo 1945 m. taikomą Vokietijos teisę, pagrindžia SGB VI 271 straipsnio, kuris numato, kad iki 1945 m. gegužės 9 d. mokėtos įmokos laikytinos įmokų mokėjimo laikotarpiais, įgytais Vokietijos Federacinės Respublikos teritorijoje SGB VI 113 straipsnio l dalies l punkto prasme, taikymą.
Bundesversicherungsanstalt
šiuo klausimu pažymi, kad pagal SGB VI 271 straipsnį įmokų mokėjimo Vokietijos teritorijoje laikotarpiais laikomi ir laikotarpiai, už kuriuos pagal iki 1945 m. gegužės 9 d. taikomus Reicho senatvės draudimo įstatymus buvo mokamos privalomo draudimo įmokos dėl darbo ar savarankiškos veiklos Vokietijoje. „Vokietija“ laikoma ne Reicho draudimo įstatymų taikymo sritis, o tik dabartinės Vokietijos Federacinės Respublikos teritorija. Todėl privalomo draudimo įmokos, sumokėtos pagal Reicho senatvės draudimo įstatymus dirbant arba vykdant savarankišką veiklą teritorijoje, kur tie įstatymai buvo taikomi, bet už dabartinės Vokietijos Federacinės Respublikos ribų, nelaikomi Vokietijos teritorijoje sumokėtomis įmokomis. Taip yra D. Habelt įmokų, pagal Reicho teisės aktus sumokėtų nuo 1939 m. sausio mėn. iki 1945 m. balandžio mėn., atveju, nes Sudetai nepatenka į dabartinę Vokietijos Federacinės Respublikos teritoriją.
Be to,
Bundesversicherungsanstalt
mano, kad D. Habelt negali remtis ir SGB VI 272 straipsniu, nes užsienyje ji nuolat pradėjo gyventi po 1990 m. gegužės 19 dienos.
Priėmus sprendimą atmesti jos prašymą, 2002 m. kovo 23 d. D. Habelt kreipėsi į
Sozialgericht Berlin
. Atsakydamas į šio teismo klausimą dėl aplinkybės, kad nuo 2004 m. gegužės 1 d. Sudetai priklauso Europos Sąjungos teritorijai, poveikio D. Habelt padėčiai,
Bundesversicherungsanstalt
nusprendė, kad Čekijos Respublikos įstojimas į Sąjungą nagrinėjamos padėties nekeičia. Pagal Reglamento Nr. 1408/71 VI priedo C skirsnio 1 punktą valstybėje narėje išmokos negali būti mokamos, remiantis pensijos kreditais, gautais už laikotarpius, kai įmokos mokėtos teritorijos dalyse, kur buvo taikomi Vokietijos Reicho socialinės apsaugos įstatymai, arba už laikotarpius, įgytus pagal FRG.
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas mano, kad pagrindinėje byloje nagrinėjama padėtis patenka į Reglamento Nr. 1408/71 taikymo sritį asmenų ir laiko atžvilgiu bei į materialinę taikymo sritį.
Neradęs jokių nagrinėjamo EB sutartyje įtvirtintos galimybės eksportuoti socialinio draudimo išmokas apribojimo pateisinimų,
Sozialgericht Berlin
nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir Teisingumo Teismui pateikti tokį prejudicinį klausimą:
„Ar Reglamento Nr. 1408/71 <…> VI priedo D skirsnio (buvęs C skirsnis) „Vokietija“ nuostata nepažeidžia viršesnės Bendrijos teisės, būtent laisvo judėjimo principo, šiuo atveju – EB 42 straipsnyje numatytos teisės eksportuoti išmokas tiek, kiek jose nenumatoma galimybė mokėti pensiją už draudimo laikotarpius Reicho teritorijoje?“
Byla C-419/05
Vokietijos pilietė M. Möser gimė Pneve, Pomeranijoje, 1923 m. sausio 2 dieną. 1946 m. ji pabėgo iš rusų okupacinės zonos, siekdama apsigyventi dabartinėje Vokietijos Federacinės Respublikos teritorijoje, kur nuo 1988 m. vasario 1 d. ji iš
Bundesversicherungsanstalt
gauna senatvės pensiją. Iš pradžių jos pensija buvo apskaičiuojama remiantis, be kita ko, laikotarpiais nuo 1937 m. balandžio 1 d. iki 1945 m. vasario 1 d., kai suinteresuotoji privalomai mokėjo įmokas dėl veiklos Pomeranijoje, kurios teritorijoje buvo taikomi Reicho socialinės apsaugos įstatymai ir kuri dabar priklauso Lenkijos Respublikai.
2001 m. liepos 1 d. M. Möser persikėlus į Ispaniją, jos senatvės pensija buvo perskaičiuota nuo 2001 m. rugsėjo 1 dienos. Dėl to įvykęs jos sumažinimas 143,15 euro buvo motyvuojamas tuo, kad suinteresuotasis asmuo gyvena užsienyje, todėl negalima atsižvelgti į įmokų mokėjimo už dabartinės Vokietijos Federacinės Respublikos teritorijos ribų laikotarpius. Nuo 2004 m. birželio 1 d. M. Möser gyvena Jungtinėje Karalystėje.
Daug kartų siekusi, kad dėl jos skundo būtų priimtas sprendimas, 2002 m. gegužės 17 d. M. Möser prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui pateikė ieškinį dėl neveikimo. 2003 m. liepos 14 d. Sprendimu
Bundesversicherungsanstalt
jos ieškinį atmetė.
2003 m. rugpjūčio 9 d. M. Möser kreipėsi į prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusį teismą, kad būtų panaikintas minėtas sprendimas. Konstatavęs, kad suinteresuotoji taip pat neturi teisės gauti senatvės pensijos pagal Lenkijos pensijos draudimo sistemą, šis teismas dėl tokių pačių kaip ir nurodytos byloje C-396/05 priežasčių nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir Teisingumo Teismui pateikti tokį patį prejudicinį klausimą, koks jam buvo pateiktas byloje C-396/05.
Byla C-450/05
P. Wachter gimė Rumunijoje 1936 metais. Jis yra Austrijos pilietis ir laikomas perkeltuoju (ekspatrijuotuoju) asmeniu Vokietijos įstatymo dėl perkeltųjų asmenų ir pabėgėlių (Bundesvertriebenengesetz, toliau – BVG) prasme.
1970 m. jis išvyko iš Rumunijos ir nuo tada gyveno bei dirbo Austrijoje, kur gyvena iki šiol. 1995 m. lapkričio mėn.
Bundesversicherungsanstalt
, taikydamas FRG, laikotarpius, kai P. Wachter dirbo ir mokėjo įmokas Rumunijoje nuo 1953 m. rugsėjo mėn. iki 1970 m. spalio mėn., pripažino privalomo draudimo pagal Vokietijos senatvės draudimo sistemą laikotarpiais, turint omeny, kad suinteresuotasis asmuo turi perkeltojo asmens BVG prasme statusą.
1999 m. birželio mėn. P. Wachter paprašė, kad nuo 1999 m. rugpjūčio 1 d., kai jam sukaks 63 metai, jam būtų mokama senatvės pensija. Šis prašymas buvo atmestas motyvuojant tuo, kad už užsienio įstaigoje įgytus įmokų mokėjimo laikotarpius, suteikiančius teisę gauti pensiją pagal FRG, pensija negali būti mokama užsienyje. 1966 m. Vokietijos ir Austrijos konvenciją pakeitę Bendrijos reglamentai nenustatė kitaip.
P. Wachter skundas dėl šio sprendimo buvo atmestas 2001 m. liepos 9 d.
Sozialgericht Berlin
sprendimu.
Pagrįsdamas
Landessozialgericht Berlin-Brandenburg
pateiktą skundą P. Wachter teigia, kad pagal 1966 m. Vokietijos ir Austrijos konvenciją iki 1993 m. gruodžio 31 d. kaip Austrijos pilietis, gyvenantis Austrijoje, jis turėjo tokį patį statusą kaip ir Vokietijos pilietis, gyvenantis Vokietijoje. Kadangi ši konvencija Reglamentu Nr. 1408/71 buvo panaikinta nuo 1994 m sausio 1 d., jos numatytas teritorinio prilyginimo principas taikomas tik esant tam tikroms sąlygoms, kurių jis netenkina (šio reglamento III priedo A ir B skirsnių 35 punkto e papunktis ir jo VI priedo C skirsnio 1 punktas).
P. Wachter teigia, kad dėl Reglamento Nr. 1408/71 taikymo jis atsidūrė mažiau palankioje padėtyje nei anksčiau. Tokią pasekmę draudžia asmenų laisvo judėjimo principas.
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pastebi, kad pagal taikomą Vokietijos teisę už laikotarpius, kai įmokos mokėtos pagal FRG, priklausančios pensijos negali būti mokamos užsienyje, bet 1966 m. Vokietijos ir Austrijos konvencijos 4 straipsnio 1 dalies pirmas sakinys numato pensijų, kurios grindžiamos įmokomis pagal FRG, mokėjimą užsienyje. Taigi teritorinio prilyginimo principas neribotai taikomas tiek, kiek dėl šios konvencijos nebuvo taikyti Vokietijos teisės aktai, trukdantys tokiu atveju pensiją pervesti į užsienį (SGB VI 110 straipsnio 2 dalis, 113 straipsnio 1 dalis ir 272 straipsnis).
Jis klausia, ar Reglamento Nr. 1408/71, kuris automatiškai panaikina visas dvišales konvencijas, taikymas Austrijos Respublikoje nuo 1994 m. sausio 1 d. suderinamas su Sutartyje garantuojama teise laisvai judėti.
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas priduria, kad tiesa, jog Reglamento Nr. 1408/71 10 straipsnis numato teritorinį prilyginimą. Tačiau jį vėl panaikino Reglamento Nr. 1408/71 VI priedo C skirsnio 1 punkto nuostatos, susijusios su laikotarpiais, kai įmokos buvo mokamos teritorijos dalyse, kuriose buvo taikomi Reicho socialinės apsaugos įstatymai, ir laikotarpiais, kai įmokos buvo mokamos pagal FRG.
Tačiau egzistuoja viena šio socialinio draudimo išmokų eksportuojamumo principo apribojimo išimtis, išplaukianti būtent iš 1966 m. Vokietijos ir Austrijos konvencijos 4 straipsnio 1 dalies pirmo sakinio. Reglamento Nr. 1408/71 III priedo A ir B skirsnių 35 punkto e papunkčio nuostatos išvardija socialinės apsaugos konvencijų nuostatas, kurios toliau taikomos, nepaisant reglamento 6 straipsnio, ir toliau galiojančias šių konvencijų nuostatas, taikomas ne visiems asmenims, kuriems taikomas šis reglamentas. Tačiau P. Wachter neatitinka jame numatytų sąlygų, kad galėtų remtis 1966 m. Vokietijos ir Austrijos konvencija.
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą priėmusio teismo nuomone, neatmestina galimybė, kad Reglamento Nr. 1408/71 III priedo A ir B skirsnių 35 punkto e papunkčio ir VI priedo C skirsnio 1 punkto nuostatos, bent jau tokiu atveju, koks nagrinėjamas pagrindinėje byloje, gali prieštarauti asmenų judėjimo laisvei ir, būtent, socialinio draudimo išmokų eksportuojamumo principui, numatytam EB 42 straipsnyje, nes jos uždraudžia mokėti senatvės pensiją suinteresuotajam asmeniui kitoje valstybėje narėje, jei ji grindžiama išimtinai įmokų mokėjimo pagal FRG laikotarpiais.
Šiomis aplinkybėmis
Landessozialgericht Berlin-Brandenburg
nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir Teisingumo Teismui pateikti tokį prejudicinį klausimą:
„Ar Reglamento (EEB) Nr. 1408/71 III priedo A skirsnio 35 punkto „Vokietija-Austrija“ e papunktis ir B skirsnio 35 punkto „Vokietija-Austrija“ e papunktis bei VI priedo C skirsnio „Vokietija“, 1 punktas nepažeidžia viršesnės Bendrijos teisės, būtent EB 39 ir 42 straipsniuose įtvirtinto laisvo judėjimo principo?“
2006 m. vasario 3 d. pateiktu laišku prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas taip patikslino prejudicinį klausimą:
„1.
Reglamento (EEB) Nr. 1408/71 III priedo A ir B skirsnių 35 punkto „Vokietija–Austrija“ e papunkčiu – kuris po 2004 m. gegužės 1 d. plėtros į rytus pakeitus Reglamento (EEB) Nr. 1408/71 priedų numeraciją tapo 83 punktu, –laikytina jo versija taikyta iki įsigaliojant 2005 m. gegužės 5 d. Reglamentui (EB) Nr. 647/2005. Priede esanti norma atitinka 1995 m. Vokietijos ir Austrijos konvencijos 14 straipsnio 2 dalies b punktą, kurį prejudicinis klausimas taip pat nurodo tiek, kiek tai susiję su 1999 m. teisine padėtimi (sulaukus 63 metų).
2.
Reglamento (EEB) Nr. 1408/71 VI priedo C skirsnio „Vokietija“, 1 punktas atitinka Reglamento (EEB) Nr. 1408/71 VI priedo D skirsnio „Vokietija“ 1 punktą pagal naują numeraciją po 2004 m. gegužės 1 d. plėtros į rytus.“
Dėl prejudicinių klausimų
Dėl prejudicinio klausimo bylose C-396/05 ir C-419/05
Pagal Reglamento Nr. 1408/71 VI priedo C skirsnio 1 punktą šio reglamento 10 straipsnis, kuris įtvirtina gyvenamosios vietos sąlygos panaikinimą, nepažeidžia nuostatų, pagal kurias laikotarpis, įgytas už Vokietijos Federacinės Respublikos teritorijos ribų, jei teisę gauti išmokas turintys asmenys gyvena už jos ribų, nesuteikia teisės mokėti išmokų arba suteikia teisę jas mokėti tik tam tikromis aplinkybėmis.
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą priėmęs teismas iš esmės klausia, ar Reglamento Nr. 1408/71 VI priedo C skirsnio 1 punkto nuostatos neprieštarauja asmenų judėjimo laisvei ir būtent EB 42 straipsniui tiek, kiek jos tokiomis aplinkybėmis kaip pagrindinės bylos senatvės išmokų mokėjimo tikslais į įmokų, nuo 1937 m. iki 1945 m. mokėtų už Vokietijos Federacinės Respublikos ribų esančios teritorijos dalyse, kuriose buvo taikomi Vokietijos Reicho socialinės apsaugos įstatymai, laikotarpius leidžia atsižvelgti tik su sąlyga, kad gavėjas gyvena šioje valstybėje narėje.
Pirma, reikia nustatyti, ar tokiai padėčiai kaip ieškovų pagrindinėje byloje taikomas Reglamentas Nr. 1408/71.
Pirmiausia reikia pripažinti, kad pagal Reglamento Nr. 1408/71 94 straipsnio 2 dalį D. Habelt ir M. Möser padėtyje esantys asmenys, nustatant pagal šį reglamentą, t. y. šiuo atveju nuo 1988 m. vasario 1 d., įgytas teises, gali reikalauti atsižvelgti į bet kurį draudimo, darbo ar gyvenimo laikotarpį, įgytą pagal Vokietijos teisės aktus iki šio reglamento taikymo (šia prasme žr. 2002 m. vasario 7 d. Sprendimo
Kauer
,
C-28/00, Rink. p. I-1343
, 22 ir 46 punktus).
Be to, aišku, kad į pensiją išėję darbuotojai D Habelt ir M. Möser, kuriems taikoma Vokietijos socialinės apsaugos sistema, patenka į Reglamento Nr. 1408/71 taikymo sritį asmenų atžvilgiu, apibrėžtą jos 2 straipsnio 1 dalyje, pagal kurią šis reglamentas taikomas būtent „darbuotojams, kuriems yra ar buvo taikomi vienos ar daugiau valstybių narių teisės aktai ir kurie yra vienos iš valstybių narių piliečiai“.
Pagal Teisingumo Teismo praktiką pensiją arba išmokas pagal vienos ar daugiau valstybių narių įstatymus gaunantiems asmenims, net jei jie nevykdo profesinės veiklos, dėl jų priklausymo socialinio draudimo sistemai taikomos Reglamento Nr. 1408/71 nuostatos dėl darbuotojų (žr. būtent 1998 m. kovo 5 d. Sprendimo
Kulzer
,
C-194/96, Rink. p. I-895
, 24 punktą).
Tačiau
Rentenversicherung
ir Vokietijos vyriausybė ginčija, kad aptariamos išmokos patenka į Reglamento Nr. 1408/71 materialinę taikymo sritį. Jos teigia, kad šios išmokos priskirtinos „išmokų karo aukoms ar dėl jo pasekmių sistemoms“, kurios nepatenka į šio reglamento taikymo sritį pagal jo 4 straipsnio 4 dalį. Šiuo klausimu jos nurodo 1977 m. kovo 31 d. Teisingumo Teismo sprendimą
Fossi
(
79/76, Rink. p. 667
) ir 1979 m. vasario 22 d. Sprendimą
Tinelli
(
144/78, Rink. p. 757
), kurie patvirtino Reglamento Nr. 1408/71 netaikymo tokioms išmokoms, kokios nagrinėjamos šioje byloje, teisėtumą.
Rentenversicherung
ir Vokietijos vyriausybės nuomone, šiuose sprendimuose dėl nelaimingų atsitikimų periodinių išmokų ir invalidumo išmokų, susijusių su įmokų mokėjimo laikotarpiais iki 1945 m. už Vokietijos Federacinės Respublikos ribų esančios teritorijos dalyse, kur buvo taikomi Reicho socialinės apsaugos įstatymai, Teisingumo Teismas nusprendė, kad šios išmokos nepriskirtinos socialinės apsaugos sričiai. Taip darydamas jis atsižvelgė į aplinkybę, kad kompetentingos draudimo institucijos, kurioms priklausė atitinkamoje nuostatoje nurodyti asmenys, jau nebeegzistavo arba buvo už Vokietijos Federacinės Respublikos ribų, kad aptariamais Vokietijos teisės aktais buvo siekiama palengvinti situacijas, kilusias dėl įvykių, susijusių su nacionalsocialistiniu režimu ir Antruoju pasauliniu karu, ir kad galiausiai atitinkamų išmokų mokėjimas užsienyje gyvenantiems piliečiams yra diskrecinis.
Rentenversicherung
ir Vokietijos vyriausybės nuomone, tokie teiginiai tebegalioja. Tuometinės socialinio draudimo institucijos, įskaitant
RfA,
buvo panaikintos dėl teritorinių pasikeitimų ir žmonių perkėlimo Antrojo pasaulinio karo metu ir po jo, o su šiais laikotarpiais susijusiomis teisėmis nebegalima pasinaudoti šių institucijų atžvilgiu. Atitinkamos SGB VI nuostatos, būtent jo 271 ir 272 straipsniai, konkrečiai reglamentuoja šio karo pasekmes. Pensijos išmokos, pagrįstos šiais laikotarpiais, yra išmokos, kurias Vokietijos Federacinė Respublika suteikia dėl savo istorinės atsakomybės, o tai darydama ši valstybė narė visuomet rūpinosi, kad atitinkami asmenys nuolat, taip pat ir sulaukę pensinio amžiaus, gyventų Vokietijoje.
Šie teiginiai nepagrįsti.
Pagal Reglamento Nr. 1408/71 4 straipsnio 1 dalies c ir d punktus jis taikomas teisės aktams, kurie apima socialinės apsaugos sritis, susijusias su senatvės išmokomis ir išmokomis išlaikytiniams.
Išmoka gali būti laikoma socialinės apsaugos išmoka tada, kai ji suteikiama gavėjams neatsižvelgiant į individualų ir diskrecinį asmeninių poreikių vertinimą, remiantis teisės aktais apibrėžta situacija ir kai ji yra susijusi su viena iš Reglamento Nr. 1408/71 4 straipsnio 1 dalyje aiškiai išvardytų sričių (žr. būtent 2006 m. vasario 21 d. Sprendimo
Hosse
,
C-286/03, Rink. p. I-1771
, 37 punktą).
Pagal nusistovėjusią Teisingumo Teismo praktiką EB 39 ir 42 straipsnių tikslas nebūtų pasiektas, jei, pasinaudoję savo laisvo judėjimo teise, darbuotojai prarastų socialinės apsaugos garantijas, kurias jiems užtikrina valstybės narės teisės aktai, būtent kai šios garantijos suteikiamos dėl jų mokėtų įmokų (žr., be kita ko, 2001 m. kovo 8 d. Sprendimo
Jauch
,
C-215/99, Rink. p. I-1901
, 20 punktą).
Tiesa, kad, įgyvendindamas EB 42 straipsnį, Bendrijos teisės aktų leidėjas turi teisę priimti nuostatas, pagal kurias jos nebus taikomos kai kurioms apibrėžtoms išmokoms. Tačiau tokios nuostatos, kokios numatytos Reglamento Nr. 1408/71 4 straipsnio 4 dalyje, turi būti aiškinamos siaurai (žr., be kita ko, minėto sprendimo
Hosse
37 punktą). Tai reiškia, kad jos gali būti taikomos tik išmokoms, kurios atitinka joje nustatytas sąlygas. Šio reglamento 4 straipsnio 4 dalis iš jo taikymo srities pašalina karo aukų ar jo pasekmių išmokų sistemas.
Kaip nurodyta sprendimuose dėl prašymų priimti prejudicinį sprendimą, iš SGB VI 247 straipsnio 3 dalies pirmo sakinio išplaukia, kad ieškovų pagrindinėse bylose įmokų mokėjimo laikotarpiai teritorijos dalyse, kuriose pagrindinėse bylose nagrinėjamais laikotarpiais buvo taikomi Reicho socialinės apsaugos įstatymai, tokiais laikomi ne dėl karo, o todėl, kad įmokos buvo mokėtos pagal Vokietijos senatvės draudimo įstatymus. Kaip ir pensijos, grindžiamos laikotarpiais, susijusiais su dabartinės Vokietijos Federacinės Respublikos teritorija, pagrindinėje byloje ginčijamos išmokos yra finansuojamos šiuo metu dirbančių apdraustųjų asmenų įmokomis (SGB VI 153 straipsnis).
Be to, tokių išmokų mokėjimas už Vokietijos Federacinės Respublikos ribų gyvenantiems asmenims nėra diskrecinis bent jau tiek, kiek SGB VI 272 straipsnio 1 ir 3 dalys nurodo, kad pensijos, grindžiamos įmokų mokėjimo laikotarpiais teritorijos dalyse, kuriose buvo taikomi Vokietijos Reicho socialinės apsaugos įstatymai, paprastai mokamos užsienyje, kai iki 1950 m. gegužės 19 d. gimę asmenys, turintys teisę gauti pensiją, iki 1990 m. gegužės 19 d. nuolat įsikūrė užsienyje.
Taigi tokių išmokų, kokios nagrinėjamos pagrindinėje byloje, atsižvelgiant į jų tikslą ir suteikimo sąlygas, negalima laikyti išmokomis karo aukoms ar dėl jo pasekmių, numatytoms Reglamento Nr. 1408/71 4 straipsnio 4 dalyje.
Todėl tokios išmokos, atsižvelgiant į šio sprendimo 66 ir 67 punktuose nurodytas savybes, turi būti laikomos senatvės išmokomis arba išmokomis išlaikytiniams Reglamento Nr. 1408/71 4 straipsnio 1 dalies c ir d punktų prasme.
Priešingai nei teigia
Rentenversicherung
ir Vokietijos vyriausybė, aplinkybė, kad
RfA
nustojo egzistuoti po Antrojo pasaulinio karo, nepakeičia šios išvados, neatsižvelgiant į klausimą, kas atsitiko su
RfA
surinktu kapitalu ir jos turtu, nes nustatyta, kad įmokos buvo mokamos pagal Vokietijos senatvės draudimo įstatymus SGB VI 247 straipsnio 3 dalies 1 punkto prasme.
Reikia pridurti, kad asmenims, kurie, kaip ieškovai pagrindinėje byloje, ginčijamu laikotarpiu buvo apdrausti
RfA
, bet, kitaip nei pastarieji, gyveno dabartinėje Vokietijos Federacinės Respublikos teritorijoje, netaikoma ginčijama gyvenamosios vietos sąlyga, nors abiem atvejais socialinio draudimo įmokos buvo mokamos
RfA
, kuri nebeegzistuoja.
Šio sprendimo 69 punkte pateiktą išvadą patvirtina Vokietijos Federacinės Respublikos pranešimas pagal Reglamento Nr. 1408/71 5 straipsnį (
OL C 210, 2003, p. 1
), kurio I punkto dėl 4 straipsnio 1 ir 2 dalyse nurodytų specialių teisės aktų ir specialių sistemų 3 punkto a papunktyje dėl senatvės draudimo minima „1989 m. gruodžio 18 d. Socialinės apsaugos kodekso VI knyga“, kurioje yra SGB VI 247 straipsnis.
Tiek, kiek ieškovų pagrindinėje byloje padėtis patenka į Reglamento Nr. 1408/71 taikymo sritį, reikia pažymėti, kad pagal šio reglamento 10 straipsnį gyvenamosios vietos sąlygos panaikinimas yra garantuojamas, „jei šiame reglamente nenustatyta kitaip“.
Kaip konstatuota pirmiau, Reglamento Nr. 1408/71 VI priedo C skirsnio 1 punkte numatoma, būtent, kad to paties reglamento 10 straipsnio nuostatos nepažeidžia nuostatų, pagal kurias laikotarpis, įgytas už Vokietijos Federacinės Respublikos teritorijos ribų, nesuteikia teisės mokėti išmokų arba suteikia teisę jas mokėti tik tam tikromis aplinkybėmis, kai turintys tokią teisę asmenys gyvena už Vokietijos Federacinės Respublikos teritorijos ribų.
Todėl, antra, reikia išnagrinėti ar, kaip klausia prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, minėta VI priedo nuostata prieštarauja EB 42 straipsniui tiek, kiek ji tokiomis aplinkybėmis kaip pagrindinės bylos senatvės pensijos mokėjimo tikslais atsižvelgti į įmokų laikotarpius, įgytus už Vokietijos Federacinė Respublikos ribų esančiose teritorijos dalyse, kuriose buvo taikomi Reicho socialinės apsaugos įstatymai, leidžia tik su sąlyga, kad gavėjas gyvena šioje valstybėje narėje.
Pagrindinėse bylose nustatyta, kad suinteresuotiesiems asmenims gyvenamąją vietą perkėlus į kitą nei Vokietijos Federacinė Respublika valstybę narę iš esmės sumažėjo jų senatvės pensijos dydis.
Rentenversicherung
ir Vokietijos vyriausybė teigia, kad iš to kylantis laisvo asmenų judėjimo apribojimas yra pateisinamas tiek, kiek juo siekiama užtikrinti pabėgėlių iš buvusių rytų teritorijų integravimą į Vokietijos Federacinės Respublikos visuomenės gyvenimą bei padėti šiai valstybei narei pasirengti sunkiai įveikiamoms finansinėms pasekmėms, išnykus
RfA
kilusioms dėl didelio potencialių išmokų gavėjų skaičiaus, kurių visų praktiškai neįmanoma patenkinti, nes Antrojo pasaulinio karo metu vokiečiai kontroliavo didelę Rytų Europos dalį. Šios asmenų grupės negalima protingai atskirti pagal kitokį objektyvų kriterijų nei gyvenamoji vieta.
Reikia pažymėti, kad Reglamento Nr. 1408/71 nuostatos dėl gyvenamosios vietos sąlygos panaikinimo yra priimtos remiantis EB 42 straipsniu, kad socialinės apsaugos srityje būtų užtikrintas laisvas darbuotojų judėjimas, įtvirtintas EB 39 straipsnyje (žr., be kita ko, minėto sprendimo
Jauch
20 punktą ir 2007 m. rugsėjo 11 d. Sprendimo
Hendrix
,
C-287/05, Rink. p. I-6909
, 52 punktą). Teisingumo Teismas taip pat nusprendė, kad Reglamento Nr. 1408/71 nuostatos, kuriomis siekiama užtikrinti, kad kompetentinga valstybė mokėtų socialinio draudimo išmokas net kada, kai apdraustasis, kuris dirbo tik savo kilmės valstybėje narėje, gyvena arba persikelia į kitą valstybę narę, neabejotinai padeda Europos Bendrijoje užtikrinti tiek laisvą darbuotojų judėjimą pagal EB 39 straipsnį, tiek Sąjungos piliečių judėjimą pagal EB 18 straipsnį (šia prasme žr., be kita ko, 2000 m. lapkričio 23 d. Sprendimo
Elsen
,
C-135/99, Rink. p. I-10409
, 35 punktą).
Kaip teisingai pažymėjo Europos Bendrijų Komisija, Vokietijos valdžios institucijų atsisakymas, skaičiuojant senatvės išmokas, atsižvelgti į įmokas, kurias ieškovai pagrindinėje byloje sumokėjo per ginčijamus laikotarpius, suinteresuotųjų asmenų naudojimąsi judėjimo laisve Sąjungoje padaro akivaizdžiai sunkesnį ar net trukdo ja naudotis ir todėl yra šios laisvės apribojimas.
Reikia išnagrinėti, ar toks atsisakymas gali būti objektyviai pagrįstas.
Dėl Reglamento Nr. 1408/71 II a priede minimų specialių neįmokinių išmokų Teisingumo Teismas yra nusprendęs, kad, įgyvendindamas EB 42 straipsnį, Bendrijos teisės aktų leidėjas turėjo teisę priimti nuostatas, nustatančias socialinio draudimo išmokų eksportuojamumo principo išimtį. Būtent, kaip Teisingumo Teismas jau yra pripažinęs, suteikiant su socialine aplinka glaudžiai susietas išmokas, teisėtai galima nustatyti sąlygą gyventi kompetentingos institucijos valstybėje (žr., be kita ko, 1988 m. rugsėjo 27 d. Sprendimo
Lenoir
,
313/86, Rink. p. 5391
, 16 punktą; 1997 m. lapkričio 4 d. Sprendimo
Snares
,
C-20/96, Rink. p. I-6057
, 42 punktą ir 2006 m. liepos 6 d. Sprendimo
Kersbergen-Lap
ir Dams-Schipper
,
C-154/05, Rink. p. I-6249
, 33 punktą).
Taip aiškiai nėra tų socialinės apsaugos išmokų, kurioms, kaip pagrindinėje byloje, taikoma Reglamento Nr. 1408/71 4 straipsnio 1 dalis, atveju, nes jos neatrodo susijusios su valstybei narei, kuri jas nustatė, būdinga socialine aplinka ir todėl tokios, kad jų taikymui būtų galima nustatyti gyvenamosios vietos sąlygą. Jei šiomis aplinkybėmis, siekiant nustatyti gyvenamosios vietos sąlygą, kompetentingai valstybei narei būtų leista remtis integravimo į šios valstybės narės socialinį gyvenimą motyvais, tiesiogiai būtų pažeistas pagrindinis Sąjungos tikslas skatinti asmenų judėjimą joje ir jų integraciją į kitų valstybių narių visuomenę.
Be to, nors Teisingumo Teismas pripažino, kad socialinės apsaugos sistemos finansinės darnos rimto pažeidimo pavojus gali pateisinti panašius apribojimus (žr. būtent 1998 m. balandžio 28 d. Sprendimo
Kohll
,
C-158/96, Rink. p. I-1931
, 41 punktą), vis tik reikia konstatuoti, kad Vokietijos vyriausybė neįrodė, kodėl gyvenamosios vietos perkėlimas iš Vokietijos, kaip įvyko pagrindinėse bylose, gali apsunkinti Vokietijos socialinės apsaugos sistemos finansinius įsipareigojimus.
Dėl šios priežasties tokios senatvės išmokos, kaip antai pagrindinėje byloje, suteikimą pagal Reglamento Nr. 1408/71 VI priedo C skirsnio 1 punktą siejant su gyvenamosios vietos kompetentingoje valstybėje narėje sąlyga pažeidžiamas EB 42 straipsnis.
Atsižvelgiant į tai, kas nurodyta, į pateiktą klausimą reikia atsakyti taip, kad Reglamento Nr. 1408/71 VI priedo C skirsnio 1 punkto nuostatos prieštarauja asmenų judėjimo laisvei ir būtent EB 42 straipsniui tiek, kiek jos tokiomis aplinkybėmis kaip pagrindinės bylos senatvės išmokų mokėjimo tikslais į įmokų, nuo 1937 m. iki 1945 m. mokėtų už Vokietijos Federacinė Respublikos ribų esančiose teritorijos dalyse, kurioje buvo taikomi Reicho socialinės apsaugos įstatymai, laikotarpius leidžia atsižvelgti tik su sąlyga, kad gavėjas gyvena šioje valstybėje narėje.
Dėl prejudicinio klausimo byloje C-450/05
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės klausia, ar, pirma, Reglamento Nr. 1408/71 III priedo A ir B skirsnių 35 punkto e papunkčio nuostatos neprieštarauja EB 39 ir 42 straipsniams ir, antra, ar to paties reglamento VI priedo C skirsnio 1 punktas neprieštarauja asmenų judėjimo laisvei ir būtent EB 42 straipsniui tiek, kiek šios nuostatos tokiomis aplinkybėmis kaip pagrindinės bylos senatvės išmokų mokėjimo tikslais į įmokų, pagal FRG mokėtų Rumunijoje nuo 1953 m. iki 1970 m., laikotarpius leidžia atsižvelgti tik su sąlyga, kad gavėjai gyvena Vokietijos Federacinės Respublikos teritorijoje.
Dėl Reglamento Nr. 1408/71 III priedo A ir B skirsnių 35 punkto e papunkčio galiojimo
Pagal Reglamento Nr. 1408/71 7 straipsnio 2 dalies c punktą šio reglamento III priede minimos socialinės apsaugos konvencijos toliau galioja, nepaisant to paties reglamento 6 straipsnio, pagal kurį jis, atsižvelgiant į materialinę taikymo sritį ir taikymo sritį asmenų atžvilgiu, iš principo pakeičia dviejų ar daugiau valstybių narių sudarytas socialinės apsaugos konvencijas.
Pagal Reglamento Nr. 1408/71 III priedo A ir B skirsnių 35 punkto e papunktį 1966 m. Vokietijos ir Austrijos konvencijos 4 straipsnio 1 dalis toliau taikoma, jei išmoka jau buvo mokėta ar turi būti mokėta 1994 m. sausio 1 d. arba jei gavėjas nuolat gyveno Austrijoje iki 1994 m. sausio 1 d. ir mokėti pensijas pagal pensijų draudimą ir draudimą nuo nelaimingų atsitikimų pradedama iki 1994 m. gruodžio 31 dienos. Nepaisant Reglamento Nr. 1408/71 6 straipsnio, minėto 4 straipsnio 1 dalies taikymas yra susijęs su Vokietijos teisės aktais, kurie, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nuomone, numato, kad draudimo laikotarpiai, įgyti už tos teritorijos ribų, dar nesuteikia teisės mokėti išmokų arba suteikia teisę jas mokėti tik tam tikromis aplinkybėmis, kai turintys tokią teisę asmenys gyvena už Vokietijos Federacinės Respublikos teritorijos ribų.
Šios minėto III priedo nuostatos atitinka 1995 m. Vokietijos ir Austrijos konvencijos, įsigaliojusios 1998 m. spalio 1 d., 14 straipsnio 2 dalies b punktą, pagal kurį 1966 m. Vokietijos ir Austrijos konvencijos 4 straipsnio 1 dalis toliau taikoma šiame priede nurodytais atvejais.
Kaip pažymi prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, P. Wachter, kuriam jokia iš atitinkamų SGB VI nuostatų nesuteikia teisės užsienyje gauti pagrindinėje byloje nagrinėjamų išmokų, situacija neatitinka nė vieno iš minėtų atvejų, nes jo teisė į senatvės pensiją atsirado tik 1999 m. rugpjūčio 1 dieną.
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui P. Wachter teigė, kad, nors iki 1994 m. sausio 1 d., kai Reglamentas Nr. 1408/71 įsigaliojo Austrijos Respublikoje (žr. šio sprendimo 94 punktą), 1966 m. Vokietijos ir Austrijos konvencijos 4 straipsnio 1 dalies pirmu sakiniu jis galėjo remtis, kad būtų netaikoma jame nurodyta gyvenamosios vietos sąlyga, dėl Reglamento Nr. 1408/71 taikymo pagal jo 6 straipsnį šis reglamentas šią konvenciją pakeitė.
Nepaisant Reglamento Nr. 1408/71 6 straipsnio, jo 7 straipsnio 2 dalies c punktas numato, kad toliau galioja to paties reglamento III priede išvardytos socialinės apsaugos konvencijos. Tačiau, kaip buvo pirmiau nurodyta, P. Wachter netenkina minėto priedo A ir B skirsnių 35 punkto e papunktyje nurodytų sąlygų, kad galėtų pasinaudoti 1966 m. Vokietijos ir Austrijos konvencijos 4 straipsnio 1 dalies pirmu sakiniu ir dėl šios priežasties gauti senatvės išmokas pagal FRG, kai jis negyvena Vokietijos Federacinės Respublikos teritorijoje.
Siekiant atsakyti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui, reikia patikrinti, ar, priešingai nei teigia
Rentenversicherung
ir Vokietijos vyriausybė, tokia padėtis kaip ieškovo pagrindinėje byloje patenka į Reglamento Nr. 1408/71 taikymo sritį.
Šiuo klausimu pirmiausia reikia pažymėti, kad dėl 1992 m. gegužės 2 d. Europos ekonominės erdvės susitarimo (
OL L 1, 1994, p. 3
) Reglamentas Nr. 1408/71 Austrijos Respublikoje pradėjo galioti 1994 m. sausio 1 d. ir 1995 m. sausio 1 d. jis pradėjo galioti šioje valstybėje kaip Sąjungos narėje.
Pagal Reglamento Nr. 1408/71 94 straipsnio 2 dalį P. Wachter padėtyje esantis asmuo gali reikalauti, kad nustatant pagal šį reglamentą įgytas teises, šiuo atveju nuo 1999 m. rugpjūčio 1 d., būtų atsižvelgiama į visus draudimo, darbo pagal darbo sutartį arba gyvenimo laikotarpius, įgytus pagal valstybės narės teisės aktus iki šio reglamento įsigaliojimo.
Be to, kaip išplaukia iš šio sprendimo 56 ir 57 punktų, P. Wachter padėtyje esantis asmuo, senatvės pensiją pagal Vokietijos teisės aktus gaunantis Austrijos darbuotojas, patenka į Reglamento Nr. 1408/71 taikymo sritį asmenų atžvilgiu, kaip ji apibrėžta jo 2 straipsnio 1 dalyje, pagal kurią šis reglamentas taikomas, be kita ko, „pagal darbo sutartį dirbantiems asmenims arba savarankiškai dirbantiems asmenims, kuriems buvo taikomi vienos ar daugiau valstybių narių teisės aktai ir kurie yra vienos iš valstybių narių piliečiai“.
Aplinkybė, kad, išvykęs iš Rumunijos, P. Wachter 1970 m. įsikūrė Austrijoje nei dirbęs, nei gyvenęs kitoje valstybėje narėje, nepakeičia šios išvados, nes suinteresuotasis asmuo prašo senatvės pensiją suteikti pagal kitos valstybės narės, nei jis gyvena, teisės aktus (šia prasme žr., be kita ko, 2001 m. gegužės 10 d. Sprendimo
Rundgren
,
C-389/99, Rink. p. I-3731
, 35 punktą).
Rentenversicherung
ir Vokietijos vyriausybė ginčija, kad pagrindinėje byloje aptariamos išmokos, grindžiamos FRG, patenka į Reglamento Nr. 1408/71 materialinę taikymo sritį, motyvuodamos tuo, kad jos susijusios su „karo aukų ar jo pasekmių išmokų sistemomis“, kurios nepatenka į šio reglamento taikymo sritį pagal jo 4 straipsnio 4 dalį.
Vokietijos vyriausybė šiuo klausimu nurodo, kad įmokų mokėjimo užsienio senatvės draudimo įstaigoje laikotarpiai gali būti laikomi Vokietijos draudimo laikotarpiais, jei apdraustasis laikytinas būtent perkeltuoju ar repatrijuotuoju asmeniu BVG prasme, tai yra būtent asmeniu, kuris kaip Vokietijos pilietis arba vokietis gyveno Vokietijos rytų teritorijose arba užsienyje ir gyvenamosios vietos neteko dėl su Antruoju pasauliniu karu susijusių įvykių, nes buvo išsiųstas arba perkeltas.
Šiuos teisės aktus reikia nagrinėti atsižvelgiant į vokiečių, kuriems per Antrąjį pasaulinį karą ir po jo teko ypač sunki dalia, mažumos Rytų Europoje arba Centrinėje Azijoje padėtį. Dėl šios aplinkybės Vokietijos Federacinei Respublikai tenka ypatinga atsakomybė dėl jų likimo. Ši atsakomybė prisiimama, pirma, atitinkamiems asmenims leidžiant pasirinkti toliau gyventi tuometinėje tėvynėje arba grįžti į Vokietiją, pasinaudojant teisinėmis integracijos priemonėmis, ir, antra, remiant repatrijuotųjų asmenų socialinę integraciją.
FRG yra šių integracijos priemonių dalis ir atitinkamiems asmenims paprastai sukuriama tokia pat situacija, kokia būtų buvusi, jei jų profesinė veikla būtų vykdoma Vokietijoje. Laikotarpiai, kai suinteresuotieji asmenys mokėjo įmokas užsienio senatvės draudimo įstaigose, yra įtraukiami į Vokietijos pensijų teisę ir už juos mokamos išmokos atitinka Vokietijos pensijas.
Ši integracija reikalinga, nes kompetentingos užsienio draudimo įstaigos neeksportuoja pensijų dėl to, kad eksportuojamų pensijų nepakanka atitinkamiems asmenims jų poreikiams Vokietijoje patenkinti. Išmokomis, grindžiamomis laikotarpiais pagal FRG, siekiama suteikti papildomą ar pakeičiančią garantiją nuo senatvės rizikos, susijusios su ekonomine ir socialine aplinka Vokietijoje.
Be to, išmokos, grindžiamos FRG reglamentuojamais laikotarpiais Vokietijoje, nepriklauso nuo to, ar atitinkami asmenys mokėjo Vokietijos senatvės draudimo įmokas. Valstybė senatvės draudimo įstaigoms pagal SGB VI 291 b straipsnį iš valstybės lėšų kompensuoja šių išmokų mokėjimo išlaidas. Pastarosios praktikoje atrodo kaip kompensacija už nepatogumus, susijusius su nacionalsocialistiniu režimu ir karu, nors teisinė jų forma yra socialinio draudimo išmokos, siekiant palengvinti tiek psichologinę, tiek ekonominę atitinkamų asmenų integraciją.
Šios teisinės nuostatos istoriškai yra ribotos ir jas reikia suvokti karo pasekmių palengvinimo kontekste. Be to, šios išmokos grindžiamos integracijos ir perkėlimo nacionalinio pripažinimo principu bei su tuo susijusių neigiamų pasekmių palengvinimu. Tačiau jų neatitinka jokios dabartinėje Vokietijos Federacinės Respublikos teritorijoje esančiai įstaigai mokamos įmokos. Ši integracijos idėja tebėra svarbi ir šiandien, po Antrojo pasaulinio karo pabaigos praėjus daugiau nei šešiems dešimtmečiams.
Todėl minėtuose sprendimuose
Fossi
ir
Tinelli
nustatyti kriterijai lieka svarbūs. Ginčijamas pensijas, kurias reglamentavo teisės aktas, susijęs su perkeltaisiais asmenimis, kurio tikslas, nepaisant prabėgusio laiko, buvo į Vokietijos visuomenę integruoti karo paveiktus asmenis, pagal šiuos kriterijus reikia laikyti „išmokų karo aukoms sistemomis“.
Šiems argumentams negalima pritarti.
Kaip nurodyta šio sprendimo 63 punkte, išmoka gali būti laikoma socialinės apsaugos išmoka tada, kai ji suteikiama gavėjams neatsižvelgiant į individualų ir diskrecinį asmeninių poreikių vertinimą, remiantis teisės aktais apibrėžta situacija, ir kai ji yra susijusi su viena iš Reglamento Nr. 1408/71 4 straipsnio 1 dalyje aiškiai išvardytų sričių.
Iš šio sprendimo 65 punkte primintos Teisingumo Teismo praktikos išplaukia, kad tokias nuostatas, kaip antai Reglamento Nr. 1408/71 4 straipsnio 4 dalis, reikia aiškinti siaurai.
Nors išmokų, grindžiamų įmokų pagal FRG mokėjimo laikotarpiais, atveju, atvirkščiai nei bylose C-396/05 ir C-419/05 nagrinėtų išmokų atveju, įmokos nebuvo mokamos pagal Vokietijos senatvės draudimo įstatymus, iš to neišplaukia, kad išmokos, grindžiamos laikotarpiais, įgytais pagal FRG, nepatenka į Reglamento Nr. 1408/71 4 straipsnio 1 dalyje numatytas išmokas.
Neginčijama, kad FRG tikslas yra apdraustuosius asmenis, kurie mokėjo įmokas šiame įstatyme apibrėžtais laikotarpiais, integruoti į Vokietijos pensijos draudimo teisinę sistemą, nes šie apdraustieji vertinami taip, lyg jie tuos laikotarpius būtų įgiję Vokietijoje.
Be to, nors gali būti atvejų, kai pagal FRG mokamos išmokos gali būti laikomos skirtomis palengvinti sunkią padėtį, kilusią dėl su nacionalsocialistiniu režimu ir Antruoju pasauliniu karu susijusių įvykių, taip nėra tokiu atveju kaip P. Wachter.
Reikia pridurti, kad ginčijamų išmokų mokėjimas gavėjams, negyvenantiems Vokietijos Federacinės Respublikos teritorijoje, nėra diskrecinis bent jau dėl to, jog SGB VI 272 straipsnio 1 ir 2 dalys numato, jog pensijos už įmokų mokėjimo pagal FRG laikotarpius paprastai mokamos užsienyje, jei gavėjai gimė iki 1950 m. gegužės 19 d. ir iki 1990 m. gegužės 19 d. nuolat įsikūrė užsienyje.
Neatsižvelgiant į tai, kad įmokos buvo mokamos trečiosios valstybės draudimo įstaigoms, ginčijamų išmokų negalima laikyti Reglamento Nr. 1408/71 4 straipsnio 4 dalyje numatytomis išmokomis karo aukoms ar jų pasekmėms.
Todėl, atsižvelgiant į šio sprendimo 110–112 punktuose nurodytus požymius, pagrindinėse bylose nagrinėjamos išmokos, kaip ir nagrinėtos minėtose bylose C-396/05 ir C-419/05, turi būti laikomos senatvės išmokomis ir išmokomis išlaikytiniams Reglamento Nr. 1408/71 4 straipsnio 1 dalies c ir d punktų prasme. Taigi iš principo šis reglamentas ir būtent jo 10 straipsnis, pagal kurį gyvenamosios vietos sąlygos atsisakoma, „jeigu šiame reglamente nenustatyta kitaip“, yra taikomi.
Kaip nurodyta pirmiau, šio reglamento VI priedo C skirsnio 1 punktas kaip tik numato, kad šio reglamento 10 straipsnis nepažeidžia nuostatų, pagal kurias laikotarpis, įgytas už tos teritorijos ribų, nesuteikia teisės mokėti išmokų arba suteikia teisę jas mokėti tik tam tikromis aplinkybėmis, kai turintys tokią teisę asmenys gyvena už Vokietijos Federacinės Respublikos teritorijos ribų.
Taigi P. Wachter padėtyje esantis asmuo neturi teisės gauti ginčijamų išmokų, kai jis gyvena už Vokietijos Federacinės Respublikos ribų. Pirma, Reglamento Nr. 1408/71 VI priedo C skirsnio 1 punktas leidžia reikalauti gyventi šios valstybės teritorijoje, kad būtų galima atsižvelgti į įmokų mokėjimo už šios valstybės narės teritorijos laikotarpius. Antra, suinteresuotasis asmuo negali prašyti netaikyti jam gyvenamosios vietos sąlygos pagal 1966 m. Vokietijos ir Austrijos konvencijos 4 straipsnio 1 dalį, nes Reglamento Nr. 1408/71 III priedo A ir B skirsnių 35 punkto e papunktis netaikomas tokiai padėčiai kaip P. Wachter. Galiausiai, trečia, 1995 m. Vokietijos ir Austrijos konvencijos 14 straipsnyje tik pakartojamos III priede minėtos nuostatos.
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas klausia, ar tokia padėtis nereiškia, kad šio III priedo nuostatos prieštarauja EB 39 ir 42 straipsniams tiek, kiek tokio asmens kaip P. Wachter teisė gauti senatvės išmokas pagal FRG prarandama dėl 1966 m. Vokietijos ir Austrijos konvencijos 4 straipsnio 1 dalies pirmojo sakinio netaikymo, Austrijoje įsigaliojus Reglamentui Nr. 1408/71, ir dėl nuo 1998 m. spalio 1 d. taikomai 1995 m. Vokietijos ir Austrijos konvencijai.
1991 m. vasario 7 d. Sprendimo
Rönfeldt
(
C-227/89, Rink. p. I-323
) 22, 23 ir 29 punktuose Teisingumo Teismas nusprendė, kad nors iš Reglamento Nr. 1408/71 6 ir 7 straipsnių aiškiai išplaukia, jog Reglamentas Nr. 1408/71 privalomai ir be išimčių, išskyrus reglamente aiškiai numatytus atvejus, pakeičia valstybių narių sudarytų socialinės apsaugos konvencijų nuostatas, reikia nustatyti, ar toks pakeitimas, dėl kurio darbuotojų padėtis kai kurių teisių atžvilgiu tampa mažiau palanki nei anksčiau buvusi, neprieštarauja EB 39 ir 42 straipsniuose nustatytam laisvo darbuotojų judėjimo principui. Šiuos straipsnius reikia aiškinti taip, kad jie draudžia panaikinti socialinės apsaugos lengvatas, atitinkamiems darbuotojams netaikant galiojančių ir į vidaus teisę perkeltų dvišalių ar daugiašalių konvencijų, įsigaliojus Reglamentui Nr. 1408/71.
Tačiau Teisingumo Teismas vėliau nurodė, kad šis principas netaikomas darbuotojams, kurie savo laisvo judėjimo teise pasinaudojo tik įsigaliojus šiam reglamentui (žr., be kita ko, 1995 m. lapkričio 9 d. Sprendimo
Thévenon
,
C-475/93, Rink. p. I-3813
, 28 punktą).
Pagrindinėje byloje nustatyta, kad suinteresuotasis asmuo įsikūrė Austrijoje, siekdamas ten gyventi ir dirbti, iki šioje valstybėje narėje įsigaliojus Reglamentui Nr. 1408/71, kurio nuostatos, išskyrus išimtis, pakeitė 1966 m. Vokietijos ir Austrijos konvencijos nuostatas. Dėl šio pakeitimo iš P. Wachter padėtyje esančio asmens negali būti atimtos iš šios konvencijos išplaukiančios jo teisės ir lengvatos.
Tai, kad toks asmuo nepersikėlė iš vienos valstybės narės į kitą, prieš įsikurdamas ir dirbdamas Austrijoje gyveno ir dirbo Rumunijoje bei niekada negyveno ir nedirbo kitoje valstybėje narėje, netrukdo taikyti EB 39 ir 42 straipsnių.
Kaip Teisingumo Teismas nurodė 1996 m. balandžio 30 d. Sprendimo
Boukhalfa
(
C-214/94, Rink. p. I-2253
) 15 punkte, Bendrijos teisės nuostatos gali būti taikomos profesinei veiklai už Bendrijos teritorijos ribų, jei darbo santykiai yra pakankamai glaudžiai susiję su Bendrijos teritorija (šia prasme žr., be kita ko, 1984 m. liepos 12 d. Sprendimo
Prodest
,
237/83, Rink. p. 3153
, 6 punktą; 1989 m. rugsėjo 27 d. Sprendimo
Lopes da Veiga
,
9/88, Rink. p. 2989
, 15 punktą ir 1994 m. birželio 29 d. Sprendimo
Aldewereld
,
C-60/93, Rink. p. I-2991
, 14 punktą). Šį principą reikia suvokti kaip apimantį ir tuos atvejus, kai darbo santykiai yra pakankamai susiję su valstybės narės teise ir dėl šios priežasties su atitinkamomis Bendrijos teisės normomis.
Taip yra tokiu kaip pagrindinės bylos atveju. Pirma, suniteresuotojo asmens įmokų mokėjimo Rumunijoje iki 1970 m. laikotarpiai buvo prilyginti įmokų mokėjimo laikotarpiams pagal Vokietijos teisės aktus dėl perkeltųjų statuso BVG prasme. Antra, tiek, kiek P. Wachter padėtyje esantis asmuo Austrijoje įsikūrė 1970 m. siekdamas ten gyventi ir dirbti, pagal 1966 m. Vokietijos ir Austrijos konvenciją nuo pensinio amžiaus 1999 m. naudodamasis teise gauti Vokietijos senatvės išmokas už pagal FRG įgytus laikotarpius, tokiai padėčiai taikomos ir laisvo asmenų judėjimo normos.
Tokiomis aplinkybėmis reikia padaryti išvadą, kad 1966 m. Vokietijos ir Austrijos konvencijoje numatytos teisės gauti senatvės išmokas praradimas pagal Reglamento Nr. 1408/71 III priedo A ir B skirsnių 35 punkto e papunktį ir 1995 m. Vokietijos ir Austrijos konvenciją, nors suinteresuotasis asmuo Austrijoje įsikūrė iki šioje valstybėje narėje įsigaliojant Reglamentui Nr. 1408/71, pažeidžia EB 39 ir 42 straipsnius.
Todėl į pateikto klausimo pirmąją dalį reikia atsakyti taip, kad Reglamento Nr. 1408/71 III priedo A ir B skirsnių 35 punkto e papunkčio nuostatos prieštarauja EB 39 ir 42 straipsniams tiek, kiek jos tokiomis kaip pagrindinės bylos aplinkybėmis, kai gavėjas gyvena Austrijoje, senatvės išmokų mokėjimo tikslais į įmokų, pagal FRG mokėtų Rumunijoje nuo 1953 m. iki 1970 m., laikotarpius leidžia atsižvelgti tik su sąlyga, kad gavėjas gyvena Vokietijos Federacinės Respublikos teritorijoje.
Dėl Reglamento Nr. 1408/71 VI priedo C skirsnio 1 punkto galiojimo
Nustatyta, kad dėl P. Wachter gyvenamosios vietos ir darbo vietos perkėlimo į kitą valstybę narę nei Vokietijos Federacinė Respublika skaičiuojant jo senatvės pensiją buvo atsisakyta atsižvelgti į suinteresuotojo asmens įmokų mokėjimo Rumunijoje nuo 1953 m. rugsėjo mėn. iki 1970 m. spalio mėn. laikotarpį. Tokia pasekmė, kurią leidžia Reglamento Nr. 1408/71 VI priedo C skirsnio 1 punkto nuostatos, suinteresuotajam asmeniui apsunkina galimybę ar net trukdo naudotis laisvo judėjimo Sąjungos viduje teise ir todėl yra šios laisvės apribojimas.
Siekdamos pateisinti šį atsisakymą
Rentenversicherung
ir Vokietijos vyriausybė remiasi iš esmės tais pačiais motyvais, kurie nurodyti minėtose bylose C-396/05 ir C-419/05 dėl įmokų mokėjimo teritorijos dalyse, kuriose buvo taikomi Reicho socialinės apsaugos įstatymai (žr. šio sprendimo 77 punktą), laikotarpių.
Dėl šio sprendimo 81 ir 82 punktuose nurodytų priežasčių ir dėl to, kad Vokietijos vyriausybė neįrodė, jog atsižvelgimas į ginčijamas įmokas skaičiuojant pagrindinėje byloje nagrinėjamas senatvės išmokas labai paveiktų Vokietijos socialinės apsaugos sistemos finansavimą, šį argumentą reikia atmesti.
Todėl į pateikto klausimo antrą dalį reikia atsakyti taip, kad Reglamento Nr. 1408/71 VI priedo C skirsnio 1 punkto nuostatos prieštarauja asmenų judėjimo laisvei ir būtent EB 42 straipsniui tiek, kiek jos tokiomis aplinkybėmis kaip pagrindinės bylos senatvės išmokų mokėjimo tikslais į įmokų, pagal FRG mokėtų Rumunijoje nuo 1953 m. iki 1970 m., laikotarpius leidžia atsižvelgti tik su sąlyga, kad gavėjas gyvena Vokietijos Federacinės Respublikos teritorijoje.
Dėl bylinėjimosi išlaidų
Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (didžioji kolegija) nusprendžia:

1.
1971 m. birželio 14 d. Tarybos reglamento (EEB) Nr. 1408/71 dėl socialinės apsaugos sistemų taikymo pagal darbo sutartį dirbantiems asmenims, savarankiškai dirbantiems asmenims ir jų šeimos nariams, judantiems Bendrijoje, iš dalies pakeisto ir atnaujinto 1996 m. gruodžio 2 d. Tarybos reglamentu (EB) Nr. 118/97, VI priedo C skirsnio „Vokietija“ 1 punkto nuostatos prieštarauja asmenų judėjimo laisvei ir būtent EB 42 straipsniui tiek, kiek jos tokiomis aplinkybėmis kaip pagrindinės bylos senatvės išmokų mokėjimo tikslais į įmokų, nuo 1937 m. iki 1945 m. mokėtų už Vokietijos Federacinės Respublikos ribų esančios teritorijos dalyse, kuriose buvo taikomi Reicho socialinės apsaugos įstatymai, laikotarpius leidžia atsižvelgti tik su sąlyga, kad gavėjas gyvena šioje valstybėje narėje.

2.
Reglamento Nr. 1408/71 III priedo A ir B skirsnių 35 punkto „Vokietija-Austrija“ e papunkčio su pakeitimais nuostatos prieštarauja EB 39 ir 42 straipsniams tiek, kiek jos tokiomis aplinkybėmis kaip pagrindinės bylos, kai gavėjas gyvena Austrijoje, senatvės išmokų mokėjimo tikslais į įmokų, pagal Įstatymą dėl teisės į pensiją, įgytos mokant įmokas užsienyje
(Fremdrentengesetz),
mokėtų Rumunijoje nuo 1953 m. iki 1970 m., laikotarpius leidžia atsižvelgti tik su sąlyga, kad gavėjas gyvena Vokietijos Federacinės Respublikos teritorijoje.

3.
Reglamento Nr. 1408/71 VI priedo C skirsnio „Vokietija“ 1 punkto su pakeitimais nuostatos prieštarauja asmenų judėjimo laisvei ir būtent EB 42 straipsniui tiek, kiek jos tokiomis aplinkybėmis kaip pagrindinės bylos senatvės išmokų mokėjimo tikslais į įmokų, pagal Įstatymą dėl teisės į pensiją, įgytos mokant įmokas užsienyje, mokėtų Rumunijoje nuo 1953 m. iki 1970 m., laikotarpius leidžia atsižvelgti tik su sąlyga, kad gavėjas gyvena Vokietijos Federacinės Respublikos teritorijoje.

Parašai.
(
*1
)	Proceso kalba: vokiečių.