CELEX: 62001CJ0361
Nariadenie (ES) č. 40/94
Článok 115

Návrhom podaným do kancelárie Súdneho dvora 21. septembra 2001, pani Kik na základe článku 49 Štatútu Súdneho dvora podala
odvolanie proti rozsudku Súdu prvého stupňa z 12. júla 2001, Kik/UHVT (vec T‑120/99, Zb. s. II‑2235, ďalej „napadnutý rozsudok“),
ktorým Súd prvého stupňa zamietol jej žalobu o neplatnosť rozhodnutia tretieho odvolacieho senátu Úradu pre harmonizáciu vnútorného
trhu (ochranné známky, a vzory) (ďalej „Úrad“) z 19. marca 1999, ktorým sa zamieta jej odvolanie proti rozhodnutiu prieskumového
pracovníka o zamietnutí prihlášky ochrannej známky Spoločenstva pozostávajúcej zo slovného spojenia KIK (ďalej „napadnuté
rozhodnutie“).

Právny rámec
V súlade s článkom 217 zmluvy o ES (teraz článok 290 ES):
„Rada jednomyseľne určí pravidlá používania jazykov orgánmi Spoločenstva, čím nie sú dotknuté ustanovenia uvedené v štatúte
Súdneho dvora.“
Článok 1 nariadenia Rady č. 1 z 15. apríla 1958 o používaní jazykov v Európskom hospodárskom spoločenstve (Ú. v. ESUO 17,
1958, s. 385; Mim. vyd. 01/001, s. 3) zmenený a doplnený jednotlivými prístupovými zmluvami, v poslednom rade aktom o podmienkach
pristúpenia Rakúskej republiky, Fínskej republiky a Švédskeho kráľovstva a o úpravách zmlúv, na ktorej je založená Európska
únia (Ú. v. ES C 241, 1994, s. 21 a Ú. v. ES L 1, 1995, s. 1) znie takto:
„Úradnými jazykmi a pracovnými jazykmi orgánov únie sú angličtina, dánčina, fínčina, francúzština, gréčtina, holandčina, nemčina,
portugalčina, španielčina, švédčina a taliančina.“
Článok 2 tohto nariadenia stanovuje:
„Dokumenty, ktoré členský štát alebo osoba podliehajúca jurisdikcii členského štátu odošle orgánom spoločenstva, môžu byť
vyhotovené v ktoromkoľvek úradnom jazyku podľa výberu odosielateľa. Odpoveď sa vyhotoví v tom istom jazyku.“
Článok 4 spomínaného nariadenia uvádza:
„Nariadenia a iné dokumenty všeobecného uplatňovania sa spíšu v jedenástich úradných jazykoch.“
V súlade s článkom 5 nariadenia č. 1:
„Úradný vestník Európskych spoločenstiev sa uverejňuje v jedenástich úradných jazykoch.“
Od nadobudnutia účinnosti Nicejskej dohody, v súlade s jej článkom 2 bodom 38, sa zmenilo označenie Úradného vestník Európskych
spoločenstiev na
Úradný vestník Európskej únie
.
Úrad bol zriadený nariadením Rady (ES) č. 40/94 z 20. decembra 1993 o ochrannej známke spoločenstva (Ú. v. ES 1994, L 11,
s. 1, Mim. vyd. 17/001 s. 146). Článok 115 tohto nariadenia upravuje používane jazykov v konaní pred Úradom. Tento článok
znie nasledovne:
„1.   Prihláška ochrannej známky spoločenstva sa podáva v jednom z úradných jazykov Európskeho spoločenstva.
2.      Jazykmi úradu sú angličtina, francúzština, nemčina, taliančina a španielčina.
3.      Prihlasovateľ musí uviesť druhý jazyk, ktorý je jazykom úradu a ktorého používanie akceptuje ako možný rokovací jazyk pre
konania vo veci námietok, výmazov alebo neplatnosti.
Ak bola prihláška podaná v jazyku, ktorý nie je jedným z jazykov úradu, tak úrad zariadi preklad prihlášky, ako je opísaná
v článku 26 (1), do jazyka uvedeného prihlasovateľom.
4.      Ak je prihlasovateľ ochrannej známky spoločenstva jediným účastníkom konania pred úradom, je rokovacím jazykom jazyk, ktorý
sa použil pri podávaní prihlášky ochrannej známky spoločenstva. Ak bola prihláška vypracovaná v inom jazyku, ako sú jazyky
úradu, môže úrad zasielať písomné oznámenia prihlasovateľovi v druhom jazyku, ktorý prihlasovateľ uviedol vo svojej prihláške.
5.      Oznámenie o námietke a žiadosť o výmaz alebo o vyhlásenie neplatnosti sa podáva v jednom z jazykov úradu.
6.      Ak je jazyk zvolený, v súlade s odsekom 5, pre oznámenie o námietke alebo pre žiadosť o výmaz alebo vyhlásenie o neplatnosti
jazykom ochrannej známky alebo druhým jazykom uvedeným pri podávaní prihlášky, bude rokovacím jazykom tento jazyk.
Ak jazyk zvolený, v súlade s odsekom 5, pre oznámenie o námietke alebo pre žiadosť o výmaz alebo vyhlásenie o neplatnosti
nie je ani jazykom prihlášky ochrannej známky, ani druhým jazykom uvedeným pri podávaní prihlášky, bude namietajúca strana
alebo strana, ktorá žiada o výmaz alebo vyhlásenie o neplatnosť, požiadaná predložiť na vlastné náklady preklad svojej prihlášky
buď do jazyka prihlášky ochrannej známky, za predpokladu, že ide o jazyk úradu, alebo do druhého jazyka uvedeného pri podávaní
prihlášky. Preklad sa predloží v lehote predpísanej vo vykonávacom nariadení. Jazyk, do ktorého bola prihláška preložená,
sa potom stane rokovacím jazykom.
7.      Účastníci námietkového, výmazového konania, konania o vyhlásení neplatnosti alebo odvolacieho konania sa môžu dohodnúť na
tom, že rokovacím jazykom bude iný úradný jazyk Európskeho spoločenstva.“
Nariadenie Komisie (ES) č. 2868/95 z 13. decembra 1995, ktorým sa vykonáva nariadenie Rady (ES) č. 40/94 (Ú. v. ES L 303,
s. 1, Mim. vyd. 17/001, s. 189) obsahuje v Hlave I, článku 1 niekoľko „pravidiel“. Pravidlo č. 1 týkajúce sa obsahu prihlášky
v odseku 1, písmeno j) obsahuje povinnosť upravenú v článku 115 ods. 3 nariadenia č. 40/94 z ktorej vyplýva, že prihláška
ochrannej známky spoločenstva musí obsahovať určenie „druhého jazyka“.

Skutkové okolnosti sporu
Skutkové okolnosti sporu sú opísané takto v napadnutom rozsudku:
„3      Dňa 15. mája 1996 žalobkyňa, ktorá je advokátkou a agentkou pre ochranné známky v Holandsku v rámci firmy špecializovanej
v oblasti duševného vlastníctva, podala v súlade s nariadením č. 40/94 na Úrad prihlášku slovnej ochrannej známky spoločenstva.
4      Ochranná známka, o ktorej zápis sa žiadalo, je slovo KIK.
5      Služba, pre ktorú bola prihláška podaná patrí do triedy 42 v zmysle Nicejskej dohody o triedení výrobkov a služieb pre účely
zápisu ochranných známok z 15.júna 1957 v revidovanom a doplnenom znení.
6      Žalobkyňa vo svojej prihláške, napísanej v holandčine, určila ako ‚druhý jazyk‘ holandčinu.
7      Rozhodnutím z 20. marca 1998 prieskumový pracovník zamietol prihlášku z dôvodu, že nespĺňala jednu z formálnych náležitostí
a síce tú týkajúcu sa povinnosti prihlasovateľa určiť angličtinu, francúzštinu, nemčinu, španielčinu alebo taliančinu ako
‚druhý jazyk‘.
8      Žalobkyňa podala 4. mája 1998 odvolanie proti tomuto rozhodnutiu, v ktorom okrem iného tvrdila, že rozhodnutie prieskumového
pracovníka o zamietnutí prihlášky bolo nezákonné, pretože sa zakladalo na nezákonnej právnej úprave. Odvolanie podala v holandčine
a s výhradou aj v angličtine.
9      Dňa 2. júna 1998 bolo odvolanie postúpené odvolaciemu senátu Úradu.
10      Rozhodnutím z 19. marca 1999… bolo odvolanie zamietnuté z dôvodu, že žalobkyňa určila ako ‚druhý jazyk‘ ten istý jazyk, ako
ten v ktorom bola podaná prihláška na zápis, takže prihláška nespĺňala jednu z formálnych náležitostí a to nezávisle od nesplnenia
žalobkyňou ďalšej náležitosti spočívajúcej v tom, že neurčila ako ‚druhý jazyk‘ jeden z piatich jazykov Úradu…“

Konanie pred Súdom prvého stupňa a napadnutý rozsudok
Žaloba o neplatnosť rozhodnutia bola podaná do kancelárie Súdu prvého stupňa 19. mája 1999.
Helénska republika vstúpila do konania ako vedľajší účastník na podporu návrhov žalobkyne.
Španielske kráľovstvo a Rada Európskej únie vstúpili do konania ako vedľajší účastníci na podporu návrhov Úradu, ako žalovaného
v konaní pred Súdom prvého stupňa.
V napadnutom rozsudku Súd prvého stupňa v prvom rade preskúmal námietku neprípustnosti žaloby vznesenú Úradom. Úrad tvrdil,
že žaloba smerujúca prostredníctvom námietky k vysloveniu nezákonnosti článku 115 nariadenia č. 40/94 je neprípustná, pretože
neexistuje právna súvislosť medzi napadnutým rozhodnutím a ustanovením, konkrétne odsekom 3 tohto článku, ktorého zákonnosť
je námietkou napadnutá. Úrad totiž zamietol prihlášku žalobkyne z dôvodu, že v nej neurčila žiaden „druhý jazyk“, tak ako
si to vyžaduje toto ustanovenie a nie z toho dôvodu, že neurčila jeden z jazykov úradu ako „druhý jazyk“.
V bode 24 napadnutého rozsudku, Súd prvého stupňa pripomenul, že žalobkyňa označila holandčinu ako „druhý jazyk“ a usúdil,
že otázka zákonnosti pravidla požadujúceho uvedenie „druhého jazyka“ odlišného od jazyka, v ktorom bola podaná prihláška sa
neodlišuje od otázky, či vylúčenie holandčiny a niektorých ďalších úradných jazykov Spoločenstva ako „druhých jazykov“ je
zákonné alebo nie. Preto v bode 25 napadnutého rozsudku usúdil, že je to práve zákonnosť pravidla uvedeného v článku 155 ods. 3
nariadenia č. 40/94, podľa ktorého prihlasovateľ musí súhlasiť s tým, že nebude mať automaticky právo zúčastniť sa všetkých
konaní na Úrade v jazyku prihlášky, ktorá tvorí bezprostrednú podstatu napadnutého rozhodnutia a zároveň je napadnutá prostredníctvom
žalobkynej námietky nezákonnosti.
Na záver preskúmania námietky neprípustnosti vznesenej Úradom, Súd prvého stupňa rozhodol v bodoch 32 a 33 napadnutého rozsudku:
„32      Z vyššie uvedeného vyplýva, že v rozsahu v akom sa námietka nezákonnosti, ktorú žalobkyňa vzniesla na podporu svojej žaloby
o neplatnosť alebo o zmenu napadnutého rozhodnutia, týka povinnosti, ktorú ukladá článok 115 ods. 3 nariadenia č. 40/94 a článok
1 pravidlo 1 ods. 1, písm. j) nariadenia č. 2868/95, je prípustná. V tomto rozsahu predmet námietky nezákonnosti sa vzťahuje
na povinnosť upravenú uvedenými ustanoveniami, tak ako je upresnená vo vzťahu k jej rozsahu a právnym účinkom, niektorými
ďalšími odsekmi článku 115 nariadenia č. 40/94.
33      Naproti tomu, v rozsahu v akom, sa námietka nezákonnosti žalobkyne týka ostatných odsekov článku 115 nariadenia č. 40/94,
je neprípustná. Ostatné ustanovenia článku 115 totiž netvorili nijako základ napadnutého rozhodnutia, keďže sa tento článok
výlučne týkal iba prihlášky ochrannej známky a povinnosti prihlasovateľa uviesť druhy jazyk, ktorého používanie akceptuje
ako možný rokovací jazyk pre konania vo veci námietok, výmazov alebo neplatnosti.“
Po druhé, rozhodujúc o veci samej, Súd prvého stupňa na jednej strane preskúmal, či existuje zásada práva Spoločenstva spočívajúca
v zákaze diskriminácie úradných jazykov Európskych spoločenstiev. V bodoch 58 a 59 napadnutého rozsudku rozhodol takto:
„58      V tejto súvislosti, je potrebné uviesť, po prvé, že nariadenie č. 1 je sekundárnym právnym aktom, ktorého právnym základom
je článok 217 zmluvy. Tvrdiť, tak ako to robí žalobkyňa, že nariadenie č. 1 vlastne vyjadruje zásadu práva Spoločenstva spočívajúcu
v rovnosti jazykov, od ktorej sa nemožno odchýliť ani neskorším nariadením Rady, je zapretím jeho charakteru sekundárneho
práva. Po druhé, treba zdôrazniť, že členské štáty neurčili v zmluve jazykový režim pre inštitúcie a orgány Spoločenstva,
ale článok 217 zmluvy necháva možnosť Rade jednomyseľným rozhodnutím stanoviť a meniť jazykové režimy inštitúcií a stanoviť
rozličné jazykové režimy. Tento článok nestanovuje, že raz stanovený režim Radou nebude možné neskôr zmeniť. Z uvedeného vyplýva,
že jazykový režim stanovený nariadením č. 1 nemôže byť považovaný za zásadu práva Spoločenstva.
59      Z uvedeného vyplýva, že žalobkyňa sa nemôže odvolávať na článok 6 zmluvy [ES, zmenený, teraz článok 12 ES] v kombinácii s nariadením
č. 1, aby preukázala nezákonnosť článku 115 nariadenia č. 40/94“.
Súd prvého stupňa na druhej strane skúmal, či článok 115 ods. 3 nariadenia č. 40/94 nie je v rozpore so zásadou zákazu diskriminácie.
V tejto súvislosti rozhodol nasledovne:
„60      V súvislosti s povinnosťou uloženou prihlasovateľovi ochrannej známky Spoločenstva v súlade s článkom 115 ods. 3 nariadenia
č. 40/94, ako aj v súlade s článkom 1 pravidlom 1 ods. 1 písm. j) nariadenia č. 2868/95, ‚uviesť druhý jazyk, ktorý je jazykom
Úradu a ktorého používanie akceptuje ako možný rokovací jazyk pre konania vo veci námietok, výmazov alebo neplatností‘ ukázalo
sa, že na rozdiel od tvrdení žalobkyne a gréckej vlády, nie je porušením princípu zákazu diskriminácie.
61      Predovšetkým, ako vyplýva zo znenia článku 115 ods. 3 nariadenia č. 40/94 uvedením druhého jazyka, ho prihlasovateľ akceptuje
ako možný rokovací jazyk iba pre konania vo veci námietok, výmazov alebo neplatnosti. Z čoho vyplýva, tak ako je to navyše
potvrdené aj znením článku 115 ods. 4 prvou vetou nariadenia č. 40/94, že pokiaľ prihlasovateľ bude jediným účastníkom konania
na Úrade rokovacím jazykom je jazyk prihlášky. Takže v týchto konaniach z nariadenia č. 40/94 ako takého nevyplýva odlišné
postavenie jazykov, keďže zaručuje používanie jazyka prihlášky ako rokovacieho jazyka a teda jazyka, v ktorom musia byť spísané
správne úkony majúce rozhodovací charakter.
62      Následne pokiaľ ide o to, že článok 115 ods. 3 nariadenia. č. 40/94, ukladá povinnosť prihlasovateľovi uviesť druhý jazyk
ako možný rokovací jazyk pre konania vo veci námietok, výmazov alebo neplatnosti, je potrebné skonštatovať, že toto pravidlo
bolo oprávnene prijaté v záujme toho, aby bolo možné nájsť jazykové riešenie v konaniach vo veci námietok, výmazov alebo neplatnosti,
v ktorých vystupujú účastníci konania, ktorí uprednostňujú rôzne jazyky a nie sú schopní sa z vlastného podnetu dohodnúť,
ktorý z nich bude rokovacím jazykom. V tejto súvislosti, je potrebné poznamenať, že v súlade s článkom 115, odsek 7 nariadenia
č. 40/94, účastníci konania vo veci námietok, výmazov alebo neplatnosti môžu na základe spoločnej dohody uviesť ktorýkoľvek
z úradných jazykov Európskeho spoločenstva ako rokovací jazyk, možnosť, ktorá môže vyhovovať najmä účastníkom, ktorí uprednostňujú
ten istý jazyk.
63      Je opodstatnené domnievať sa, že Rada sledujúc zámer stanoviť rokovací jazyk, ak účastníci konania uprednostňujú rôzne jazyky
a nedohodnú sa na používaní niektorého z nich, aj keď tým určila rôzne postavenie úradných jazykov Spoločenstva, uskutočnila
výber, ktorý bol primeraný a proporcionálny. Na jednej strane, článok 115 ods. 3 nariadenia č. 40/94 umožňuje prihlasovateľovi
ochrannej známky určiť si, ktorý z najrozšírenejších jazykov Európskeho spoločenstva, bude jazykom v konaniach vo veci námietok,
výmazov alebo neplatnosti v prípade, že druhý účastník konania nesúhlasí s prvým jazykom, ktorý si vybral. Na druhej strane,
tým že táto možnosť výberu bola obmedzená na najrozšírenejšie jazyky Európskeho spoločenstva vylučujúc tak, že by rokovací
jazyk bol obzvlášť odlišný vzhľadom na jazykové znalosti niektorého účastníka konania, Rada zostala v medziach toho, čo je
nevyhnutné na dosiahnutie sledovanéhu cieľu (rozsudky Súdneho dvora z 15. mája 1986 Johnston, 22/84, Zb. s. 1651, bod 38 a z 11. januára
2000, Kreil, C‑285/98, Zb. s. I‑69, bod 23).
64      Na záver, žalobkyňa a grécka vláda sa nemôžu odvolávať na odsek doplnený Amsterdamskou zmluvou k článku 8 D Zmluvy o [ES]
(zmenený, teraz článok 21 ES), podľa ktorého „každý občan únie sa môže písomne obrátiť na ktorýkoľvek orgán alebo inštitúciu
uvedenú v tomto článku alebo v článku 7 [ES] v niektorom z jazykov uvedených v článku 314 [ES], a má právo na odpoveď v tom
istom jazyku.” Článok 21 ES sa odvoláva na Parlament a ombudsmana a článok 7 ES uvádza Parlament, Radu, Komisiu, Súdny dvor
a Dvor audítorov ako aj Hospodársky a sociálny výbor a Výbor regiónov. Ak by aj bol vzhľadom na ratione temporis spomínaný
odsek uplatniteľný na tento prípad, Úrad v každom prípade nepatrí k inštitúciám a orgánom uvedeným v článku 7 ES a v článku
21 ES.“
Preto Súd prvého stupňa žalobu zamietol.

Konanie na Súdnom dvore a návrhy účastníkov konania
Listom z 25. januára 2002 poradca pani Kik informoval Súdny dvor o jej smrti a podal návrh na pokračovanie v konaní v mene
jej dedičov a odkazovníkov. Uviedol, že prihláška slovnej ochrannej známky Spoločenstva tvorí podľa holandského občianskeho
práva súčasť dedičstva po pani Kik a že bol poverený vysporiadať závet, oprávneným zastupovať spomínaných dedičov a odkazovníkov
a podať návrh na pokračovanie v konaní. Ďalej v tomto rozsudku pojem „žalobkyňa“ označuje spomínaných dedičov.
Návrhom podaným do kancelárie Súdneho dvora 18. decembra 2001 Komisia podala návrh o vstúpenie do odvolacieho konania ako
vedľajší účastník, ktorý podporuje návrhy Úradu. Predseda Súdneho dvora uznesením z 18. marca 2002 návrhu vyhovel.
Žalobkyňa navrhuje, aby napadnutý rozsudok bol zrušený, aby súd vyhovel návrhom, ktoré predniesla v konaní pred Súdom prvého
stupňa na účel zrušenia napadnutého rozhodnutia a aby bol Úrad zaviazaný nahradiť trovy prvostupňového a odvolacieho konania.
Grécka republika tiež navrhuje zrušenie napadnutého rozsudku a aby sa vyhovelo všetkým návrhov žalobkyne.
Úrad, Španielske kráľovstvo a Komisia navrhujú odvolanie zamietnuť a potvrdiť napadnutý rozsudok.
Rada navrhuje hlavne rozhodnúť tak, že odvolanie je neprípustné a subsidiárne ho zamietnuť ako nedôvodného, ako aj v obidvoch
prípadoch zaviazať žalobkyňu na náhradu trov konania.

O odvolaní
Žalobkyňa uvádza dva dôvody na podporu svojho odvolania. Prvý dôvod je založený na chybnom výklade Súdom prvého stupňa článku
115 nariadenia č. 40/94. Druhý dôvod je založený na porušení Súdom prvého stupňa práva Spoločenstva, najmä článku 6 Zmluvy,
pretože nevyslovil nezákonnosť článku 115 nariadenia č. 40/94.

O prvom dôvode založenom na chybnom výklade článku 115 nariadenia č. 40/94
Tvrdenia účastníkov konania
Žalobkyňa tvrdí, že Súd prvého stupňa porušil právo Spoločenstva chybným výkladom článku 115 nariadenia č. 40/94 o jazykovom
režime Úradu. Výklad Súdom prvého stupňa neberie do úvahy druhú vetu odseku 4 tohto článku, ktorý znie takto: „Ak bola prihláška
vypracovaná v inom jazyku, ako sú jazyky Úradu, môže Úrad zasielať písomné oznámenia prihlasovateľovi v druhom jazyku, ktorý
prihlasovateľ uviedol vo svojej prihláške.“ Napadnutý rozsudok je teda založený na chybnom výklade a mal by byť zrušený z tohto
dôvodu.
Žalobkyňa uvádza, že tak ako to uznal zástupca Úradu v priebehu pojednávania pred Súdom prvého stupňa, Úrad vždy využíva v priebehu
celého konania, ktoré zahŕňa prieskum z úradnej povinnosti absolútnych a relatívnych dôvodov zamietnutia prihlášky ochrannej
známky Spoločenstva, možnosť používať druhý jazyk uvedený na prihláške, ak je táto prihláška vypracovaná v inom jazyku, ako
sú jazyky Úradu. Prihlasovateľ dostáva v jazyku prihlášky iba potvrdenie o zápise ochrannej známky do registra ochranných
známok Spoločenstva na záver konania o zápise.
Podľa žalobkyne, vzhľadom na správny výklad, ktorý je potrebné urobiť článku 115 nariadenia č. 40/94, záver, ktorý urobil
Súd prvého stupňa v bode 61 napadnutého rozsudku, podľa ktorého z nariadenia č. 40/94 ako takého nevyplýva odlišné postavenie
jazykov, pretože v konaniach, v ktorých je prihlasovateľ jediným účastníkom konania pred Úradom, jazyk prihlášky ochrannej
známky Spoločenstva je rokovacím jazykom, je zjavne chybný.
Úrad, Španielske kráľovstvo a Rada spochybňujú prípustnosť prvého odvolacieho dôvodu, v časti v ktorej sa týka článku 115
ods. 4 druhej vete nariadenia č. 40/94, keďže v bode 32 napadnutého rozsudku Súd prvého stupňa vyslovil prípustnosť námietky
nezákonnosti len v rozsahu, v akom sa týka článku 115 ods. 3 alebo niektorých iných odsekov tohto článku, ktoré upresňujú
povinnosť uvedenú v odseku 3. Na jednej strane, podľa Úradu a Španielskeho kráľovstva, žalobkyňa nespochybnila tento bod 32
napadnutého rozsudku. Na druhej strane, podľa Rady, článok 115 ods. 4 druhá veta nariadenia č. 40/94 nemôže byť považovaný
za ustanovenie, ktoré upresňuje rozsah a právne účinky povinnosti uviesť v prihláške ochrannej známky Spoločenstva druhý jazyk,
odlišný od jazyka prihlášky.
Čo sa týka predmetu sporu, Úrad, Rada a Komisia uvádzajú, že zo znenia bodu 61 napadnutého rozsudku vyplýva, že Súd prvého
stupňa rozobral z právneho hľadiska celý článok 115 ods. 4 nariadenia č. 40/94 a teda aj druhú vetu tohto článku.
Úrad usudzuje, že žalobkyňa preceňuje význam a praktické dôsledky pre prihlasovateľov ochranných známok Spoločenstva použitia
článku 115 ods. 4, druhej vety nariadenia č. 40/94. V rozpore s tvrdením žalobkyne, z možnosti, ktorú má Úrad posielať písomné
oznámenia prihlasovateľovi v druhom ním uvedenom jazyku, nevyplýva, ani to, že ďalší priebeh konania bude prebiehať v druhom
jazyku, ani to, že prihlasovateľ dostane iba potvrdenie o zápise ochrannej známky do registra ochranných známok Spoločenstva
na záver konania o zápise.
Podľa Úradu takéto tvrdenia nezohľadňujú tú skutočnosť, že viac ako 98 % fyzických alebo právnických osôb, ktoré žiadajú o zápis
ochrannej známky Spoločenstva tak konajú prostredníctvom profesijného zástupcu, ktorého si môžu voľne vybrať spomedzi tých,
ktorí sú usadení na území Spoločenstva. Navyše pripomína, že osobám, ktoré podávajú prihlášku v inom jazyku, ako sú jazyky
Úradu, sa zachováva právo používať jazyk prihlášky pre písomné alebo ústne oznámenia určené Úradu tak dlho, pokiaľ sú jedinými
účastníkmi konania.
Úrad podčiarkuje, že možnosť, ktorú má posielať písomné oznámenia v druhom jazyku uvedenom prihlasovateľom ochrannej známky
Spoločenstva, je iba možnosťou a ak si prihlasovateľ želá, aby mu boli všetky písomné oznámenia posielané v jazyku prihlášky
tak dlho, pokiaľ je jediným účastníkom konania, Úrad môže odmietnuť takúto žiadosť iba na základe závažných a záväzných dôvodov.
V tejto súvislosti Úrad uvádza, že jeho výklad článku 115 ods. 4 nariadenia č. 40/94 sa nezhoduje s výkladom podaným Súdom
prvého stupňa. Z bodu 61 tretej vety napadnutého rozsudku totiž vyplýva, že jazyk prihlášky by mal byť používaný ako rokovací
jazyk a teda jazyk, v ktorom majú byť spísané správne úkony majúce rozhodovací charakter. Úrad považuje za „písomné oznámenie“
podľa článku 115 ods. 4 druhej vety nariadenia č. 40/94 akýkoľvek písomný úkon Úradu, teda aj ten, ktorý má rozhodovací charakter.
Úrad zdôrazňuje obtiažnosť určenia toho, čo treba rozumieť pod pojmom „procesné úkony majúce rozhodovací charakter“ a uvádza
ako príklad list, ktorým vyzve prihlasovateľa ochrannej známky Spoločenstva, aby odstránil nedostatky prihlášky v súlade s pravidlom
č. 9 ods. 3 nariadenia č. 2868/95. Takýto list nie je možné napadnúť opravným prostriedkom, ale ak prihlasovateľ neodstráni
nedostatky, na ktoré bol upozornený, Úrad vydá rozhodnutie o zamietnutí prihlášky, pričom toto rozhodnutie je možné napadnúť
opravným prostriedkom. Výklad článku 115 podaný Súdom prvého stupňa môže vyvolať zmätok na strane prihlasovateľov, keďže by
raz dostávali písomnosti spísané v jazyku prihlášky a raz v druhom jazyku.
Úrad tiež podčiarkuje, že koná spôsobom, s ktorým implicitne súhlasil prihlasovateľ ochrannej známky Spoločenstva a napriek
počtu podaných prihlášok, prvýkrát je spochybnený jazykový režim. Uvádza, že ak je to nevyhnutné, môže v budúcnosti požiadať
prihlasovateľa o výslovný súhlas s používaním druhého jazyka pre písomné oznámenia tak, ako ich chápe Úrad.
Rada usudzuje, že výklad článku 115 ods. 4 druhej vety nariadenia č. 40/94 podaný Úradom, ktorý sa premietol do určitého použitia
tohto ustanovenia, nemôže v žiadnom prípade mať vplyv na zákonnosť tohto článku.
Posúdenie Súdneho dvora
Predovšetkým je potrebné zdôrazniť, že v rozpore s domnienkou, na ktorej sa zakladá námietka neprípustnosti vznesená Úradom,
Radou a Španielskym kráľovstvom, žalobkyňa spochybňuje prvým dôvodom svojho odvolania výklad článku 115 nariadenia č. 40/94
podaný Súdom prvého stupňa v bode 61 napadnutého rozsudku, pretože podľa nej nezobral do úvahy druhú vetu odseku 4 tohto článku,
ale nespochybňuje zákonnosť tohto ustanovenia ako takého.
V každom prípade zo znenia bodov 32 a 33 napadnutého rozsudku vyplýva, že Súd prvého stupňa vyslovil prípustnosť námietky
nezákonnosti v rozsahu, v akom sa týka povinnosti uloženej na základe článku 115 ods. 3 nariadenia č. 40/94 uviesť druhý jazyk,
ako aj v rozsahu v akom je táto povinnosť upresnená, pokiaľ ide o jej rozsah a právne účinky, niektorými ďalšími odsekmi uvedeného
článku.
Súd prvého stupňa teda nevylúčil spochybnenie zákonnosti článku 115 ods. 4 druhej vety nariadenia č. 40/94, ktorá tvorí súčasť
ustanovení, ktoré upresňujú rozsah a právne účinky uvedenia druhého jazyka, keďže toto ustanovenie znie nasledovne: „(a)k
bola prihláška vypracovaná v inom jazyku, ako sú jazyky Úradu, môže úrad zasielať písomné oznámenia prihlasovateľovi v druhom
jazyku, ktorý prihlasovateľ uviedol vo svojej prihláške.“
Z uvedeného vyplýva, že prvý odvolací dôvod je prípustný.
Vo vzťahu k preskúmaniu predmetu tohto dôvodu, je potrebné uviesť, že tento sa výlučne týka spôsobu, ako je článok 115 ods. 4
druhá veta nariadenia č. 40/94 vykladaný a používaný Úradom, teda ide o prvok, ktorý Súd prvého stupňa nezohľadnil v úvahe
rozvinutej v bode 61 napadnutého rozsudku.
Žalobkyňa uvádza v tejto súvislosti, že Úrad vedie takmer celé konanie týkajúce sa prihlášky ochrannej známky Spoločenstva
v druhom jazyku uvedenom prihlasovateľom. Úrad nespochybňuje toto tvrdenie, ale naopak podčiarkuje jeho nesúhlas s výkladom
článku 115 ods. 4 nariadenia č. 40/94 podaným Súdom prvého stupňa, usudzujúc, že všetky úkony majúce rozhodovací charakter
nemusia byť nevyhnutne vypracované v rokovacom jazyku a že niektoré z týchto úkonov sú „písomnými oznámeniami“ uvedenými v tomto
ustanovení.
Najprv je potrebné upresniť výklad článku 115 ods. 4 nariadenia č. 40/94.
Podľa tohto ustanovenia, rokovací jazyk v konaní pred Úradom je jazyk prihlášky ochrannej známky Spoločenstva, pričom druhý
jazyk uvedený prihlasovateľom môže byť však použitý Úradom pre ním posielané písomné oznámenia. Z uvedeného ustanovenia vyplýva,
že možnosť používať druhý jazyk pre písomné oznámenia je výnimkou z princípu používania rokovacieho jazyka a že pojem písomné
oznámenia musí byť vykladaný zúžene.
Keďže konanie tvorí celok úkonov, ktoré musia byť uskutočnené počas spracovania prihlášky, z uvedeného vyplýva, že pojem „procesné
úkony“ zahŕňa všetky úkony predpísané alebo upravené právnou úpravou Spoločenstva pre spracovanie prihlášky ochrannej známky
Spoločenstva, ako aj tie ktoré sú nevyhnutné pre toto spracovanie, či už ide o úradné oznámenia, alebo žiadosti o opravu,
o vysvetlenie alebo iné úkony. V rozpore s tým, čo tvrdí Úrad, všetky úkony musia byť ním vyhotovené v jazyku prihlášky.
Na rozdiel od procesných úkonov „písomné oznámenia“ upravené v článku 115 ods. 4 druhej vete nariadenia č. 40/94 sú všetky
oznámenia, ktorých obsah nemôže byť považovaný za procesný úkon, ako napríklad sprievodné listy k procesným úkonom posielaným
Úradom alebo listy, ktorými Úrad poskytuje prihlasovateľom informácie.
So zreteľom na správny výklad článku 115 ods. 4 nariadenia č. 40/94 je opodstatnené sa domnievať, že Súd prvého stupňa správne
dospel k záveru v bode 61 napadnutého rozsudku, že „z nariadenia č. 40/94 ako takého nevyplýva odlišné postavenie jazykov,
keďže zaručuje používanie jazyka prihlášky ako rokovacieho jazyka…“
Z uvedeného vyplýva, že dôvod založený na právnom omyle Súdu prvého stupňa pri podaní výkladu tohto ustanovenia treba zamietnuť.

O druhom dôvode založenom na porušení práva Spoločenstva, najmä článku 6 zmluvy
Tvrdenia účastníkov konania
Žalobkyňa usudzuje, že Súd prvého stupňa porušil právo Spoločenstva, najmä článok 6 zmluvy tým, že zamietol jej žalobu v časti
v ktorej vzniesla námietku nezákonnosti jazykového režimu ako celku, ktorý stanovuje článok 115 ods. 2 až 6 nariadenia č. 40/94.
Najskôr tvrdí, že tento režim porušuje základný princíp rovnosti jazykov. Podľa žalobkyne tento princíp je vyjadrený vo viacerých
ustanoveniach práva Spoločenstva. Takýmto vyjadrením je článok 248 zmluvy ES (zmenený, teraz článok 314 ES), podľa ktorého
sú všetky jazykové znenia zmluvy autentické. Podobne je to aj v prípade nariadenia č. 1 o úradných jazykoch Spoločenstva,
ktorý stanovuje, že každý príslušník niektorého členského štátu sa môže písomne obrátiť na niektorú z inštitúcií v jednom
z úradných jazykov a dostať odpoveď v tomto istom jazyku, a že
Úradný vestník Európskych spoločenstiev
sa uverejní v jedenástich úradných jazykoch. Tretí odsek článku 8 D Zmluvy doplnený Amsterdamskou zmluvou potvrdzuje právo
každého občana Únie písomne sa obrátiť na každú inštitúciu alebo orgán uvedený v tomto článku alebo v článku 4 Zmluvy o ES
(teraz článok 7 ES) v niektorom z jazykov uvedených v článku 248 Zmluvy a dostať odpoveď napísanú v tom istom jazyku. Žalobkyňa
tiež odkazuje na ustálenú judikatúru Súdneho dvora týkajúcu sa princípu rovnosti, ktorého vyjadrením je zákaz diskriminácie
z dôvodu národnosti, uvedený v článku 6 Zmluvy. Podľa tejto judikatúry, sa kladie osobitný dôraz na ochranu práv a schopností
osôb v jazykovej oblasti.
Žalobkyňa ďalej tvrdí, že jazykový režim stanovený článkom 115 nariadenia č. 40/94 porušuje článok 6 Zmluvy. Tento režim predstavuje
diskrimináciu založenú na jazyku a teda nepriamo na národnosti, čo je nezlučiteľné so zákazom diskriminácie uvedenom v spomínanom
ustanovení.
Podľa žalobkyne tento jazykový režim totiž zjavne znevýhodňuje príslušníkov členských štátov, ktorých jazyk nie je pracovným
jazykom Úradu voči príslušníkom členských štátov, ktorých jazyk k nim patrí. Toto sa týka predovšetkým spracovania prihlášky
ochrannej známky Spoločenstva pretože v praxi Úrad vždy koná o prihláškach v druhom jazyku, ak jazyk prihlášky nie je pracovným
jazykom Úradu. Ale týka sa to aj konaní o námietke, o výmaze a neplatnosti, pretože, ak sa účastníci konania nedohodnú v súlade
s článkom 115, ods. 7 nariadenia č. 40/94, tak tieto konania prebiehajú vždy v niektorom z jazykov Úradu.
Dôsledkom takéto postupu je skreslenie hospodárskej súťaže vo vnútornom trhu, pretože prihlasovateľ ochrannej známky Spoločenstva,
ktorý uprednostní patentového zástupcu, ktorého materinský jazyk je pracovným jazykom Úradu a patentoví zástupcovia, ktorých
materinský jazyk nepatrí k pracovným jazykom Úradu, sú konkurenčne znevýhodnení.
Žalobkyňa na záver usudzuje, že keďže princíp rovnosti má v práve Spoločenstva podstatnú úlohu, jeho porušenie nemôže byť
odôvodnené čisto účelovými dôvodmi. Ak by aj bolo možné nejaké odôvodnenie, riešenie prijaté zákonodarcom Spoločenstiev v tomto
prípade nie je ani vhodné ani proporcionálne.
V tejto súvislosti žalobkyňa uvádza, že inštitúcie sa nemôžu odvolávať na čisto ekonomický činiteľ, ako napríklad výdavky
spojené s vyšším počtom prekladateľov, aby odôvodnili obmedzenie základných práv Spoločenstva. Rada v žiadnom prípade nepreukázala,
že nediskriminačný jazykový režim by neprimerane poškodil finančné zdroje Spoločenstva. Ďalej zdôrazňuje, že inštitúcie a iné
orgány Únie sú schopné už niekoľko rokov komunikovať vo všetkých úradných jazykoch s občanmi, či už v oblasti týkajúcej sa
koncentrácií podnikov alebo oznámení o štátnej pomoci. Ako príklad žalobkyňa uvádza Úrad spoločenstva pre odrody rastlín zriadený
nariadením Rady (ES) č. 2100/94 z 27. júla 1994 o právach spoločenstva k odrodám rastlín (Ú. v. ES L 227, s. 1, Mim. vyd.
03/016 s. 390), ktorý bez akýchkoľvek problémov funguje vo všetkých úradných jazykoch.
Aj keby mohla byť odôvodnená odchýlka od princípu rovnosti zaobchádzania praktickými a finančnými dôvodmi, jazykový režim
podľa nariadenia č. 40/94 nie je napriek tomu proporcionálny, pretože výber jediného druhého jazyka, ako napríklad angličtiny,
by bol menej diskriminačný a v menšej miery by skresľoval hospodársku súťaž.
Navyše, žalobkyňa zdôrazňuje, že skutočnosť, že Rada prijala nariadenia č. 40/94 jednomyseľne netvorí skutočnosť, ktorú treba
zohľadniť, pretože aj zákonodarca Spoločenstva je viazaný právom.
V prípade, že by Súdny dvor rozhodol, že jazykový režim Úradu ustanovený článkom 115 nariadenia č. 40/94 nie je úplne nezákonný,
žalobkyňa navrhuje subsidiárne, aby Súdny dvor rozhodol prinajmenšom, že Súd prvého stupňa porušil právo, keďže nevyslovil
nezákonnosť odseku 4 druhej vety uvedeného ustanovenia. Tvrdí, že okrem jej nezlučiteľnosti so zákazom diskriminácie, táto
veta je tiež nezlučiteľná s princípom, ktorý tvorí podstatu odsekov 1 a 4 prvej vety spomínaného článku 115, teda, že jazyk,
v ktorom bola podaná prihláška ochrannej známky, je rokovacím jazykom. Druhá veta odseku 4 odníma tomuto princípu zmysel tak,
ako to dokazuje ustálená prax Úradu. Rôzne ustanovenia článku 115 sú teda navzájom nezlučiteľné.
Helénska republika, ktorá vstúpila do konania pred Súdom prvého stupňa ako vedľajší účastník, ktorý podporuje návrhy žalobkyne,
uvádza, že zdieľa väčšinu názorov žalobkyne, ktoré uviedla v odvolaní, najmä v súvislosti s princípom rovnosti a zákazu diskriminácie.
Podčiarkuje, že viacjazyčnosť je nevyhnutný predpoklad efektívneho uplatňovania právnych noriem v právnom systéme Spoločenstva,
pretože mnohé normy primárneho a sekundárneho práva sú priamo uplatniteľné vo vnútroštátnom právnom poriadku členských štátov.
Súd prvého stupňa sa teda chybne domnieval, že nariadenie č. 1 je „iba čistým a ohraničeným prejavom pozitívneho práva“, akoby
takto ignoroval základné princípy primárneho práva, ktoré sa odzrkadľujú vo všetkých normách Spoločenstva.
Grécka republika pripomína význam aký má pre občana možnosť oboznámiť sa s ustanoveniami, ktoré sa ho dotýkajú, v jeho materinskom
jazyku, v súlade s pravidlom „Neznalosť zákona neospravedlňuje“. Podčiarkuje tiež význam rešpektovania jazyka občanov v Spoločenstve,
ktoré chce, aby boli rozhodnutia prijaté „čo najbližšie k občanom“, a aby sa fungovanie jeho inštitúcií podriadilo princípu
transparentnosti.
Grécka republika poznamenáva, že existuje rozpor medzi na jednej strane úmyselným obmedzením počtu jazykov a na druhej strane
cieľmi Spoločenstva v súlade s článkom 126 Zmluvy o ES (teraz článok 149 ES), ktorý stanovuje, že Spoločenstvo rešpektuje
jazykovú rozmanitosť členských štátov. Grécka republika pripomína, že z ustálenej judikatúry Súdneho dvora týkajúcej sa výkladu
práva Spoločenstva vyplýva, že Súdny dvor vždy rozhodol o rovnosti jazykov.
Grécka republika tiež uvádza, že keďže Úrad je orgánom Spoločenstva, potom by sa naň mali analogicky uplatňovať články 4 a 8
D zmluvy.
Všetci ostatní účastníci konania nesúhlasia so žalobkyňou a tvrdia z rôznych dôvodov, že druhý odvolací dôvod je sčasti alebo
v celku neprípustný. Prvé tvrdenie je založené na nedostatku právneho záujmu žalobkyni na tom, aby sa domáhala vyslovenia
nezákonnosti článku 115 ods. 4 druhej vety nariadenia č. 40/94. Úrad zdôrazňuje, že prípadná nezákonnosť tohto ustanovenia
nemôže vyvolať nezákonnosť napadnutého rozhodnutia, keďže sa na ňom nezakladá. Španielske kráľovstvo a Úrad navyše tvrdia,
že žalobkyňa nepreukázala, že použitie tohto ustanovenia jej v tejto právnej veci spôsobilo akúkoľvek ujmu. Úrad v tejto súvislosti
upresňuje, že keďže žalobkyňa upozornila, že si želá dostávať oznámenia napísané v jazyku, v ktorom podala prihlášku ochrannej
známky Spoločenstva a Úrad nemal závažné a záväzné dôvody nerešpektovať jej žiadosť, použil holandčinu, teda jazyk prihlášky,
na spísanie všetkých úkonov konania, teda aj tých, ktoré majú rozhodovací charakter.
Hlavná časť odvolacieho dôvodu je ďalej neprípustná, pretože podľa Úradu a Komisie ide o jednoduché opakovanie tvrdení predložených
Súdu prvého stupňa. Naproti tomu podľa Rady, táto časť dôvodu je neprípustná, pretože žalobkyňa neuviedla časti napadnutého
rozsudku, v ktorých Súd prvého stupňa rozhodol tak, že porušil normy práva, ktoré mal rešpektovať.
Čo sa týka subsidiárnej časti tohto odvolacieho dôvodu, Rada uvádza, že splýva s prvým odvolacím dôvodom. Komisia navrhuje
jej neprípustnosť, keďže žalobkyňa nespochybnila bod 33 napadnutého rozsudku, v ktorom Súd prvého stupňa vyslovil neprípustnosť
námietky nezákonnosti vznesenej proti ostatným ustanoveniam článku 115 nariadenia č. 40/94 s výnimkou ods. 3 tohto článku.
Pokiaľ ide o vec samú, Úrad uvádza, že žalobkyňa nepreukázala v čom Súd prvého stupňa porušil právo, keď usúdil, že jazykový
režim Úradu je prostriedok, ktorý je nevyhnutný, primeraný a proporcionálny na dosiahnutie oprávneného cieľa. Zdôrazňuje,
že tvrdenia predložené na podporu odvolania sú krokom späť v porovnaní s tvrdeniami obhajovanými v konaní pred Súdom prvého
stupňa, pretože žalobkyňa teraz tvrdí, že zákonodarca mohol určiť jediný úradný jazyk pre všetky konania pred Úradom.
Rada odkazuje na úvahy Súdu prvého stupňa uvedené v bodoch 57 až 64 napadnutého rozsudku. Čo sa týka jazykového režimu Úradu
spoločenstva pre odrody rastlín, zdôrazňuje, že v čase jeho určenia bola zohľadnená skutočnosť, že konanie inter partes je
výnimočné v oblasti ochrany Spoločenstva odrôd rastlín.
Čo sa týka princípu rovnosti, ktorý zakazuje, okrem objektívneho odôvodneného dôvodu, rozlične postupovať v zhodných prípadoch,
Španielske kráľovstvo usudzuje, že je nevyvrátiteľné, že sú rozdiely v počte občanov Spoločenstva a mimo Spoločenstva, ktorí
hovoria každým jazykom.
Španielske kráľovstvo pripúšťa, že z jazykového režimu Úradu vyplýva rozličné postavenie niektorých jazykov, ale nepovažuje
tento rozdiel za taký podstatný, ako uvádza žalobkyňa. Úrad sa môže obrátiť na prihlasovateľa v druhom jazyku uvedenom v prihláške
ochrannej známky Spoločenstva, ale je skoro isté, že patentový zástupca hovorí niektorým z jazykov Úradu. Nutnosť postarať
sa o preklad písomností Úradu je teda zriedkavá. Iba v prípade konania s viacerými účastníkmi sú potrebné preklady, ale v tomto
prípade sú potrebné aj pre druhého účastníka.
Rozdiel v postavení jazykov je teda zmiernený a žalobkyňa nepredložila tvrdenia, ktoré by spochybnili závery, ku ktorým dospel
Súd prvého stupňa v súvislosti s objektívnym dôvodom, ktorý odôvodňuje tento rozdiel. Španielske kráľovstvo podčiarkuje, že
Rada konala v rámci svojich právomocí a že kritérium piatich najrozšírenejších jazykov tak vo vnútri ako aj mimo Spoločenstva
je rozumné.
Španielske kráľovstvo zdôrazňuje, že žalobkyňa neuviedla, aký by mal byť podľa nej vhodný a proporcionálny systém, ktorý by
umožnil fungovanie Úradu. Navyše si protirečí v súvislosti s tvrdeniami, ktoré uviedla v konaní pred Súdom prvého stupňa,
pretože sa teraz prikláňa k výberu jediného jazyka a síce angličtiny. Tento výrok spochybňuje všetky jej predchádzajúce tvrdenia
týkajúce sa porušenia princípu rovnosti jazykov.
Komisia ďalej uvádza, že tento odvolací dôvod nie je dôvodný. Tak ako to uviedol Súd prvého stupňa v bode 58 napadnutého rozsudku,
nariadenie č. 1 nemôže byť považované za princíp práva Spoločenstva. Vo vzťahu k predpokladanému porušeniu princípu zákazu
diskriminácie, Súd prvého stupňa presvedčivo preukázal v bodoch 61 až 63 napadnutého rozsudku, že Rada rozhodla primerane
a proporcionálne.
Posúdenie Súdnym dvorom
Predovšetkým je potrebné preskúmať tvrdenia smerujúce k preukázaniu neprípustnosti druhého dôvodu.
Vo vzťahu k nedostatku právneho záujmu žalobkyni na tom, aby sa domáhala určenia nezákonnosti článku 115 ods. 4 druhej vety
nariadenia č. 40/94 z toho dôvodu, že neexistuje právna spojitosť medzi týmto ustanovením a napadnutým rozhodnutím, je potrebné
zdôrazniť, že takáto námietka neprípustnosti žaloby o určenie nezákonnosti článku 115 nariadenia č. 40/94 už bola vznesená
Úradom v konaní pred Súdom prvého stupňa a je zhrnutá v bodoch 15 až 17 napadnutého rozsudku. Súd prvého stupňa zamietol toto
tvrdenie v bodoch 24 a 25 tohto rozsudku a vymedzil námietku nezákonnosti v bodoch 32 a 33 toho istého rozsudku. Tak ako to
je uvedené v bodoch 39 a 40 tohto rozsudku, článok 115 ods. 4 druhá veta nariadenia č. 40/94 je súčasťou ustanovení, ktoré
určujú rozsah a právne účinky uvedenia druhého jazyka a pre ktoré bola vyslovená Súdom prvého stupňa v bode 32 druhá veta
napadnutého rozsudku prípustnosť námietky nezákonnosti. Kdďže Úrad nespochybňuje tieto skutočnosti a neuviedol dôvod, prečo
by mal byť v rozpore s právom Spoločenstva úsudok Súdu prvého stupňa, ktorým rozhodol o existencii priamej právnej súvislosti
medzi napadnutým rozhodnutím a povinnosťou, ktorej zákonnosť žalobkyňa spochybnila, potom je potrebné odmietnuť tvrdenie založené
na nedostatku právneho záujmu žalobkyni na tom, aby sa domáhala vyslovenie nezákonnosti spomínaného ustanovenia nariadenia
č. 40/94.
Je rovnako potrebné odmietnuť tvrdenie založené na nedostatku dôkazu o ujme spôsobenej žalobkyni z dôvodu spôsobu, akým v tomto
prípade Úrad použil článok 115 ods. 4 druhú vetu nariadenia č. 40/94. Cieľom tohto tvrdenia totiž nie je preukázať neprípustnosť
odvolania alebo niektorého z uvedených dôvodov na jeho podporu ale celej žaloby podanej žalobkyňou. Toto tvrdenie však nebolo
predložené Súdu prvého stupňa, ale je prvýkrát uvedené v konaní pred Súdnym dvorom. Toto tvrdenie musí byť teda vyhlásené
za neprípustné, pretože je predložené prvýkrát v štádiu odvolacieho konania s teda nesmeruje k preukázaniu právneho omylu
Súdu prvého stupňa v súvislosti s posúdením námietky neprípustnosti žaloby.
Na rozdiel od tvrdení Úradu a Komisie, odvolanie nepozostáva len z jednoduchého opakovania tvrdení, ktoré žalobkyňa uviedla
v konaní pred Súdom prvého stupňa. Žalobkyňa totiž nežiada o nové preskúmanie jej pôvodnej žaloby o neplatnosť, ale výslovne
kritizuje napadnutý rozsudok. Čo sa týka častí napadnutého rozsudku, ktoré sú napadnuté odvolaním, z návrhu jasne vyplýva,
že v rozpore s tým, čo tvrdí Rada, toto odvolanie sa týka bodov 61 až 64 rozsudku, ktoré sú navyše zreprodukované v žalobe.
Tvrdenie Rady, že odvolanie je príliš nepresné, aby o ňom Súdny dvor rozhodol, je teda nedôvodné.
Na rozdiel od tvrdení Rady subsidiárna časť druhého odvolacieho dôvodu, ktorým žalobkyňa spochybňuje zákonnosť článku 115
ods. 4 druhej vety nariadenia č. 40/94 nesplýva s prvým odvolacím dôvodom, v ktorom sa žalobkyňa obmedzila na spochybnenie
výkladu tohto ustanovenia Súdom prvého stupňa.
Nakoniec čo sa týka tvrdenia o neprípustnosti subsidiárnej časti tohto odvolacieho dôvodu, pretože žalobkyňa nespochybnila
bod 33 napadnutého rozsudku, stačí sa odvolať na body 39 a 40 tohto rozsudku a skonštatovať, že táto časť je prípustná v rozsahu,
v akom žalobkyňa spochybňuje právne účinky súvisiace s povinnosťou ustanovenou v článku 115 ods. 3 nariadenia č. 40/94 uviesť
druhý jazyk pri podaní prihlášky ochrannej známky Spoločenstva
Vo vzťahu k preskúmaniu podstaty tohto odvolacieho dôvodu, je najprv potrebné podčiarknuť, že vzhľadom na to čo bolo upresnené
v tomto rozsudku v súvislosti s prvým dôvodom, rozsah tohto druhého dôvodu je obmedzený na posúdenie zákonnosti jazykového
režimu Úradu, pretože určuje uvedenie druhého jazyka ako prípadného rokovacieho jazyka na konania vo veci námietok, výmazov
alebo neplatnosti, ako aj pre „písomné oznámenia“ v zmysle článku 115 ods. 4 druhej vety nariadenia č. 40/94. Je potrebné
overiť, či tento režim porušuje predpokladaný princíp rovnosti jazykov, tak ako to uviedla žalobkyňa.
Tak ako to podčiarkuje žalobkyňa Zmluva obsahuje viacero odkazov na používanie jazykov v Európskej únii. Napriek tomu tieto
odkazy nemôžu byť považované za prejav všeobecnej zásady práva Spoločenstva zabezpečujúcej každému občanovi právo, aby všetko
čo by sa mohlo dotknúť jeho záujmov bolo spísané v jeho jazyku za každých okolností.
Čo sa týka vzťahu občanov a inštitúcií a orgánov Spoločenstva, článok 8 D Zmluvy, v znení vyplývajúcom z Amsterdamskej zmluvy,
stanovuje najmä inštitúciám a niektorým orgánom viesť korešpondenciu s občanmi Únie v niektorom z jazykov uvedených v článku
248 zmluvy. Toto ustanovenie, ktoré nebolo ešte účinné v čase vydania napadnutého rozhodnutia nemá v žiadnom prípade všeobecnú
použiteľnosť na všetky spomínané orgány Únie. Predovšetkým sa neuplatňuje na Úrad tak ako to správne zdôraznil Súd prvého
stupňa v bode 64 napadnutého rozsudku.
Navyše článok 217 Zmluvy oprávňuje Radu jednomyseľne stanoviť jazykový režim inštitúcií Spoločenstva. V súlade s týmto ustanovením
Rada prijala nariadenie č. 1, ktoré v článku 1 stanovuje úradné a pracovné jazyky inštitúcií Spoločenstva. Je potrebné uviesť,
že tieto úradné jazyky sa úplne nezhodujú s jazykmi uvedenými v článkoch 8 D a 248 zmluvy.
Navyše nariadenie č. 1 stanovuje okrem iného v článku 4, že nariadenia a iné všeobecne záväzné dokumenty sa spíšu v úradných
jazykoch Únie. Z uvedeného ustanovenia, ako aj z článku 191 zmluvy ES (teraz článok 254 ES) stanovujúceho povinnosť zverejniť
v
Úradnom vestníku Európskych spoločenstiev
nariadenia, smernice a rozhodnutia prijaté v súlade s postupom uvedeným v článku 189 B Zmluvy o ES (zmenený, teraz článok
251 ES) v spojení s článkom 5 nariadenia č. 1, ktorý stanovuje zverejnenie spomínaného vestníka v úradných jazykoch, vyplýva,
že individuálne rozhodnutie nemusí byť nevyhnutne napísané vo všetkých úradných jazykoch, aj keby sa mohlo dotýkať práv občana
Únie iného ako je adresát tohto rozhodnutia, napríklad konkurenčného podnikateľského subjektu.
Skutočnosť, že inštitúcia sa obráti na občana v jeho jazyku, ešte teda nerieši všetky jazykové problémy, s ktorými sa môžu
občania stretnúť v súvislosti s činnosťou inštitúcií a orgánov Únie. Práve tento problém je zdôraznený v tejto právnej veci,
pretože s výnimkou „písomných oznámení“ uvedených v článku 115 ods. 4 druhej vete nariadenia č. 40/94, o ktorom bude reč v bode
98 tohto rozsudku, jazykový režim Úradu nemôže byť spochybnený pre spôsob, akým sa Úrad priamo správa k prihlasovateľovi,
keďže konanie musí prebiehať v jazyku prihlášky ochrannej známky Spoločenstva. Tento režim je aj kritizovaný pre spôsob, akým
spravuje vzťahy niekoľkých osôb, ktorých jazyky môžu byť prípadne odlišné, v konaní vo veci námietok, výmazu a neplatnosti.
Nie je možné odvolávať sa na článok 248 druhý odsek Zmluvy v znení vyplývajúcom z Amsterdamskej zmluvy a na judikatúru Súdneho
dvora v oblasti výkladu práva Spoločenstva na preukázanie predpokladaného princípu rovnosti jazykov. Ak majú byť totiž pri
výklade textu zobraté do úvahy rovnako všetky záväzné jazykové znenia, platí to len do tej miery, že tieto znenia sú vyhotovené
a že sú záväzné. Teda ak aj individuálny akt je uverejnený v
Úradnom vestníku Európskych spoločenstiev
a je teda preložený do všetkých jazykov v záujme informovanosti občanov, jediným záväzným znením tohto rozhodnutia, ktoré
bude použitý pre výklad tohto rozhodnutia, bude znenie v jazyku, v ktorom prebiehalo príslušné konanie.
Ďalej je potrebné zobrať do úvahy skutočnosť, že ochranná známka Spoločenstva bola zriadená v prospech podnikateľských subjektov
a nie všetkých občanov a že podnikateľské subjekty nie sú povinné využiť možnosť zápisu ochrannej známky Spoločenstva.
Ak je totiž uznané monopolné právo na používanie ochrannej známky verejnou mocou, právo z ochrannej známky podnikateľské subjekty
používajú v podstate na zabezpečenie zisku v rámci ich podnikateľských aktivít. Je teda možné, aby zákonodarca stanovil, aby
boli tieto subjekty zaviazané sčasti alebo úplne znášať výdavky spojené s činnosťou orgánu, ktorý bol zriadený pre zápis ochranných
známok Spoločenstva.
Podľa piateho úvodného ustanovenia nariadenia č. 40/94, „právo spoločenstva, ktoré sa týka ochranných známok, nenahrádza právne
predpisy členských štátov o ochranných známkach;… v skutočnosti sa totiž nejaví oprávnené vyžadovať od podnikov, aby požiadali
o zápis svojich ochranných známok ako ochranných známok Spoločenstva; keďže národné ochranné známky sú naďalej potrebné pre
tie podniky, ktoré si neželajú ochranu svojich ochranných známok na úrovni Spoločenstva.“
Podnikateľské subjekty napriek tomu majú záujem o nástroj, akým je ochranná známky Spoločenstva, ktorý im zákonodarca Spoločenstva
dáva k dispozícii, pretože im tým ušetrí mnohonásobné podávanie prihlášok národných ochranných známok a výdavky na preklad
s nimi spojené (pozri v tejto súvislosti, analogicky, tvrdenia uvedené BASF AG týkajúce sa výdavkov spojených s prekladom
zložiek európskych patentov, uvedené v bode 12 rozsudku z 21. septembra 1999, BASF, C‑44/98, Zb. s. I‑6269). Na potvrdenie
tohto právneho záujmu si stačí spočítať počet podaných prihlášok ochranných známok Spoločenstva od vzniku Úradu, ktorý prevyšuje
pôvodne predpoklady.
Z uvedeného vyplýva, že jazykový režim orgánu akým je Úrad je výsledkom zložitého hľadania nevyhnutnej rovnováhy medzi záujmami
podnikateľských subjektov a záujmami Spoločenstva vo vzťahu k výdavkom spojeným s konaním, ale aj medzi záujmami prihlasovateľov
ochranných známok Spoločenstva a záujmami ostatných podnikateľských subjektov vo vzťahu k prístupnosti prekladov dokumentov,
ktoré priznávajú práva alebo konaní s viacerými podnikateľskými subjektmi, akými sú konania vo veci námietok, výmazu a neplatnosti
uvedenými v nariadení č. 40/94.
Súd prvého stupňa teda správne rozhodol v bode 62 napadnutého rozsudku, že určením úradných jazykov Spoločenstva, ktoré môžu
byť použité ako rokovací jazyk v konaniach vo veci námietok, výmazov alebo neplatnosti, ak sa účastníci týchto konaní nedohodnú
na rokovacom jazyku, Rada sledovala oprávnený záujem nájsť primerané jazykové riešenie na problém vyplývajúci z podobne nezhody.
Podobne Súd prvého stupňa správne rozhodol v bode 63 napadnutého rozsudku, že aj keď Rada určila rôzne postavenie úradných
jazykov Spoločenstva, jej výber zameraný na najrozšírenejšie jazyky Spoločenstva bol primeraný a proporcionálny.
Za týchto okolností, tvrdenie žalobkyne založené na menej diskriminačnom charaktere výberu jediného jazyka oproti výberu
piatich jazykov nie je správny.
Čo sa týka nakoniec písomných oznámení uvedených v článku 115 ods. 4 druhej vete nariadenia č. 40/94, je potrebné pripomenúť,
tak ako to bolo uvedené v bodoch 45 a 47 tohto rozsudku, že tento pojem musí byť vykladaný reštriktívne a môže sa týkať iba
oznámení, ktorých obsah nemôže byť považovaný za procesný úkon. Keďže používanie druhého jazyka v tejto súvislosti nemôže
byť zásahom do právnych záujmov prihlasovateľa ochrannej známky Spoločenstva, z uvedeného vyplýva, že rozdiel v postavení,
ktorý by mohol existovať v prípade používania druhého jazyka, by mal iba zanedbateľný význam a v každom prípade je odôvodnený
potrebami súvisiacimi s činnosťou Úradu.
Zo všetkých týchto skutočností vyplýva, že druhý odvolací dôvod musí byť tiež zamietnutý ako nedôvodný.

O incidenčnom dôvode založenom na nedostatku odôvodnenia
Tvrdenie Helénskej republiky
Helénska republika predložila incidenčný dôvod pre zrušenie založený na tvrdení, že Súd prvého stupňa sa dopustil právneho
omylu, keď nezobral do úvahy dôvod založený na nedostatku odôvodnenia ustanovenia napadnutého námietkou nezákonnosti, teda
článku 115 nariadenia č. 40/94 a v každom prípade, keď tento dôvod nepreskúmal aj bez návrhu.
Helénska republika pripomína, že vo svojom vyjadrení pred Súdom prvého stupňa uviedla, že obmedzenie používania jazykov ustanovené
nariadením č. 40/94 nie je náležite zdôvodnené a že nie je možné ani určiť kritéria, na základe ktorých bolo toto obmedzenie
prijaté ani vysvetliť nadradenosť niektorých jazykov nad ostatnými. Súd prvého stupňa však nezobral do úvahy výhrady uvedené
Gréckou republikou a ani bez návrhu nepreskúmal otázku odôvodnenia nariadenia č. 40/94, aj keď sa v tomto prípade jedná o otázku
verejného poriadku, ktorú má možnosť, ba dokonca povinnosť preskúmať aj bez návrhu.
Naopak tým, že v bodoch 62 a 63 napadnutého rozsudku rozvinul dokazovanie založené na zámeroch zákonodarcu, Súd prvého stupňa
nepreskúmal odôvodnenie nariadenia, ktorého zákonnosť bola napadnutá, ale naopak ho zdôvodnil, aj keď toto zdôvodnenie v tomto
prípade chýbalo, pričom ide o postup, ktorý Súdny dvor už odsúdil (rozsudok Súdneho dvora z 27. januára 2000, DIR International
Film a iní/Komisia, C‑164/98 P, Zb. s. I‑447).
Posúdenie Súdnym dvorom
Je pravdou, že Súd prvého stupňa výslovne nerozhodol o tvrdení založenom na nedostatku odôvodnenia ustanovenia nariadenia,
ktorého zákonnosť bola napadnutá. Napriek tomu je potrebné zdôrazniť, že toto tvrdenie tvorilo súčasť dôvodu, ktorý môže byť
považovaný za založený na porušení princípu proporcionality. Vo vzťahu k čisto právnemu dôvodu, je v každom prípade možné,
aby o ňom rozhodol Súdny dvor, ak tak neurobil Súd prvého stupňa.
V tejto súvislosti, je potrebné pripomenúť, že podľa ustálenej judikatúry Súdneho dvora, treba pripomenúť, že rozsah povinnosti
odôvodnenia závisí od povahy dotknutého aktu a že ak ide o všeobecne záväzné akty, odôvodnenie sa môže obmedziť na jednej
strane na uvedenie celkovej situácie, ktorá viedla k jeho prijatiu, a na druhej strane na uvedenie všeobecných cieľov, ktorých
dosiahnutie sa navrhuje Ak z napadnutého aktu vyplýva podstata sledovaného cieľa inštitúciou, bolo neprimerané vyžadovať osobitné
odôvodnenie každého technického výberu (rozsudok z 19. novembra 1998, Spojené kráľovstvo/Rada, C‑150/94, Zb. s. I‑7235, body
25 a 26 a rozsudok zo 7. novembra 2000 Luxemburg/Parlament a Rada, C‑168/98, Zb. s. I‑9131, bod 62).
Je teda potrebné v tomto prípade uviesť, že ustanovenia nariadenia č. 40/94 o jazykovom režime Úradu umožňujú v dostatočnej
miere poznať a overiť dôvody, ktoré sú jeho základom.
Čo sa týka bodov 62 a 63 napadnutého rozsudku, je potrebné zdôrazniť, že sa nejedná o pokus Súdu prvého stupňa nahradiť odôvodnenie
údajne neexistujúce napadnutého ustanovenia, ale ide o preskúmanie proporcionality tohto ustanovenia, pričom toto preskúmanie
nevyhnutne zahŕňa preskúmanie predpokladaného zámeru zákonodarcu Spoločenstva.
Z uvedeného vyplýva, že incidenčný dôvod uvedený Helénskou republikou nie je dôvodný.

O trovách
Podľa článku 69 ods. 2 rokovacieho poriadku uplatniteľného na základe článku 118 toho istého rokovacieho poriadku na konanie
o odvolaní účastník konania, ktorý vo veci nemal úspech, je povinný nahradiť trovy konania, ak to bolo v tomto zmysle navrhnuté.
V súlade s článkom 69 ods. 4 prvým pododsekom tohto rokovacieho poriadku znášajú Helénska republika, Španielske kráľovstvo,
Rada a Komisia svoje vlastné trovy konania.
Z týchto dôvodov
SÚDNY DVOR
rozhodol a vyhlásil:
1.
Odvolanie sa zamieta.
2.
Pani Kik je povinná nahradiť trovy konania.
3.
Helénska republika, Španielske kráľovstvo, Rada Európskej únie a Komisia Európskych spoločenstiev znášajú svoje vlastné trovy
konania.
Rodríguez Iglesias
Puissochet
Wathelet
Schintgen
Timmermans
Gulmann
Edward
La Pergola
Jann
Rozsudok bol vyhlásený na verejnom pojednávaní v Luxemburgu 9. septembra 2003.
Súdny tajomník

Predseda prvej komory
R. Grass

P. Jann
*
Jazyk konania: holandčina.