CELEX: 61987CJ0046
Konkurents
Määrus nr 17
Uurimine
Põhiõigus kodu puutumatusele
Põhjendused
Karistusmaksed
Menetlusnormide rikkumine

Hoechst
AG esitas vastavalt 16. veebruaril 1987 ja 5. augustil 1988 Euroopa
Kohtu kantseleisse saabunud hagiavaldustega EMÜ asutamislepingu artikli
173 teise lõigu alusel kaks hagi, milles ta palus tühistada komisjoni
poolt juhtumites IV/31.865 – PVC ja IV-31.866 – polüetüleen nõukogu
6. veebruari 1962. aasta määruse nr 17 (esimene määrus,
millega rakendatakse asutamislepingu artikleid 85 ja 86 (EÜT 13,
lk 204)) alusel vastu võetud kolm otsust. Esimene hagi puudutab
15. jaanuari 1987. aasta otsust K(87)19/5, mis käsitleb
uurimist nõukogu määruse nr 17 artikli 14 lõike 3
tähenduses, ja 3. veebruari 1987. aasta otsust K(87)248, millega
määratakse karistusmakse määruse nr 17 artikli 16 alusel. Teine
hagi puudutab 26. mai 1988. aasta otsust K(88)928, millega määratakse
karistusmakse lõppsumma määruse nr 17 artikli 16 alusel.
Kuna
komisjonil oli andmeid, mis võimaldasid tal oletada, et teatud ühenduse
polüvinüülkloriidi (PVC) ja polüetüleeni tootjate ja tarnijate vahel on
kokkulepped või kooskõlastatud tegevus nende toodete hindade ja
tarnekvootide kindlaksmääramise osas, siis otsustas ta uurida mitut
ettevõtjat, kaasa arvatud hageja, ning võttis viimase suhtes vastu
eespool nimetatud 15. jaanuari 1987. aasta vaidlustatud otsuse
(edaspidi „uurimise alustamise otsus”).
Komisjon
püüdis 20., 22. ja 23. jaanuaril 1987 kõnealust uurimist läbi viia,
kuid hageja keeldus uurimisele allumast põhjendusega, et see kujutab
endast ebaseaduslikku läbiotsimist. Sama seisukohta väljendas hageja oma
vastuses teleksile, milles komisjon nõudis, et ta uurimisele alluks, ja
teatas, et vastasel juhul määrab ta karistusmakse 1000 eküüd iga
viivitatud päeva eest. Seejärel võttis komisjon vastu eespool nimetatud
3. veebruari 1987. aasta vaidlustatud otsuse, milles ta määras hagejale
eespool mainitud karistusmakse (edaspidi „karistusmakse määramise
otsus”).
Amtsgericht
Frankfurt am Main jättis 12. veebruari 1987. aasta otsusega
Bundeskartellamt’i (Saksamaa konkurentsiamet), kellelt oli vastavalt
määrusele nr 17 palutud abi läbiotsimist puudutava loa saamiseks,
taotluse rahuldamata põhjusel, et kohtule ei olnud esitatud faktilisi
asjaolusid, mis oleksid võinud toetada oletust kokkulepete või
kooskõlastatud tegevuse olemasolu kohta.
Euroopa
Kohtu president jättis 26. märtsi 1987. aasta määrusega rahuldamata
hageja taotluse peatada uurimise alustamise otsuse ja karistusmakse
määramise otsuse täitmine.
Bundeskartellamt
sai 31. märtsil 1987 Amtsgericht Frankfurt am Main’ilt läbiotsimiseks
loa, mis oli väljastatud komisjoni nimele. Komisjon viis uurimise läbi
2. ja 3. aprillil 1987.
Pärast
seda, kui ta oli hagejale andnud võimaluse oma seisukohti väljendada ja
oli ära kuulanud konkurentsi piiravat tegevust ja turgu valitsevat
seisundit käsitleva nõuandekomitee, kinnitas komisjon eespool nimetatud
26. mai 1988. aasta vaidlustatud otsuses (edaspidi
„karistusmakse kinnitamise otsus”) lõpliku karistusmakse summas
55 000 eküüd, st 1000 eküüd iga päeva eest alates
6. veebruarist kuni 1. aprillini 1987, nimetatud kuupäevad
kaasa arvatud.
Vaidluse
tausta, menetluse käigu ning poolte väidete ja argumentide täielikum
ülevaade sisaldub kohtuistungi ettekandes. Neid toimiku materjale
korratakse allpool üksnes Euroopa Kohtu arutluskäigu seisukohast
vajalikus ulatuses.

Uurimise alustamise otsus
Hageja
tugineb uurimise alustamise otsust vaidlustades kolmele väitele, mis
tulenevad komisjoni uurimisvolituste piiride ületamisest, põhjenduse
puudumisest ja läbiviidud menetluse õigusvastasusest.

a) Komisjoni uurimisvolitused
Hageja
leiab, et vaidlusalune otsus on õigusvastane osas, milles see lubab
komisjoni ametnikel võtta meetmeid, mida hageja nimetab läbiotsimiseks,
mida ei näe ette määruse nr 17 artikkel 14 ja mis rikuvad ühenduse
õiguses tunnustatud põhiõigusi. Ta lisab, et kui nimetatud sätet tuleks
tõlgendada sellisena, et see annab komisjonile läbiotsimisvolitused,
siis oleks nimetatud säte õigusvastane seetõttu, et oleks vastuolus
põhiõigustega, mille kaitsmine nõuab, et läbiotsimised toimuksid üksnes
kohtu eelneval loal.
Komisjon
väidab, et volitused, mis talle on antud määruse nr 17
artikliga 14, hõlmavad meetmeid, mis mõne liikmesriigi õiguse
kohaselt kuuluvad läbiotsimise mõiste alla. Ta leiab sellegipoolest, et
põhiõigustest tulenevad kohtuliku kaitse nõuded – mida ta
põhimõtteliselt ei vaidlusta – on täidetud, kui uurimise alustamise
otsuse adressaatidel on võimalus esiteks vaidlustada need otsused
Euroopa Kohtus ja teiseks taotleda nende täitmise peatamist ajutiste
meetmete kohaldamise korras, mis võimaldab Euroopa Kohtul kiiresti
kontrollida, kas määratud uurimine ei ole omavoliline. Selline kontroll
on võrdväärne kohtu eelneva loaga.
Sellise
vaidluse puhul tuleb enne komisjonile määruse nr 17
artikliga 14 antud uurimisvolituste laadi ja ulatuse analüüsimist
märkida, et nimetatud artiklile ei saa anda sellist tõlgendust, mis
viiks ühenduse õiguse üldpõhimõtete ja täpsemalt põhiõigustega vastuolus
olevate tulemusteni.
Vastavalt
väljakujunenud kohtupraktikale on põhiõigused selliste üldiste
õiguspõhimõtete lahutamatu osa, mille järgimise tagab Euroopa Kohus,
tuginedes liikmesriikide ühistele põhiseaduslikele tavadele ja
rahvusvahelistele instrumentidele, mille raames liikmesriigid on teinud
koostööd või millega nad on ühinenud (vt eelkõige 14. mai
1974. aasta otsus kohtuasjas 4/73: Nold, EKL 1974,
lk 491). 4. novembri 1950. aasta Euroopa inimõiguste ja
põhivabaduste kaitse konventsioonil (edaspidi „Euroopa inimõiguste
konventsioon”) on selles suhtes eriline tähtsus (vt eelkõige
15. mai 1986. aasta otsus kohtuasjas 222/84: Johnston,
EKL 1986, lk 1651).
Määruse
nr 17 artikli 14 tõlgendamisel tuleb muu hulgas arvesse võtta
nõudeid, mis tulenevad kaitseõiguse järgimisest – põhimõttest, mille
põhiõiguslikku olemust on Euroopa Kohtu praktikas korduvalt rõhutatud
(vt eelkõige 9. novembri 1983. aasta otsus kohtuasjas 322/81:
Michelin, EKL 1983, lk 3461, punkt 7).
Tuleb
täpsustada, et kuigi on tõsi, et nimetatud otsuses märkis Euroopa
Kohus, et kaitseõigust tuleb järgida haldusmenetlustes, mis võib viia
karistuse määramiseni, tuleb vältida ka olukorda, kus seda õigust
kahjustataks pöördumatult eeluurimise raames, eriti seoses uurimistega,
mis võivad olla otsustavad ettevõtjate käitumise ebaseaduslikkuse
tõendamisel, selleks et ettevõtjaid vastutusele võtta.
Järelikult,
kuigi teatavad kaitseõigused on seotud üksnes võistleva menetlusega,
mis järgneb vastuväiteteatisele, siis teisi õigusi, näiteks õigust
õigusabile ning advokaadi ja kliendi vahelise kirjavahetuse
konfidentsiaalsuse tagamisele (mida Euroopa Kohus tunnustas 18. mai
1982. aasta otsuses kohtuasjas 155/79: AM & S,
EKL 1982, lk 1575), tuleb järgida alates eeluurimise
staadiumist.
Kuna
hageja on tuginenud ka nõuetele, mis tulenevad põhiõigusest kodu
puutumatusele, tuleks silmas pidada, et kuigi sellist õigust tuleb
füüsiliste isikute eluruumi puhul ühenduse õiguskorras tunnustada kui
liikmesriikide õiguse ühist põhimõtet, ei kehti sama ettevõtjate puhul,
kuna liikmesriikide õigussüsteemides esineb märgatavaid lahknevusi selle
kaitse laadi ja ulatuse suhtes, mis tagatakse äriruumidele ametivõimude
sekkumise eest.
Teistsugust
järeldust ei saa teha Euroopa inimõiguste konventsiooni
artiklist 8, mille lõikes 1 sätestatakse, et „igaühel on õigus
sellele, et austataks tema era- ja perekonnaelu ja kodu ning
korrespondentsi saladust”. Nimetatud artikli kaitse objekt puudutab
inimese isikliku vabaduse kasutamist ning seda ei saa seetõttu
äriruumidele laiendada. Lisaks tuleb tõdeda, et puudub Euroopa
Inimõiguste Kohtu vastav praktika.
Samas
peab kõikides liikmesriikide õigussüsteemides avaliku võimu sekkumisel
iga isiku – nii füüsilise kui juriidilise – erategevusse olema õiguslik
alus ja seadusest tulenev põhjendus ning seega näevad nimetatud
süsteemid ette, kuigi erineval viisil, kaitse omavolilise või
ebaproportsionaalse sekkumise eest. Sellise kaitse nõuet tuleb
tunnustada kui ühenduse õiguse üldpõhimõtet. Sellega seoses tuleb
meenutada, et Euroopa Kohus kinnitas, et tema pädevuses on kontrollida,
kas komisjoni poolt ESTÜ asutamislepingu raames toimetatud uurimised on
ülemäärased (14. detsembri 1962. aasta otsus liidetud
kohtuasjades 5–11 ja 13–15/62: San Michele jt, EKL 1962,
lk 859).
Määruse
nr 17 artikli 14 alusel komisjonile antud uurimisvolituste laadi
ja ulatust tuleb seetõttu vaadelda eespool mainitud üldpõhimõtteid
silmas pidades.
Nimetatud
artikli lõige 1 volitab komisjoni läbi viima ettevõtjate ja ettevõtjate
ühenduste puhul kõik vajalikud uurimised ning täpsustab, et „selleks on
komisjoni poolt volitatud ametnikel õigus:
a)      kontrollida raamatupidamis- ja teisi äridokumente;
b)      teha koopiaid või väljavõtteid raamatupidamis- ja äridokumentidest;
c)      nõuda kohapeal suulisi selgitusi;
d)      siseneda ettevõtja kõikidesse ruumidesse, territooriumile ja transpordivahenditesse”.
Sama
artikli lõigetes 2 ja 3 nähakse ette, et uurimist võib toimetada
kirjaliku volituse esitamisel või sellise otsuse alusel, millega
kohustatakse ettevõtjaid uurimisele alluma. Nagu Euroopa Kohus on juba
otsustanud, võib komisjon nende kahe võimaluse vahel valida vastavalt
iga juhtumi eripärale (26. juuni 1980. aasta otsus kohtuasjas
136/79: National Panasonic, EKL 1980, lk 2033). Nii kirjalikus
volituses kui ka otsuses peab olema nimetatud uurimise objekt ja
eesmärk. Olenemata järgitavast menetlusest on komisjon kohustatud
uurimisest eelnevalt teavitama selle liikmesriigi pädevat asutust, mille
territooriumil uurimine toimub, st asutust, kellega vastavalt artikli
14 lõikele 4 tuleb enne uurimist määrava otsuse vastuvõtmist
konsulteerida.
Vastavalt
sama artikli lõikele 5 võivad komisjoni ametnikke nende ülesannete
täitmisel abistada selle liikmesriigi pädeva asutuse ametnikud, mille
territooriumil uurimine toimub. Abistada lubatakse kas asutuse enda või
komisjoni taotlusel.
Lõpuks
on lõike 6 kohaselt siseriiklike asutuste abi uurimise
toimetamiseks vajalik juhul, kui ettevõtja uurimisega ei nõustu.
Nagu
Euroopa Kohus märkis eespool nimetatud 26. juuni 1980. aasta otsuses
(punkt 20), nähtub määruse nr 17 seitsmendast ja kaheksandast
põhjendusest, et artikliga 14 komisjonile antud volituste eesmärk on
võimaldada komisjonil täita talle EMÜ asutamislepinguga antud ülesannet
tagada konkurentsieeskirjade järgimine ühisturul. Nagu nähtub
asutamislepingu preambuli neljandast lõigust, artikli 3 punktist f ning
artiklitest 85 ja 86, on nende eeskirjade ülesanne vältida seda, et
konkurentsi kahjustataks üldiste huvide ning eraettevõtjate ja tarbijate
huvide vastaselt. Määrusega nr 17 komisjonile antud volituste
kasutamine aitab seega toimida asutamislepinguga ette nähtud
konkurentsisüsteemil, mille järgimine on ettevõtjatele kohustuslik.
Eespool viidatud kaheksandas põhjenduses täpsustatakse, et sel eesmärgil
peab komisjon olema kogu ühisturu piires volitatud nõudma sellise
informatsiooni esitamist ja viima läbi uurimisi, „mis on vajalikud”, et
välja selgitada eespool viidatud artiklite 85 ja 86 rikkumised.
Nii
määruse nr 17 eesmärk kui ka komisjoni ametnikele antud volituste
loetelu artiklis 14 näitavad, et uurimise ulatus võib olla väga
lai. Selles suhtes on ettevõtja mis tahes ruumidesse, territooriumile
või transpordivahenditesse sisenemise õigus erilise tähtsusega, kuna see
peab võimaldama komisjonil koguda tõendeid konkurentsieeskirjade
rikkumise kohta paikadest, kust selliseid tõendeid tavaliselt leida võib
– nimelt ettevõtja äriruumidest.
Kõnealune
sisenemise õigus muutuks kasutuks juhul, kui komisjoni ametnikud
peaksid piirduma sellega, et paluvad esitada sellised dokumendid või
toimikud, mida nad oskavad eelnevalt täpselt kindlaks teha. Vastupidi,
see õigus eeldab volitusi otsida mitmesuguseid andmeid, mis ei ole veel
teada või mis ei ole täielikult kindlaks tehtud. Ilma selliste
volitusteta oleks komisjonil võimatu koguda uurimiseks vajalikku teavet,
kui ta põrkuks asjaomaste ettevõtjate koostööst keeldumisega või
takistava hoiakuga.
Kuigi
määruse nr 17 artikliga 14 antakse komisjonile laialdased
uurimisvolitused, kehtivad nende volituste kasutamise suhtes tingimused,
millega tagatakse asjaomaste ettevõtjate õigustega arvestamine.
Sellega
seoses tuleb kõigepealt märkida, et komisjonil on kohustus nimetada
uurimise objekt ja eesmärk. See kohustus on põhimõttelise tähtsusega
nõue mitte üksnes selleks, et näidata asjaomaste ettevõtjate ruumides
korraldatava uurimise põhjendatust, vaid ka selleks, et ettevõtjatel
oleks võimalik mõista oma koostöökohustuse ulatust, säilitades samal
ajal oma kaitseõiguse.
Tuleb
märkida ka seda, et komisjoni uurimisvolituste kasutamise tingimused
erinevad sõltuvalt komisjoni valitud menetlusest, asjaomaste ettevõtjate
hoiakust ja liikmesriigi asutuste sekkumisest.
Määruse
nr 17 artiklis 14 käsitletakse kõigepealt uurimist, mille puhul
asjaomased ettevõtjad teevad koostööd kas vabatahtlikult kirjaliku
volituse esitamise korral või uurimise alustamise otsusest tuleneva
kohustuse alusel. Viimati nimetatud juhul – millega on tegemist
käesolevas asjas – on komisjoni ametnikel muu hulgas volitused kohustada
ettevõtjaid neile esitama dokumendid, mida nad on palunud esitada,
siseneda nende näidatud ruumidesse ning kohustada ettevõtjaid näitama
nende määratud panipaikade sisu. Seevastu ei või nad jõudu kasutades
siseneda ruumidesse ega avada panipaiku ega sundida ettevõtte töötajaid
neile sellist juurdepääsu võimaldama ega toimetama läbiotsimist ilma
ettevõtte juhtkonna loata.
Olukord
on hoopis teistsugune, kui komisjon põrkub asjaomaste ettevõtjate
vastuseisuga. Sel juhul võivad komisjoni ametnikud artikli 14 lõike 6
alusel otsida ettevõtjatega koostööd tegemata igasugust uurimiseks
vajalikku teavet liikmesriigi asutuste abil, kellel on kohustus anda
neile nende ülesannete täitmiseks vajalikku abi. Kuigi abi nõutakse
üksnes juhul, kui ettevõtja teatab oma vastuseisust, tuleb lisada, et
seda võib taotleda ka ettevaatusabinõuna, et hoida ära ettevõtja
võimalik vastuseis.
Artikli
14 lõikest 6 tuleneb, et igal liikmesriigil on õigus määrata
tingimused, mil liikmesriigi asutused komisjoni ametnikele abi pakuvad.
Sellega seoses on liikmesriigid kohustatud tagama komisjoni tegevuse
tõhususe, järgides samal ajal eespool nimetatud üldpõhimõtteid. Sellest
tuleneb, et nendes piirides määratletakse ettevõtja õigustega
arvestamise tagamiseks kohased menetlusnormid siseriiklikus õiguses.
Järelikult,
kui komisjon kavatseb liikmesriigi asutuste abil rakendada
uurimismeetmeid asjaomaste ettevõtjatega koostööd tegemata, peab ta
järgima siseriiklikus õiguses sel eesmärgil ette nähtud menetluslikke
tagatisi.
Komisjon
peab jälgima, et siseriikliku õiguse alusel pädeva asutuse käsutuses
oleksid kõik vajalikud andmed, mis võimaldaksid tal tema pädevusse
kuuluvat järelevalvet teostada. Tuleb rõhutada, et nimetatud asutus –
olenemata sellest, kas see on kohtuasutus või mitte – ei või sellisel
juhul asendada komisjoni hinnangut määratud uurimise vajalikkuse kohta
enda omaga, sest faktilistele ja õiguslikele asjaoludele antud komisjoni
hinnangu õiguspärasust võib kontrollida üksnes Euroopa Kohus. Seevastu
on liikmesriigi asutuse pädevuses – pärast seda, kui ta on uurimise
alustamise otsuse autentsuses veendunud – uurida, ega kavandatavad
sunnimeetmed ei ole uurimise objekti seisukohast omavolilised või
ülemäärased, ning tagada nende meetmete kohaldamisel siseriiklike
õigusnormide järgimine.
Eespool
esitatut silmas pidades tuleb tõdeda, et meetmed, mida vaidlustatud
uurimise alustamise otsus lubas komisjoni ametnikel rakendada, ei
ületanud volitusi, mis neil on määruse nr 17 artikli 14 alusel.
Kõnealuse otsuse artiklis 1 piirdutakse vaid sellega, et pannakse
hagejale kohustus „võimaldada komisjoni volitatud ametnikel siseneda
ettevõtja ruumidesse tavapärasel tööajal, esitada kontrollimiseks ja
koopiate tegemiseks uurimise objektiga seotud äridokumente, mida
nimetatud ametnikud nõuavad, ja anda viivitamata selgitusi küsimustes,
mida ametnikud esitada võivad”.
On
tõsi, et Euroopa Kohtu menetluse käigus väitis komisjon, et tema
ametnikel on uurimise käigus õigus toimetada läbiotsimist liikmesriigi
asutuste abita ja järgimata siseriiklikus õiguses ette nähtud
menetluslikke tagatisi. Määruse nr 17 artikli 14 selline väär
tõlgendamine ei muuda siiski nimetatud sätte alusel vastu võetud
otsuseid õigusvastaseks.
Väide,
mis tuleneb komisjoni uurimisvolituste piiride ületamisest, tuleb seega
tagasi lükata.

b) Põhjendused
Hageja
väidete kohaselt rikutakse uurimise alustamise otsusega asutamislepingu
artiklit 190 ja määruse nr 17 artikli 14 lõiget 3, kuna otsus on
ebatäpne, seda eriti uurimise objekti ja eesmärgi osas.
Tuleb
meenutada, et nagu Euroopa Kohus leidis juba eespool viidatud 26. juuni
1980. aasta otsuses (National Panasonic, punkt 25), määratleb määruse
nr 17 artikli 14 lõige 3 uurimist määrava otsuse põhjenduste
põhielemendid, nähes ette, et otsuses „nimetatakse uurimise objekt ja
eesmärk, määratakse kuupäev, millal uurimine algab, ja märgitakse
artikli 15 lõike 1 punktis c ja artikli 16 lõike 1 punktis d ettenähtud
trahvid ning õigus otsuse läbivaatamisele Euroopa Kohtus”.
Nagu
eespool märgitud, kujutab komisjoni kohustus määratleda uurimise objekt
ja eesmärk endast asjaomase ettevõtja kaitseõiguse peamist tagatist.
Sellest tuleneb, et uurimise alustamise otsuse põhjendamise kohustuse
ulatust ei või piirata kaalutlustel, mis on seotud uurimise tõhususega.
Selles suhtes tuleb täpsustada, et kuigi on tõsi, et komisjon ei ole
kohustatud edastama uurimise alustamise otsuse adressaadile kogu tema
käsutuses olevat teavet arvatavate rikkumiste kohta ega andma nendele
rikkumistele täpset õiguslikku kvalifikatsiooni, peab komisjon siiski
selgesti näitama, milliseid oletusi ta kontrollida kavatseb.
Tuleb
tõdeda, et kuigi vaidlustatud uurimise alustamise otsuse põhjendused on
koostatud väga üldsõnaliselt ja oleksid võinud olla täpsemad, andes
selles suhtes alust kritiseerimiseks, sisaldavad need siiski määruse
nr 17 artikli 14 lõikes 3 ette nähtud põhielemente. Kõnealune otsus
sisaldab eelkõige teavet, mis viitab teatavate EMÜ polüvinüülkloriidi
ja polüetüleeni (sealhulgas LdPE, kuid mitte ainult selle) tootjate ja
tarnijate kokkulepete või kooskõlastatud tegevuse olemasolule ja
rakendamisele nimetatud toodete hindade, koguste või müügieesmärkide
suhtes. Otsuses märgitakse, et sellised kokkulepped ja tegevus võivad
kujutada endast asutamislepingu artikli 85 lõike 1 tõsist
rikkumist. Vastavalt kõnealuse otsuse artiklile 1 peab hageja „alluma
uurimisele, mis puudutab tema võimalikku osalemist” nendes kokkulepetes
või kooskõlastatud tegevuses ning sellest tulenevalt võimaldama
komisjoni ametnikel siseneda oma ruumidesse ja kontrollimise eesmärgil
esitama „uurimise objektiga seotud” äridokumente või lubama neist
koopiaid teha.
Neil asjaoludel tuleb põhjenduse ebapiisavusest tulenev väide tagasi lükata.

c) Otsuse vastuvõtmise menetlus
On
selge, et vaidlustatud uurimise alustamise otsus võeti vastu nn
volitamismenetluse teel, mis on ette nähtud komisjoni 5. novembri 1980.
aasta otsusega, mis annab konkurentsiküsimustega tegelevale komisjoni
liikmele volituse võtta vastavalt määruse nr 17 artikli 14 lõikele 3
komisjoni nimel ja vastutusel vastu otsus, mis nõuab ettevõtjatelt
uurimisele allumist. Oma 23. septembri 1986. aasta otsuses kohtuasjas
5/85: AKZO Chemie
v.
komisjon (EKL 1986, lk 2585) on
Euroopa Kohus juba leidnud, et see volitamisotsus ei kahjusta
liitmislepingu artiklis 17 ette nähtud kollegiaalsuse põhimõtet.
Hageja
peab siiski vajalikuks, et Euroopa Kohus vaataks uuesti läbi selle
volitamismenetluse õiguspärasuse, mis hageja arvates on vastuolus
põhimõttega
nulla poena sine lege
. Ta väidab, et komisjon on
üksnes sisemise haldusmeetme kaudu muutnud sellise rikkumise koosseisu
tunnuseid, mis võivad kaasa tuua trahvi vastavalt määruse nr 17
artiklile 15, sest eespool nimetatud 5. novembri
1980. aasta otsuse jõustumisest alates tähendab see rikkumine
keeldumist uurimisest, mille määrab üksainus komisjoni liige, mitte –
nagu varem – komisjon kui kollegiaalne organ.
Sellega
seoses tuleb märkida, et kuigi on õige, et komisjoni otsusega ei või
muuta neid tingimusi, mille esinemisel võib määruse nr 17
artikli 15 alusel trahve määrata, ei olnud sellise muudatuse
tegemine eespool viidatud volitusotsuse eesmärk ega tulemus. Kuivõrd
volitamise süsteem ei kahjusta uurimise alustamise otsuste puhul
kollegiaalsuse põhimõtet, tuleb volituse alusel tehtud otsuseid vaadelda
komisjoni otsustena määruse nr 17 artikli 15 tähenduses.
Menetluse õigusvastasusest tulenev väide tuleb seega tagasi lükata.
Kuna
mitte ühegi uurimise alustamise otsuse vastu esitatud väitega ei saa
nõustuda, tuleb nimetatud otsuse tühistamise nõue rahuldamata jätta.

Karistusmakse määramise otsus
Hageja
väidete kohaselt rikuti karistusmakse määramise otsuse vastuvõtmisel
olulisi menetlusnorme, kuna komisjon võttis nimetatud otsuse vastu
asjaomast ettevõtjat eelnevalt ära kuulamata ning konkurentsi piiravat
tegevust ja turgu valitsevat seisundit käsitleva nõuandekomiteega
konsulteerimata.
Komisjon
leiab vastupidi, et olulisi menetlusnorme ei ole rikutud, kuivõrd
eespool viidatud ärakuulamine ja konsulteerimine toimusid enne
karistusmakse lõplikku kinnitamist.
Tuleb
märkida, et vastavalt määruse nr 17 artikli 19 lõikele 1 on enne
mitmesuguste otsuste, sealhulgas artiklis 16 ette nähtud karistusmaksete
määramise otsuste vastuvõtmist nõutav asjaomaste isikute ärakuulamine,
selleks et anda neile võimalus „esitada oma seisukoht küsimustes, mis on
kutsunud esile komisjoni vastuväiteid”.
Seisukohtade
ärakuulamine on kaitseõiguse oluline element. See on vajalik, et
„tagada ettevõtjatele või ettevõtjate ühendustele õigus esitada uurimise
raames märkusi kõigi etteheidete suhtes, mida komisjon kavatseb nende
vastu oma otsustes arvesse võtta” (komisjoni 25. juuli 1963. aasta
määruse nr 99/63, mis käsitleb nõukogu määruse nr 17 artikli
19 lõigetega 1 ja 2 ettenähtud ärakuulamisi, kolmas põhjendus
(EÜT 127, lk 2268)). [Siin ja edaspidi on osundatud määrust
tsiteeritud mitteametlikus tõlkes.]
Konkurentsi
piiravat tegevust ja turgu valitsevat seisundit käsitleva
nõuandekomitee kohta näeb eespool viidatud artikli 16 lõige 3
ette, et „tuleb kohaldada artikli 10 lõikeid 3–6”. Need sätted
reguleerivad kõnealuse nõuandekomitee pädevust, koosseisu ja sellega
konsulteerimise korda.
Vastavalt
eespool viidatud määruse nr 99/63 artiklile 1 „enne
konsulteerimist konkurentsi piiravat tegevust ja turgu valitsevat
seisundit käsitleva nõuandekomiteega korraldab komisjon ärakuulamise
vastavalt määruse nr 17 artikli 19 lõikele 1”. Selle
sättega kinnitatakse, et asjaomaste ettevõtjate ärakuulamine ja
nõuandekomiteega konsulteerimine on vajalik samades olukordades.
Selleks
et kindlaks teha, kas komisjon oli kohustatud hageja ära kuulama ja
eespool nimetatud komiteega konsulteerima enne karistusmakse määramise
otsuse vastuvõtmist, tuleb meenutada, et määruse nr 17
artikli 16 alusel karistusmaksete kinnitamisel on tingimata kaks
etappi. Nimetatud artikli lõikes 1 viidatud esimese otsusega määrab
komisjon karistusmakse teatud hulga arvestusühikutena iga viivitatud
päeva eest alates komisjoni määratud kuupäevast. Kuna selles otsuses ei
määrata karistusmakse kogusummat, siis ei saa seda täitmisele pöörata.
Summa saab lõplikult kinnitada üksnes uue otsusega.
Seega
on kohustus asjaomane ettevõtja ära kuulata ja konsulteerida
konkurentsi piiravat tegevust ja turgu valitsevat seisundit käsitleva
nõuandekomiteega täidetud, kui ärakuulamine ja konsulteerimine toimuvad
enne karistusmakse lõplikku kinnitamist, nii et nii asjaomasel
ettevõtjal kui ka nõuandekomiteel on võimalus oma seisukohti tõhusalt
avaldada kõigi asjaolude kohta, mida komisjon karistusmakse määramisel
ja selle lõppsumma kinnitamisel arvesse võtab.
Pealegi
tooks nõue viia nimetatud ärakuulamised ja konsulteerimine läbi enne
seda, kui võetakse vastu otsus, millega määratakse karistusmakse
uurimisele allumast keeldunud ettevõtjale, kaasa nimetatud otsuse
vastuvõtmise hilisemal kuupäeval ning kahjustaks uurimise alustamise
otsuse tõhusust.
Eelnevast
tuleneb, et karistusmakse määramise otsuse vastuvõtmisel ei ole olulisi
menetlusnorme rikutud. Seega tuleb nimetatud otsuse tühistamise nõue
rahuldamata jätta.

Karistusmakse lõppsumma kinnitamise otsus
Hageja
väidete kohaselt tuleb 26. mai 1988. aasta vaidlustatud otsusega
kinnitatud karistusmakse lõppsummat vähendada kahel põhjusel.
Ta
väidab kõigepealt, et komisjon oleks pidanud arvutamisel jätma
arvestamata ajavahemiku, mil Euroopa Kohtus toimus ajutiste meetmete
kohaldamise menetlus, mille kaudu hageja taotles uurimise alustamise
otsuse täitmise peatamist. Komisjon on käitunud vastupidiselt enda
seisukohale, kuna ta oli teatanud, et ta on valmis sellise otsuse
täitmise edasi lükkama seni, kuni Euroopa Kohus asjas otsuse teeb.
Selles
suhtes piisab, kui märkida, et menetluse käigus komisjoni poolt tehtud
sellesisuline avaldus puudutas üksnes hoiakut, mille ta oleks võinud
edaspidi võtta, kui Euroopa Kohtus toimunud ajutiste meetmete
kohaldamise menetlus oleks tema väite kohaselt tunnistatud kohaseks
viisiks teostada komisjoni määratud uurimise üle esialgset kohtulikku
kontrolli. Seetõttu ei saa sellisel avaldusel käesolevas asjas olla
mingit mõju karistusmakse lõppsumma kinnitamisele.
Teiseks
leiab hageja, et lõppsumma on ebaproportsionaalne, kuna hageja tegutses
vaid selliste kõrgemalseisvate huvide nimel, mis on seotud õiguspärase
ja põhiseadusele vastava uurimismenetluse tagamisega.
Sellega
seoses tuleb tõdeda, et hageja ei piirdunud üksnes sellega, et vaidles
vastu konkreetsetele meetmetele, mis tema arvates ületasid komisjoni
ametnike volituste piire, vaid keeldus ka igasugusest koostööst talle
suunatud uurimise alustamise otsuse täitmisel.
Niisugust
käitumist, mis on vastuolus ühenduse õiguse subjektidele pandud
kohustusega tunnustada institutsioonide aktide täielikku toimet seni,
kuni Euroopa Kohus ei ole nende tühisust tuvastanud, ja pidada neid akte
täitmisele pööratavaks seni, kuni Euroopa Kohus ei ole otsustanud nende
täitmist peatada (vt eelkõige 13. veebruari 1979. aasta otsus
kohtuasjas 101/78: Granaria, EKL 1979, lk 623, punkt 5), ei
saa õigustada kõrgemalseisvate õiguslike huvidega.
Kõigist
Euroopa Kohtu poolt arvesse võetud asjaoludest tuleneb, et
karistusmakse summat ei ole põhjust vähendada. Nõue tuleb seega
rahuldamata jätta.
Kõigest eelnevast järeldub, et hagid tuleb rahuldamata jätta.

Kohtukulud
Kodukorra
artikli 69 lõike 2 alusel on kohtuvaidluse kaotanud pool kohustatud
hüvitama kohtukulud, kui vastaspool on seda nõudnud. Kuna hageja on
kohtuvaidluse kaotanud, tuleb kohtukulud temalt välja mõista.
Esitatud põhjendustest lähtudes
EUROOPA KOHUS
otsustab:
1.
Jätta hagid rahuldamata.
2.
Mõista kohtukulud välja hagejalt.
Due
Koopmans
Joliet
O’Higgins
Grévisse      Slynn
Mancini
Kakouris
Schockweiler
Moitinho de Almeida
Rodríguez Iglesias      Diez de Velasco
Zuleeg
Kuulutatud avalikul kohtuistungil 21. septembril 1989 Luxembourgis.
Kohtusekretär

President
J.-G. Giraud

O. Due
*
Kohtumenetluse keel: saksa.