CELEX: 62005CJ0277
PVM
Taikymo sritis
Vykdant PVM apmokestinamo paslaugų teikimo sutartis sumokėti rankpinigiai, kuriuos paslaugų teikėjas pasilieka atsisakymo atveju
Kvalifikavimas

Prašymas priimti prejudicinį sprendimą yra susijęs su 1977 m. gegužės 17 d. Šeštosios Tarybos direktyvos 77/388/EEB dėl valstybių
narių apyvartos mokesčių įstatymų derinimo – Bendra pridėtinės vertės mokesčio sistema: vienodas vertinimo pagrindas (OL L 145, p. 1,
toliau – Šeštoji direktyva) 2 straipsnio 1 dalies ir 6 straipsnio 1 dalies aiškinimu.
Šis prašymas buvo pateiktas nagrinėjant bylą
Société thermale d’Eugénie-les-Bains
(toliau –
Société thermale
) prieš Ekonomikos, Finansų ir Pramonės ministeriją (Ministère de l’Économie, des Finances et de l’Industrie) dėl rezervuojant
kambarius
Société thermale
gautų rankpinigių, kuriuos ji pasilikdavo panaikinus tam tikras rezervacijas, apmokestinimo pridėtinės vertės mokesčiu (toliau
– PVM).

Teisinis pagrindas

Bendrijos teisė
Pagal Šeštosios direktyvos 2 straipsnio 1 punktą PVM apmokestinamas „prekių tiekimas ar paslaugų teikimas, kai šalies teritorijoje
už atlygį prekes tiekia ar paslaugas teikia apmokestinamasis asmuo, veikdamas kaip toks“.
Tos pačios direktyvos 6 straipsnio 1 dalis nustato:
„1. „Paslaugų teikimas“ – tai bet koks sandoris, kuris nėra prekių tiekimas, kaip apibrėžta 5 straipsnyje.
Tokie sandoriai gali būti,
inter alia
:
<…>
–        įpareigojimai susilaikyti nuo veiksmo arba toleruoti veiksmą ar situaciją,
<…>“
Pagal tos pačios direktyvos 11 straipsnio A skirsnio 1 dalies a punktą apmokestinamąją vertę sudaro: „<...> teikiamų paslaugų
<...> atveju – viskas, kas sudaro atlygį, kuris yra ar turi būti tiekėjo gautas iš <...> kliento ar trečiosios šalies už tokias
<...> paslaugas <...>“.

Nacionalinė teisė
Pagal Bendrojo mokesčių kodekso (
code général des impôts
) 256-I straipsnį PVM apmokestinamas kilnojamojo turto tiekimas ir paslaugų teikimas, kai už atlygį tokį turtą tiekia ar paslaugas
teikia apmokestinamasis asmuo, veikdamas kaip toks.
Šio kodekso 256-IV-1° straipsnis numato, kad sandoriai, kurie nėra prekių tiekimas, laikomi paslaugų teikimu.
Vartojimo kodekso (
code de la consommation
) L. 114-1 straipsnis, įtrauktas 1992 m. sausio 18 d. Įstatymo Nr. 92-60 3-1 straipsniu, stiprinančiu vartotojų apsaugą, numato:
„Jeigu sutartyje nenumatyta kitaip, iš anksto sumokėtos sumos yra rankpinigiai, kurių pasekmė yra tai, jog kiekviena sutarties
šalis gali atsisakyti įsipareigojimo, tačiau vartotojas prarandą rankpinigius, o pardavėjas arba paslaugų teikėjas grąžina
dvigubą jų sumą.“
Pagal Civilinio kodekso 1590 straipsnį, jeigu pasižadėjimas parduoti buvo suteiktas paimant rankpinigius, kiekviena sutarties
šalis gali atsisakyti įsipareigojimo: rankpinigius davęs asmuo juos praranda, o juos gavęs asmuo grąžina dvigubą jų sumą.

Pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai

Societé thermale
, įsteigta Eugénie-les-Bains (Prancūzija), eksploatuoja termines gydyklas, taip pat teikia viešbučių ir restoranų paslaugas.
Ši bendrovė gauna rankpinigius, kuriuos klientai moka iš anksto, rezervuodami vietas. Šios rankpinigių sumos yra atskaitomos
iš vėliau už apgyvendinimo paslaugas mokamos sumos arba minėta bendrovė jas pasilieka, jeigu klientai atsisako atvykti.
1992 m. buvo patikrinta
Societé thermale
apskaita už laikotarpį nuo 1989 m. sausio 1 d. iki 1992 m. balandžio 30 dienos. Atlikęs šį patikrinimą, mokesčių administratorius
nusprendė, kad rezervuojant vietas
Societé thermale
gauti rankpinigiai, kuriuos ji pasilikdavo klientams panaikinus rezervacijas, turi būti apmokestinti PVM. 1994 m. gruodžio
8 d.
Société thermale
buvo priminta už minėtą laikotarpį sumokėti mokesčius, atitinkančius 84 054 FRF (12 814 eurų) sumą. Ši bendrovė pateikė mokesčių
administratoriui skundą, kuris 1995 m. vasario 14 d. buvo atmestas.

Société thermale
pareiškė ieškinį dėl šio sprendimo Po administraciniame teisme (
tribunal administratif de Pau
). 1999 m. lapkričio 18 d. Sprendimu šis ieškinys atmestas. Šis teismas iš esmės nusprendė, kad kai klientas atsisako rezervacijos
ir bendrovė pasilieka rankpinigius, šie rankpinigiai yra atlygis už paslaugas, kurias sudaro kliento priėmimas, jo rezervacijos
dokumentų parengimas ir įsipareigojimas jam rezervuoti vietą.
Dėl šio sprendimo
Société thermale
pateikė apeliacinį skundą Bordo apeliaciniam teismui (
cour administrative d’appel de Bordeaux
), kuris 2003 m. lapkričio 18 d. Sprendimu jį atmetė. Nuspręsdamas, kad šios bendrovės klientų sumokėti rankpinigiai, kuriuos
ji pasilieka panaikinus rezervaciją, turi būti apmokestinti PVM, šis teismas padarė išvadą, kad šiuo atveju tokie rankpinigiai
turi būti laikomi tiesioginiu atlygiu už suteiktas atskiras paslaugas, kurias sudaro kliento dokumentų parengimas bei jo vietos
rezervacija.

Société thermale
, teigdama, kad šie rankpinigiai turi būti laikomi sumokėta kompensacija už žalą, kurią ji patiria dėl klientų įsipareigojimų
neįvykdymo ir todėl jie neturi būti apmokestinami PVM, paprašė Valstybės Tarybos (
Conseil d’État
) panaikinti šį sprendimą.
Šiomis aplinkybėmis
Conseil d’État
nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šį prejudicinį klausimą:
„Ar sumos, sumokėtos kaip rankpinigiai vykdant pardavimo sutartis, susijusias su (PVM) apmokestinamu paslaugų teikimu, kai
pirkėjas pasinaudoja jam suteikta galimybe atsisakyti rezervacijos ir kai šias sumas pasilieka pardavėjas, turi būti laikomos
atlygiu už rezervavimo paslaugą ir dėl to apmokestinamos (PVM), ar kompensacija dėl sutarties nutraukimo, sumokėta už žalą,
patirtą dėl kliento įsipareigojimo neįvykdymo, bei neturinčia tiesioginio ryšio su kokia nors už atlygį teikiama paslauga,
ir dėl to minėtu mokesčiu neapmokestinamos(?).“

Dėl prejudicinio klausimo
Savo klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės klausia, ar kliento sumokėtos rankpinigių sumos
viešbučių paslaugas teikiančiai įmonei, kai klientas pasinaudoja jam suteikta galimybe atsisakyti rezervacijos ir kai šias
sumas viešbučių paslaugas teikianti įmonė pasilieka sau, turi būti laikomos atlygiu už rezervacijos paslaugą, apmokestinamą
PVM, ar nustatyta kompensacija už sutarties nutraukimą, neapmokestinama minėtu mokesčiu.
Pirmiausia reikia pažymėti, kad, pirma, rankpinigių sąvokos apibrėžimas gali skirtis įvairiose valstybėse narėse ir, antra,
pasinaudojimas galimybe atsisakyti, susijusia su rankpinigiais, gali sukelti skirtingų pasekmių pagal tai, kokia nacionalinė
teisė yra taikoma. Taigi iš Prancūzijos vyriausybės pastabų matyti, kad pagal Prancūzijos teisę tokia galimybe atsisakyti
pasinaudojanti šalis visiškai atleidžiama nuo sutarties nevykdymo pasekmių, o keliose valstybėse narėse tokiu atveju yra galimybė
reikalauti žalos atlyginimo su palūkanomis, kuris viršija pasiliktų rankpinigių sumą.
Šioje byloje nagrinėjamas atvejis, kai rankpinigius sumokėjusi šalis gali atsisakyti įsipareigojimo juos prarasdama, o kita
šalis turi tą pačią galimybę grąžindama dvigubą rankpinigių sumą, net nenagrinėjant teisių, kuriomis viena iš šalių gali remtis
kitai šaliai pasinaudojus minėta galimybe.
Iš nusistovėjusios Teisingumo Teismo praktikos matyti, kad prejudiciniame klausime pateiktam pirmajam sprendimo būdui galima
pritarti, tik jeigu tarp suteiktos paslaugos ir gauto atlygio yra tiesioginis ryšys, t. y. sumokėtos sumos yra realus atlygis
už atskirą paslaugą, suteiktą egzistuojant teisiniam santykiui, kuris pasireiškia tarpusavyje teikiamomis paslaugomis (šiuo
klausimu žr. 1988 m. kovo 8 d. Sprendimo
Apple and Pear Development Council
, 102/86, Rink. p. 1443, 11, 12 ir 16 punktus; 1994 m. kovo 3 d. Sprendimo
Tolsma
, C‑16/93, Rink. p. I‑743, 4 punktą; 2002 m. kovo 21 d. Sprendimo
Kennemer Golf
, C‑174/00, Rink. p. I‑3293, 39 punktą ir 2006 m. kovo 23 d. Sprendimo
FCE Bank
, C‑210/04, Rink. p. I‑2803, 34 punktą).
Reikia konstatuoti, kad šioje byloje šios sąlygos netenkinamos.
Sutarties sudarymas ir dėl to teisinio ryšio tarp šalių buvimas paprastai nepriklauso nuo rankpinigių sumokėjimo. Šie rankpinigiai
nėra sutarties dėl apgyvendinimo sudėtinis elementas; jie yra tik papildomas elementas, kylantis iš sutarties šalių laisvės.
Taigi klientas gali paštu arba žodžiu pateikti prašymą rezervuoti vietą, kurį viešbučių paslaugas teikianti įmonė gali, atsižvelgdama
į taikomą sutartinę praktiką, patenkinti paštu arba žodžiu net nereikalaudamas rankpinigių. Prašymo rezervuoti patenkinimas
tokiais būdais vis tiek tarp šalių sukuria teisinį santykį, apimantį tokios įmonės pareigą parengti dokumentus šio kliento
vardu ir rezervuoti jam vietą.
Kliento rankpinigių sumokėjimas ir viešbučių paslaugas teikiančios įmonės pareiga nesudaryti sutarties su kitu asmeniu, jeigu
tai jai trukdytų vykdyti įsipareigojimą klientui, taip pat negali būti laikoma, priešingai nei teigia Prancūzijos vyriausybė,
tarpusavyje teikiamomis paslaugomis, nes tokiu atveju minėta pareiga tiesiogiai kyla iš sutarties dėl apgyvendinimo, o ne
iš rankpinigių sumokėjimo.
Iš tikrųjų pagal bendruosius civilinės teisės principus kiekviena sutarties šalis privalo vykdyti savo sutartį ir suteikti
joje numatytą paslaugą. Taigi pareiga vykdyti šią sutartį nekyla iš šiam tikslui specialiai sudarytos kitos sutarties. Pareiga
realiai vykdyti minėtą sutartį taip pat nepriklauso nuo galimos kompensacijos arba baudos už vėlavimą, garantijos arba rankpinigių,
ji kyla iš pačios sutarties.
Taigi, kai viešbučių paslaugas teikianti įmonė teikia sutartą paslaugą, ji tik vykdo su savo klientu sudarytą sutartį, laikydamasi
principo, pagal kurį sutartys turi būti vykdomos. Todėl šios pareigos laikymasis negali būti laikomas atlygiu už sumokėtus
rankpinigius.
Kadangi pareiga rezervuoti kyla iš pačios sutarties dėl apgyvendinimo, o ne iš sumokėtų rankpinigių, nėra tiesioginio ryšio
tarp suteiktos paslaugos ir gauto atlygio (minėto sprendimo
Apple and Pear Development Council
11 ir 12 punktai; taip pat minėtų sprendimų
Tolsma
13 punktas ir
Kennemer Golf
39 punktas). Aplinkybė, kad apsistojus rezervuotame kambaryje rankpinigių suma yra atskaitoma iš šio kambario kainos, negali
būti laikoma atlygiu už savarankišką ir atskirą paslaugą.
Kadangi rankpinigiai nėra atlygis už savarankišką ir atskirą paslaugą, siekiant prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam
teismui atsakyti, reikia išnagrinėti, ar šie rankpinigiai yra kompensacija dėl sutarties nutraukimo, sumokėta dėl kliento
atsisakymo atlyginti patirtą žalą.
Šiuo atžvilgiu reikia priminti, kad susitariančios šalys, laikydamosi imperatyvių viešosios tvarkos normų, yra laisvos apibrėžti
savo teisinio santykio turinį, įskaitant galimo atsisakymo vykdyti sutartį arba jos nesilaikymo pasekmes. Vis dėlto vietoj
detalaus įsipareigojimų apibrėžimo, jos gali daryti nuorodą į įvairius civilinės teisės aktus.
Taigi šalys jų sudarytos sutarties įsipareigojimų nevykdymo atveju gali numatyti sąlygas, susijusias su kompensacija arba
bauda už vėlavimą, garantija arba rankpinigiais. Nors visų jų paskirtis – sustiprinti šalių sutartinius įsipareigojimus ir
tam tikros jų funkcijos yra tapačios, šios priemonės turi ypatingų požymių.
Konkrečiai kalbant apie rankpinigius, reikia priminti, kad, pirma, jie yra sutarties sudarymo požymis, nes jų sumokėjimas
reiškia prezumpciją, kad sutartis egzistuoja. Antra, rankpinigiai šalis skatina vykdyti minėtą sutartį, nes juos sumokėjusi
šalis gali prarasti atitinkamą sumą, o kita šalis prireikus turi grąžinti dvigubą jų sumą, jeigu už sutarties neįvykdymą atsako
ji. Trečia, rankpinigiai yra nustatyta kompensacija, nes jų sumokėjimas atleidžia vieną iš šalių nuo patirtos žalos dydžio
įrodinėjimo tuo atveju, jei kita šalis nevykdo savo pažado.
Viešbučių sektoriuje egzistuojantys rankpinigiai atitinka iš esmės aprašytus požymius, taigi jie yra sutarties sudarymo požymis
ir skatina ją vykdyti; taip pat galima nustatyta kompensacija.
Nors įprastai vykdant sutartį rankpinigiai atskaitomi iš viešbučių paslaugas teikiančios įmonės suteiktų paslaugų kainos ir
todėl jiems taikomas PVM, pagrindinėje byloje nagrinėjamas rankpinigių pasilikimas yra klientui suteiktos galimybės atsisakyti
pasinaudojimo pasekmė, skirta kompensuoti viešbučių paslaugas teikiančiai įmonei šį atsisakymą. Tokia kompensacija nėra paslaugos
teikimas ir nesudaro PVM apmokestinamosios vertės (šiuo klausimu, kiek tai susiję su palūkanomis už vėlavimą, žr. 1982 m.
liepos 1 d. Sprendimo
BAZ Bausystem
, 222/81, Rink. p. 2527, 8–11 punktus).
Šios išvados, priešingai nei teigia Portugalijos vyriausybė, nepaneigia nei tai, kad daugeliu atvejų patirtos žalos suma ir
pasiliekamų rankpinigių suma nesutampa, nei galimybė, kad laisvus kambarius jų atsisakius užims nauji klientai. Iš tikrųjų,
kalbant apie nustatytą kompensaciją, normalu, kad minėtos žalos suma gali viršyti viešbučių paslaugas teikiančios įmonės pasiliktų
rankpinigių sumą arba būti už ją mažesnė.
Be to, taisyklė, pagal kurią, kai už sutarties neįvykdymą atsako viešbučių paslaugas teikianti įmonė, grąžinama dviguba sumokėtų
rankpinigių suma, patvirtina šių rankpinigių kvalifikavimą kaip nustatytos kompensacijos už sutarties nutraukimą, o ne kaip
atlygio už suteiktą paslaugą. Iš tikrųjų tokiu atveju minėtos įmonės klientas akivaizdžiai nesuteikia jai jokios paslaugos.
Kadangi, viena vertus, rankpinigių sumokėjimas nėra viešbučių paslaugas teikiančios įmonės realiai gaunamas atlygis už savo
klientui suteiktą savarankišką ir atskirą paslaugą ir, kita vertus, šių rankpinigių pasilikimo šiam klientui atsisakius rezervacijos
tikslas yra ištaisyti sutarties neįvykdymo pasekmes, reikia manyti, kad nei rankpinigių mokėjimas, nei jų dvigubos sumos grąžinimas
nepatenka į Šeštosios direktyvos 2 straipsnio 1 dalies taikymo sritį.
Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, į pateiktą klausimą reikia atsakyti taip, kad Šeštosios direktyvos 2 straipsnio 1 dalis
ir 6 straipsnio 1 dalis turi būti aiškinamos taip: sumos, sumokėtos kaip rankpinigiai vykdant PVM apmokestinamo viešbučių
paslaugų teikimo sutartis, kai klientas pasinaudoja jam suteikta galimybe atsisakyti rezervacijos ir kai šias sumas pasilieka
viešbučių paslaugas teikianti įmonė, turi būti laikomos nustatyta kompensacija dėl sutarties nutraukimo, sumokėta už žalą,
patirtą dėl kliento įsipareigojimo neįvykdymo, bei neturinčia tiesioginio ryšio su kokia nors už atlygį teikiama paslauga,
ir dėl to minėtu mokesčiu neapmokestinamos.

Dėl bylinėjimosi išlaidų
Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą dėl prejudicinio sprendimo pateikusio teismo nagrinėjamoje
byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui,
išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.
Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (pirmoji kolegija) nusprendžia:
1977 m. gegužės 17 d. Šeštosios Tarybos direktyvos 77/388/EEB dėl valstybių narių apyvartos mokesčių įstatymų derinimo – Bendra
pridėtinės vertės mokesčio sistema: vienodas vertinimo pagrindas 2 straipsnio 1 dalis ir 6 straipsnio 1 dalis turi būti aiškinamos
taip: sumos, sumokėtos kaip rankpinigiai vykdant pridėtinės vertės mokesčiu apmokestinamo viešbučių paslaugų teikimo sutartis,
kai klientas pasinaudoja jam suteikta galimybe atsisakyti rezervacijos ir kai šias sumas pasilieka viešbučių paslaugas teikianti
įmonė, turi būti laikomos nustatyta kompensacija dėl sutarties nutraukimo, sumokėta už žalą, patirtą dėl kliento įsipareigojimo
neįvykdymo, bei neturinčia tiesioginio ryšio su kokia nors už atlygį teikiama paslauga, ir dėl to minėtu mokesčiu neapmokestinamos.
Parašai.
*
Proceso kalba: prancūzų.