CELEX: 62004CJ0446
Svoboda ustanavljanja
Prosti pretok kapitala
Direktiva 90/435/EGS
Davek od dohodkov pravnih oseb
Razdelitev dividend
Preprečevanje ali zmanjševanje verižnega obdavčevanja
Oprostitev
Dividende od družb, ki so rezidentke v drugi državi članici ali v tretji državi
Davčni odbitek
Akontacija davka od dohodkov pravnih oseb
Enako obravnavanje
Tožba za vračilo ali odškodninska tožba

Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago členov 43 ES in 56 ES ter členov 4(1) in 6 Direktive Sveta 90/435/EGS
z dne 23. julija 1990 o skupnem sistemu obdavčitve matičnih družb in odvisnih družb iz različnih držav članic (UL L 225, str.
6).
Ta predlog je bil vložen v okviru spora med družbami rezidentkami Združenega kraljestva in Commissioners of Inland Revenue
(davčna uprava Združenega kraljestva) zaradi davčnega obravnavanja dividend, prejetih od družb, ki niso rezidentke te države
članice.

Pravni okvir

Skupnostna ureditev
Člen 4(1) Direktive 90/435 v prvotni različici določa:
„Kadar matična družba prejme distribuirani dobiček iz naslova svoje povezave z odvisno družbo, razen če gre slednja v likvidacijo,
se država matične družbe bodisi:
–        vzdrži obdavčenja tega dobička ali
–        ta dobiček obdavči in hkrati dovoli matični družbi, da odbije od zneska izračunanega davka del korporacijskega davka, ki se
nanaša na ta dobiček in ga je plačala odvisna družba, in če je primerno, znesek pri viru odtegnjenega davka, ki ga je odmerila
država članica, v kateri je odvisna družba rezidentka, na podlagi odstopanj, predvidenih v členu 5, do višine zneska ustreznega
notranjega davka.“
V skladu s členom 6 te direktive država članica matične družbe ne sme naložiti […] pri viru odtegnjenega davka na dobiček,
ki ga ta družba prejme od odvisne družbe.
Člen 7 Direktive 90/435 določa:
„1.      Izraz ‚pri viru odtegnjeni davek‘, kot je uporabljen v tej direktivi, ne pokriva akontacije ali predplačila (précompte) korporacijskega
davka državi članici odvisne družbe v zvezi z distribucijo dobička njeni matični družbi.
2.      Ta direktiva ne vpliva na uporabo notranjih ali na sporazumih temelječih določb, ki so namenjene odpravi ali zmanjšanju ekonomskega
dvojnega obdavčevanja dividend, zlasti določb, ki se nanašajo na plačilo odbitkov za že plačane davke prejemnikom dividend.“

Nacionalna ureditev
Na podlagi veljavne davčne zakonodaje Združenega kraljestva je treba od dobička, ki ga med obračunskim letom ustvari vsaka
družba rezidentka v tej državi članici in vsaka družba, ki ni rezidentka, ampak v njej opravlja komercialno dejavnost prek
podružnice ali poslovne enote, plačati davek od dohodkov pravnih oseb v navedeni državi.
Združeno kraljestvo Velika Britanija in Severna Irska o d leta 1973 uporablja davčni sistem, imenovan „sistem delnega odbitka“,
v skladu s katerim se, kadar družba rezidentka razdeli dobiček, da bi se izognila ekonomskemu dvojnemu obdavčevanju, del davka
od dohodkov pravnih oseb, ki ga je plačala ta družba, odbije od obveznosti njenih delničarjev. Ta sistem je do 6. aprila 1999
temeljil, prvič, na akontaciji davka od dohodkov pravnih oseb, ki jo je plačala družba razdeljevalka dividend in, drugič,
na davčnem odbitku, podeljenem delničarjem prejemnikom dividend, in, kar zadeva družbe prejemnice dividend rezidentke Združenega
kraljestva, na oprostitvi davka od dohodkov pravnih oseb od dividend, prejetih od družbe, ki je tudi rezidentka te države
članice.
Akontacija davka od dohodkov pravnih oseb
Družba rezidentka Združenega kraljestva, ki svojim delničarjem izplača dividende, je v skladu s členom 14 Income and Corporation
Taxes Act 1988 (zakona iz leta 1988 o dohodnini in o davkih od dohodkov pravnih oseb, v nadaljevanju: ICTA), v različici,
ki se je uporabljala v obdobju dejanskega stanja v postopku v glavni stvari, dolžna plačati akontacijo davka od dohodkov pravnih
oseb („advance corporation tax“, v nadaljevanju: ACT), ki se izračuna od zneska ali vrednosti opravljene razdelitve.
Družba ima pravico, da v določenem obsegu odbije ACT, ki je bila plačana iz naslova razdelitve, opravljene v danem obračunskem
letu, od zneska, ki ga je dolžna plačati iz naslova davka od dohodkov pravnih oseb („mainstream corporation tax“) v tem obračunskem
letu. Če davčni dolg družbe iz naslova davka od dohodkov pravnih oseb ne zadostuje za to, da bi se ACT odbila v celoti, se
lahko presežek ACT prenese bodisi na prejšnje ali poznejše obračunsko leto bodisi na od te družbe odvisne družbe, ki jo lahko
odbijejo od zneska, ki so ga same dolžne plačati iz naslova davka od dohodkov pravnih oseb. Odvisne družbe, na katere se lahko
prenese presežna ACT, so lahko le odvisne družbe rezidentke Združenega kraljestva.
Skupina družb Združenega kraljestva se lahko odloči tudi za sistem obdavčenja skupine, ki družbam pripadnicam te skupine omogoča,
da plačilo ACT odložijo do takrat, ko začne matična družba te skupine razdeljevati dividende. Ta sistem, ki je bil predmet
sodbe z dne 8. marca 2001 v združenih zadevah Metallgesellschaft in drugi (C‑397/98 in C‑410/98, Recueil, str. I‑1727), pa
v tej zadevi ni predmet obravnave.
Položaj delničarjev rezidentov, prejemnikov dividend družb rezidentk
Člen 208 ICTA določa, da kadar družba rezidentka Združenega kraljestva prejme dividende družbe, ki je tudi rezidentka te države
članice, iz naslova teh dividend ni zavezana za plačilo davka od dohodkov pravnih oseb.
Poleg tega v skladu s členom 231(1) ICTA vsaka razdelitev dividend ene družbe rezidentke drugi družbi rezidentki, od katere
je treba plačati ACT, privede v korist te druge družbe rezidentke do davčnega odbitka, ki je enak deležu zneska ACT, ki ga
je plačala prva družba. Na podlagi člena 238(1) ICTA sestavljata pri družbi prejemnici dividend prejeta dividenda in davčni
odbitek skupaj „oproščeni naložbeni dohodek“ („franked investment income“ ali „FII“).
Družba rezidentka Združenega kraljestva, ki je od druge družbe rezidentke prejela dividende, katerih razdelitev je privedla
do pravice do davčnega odbitka, lahko vzame znesek ACT, ki ga je plačala ta druga družba, in ga odbije od zneska ACT, ki ga
mora plačati sama, ko svojim delničarjem razdeli dividende, tako da plača ACT samo za razliko.
Fizična oseba, ki prebiva v Združenem kraljestvu, je v skladu z lestvico F iz ICTA zavezana za dohodnino od dividend, ki jih
prejme od družbe rezidentke te države članice. Vendar ima pravico do davčnega odbitka, ki je enak deležu zneska ACT, ki ga
je plačala ta družba. Ta davčni odbitek se lahko odbije od zneska, ki ga ta oseba dolguje iz naslova dohodnine od dividend,
lahko pa se ga izplača v gotovini, če presega znesek obdavčitve te osebe.
Položaj delničarjev rezidentov, prejemnikov dividend družb nerezidentk
Kadar prejme družba rezidentka Združenega kraljestva dividende družbe, ki je rezidentka zunaj Združenega kraljestva, je iz
naslova teh dividend zavezana za davek od dohodkov pravnih oseb.
V takem primeru družba prejemnica navedenih dividend nima pravice do davčnega odbitka in prejete dividende niso opredeljene
kot oproščeni naložbeni dohodki. Vendar pa v skladu s členoma 788 in 790 ICTA uživa olajšavo iz naslova davka, ki ga je plačala
družba razdeljevalka dividend v državi, v kateri je rezidentka, to je olajšavo, ki se prizna bodisi na podlagi zakonodaje,
ki velja v Združenem kraljestvu, bodisi na podlagi sporazuma o izogibanju dvojnega obdavčevanja (v nadaljevanju: SDO), ki
ga je Združeno kraljestvo sklenilo s to drugo državo.
Nacionalna zakonodaja tako omogoča, da se od davka od dohodkov pravnih oseb, ki ga mora plačati družba rezidentka prejemnica
dividend odbije pri viru odtegnjene davke od dividend, ki jih je razdelila družba nerezidentka. Če ta družba rezidentka prejemnica
neposredno ali posredno obvladuje – ali če je odvisna družba družbe, ki neposredno ali posredno obvladuje – 10 % ali več glasovalnih
pravic družbe razdeljevalke dividend, se olajšava razširi na tuji temeljni davek od dohodkov pravnih oseb, ki se plača od
dobička, od katerega so izplačane dividende. Ta tuji davek je lahko predmet olajšave samo do višine zneska, ki ga je iz naslova
davka od zadevnih dohodkov pravnih oseb treba plačati v Združenem kraljestvu.
Enake določbe se uporabljajo na podlagi SDO, ki jih je sklenilo Združeno kraljestvo.
Ko začne družba rezidentka razdeljevati dividende svojim delničarjem, je dolžna plačati ACT.
Glede možnosti odbitja ACT, ki je bila plačana iz naslova take razdelitve, od zneska, ki ga je iz naslova davka od dohodkov
pravnih oseb dolžna plačati navedena družba rezidentka, lahko dejstvo, da prejme taka družba rezidentka dividende družbe nerezidentke,
privede do presežka ACT iz dveh razlogov.
Prvič, kot je bilo poudarjeno v točki 16 te sodbe, razdelitev dividend, ki jo izvede družba nerezidentka, ne privede do nastanka
davčnega odbitka, ki ga je mogoče odbiti od zneska ACT, ki ga mora družba rezidentka plačati ob razdelitvi dividend svojim
delničarjem.
Drugič, kadar družba rezidentka uživa olajšavo za davek, ki ga je plačala ta družba nerezidentka v tujini, odbitje tega davka
od zneska iz naslova davka od dohodkov pravnih oseb pri družbi rezidentki zniža znesek, ki je lahko predmet zmanjšanja ACT.
Ureditev FID
Od 1. julija 1994 se lahko družba rezidentka, ki je prejela dividende družbe nerezidentke ob razdelitvi dividend svojim delničarjem
odloči, da bo to dividendo opredelila za „dividendo od tujega dohodka“ („foreign income dividend“, v nadaljevanju: FID), od
katere se plača ACT, vendar pa tej družbi omogoča, da lahko takrat, ko FID doseže raven prejetih tujih dividend, zahteva vračilo
presežka ACT.
Medtem ko je treba ACT plačati v štirinajstih dneh po trimesečnem obdobju, v katerem je bila dividenda izplačana, je mogoče
zahtevati vračilo presežka ACT takrat, ko je družba rezidentka dolžna plačati davek od dohodkov pravnih oseb, to je devet
mesecev po koncu obračunskega obdobja.
Ko je dividenda, opredeljena kot FID, izplačana delničarju, fizični osebi, ta ni več upravičen do davčnega odbitka, ampak
se v okviru dohodnine šteje, kot da je prejel dohodek, ki je bil obdavčen po najnižji stopnji. Delničarji, oproščeni davka,
kot so pokojninski skladi Združenega kraljestva, ki prejmejo FID, tudi niso upravičeni do davčnega odbitka.
Sistem ACT, ki vključuje tudi sistem FID (v nadaljevanju: ureditev FID), je bil odpravljen za dividende, ki so bile razdeljene
od 6. aprila 1999 dalje.

Spor o glavni stvari in vprašanja za predhodno odločanje
Postopek v glavni stvari izhaja iz spora, vrste „group litigation“, v zvezi z oproščenimi dohodki iz naložb („Franked Investment
Income Group Litigation“), v okviru katerega so družbe, ki so rezidentke Združenega kraljestva in imajo deleže v družbah rezidentkah
drugih držav članic ali tretjih držav, pri High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division (Združeno kraljestvo),
vložile več tožb.
Postopki, ki jih je predložitveno sodišče za ta predlog za sprejetje predhodne odločbe izbralo za „vzorčne“ postopke, se nanašajo
na zahtevke, ki so jih vložile družbe rezidentke Združenega kraljestva, ki sestavljajo del skupine British American Tobacco
(BAT, v nadaljevanju: tožeče stranke v postopku v glavni stvari). Na čelu skupine je bila matična družba, ki je imela neposredno
ali posredno 100 % kapitala drugih družb, ki so imele same 100 % kapitala družb s sedežem v raznih državah članicah Evropske
unije in Evropskega gospodarskega prostora ter v tretjih državah.
Ti postopki se nanašajo prvič na dividende, ki so jih te družbe nerezidentke izplačale v korist tožečim strankam v postopku
v glavni stvari od finančnega leta, ki se je končalo 30. septembra 1973, in, kot je navedeno v predložitveni odločbi, najmanj
do datuma predložitvene odločbe, drugič na dividende, ki jih je matična družba skupine BAT izplačala svojim delničarjem od
navedenega finančnega leta do 31. marca 1999, tretjič na ACT, ki so jih plačale tožeče stranke v postopku v glavni stvari
od navedenega finančnega leta do 14. aprila 1999, in četrtič na dividende, opredeljene kot FID, ki so bile izplačane med 30.
septembrom 1994 in 30. septembrom 1997.
Tožeče stranke v postopku v glavni stvari zahtevajo vračilo in/ali odškodnino za izgube, ki so nastale zato, ker se je glede
njih uporabljala v Združenem kraljestvu veljavna zakonodaja, kar zadeva zlasti:
–        davek od dohodkov pravnih oseb, ki je bil plačan od prejetih tujih dividend, ter olajšave in davčne odbitke, uporabljene pri
tem obdavčenju, ki bi se, če ne bi bilo takega davka, lahko uporabile ali prenesle in bi jih bilo mogoče odbiti od drugih
davkov;
–        ACT, ki je bila plačana od zneskov, ki so jih svojim delničarjem razdelile iz tujih dividend, kadar je ostal presežek;
–        v tem zadnjem primeru odvzem možnosti uporabe zadevnih zneskov med datumom plačila ACT in časom, ko je bila ACT odbita od
davka od dohodkov pravnih oseb, in
–        v zvezi z razdelitvami dividend, opredeljenih kot FID, odvzem možnosti uporabe zneskov, plačanih kot ACT, med datumom plačila
ACT in časom njenega vračila, ter dodatnih zneskov, ki bi jih tožeče stranke v postopku v glavni stvari morale plačati svojim
delničarjem kot nadomestilo za to, ker se jim ne prizna davčni odbitek.
V teh okoliščinah je High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division, prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno
odločanje predložilo ta vprašanja:
„1.      Ali je v nasprotju s členoma 43 ES ali 56 ES, da država članica ohranja v veljavi in uporablja ukrepe, ki določajo, da so
dividende, ki jih prejme družba, ki je rezidentka te države članice, (‚družba rezidentka‘) od drugih družb rezidentk, oproščene
davka od dohodkov pravnih oseb, in ki za dividende, ki jih družba rezidentka prejme od družb s sedežem v drugih državah članicah
(‚družbe nerezidentke‘), določa davek od dohodkov pravnih oseb (potem ko je priznala preventivno olajšavo dvojnega obdavčevanja
za vsak pri viru odtegnjeni davek na to dividendo in pod določenimi pogoji za temeljni davek, ki so ga družbe nerezidentke
plačale od svojega dobička v državah, v katerih so rezidentke)?
2.      Ali država članica, v kateri je v veljavi sistem, ki v določenih okoliščinah določa, da je treba takrat, ko družba rezidentka
izplača dividende svojim delničarjem, plačati akontacijo davka od dohodkov pravnih oseb […], in prizna delničarjem rezidentom
v tej državi članici davčni odbitek za te dividende, krši člen 43 ES ali 56 ES ali člen 4(1) ali člen 6 Direktive [90/435],
če ohranja v veljavi in uporablja ukrepe, ki družbi rezidentki omogočajo izplačilo dividend svojim delničarjem, ne da bi bila
dolžna plačati ACT, če je prejela dividende od družb rezidentk te države članice (neposredno ali posredno prek drugih družb
rezidentk te države članice), in ki družbi rezidentki ne omogočajo izplačila dividend svojim delničarjem, ne da bi bila dolžna
plačati ACT, če je prejela dividende od družb nerezidentk?
3.      Ali določbe prava Skupnosti, navedene v drugem vprašanju, nasprotujejo temu, da država članica ohranja v veljavi in uporablja
ukrepe, ki omogočajo odbitje zneska iz naslova ACT od davka od dohodkov pravnih oseb, ki ga mora od svojega dobička plačati
družba, ki izplača dividende, in od dobička, ki ga morajo plačati druge družbe, ki so rezidentke te države članice:
a)      ki pa ne določajo nobene oblike odbitja ACT ali druge podobne olajšave (kot je vračilo ACT) za dobiček, ki so ga v tej državi
ali v drugih državah članicah ustvarile družbe skupine, ki niso rezidentke te države članice; in/ali
b)      ki predvidevajo, da vsaka preventivna olajšava glede dvojnega obdavčevanja, ki jo uživa družba s sedežem v tej državi članici,
zmanjšuje davek od dohodkov pravnih oseb, od katerega se lahko odbije ACT?
4.      Ali je v državi članici, v kateri veljajo ukrepi, ki v določenih okoliščinah določajo, da lahko družbe rezidentke, če se tako
odločijo, dobijo nazaj ACT, ki so jo plačale od zneskov, ki so jih razdelile svojim delničarjem, če so te zneske prejele družbe
rezidentke, izplačale pa družbe nerezidentke (tudi družbe, ki so rezidentke tretjih držav), podana kršitev člena 43 ES, člena
56 ES ali člena 4(1) [Direktive 90/435] ali člena 6 [te] direktive, če zadevni ukrepi:
a)      zavezujejo družbe rezidentke, da plačajo ACT in potem zahtevajo njeno vračilo, in
b)      ne določajo, da prejmejo delničarji družb rezidentk davčni odbitek, medtem ko bi ga prejeli pri dividendi, ki bi jo izplačala
družba rezidentka, ki sama ni prejela dividend od družb nerezidentk?
5.      Če je država članica, ki je pred 31. decembrom 1993 sprejela ukrepe, opisane v prvem in drugem vprašanju, po tem datumu sprejela
druge ukrepe, opisane v četrtem vprašanju, in če ti drugi ukrepi pomenijo omejitev, ki je po členu 56 Pogodbe ES prepovedana,
ali je treba to omejitev opredeliti kot novo omejitev, ki na dan 31. decembra 1993 še ni veljala?
6.      Če bi bil kateri od ukrepov, ki so opisani v prvih petih vprašanjih, v nasprotju z v njih navedenimi določbami prava Skupnosti,
ali bi bilo treba v primeru, če bi družba rezidentka ali druge družbe iste skupine vložile naslednje tožbe na podlagi navedenih
kršitev:
a)      tožbo za vračilo davka od dohodkov pravnih oseb, ki je bil nezakonito obračunan v okoliščinah iz prvega vprašanja;
b)      tožbo za priznanje (ali nadomestitev izgube) olajšav, uporabljenih za davek od dohodkov pravnih oseb, ki je bil nezakonito
obračunan v okoliščinah iz prvega vprašanja;
c)      tožbo za vračilo (ali nadomestitev) ACT, ki je ni bilo mogoče odbiti od davka od dohodkov pravnih oseb, ki ga je dolžna plačati
družba, ali ki ni mogla kako drugače privesti do olajšave in ki ne bi bila plačana, če ne bi bilo kršitve (ali bi bila odbita);
d)      kadar je bila ACT odbita od davka od dohodkov pravnih oseb, tožbo zaradi izgube možnosti uporabe zadevnih zneskov med datumom
plačila ACT in tem odbitjem;
e)      tožbo za vračilo davka od dohodkov pravnih oseb, ki ga je plačala družba ali neka druga družba skupine, kadar je bila katera
od teh družb obdavčena iz naslova davka od dohodkov pravnih oseb in se je odpovedala drugim olajšavam, da bi omogočila odbitje
ACT od davka od dohodkov pravnih oseb, ki ga je dolžna plačati (omejitve glede odbitja ACT povzročajo nastanek ostanka davka
od dohodkov pravnih oseb, ki ga je dolžna plačati);
f)      tožbo zaradi izgube možnosti uporabe denarnih zneskov, ker je bil davek od dohodkov pravnih oseb plačan prej, kot bi bil sicer,
ali zaradi izgube koristi od olajšav zaradi okoliščin iz točke e;
g)      tožbo družbe rezidentke zaradi plačila presežka ACT (ali njene nadomestitve), ki ga je ta družba prenesla na drugo družbo
skupine in ki ni povzročil olajšave, če je bila ta druga družba prodana, je izstopila iz skupine ali je šla v likvidacijo;
h)      tožbo v primeru, ko bi bila ACT plačana, vendar pozneje po določbah iz četrtega vprašanja vrnjena, zaradi izgube uporabe zadevnih
zneskov med dnevom plačila ACT in datumom, ko je bila vrnjena;
i)      tožbo za nadomestilo, kadar se je družba rezidentka odločila za vračilo ACT iz naslova določb, opisanih v četrtem vprašanju,
in je delničarjem nadomestila izgubo možnosti prejema davčnega odbitka tako, da je povečala znesek dividende;
šteti vsako posamezno od teh tožb za:
–        tožbo za povračilo neupravičeno obračunanih zneskov, tako da bi bilo tako vračilo posledica ali stranska pravica kršitve zgoraj
navedenih določb prava Skupnosti, ali
–        pravico do nadomestila ali odškodnine, tako da bi bili izpolnjeni pogoji, določeni v sodbi [z dne 5. marca 1996 v združenih
zadevah Brasserie du Pecheur in Factortame, C-46/93 in C-48/93, Recueil, str. I ‑1029], ali
–        pravico do plačila zneska neupravičeno zavrnjene ugodnosti?
7.      Če bi bila v odgovoru na kateri koli del šestega vprašanja tožba opredeljena kot tožba za plačilo zneska, ki pomeni neupravičeno
zavrnjeno ugodnost:
a)      ali bi bila pravica do takega plačila posledica ali stranska pravica pravice, ki jo podeljujejo zgoraj navedene določbe prava
Skupnosti,
b)      ali bi bilo treba izpolniti pogoje, navedene v [zgoraj navedeni] sodbi [Brasserie du Pecheur in Factortame] glede odškodnine,
c)      ali bi bilo treba izpolniti kake druge pogoje?
8.      Ali bi bil odgovor na šesto ali sedmo vprašanje drugačen, če so po nacionalnem pravu tožbe, navedene v šestem vprašanju, vložene
kot tožbe za vračilo ali so, oziroma morajo biti, vložene kot odškodninske tožbe?
9.      Kakšne so smernice, če obstajajo, glede katerih Sodišče meni, da bi jih bilo treba dati v tem postopku, in kakšne okoliščine
bi moralo upoštevati nacionalno sodišče pri določitvi, ali gre za dovolj resno kršitev v smislu [zgoraj navedene] sodbe [Brasserie
du Pêcheur in Factortame], zlasti glede tega, ali je bila glede na obstoječo sodno prakso v zvezi z razlago upoštevnih določb
prava Skupnosti ta kršitev upravičljiva, oziroma glede tega, ali obstaja v vsakem posameznem primeru zadostna vzročna zveza,
da bi šlo za ‚neposredno vzročno zvezo‘ v smislu te sodbe?“
Predložitveno sodišče navaja, da iz člena 57(1) ES izhaja, da ni mogoče šteti, da bi bila v razmerjih s tretjimi državami
omejitev prostega pretoka kapitala, ki je veljala 31. decembra 1993, v nasprotju s členom 56 ES. Meni, da je glede na to,
da se prva tri vprašanja nanašajo na določbe pred tem datumom, njihov doseg omejen na primere znotraj Evropske skupnosti.
Ker pa gre pri četrtem in petem vprašanju za določbe po tem datumu, naj bi se glede uporabe člena 56 ES nanašale tako na primere
znotraj Skupnosti kot tudi na primere, ki so povezani s tretjimi državami.

Vprašanja za predhodno odločanje

Prvo vprašanje
Predložitveno sodišče s prvim vprašanjem v bistvu sprašuje, ali člena 43 ES in 56 ES nasprotujeta zakonodaji države članice,
ki določa oprostitev od davka od dohodkov pravnih oseb za dividende, ki jih družba rezidentka prejme od družbe, ki je tudi
rezidentka te države članice (v nadaljevanju: domače dividende), medtem ko ta davek določa za dividende, ki jih je prejela
družba rezidentka od družbe, ki ni rezidentka te države članice (v nadaljevanju: tuje dividende), in v tem zadnjem primeru
priznava davčno olajšavo za vsak pri viru odtegnjeni davek, zaračunan v državi, v kateri je družba razdeljevalka dividend
rezidentka, ter kadar ima družba rezidentka prejemnica dividend neposredno ali posredno 10 % ali več glasovalnih pravic v
družbi razdeljevalki dividend olajšavo za davek od dohodkov pravnih oseb, ki ga je plačala družba razdeljevalka dividend od
dobička, ki je bil podlaga za razdeljene dividende.
Po mnenju tožečih strank v postopku v glavni stvari naj bi bila taka nacionalna zakonodaja v nasprotju s členoma 43 ES in
56 ES, ker lahko na eni strani odvrača družbe rezidentke od ustanavljanja odvisnih družb ali od naložb v kapital družb iz
drugih držav članic in ker je na drugi strani ne more upravičevati niti razlika med položajema tujih dividend in domačih dividend
niti namen zagotoviti usklajenost nacionalnega davčnega sistema.
Najprej je treba opozoriti, da čeprav sodijo neposredni davki v pristojnost držav članic, pa morajo države članice v skladu
z ustaljeno sodno prakso svojo pristojnost izvrševati ob spoštovanju prava Skupnosti (glej zlasti sodbo z dne 6. junija 2000
v zadevi Verkooijen, C‑35/98, Recueil, str. I‑4071, točka 32; zgoraj navedeno sodbo Metallgesellschaft in drugi, točka 37,
in sodbo z dne 23. februarja 2006 v zadevi Keller Holding, C‑471/04, ZOdl., str. I-2107, točka 28).
Glede tega je treba poudariti, da za nacionalno zakonodajo – ki za prejetje dividend s strani družbe rezidentke določa davek,
katerega osnova in možnost, da se od njega odbije davek, ki je bil plačan v državi, v kateri je družba razdeljevalka dividend
rezidentka, sta odvisni od tega, ali gre za domače ali tuje dividende, ter od velikosti deleža, ki ga ima družba prejemnica
v družbi razdeljevalki dividend – lahko veljata člen 43 ES v zvezi s svobodo ustanavljanja in člen 56 ES v zvezi s prostim
pretokom kapitala.
Iz predložitvene odločbe izhaja, da se postopki, ki so bili izbrani za „vzorčne“ postopke v okviru spora pred predložitvenim
sodiščem, nanašajo na družbe rezidentke Združenega kraljestva, ki so prejele dividende od družb nerezidentk, ki jih 100-%
obvladujejo. Ker gre za delež, ki imetniku omogoča izvajanje določenega vpliva na odločitve družbe in opredeljevanje njenih
dejavnosti, je treba uporabiti določbe Pogodbe ES v zvezi s svobodo ustanavljanja (sodbe z dne 13. aprila 2000 v zadevi Baars,
C‑251/98, Recueil, str. I‑2787, točke 21 in 22; z dne 21. novembra 2002 v zadevi X in Y, C‑436/00, Recueil, str. I‑10829,
točke 37 in od 66 do 68, ter z dne 12. septembra 2006 v zadevi Cadbury Schweppes in Cadbury Schweppes Overseas, C-196/04,
ZOdl., str. I-7995, točka 31).
Kot je poudaril generalni pravobranilec v točki 33 sklepnih predlogov, ni pred Sodiščem nihče navedel, kakšni so deleži drugih
družb, ki so stranke tega spora. Zato ni mogoče izključiti, da se ta spor nanaša tudi na vpliv, ki ga ima nacionalna zakonodaja,
ki se obravnava v postopku v glavni stvari, na položaj družb rezidentk, ki so prejele dividende na podlagi deleža, ki jim
ne omogoča izvajanja vpliva na odločitve družbe in opredeljevanja njenih dejavnosti. Zato je treba to zakonodajo preučiti
glede na določbe Pogodbe v zvezi s prostim pretokom kapitala.
Svoboda ustanavljanja
Prvič, glede položaja tožečih strank v postopku v glavni stvari je treba opomniti, da svoboda ustanavljanja, ki jo člen 43
ES priznava državljanom Skupnosti in zajema pravico začeti in opravljati dejavnost kot samozaposlena oseba ter pravico do
ustanovitve in vodenja podjetij pod enakimi pogoji, kot jih za svoje državljane določa zakonodaja države članice, v kateri
se taka ustanovitev izvede, zajema v skladu s členom 48 ES za družbe, ki so ustanovljene v skladu z zakonodajo države članice
in imajo statutarni sedež, glavno upravo ali glavni kraj poslovanja v Skupnosti, pravico opravljati dejavnost v zadevni državi
članici prek odvisne družbe, podružnice ali poslovalnice (glej zlasti sodbi z dne 21. septembra 1999 v zadevi Saint-Gobain
ZN, C‑307/97, Recueil, str. I‑6161, točka 35, in z dne 13. decembra 2005 v zadevi Marks & Spencer, C‑446/03, ZOdl., str. I­‑10837,
točka 30, ter zgoraj navedeno sodbo Cadbury Schweppes in Cadbury Schweppes Overseas, točka 41).
Glede družb je treba poudariti, da njihov sedež v smislu člena 48 ES omogoča, da se določi, tako kot državljanstvo pri fizičnih
osebah, njihova povezanost s pravnim redom države. Če bi se priznalo, da lahko država članica, v kateri je družba ustanovljena,
svobodno uporablja različno obravnavanje zgolj zato, ker je sedež družbe v drugi državi članici, bi s tem člen 43 ES izgubil
pomen (glej v tem smislu sodbi z dne 28. januarja 1986 v zadevi Komisija proti Franciji, 270/83, Recueil, str. 273, točka
18, in z dne 13. julija 1993 v zadevi Commerzbank, C‑330/91, Recueil, str. I‑4017, točka 13, ter zgoraj navedeni sodbi Metallgesellschaft
in drugi, točka 42, in Marks & Spencer, točka 37). Cilj svobode ustanavljanja je tako zagotavljanje nacionalnega obravnavanja
v državi članici sprejema s prepovedjo kakršne koli diskriminacije po kraju sedeža družbe (glej v tem smislu zgoraj navedeni
sodbi Komisija proti Franciji, točka 14, in Saint-Gobain ZN, točka 35).
V postopku v glavni stvari je treba ugotoviti, da glede družbe rezidentke, ki je prejela dividende od druge družbe, v kateri
ima neposredno ali posredno najmanj 10 % glasovalnih pravic, obravnavana nacionalna zakonodaja določa davčno obravnavanje,
ki se razlikuje glede na to, ali prejete dividende izvirajo iz družbe, ki je tudi rezidentka Združenega kraljestva, ali iz
družbe, ki je rezidentka druge države članice. V prvem primeru so namreč prejete dividende oproščene davka od dohodkov pravnih
oseb, medtem ko je v drugem primeru zanje navedeni davek določen, dajejo pa pravico do olajšave za vsak pri viru odtegnjeni
davek, zaračunan ob razdelitvi dividend v državi, v kateri je družba razdeljevalka dividend rezidentka, ter za davek od dohodkov
pravnih oseb, ki ga je slednja plačala od dobička, ki je bil podlaga za dividende.
Po mnenju tožečih strank v postopku v glavni stvari naj bi dejstvo, da zakonodaja, ki velja v Združenem kraljestvu, uporablja
glede družb rezidentk prejemnic dividend sistem oprostitev, kadar gre za domače dividende, in sistem odbitka v primeru tujih
dividend, privedlo do tega, da velja za druge manj ugodno davčno obravnavanje kot za prve.
Najprej je treba poudariti, da ima država članica, ki želi preprečiti ali zmanjšati verižno obdavčevanje razdeljenega dobička,
na voljo več sistemov. Pri delničarju prejemniku dividend ti sistemi nujno ne vodijo do enakega rezultata. Tako v sistemu
oprostitev delničar prejemnik dividend načeloma ne plača davka iz naslova prejete dividende, in to ne glede na davčno stopnjo,
ki je za družbo razdeljevalko dividend določena glede dobička, ki je podlaga za dividende, in ne glede na znesek, ki ga je
slednja dejansko plačala iz naslova tega davka. Nasprotno, v takem sistemu odbitka, kot se obravnava v postopku v glavni stvari,
delničar lahko odbije od davka iz naslova prejete dividende samo znesek davka, ki ga je bila družba razdeljevalka dividend
dejansko dolžna plačati iz naslova dobička, ki je bil podlaga za dividende, to je znesek, ki ga je mogoče odbiti samo v mejah
zneska davka, ki ga je ta delničar dolžan plačati.
Glede dividend, ki jih je matični družbi rezidentki države članice razdelila družba rezidentka druge države članice, v katere
kapitalu ima ta matična družba delež najmanj 25 %, člen 4(1) Direktive 90/435 izrecno dopušča državam članicam, da izberejo
med sistemom oprostitev in sistemom odbitka. Določeno je namreč, da se, kadar matična družba prejme razdeljeni dobiček iz
naslova svoje povezave z odvisno družbo, razen če gre slednja v likvidacijo, država matične družbe bodisi vzdrži obdavčenja
tega dobička, bodisi ga obdavči in hkrati dovoli matični družbi, da odbije od zneska izračunanega davka del korporacijskega
davka, ki se nanaša na ta dobiček in ga je plačala odvisna družba, in, če je primerno, znesek pri viru odtegnjenega davka,
ki ga je odmerila država članica, v kateri je odvisna družba rezidentka, do višine zneska ustreznega notranjega davka.
Vendar morajo države članice pri urejanju svojega davčnega sistema in zlasti ko uvajajo mehanizem za preprečevanje ali zmanjševanje
verižnega obdavčevanja ali ekonomskega dvojnega obdavčevanja, spoštovati zahteve prava Skupnosti, predvsem tiste, ki jih nalagajo
določbe Pogodbe v zvezi s prostim pretokom.
Tako iz sodne prakse izhaja, da ne glede na to, kateri mehanizem za preprečevanje ali zmanjševanje verižnega obdavčevanja
ali ekonomskega dvojnega obdavčevanja je bil sprejet, prosti pretok, ki ga zagotavlja Pogodba, nasprotuje temu, da bi država
članica tuje dividende obravnavala manj ugodno kot domače dividende, razen če se to različno obravnavanje nanaša na položaje,
ki med seboj niso objektivno primerljivi, ali če je upravičeno z nujnimi razlogi v splošnem interesu (glej v tem smislu sodbi
z dne 15. julija 2004 v zadevi Lenz, C‑315/02, ZOdl., str. I-7063, točke od 20 do 49, in z dne 7. septembra 2004 v zadevi
Manninen, C‑319/02, ZOdl., str. I‑7477, točke od 20 do 55). Tudi glede možnosti, ki jo državam članicam daje Direktiva 90/435,
je Sodišče opozorilo, da se lahko izvršujejo samo ob spoštovanju temeljnih določb Pogodbe, zlasti tistih o svobodi ustanavljanja
(zgoraj navedena sodba Keller Holding, točka 45).
Glede vprašanja, ali lahko država članica za domače dividende določi sistem oprostitev, medtem ko uporablja za tuje dividende
sistem odbitka, je treba pojasniti, da je naloga vsake države članice, da ob upoštevanju prava Skupnosti uredi svoj sistem
obdavčevanja razdeljenega dobička in zlasti opredeli davčno osnovo ter davčno stopnjo, ki se uporabljata, glede na to, ali
so v tej državi članici dividende predmet obdavčitve pri družbi razdeljevalki dividend in/ali pri delničarju prejemniku dividend.
Tako pravo Skupnosti državi članici načeloma ne prepoveduje, da bi verižno obdavčevanje dividend, ki jih prejme družba rezidentka,
preprečila z uporabo pravil, ki za te dividende določajo davčno oprostitev, kadar jih izplača družba rezidentka, in hkrati
s sistemom odbitka preprečila verižno obdavčevanje navedenih dividend, kadar jih izplača družba nerezidentka.
Da bi bila v takem primeru uporaba sistema odbitka združljiva s pravom Skupnosti, je najprej pomembno, da za tuje dividende
v tej državi članici ni določena višja davčna stopnja od stopnje, ki se uporablja za domače dividende.
Nato pa se mora ta država članica izogibati verižnemu obdavčevanju tujih dividend tako, da odbije znesek davka, ki ga je plačala
družba nerezidentka razdeljevalka dividend, od zneska davka, ki se uporablja za družbe rezidentke prejemnice dividend, v mejah
tega zneska.
Kadar je torej dobiček, ki je podlaga za tuje dividende, v državi članici družbe razdeljevalke dividend obdavčen z davkom,
ki je nižji od davka, ki ga je pobrala država članica družbe prejemnice dividend, mora ta druga država podeliti celotni davčni
odbitek, ki je enak davku, ki ga je plačala družba razdeljevalka dividend v državi članici, v kateri je rezidentka.
Kadar pa je, nasprotno, za ta dobiček v državi članici družbe razdeljevalke dividend določen višji davek od davka, ki ga je
pobrala država članica družbe prejemnice dividend, je ta druga država dolžna podeliti davčni odbitek le v mejah zneska davka
od dohodkov pravnih oseb, ki ga mora plačati družba prejemnica dividend. Ta država ni dolžna vrniti razlike, to je zneska,
ki je bil plačan v državi članici družbe razdeljevalke dividend, ki presega znesek davka, ki se plača v državi članici družbe
prejemnice dividend.
V tem okviru ni mogoče šteti, da pomeni samo dejstvo – da sistem odbitka v primerjavi s sistemom oprostitev nalaga davčnim
zavezancem dodatna upravna bremena, ker je treba dokazati znesek dejansko plačanega davka v državi, v kateri je družba razdeljevalka
dividend rezidentka – različno obravnavanje, ki je v nasprotju s svobodo ustanavljanja, ker so posamezna upravna bremena,
ki so naložena družbam rezidentkam prejemnicam tujih dividend, nujno povezana z delovanjem sistema davčnega odbitka.
Tožeče stranke v postopku v glavni stvari kljub temu opozarjajo, da so na podlagi v Združenem kraljestvu veljavne zakonodaje
v primeru razdelitve domačih dividend te pri družbi prejemnici dividend oproščene davka od dohodkov pravnih oseb, ne glede
na davek, ki ga je plačala družba razdeljevalka dividend, to je tudi takrat, ko zaradi olajšav, ki jih uživa, ta družba ne
dolguje davka ali plača davek od dohodkov pravnih oseb, nižji od nominalne stopnje, ki se uporablja v Združenem kraljestvu.
Vlada Združenega kraljestva tega ni izpodbijala, trdi pa, da se uporabi različna raven obdavčitve družbe razdeljevalke dividend
in družbe prejemnice dividend samo v izjemnih okoliščinah, ki v postopku v glavni stvari niso podane.
Glede tega mora predložitveno sodišče preveriti, ali je davčna stopnja enaka in ali gre za različne ravni obdavčitve samo
v nekaterih primerih zaradi spremembe obdavčljive osnove zaradi določenih izjemnih olajšav.
Iz tega sledi, da v okviru nacionalne zakonodaje, ki se obravnava v postopku v glavni stvari, dejstvo, da se za domače dividende
uporablja sistem oprostitev, za tuje dividende pa sistem odbitka, ni v nasprotju z načelom svobode ustanavljanja, ki ga določa
člen 43 ES, če stopnja davka od tujih dividend ni višja od davčne stopnje, ki se uporablja za domače dividende, in če je davčni
odbitek najmanj enak znesku, ki je bil plačan v državi članici družbe razdeljevalke dividend, in največ tak kot znesek obdavčitve,
ki se uporablja v državi članici družbe prejemnice dividend.
Prosti pretok kapitala
Drugič, glede družb rezidentk, ki so prejele dividende od družbe, v kateri imajo 10 % ali več glasovalnih pravic, kar jim
ne omogoča izvajanja določenega vpliva na odločitve družbe in opredeljevanja njenih dejavnosti, je treba ugotoviti, da je
za navedene družbe v Združenem kraljestvu tudi določen na eni strani sistem oprostitev, kadar prejmejo domače dividende, in
na drugi strani sistem odbitka v primeru tujih dividend.
Po mnenju tožečih strank v postopku v glavni stvari gre za različno obravnavanje, ki družbe rezidentke Združenega kraljestva
odvrača od kapitalskih naložb v družbe, ki so rezidentke drugih držav članic, in pomeni, če ni objektivno upravičeno, kršitev
člena 56 ES v zvezi s prostim pretokom kapitala.
Glede tega je dovolj poudariti, kot je bilo navedeno tudi v točkah od 47 do 56 te sodbe, da taka zakonodaja, kot se obravnava
v postopku v glavni stvari, ni diskriminatorna do družb prejemnic tujih dividend. Zato ugotovitev, navedena v točki 57 te
sodbe, velja tudi glede določb Pogodbe v zvezi s prostim pretokom kapitala.
In na koncu glede družb rezidentk, ki so prejele dividende od družb, v katerih imajo manj kot 10 % glasovalnih pravic, iz
nacionalne zakonodaje, ki se obravnava v postopku v glavni stvari, izhaja, da so domače dividende oproščene davka od dohodkov
pravnih oseb, medtem ko je za tuje dividende, ki dajejo v državi, v kateri je družba razdeljevalka dividend rezidentka, le
pravico do olajšave glede morebitnega pri viru odtegnjenega davka od teh istih dividend, ta davek določen.
Glede tega je treba najprej poudariti, da je, kar zadeva davčno pravilo za preprečevanje ali zmanjšanje obdavčenja razdeljenega
dobička, položaj družbe delničarke, ki je prejela tuje dividende, primerljiv s položajem družbe delničarke, ki je prejela
domače dividende, ker je v obeh primerih ustvarjeni dobiček načeloma lahko predmet verižnega obdavčevanja.
Medtem ko pri družbi rezidentki, ki je prejela dividende od druge družbe rezidentke, uporabljen sistem oprostitev odstranjuje
nevarnost verižnega obdavčevanja razdeljenega dobička, pa to ne velja za dobiček, ki so ga razdelile družbe nerezidentke.
Čeprav v tem zadnjem primeru država, katere rezidentka je družba prejemnica dividend, prizna olajšavo za pri viru odtegnjeni
davek, ki je bil plačan v državi, v kateri je družba razdeljevalka dividend rezidentka, je edini učinek take olajšave, da
se pri družbi prejemnici dividend odstrani pravno dvojno obdavčevanje. Ta olajšava pa ne odpravi verižnega obdavčevanja, ki
je prisotno, ko je razdeljeni dobiček najprej obdavčen iz naslova davka od dohodkov pravnih oseb, ki ga je dolžna plačati
družba razdeljevalka dividend v državi, v kateri je rezidentka, nato pa iz naslova davka od dohodkov pravnih oseb, ki ga mora
plačati družba prejemnica dividend.
Tako različno obravnavanje učinkuje tako, da družbe rezidentke Združenega kraljestva odvrača od kapitalskih naložb v družbe
s sedežem v drugi državi članici. Poleg tega učinkuje ta zakonodaja omejevalno proti družbam, ustanovljenim v drugih državah
članicah, ker jim preprečuje pridobivanje kapitala v Združenem kraljestvu. Ker je tako dobiček iz tujega kapitala davčno manj
ugodno obravnavan kot dividende, ki jih razdelijo družbe s sedežem v Združenem kraljestvu, so delnice družb, ustanovljene
v drugih državah članicah za vlagatelje, ki so rezidenti Združenega kraljestva, manj privlačne kot delnice družb, ki imajo
sedež v tej državi članici (glej zgoraj navedene sodbe Verkooijen, točki 34 in 35, Lenz, točki 20 in 21, in Manninen, točki
22 in 23).
Iz tega izhaja, da različno obravnavanje v zakonodaji, kot se obravnava v postopku v glavni stvari, glede dividend, ki jih
prejmejo družbe rezidentke od družb nerezidentk, v katerih imajo manj kot 10 % glasovalnih pravic, pomeni omejevanje prostega
pretoka kapitala, ki je načelno prepovedano s členom 56 ES.
Po mnenju vlade Združenega kraljestva bi bilo legitimno in sorazmerno, če bi se tem družbam rezidentkam priznala olajšava
glede davka od dohodkov pravnih oseb samo do morebitnega pri viru odtegnjenega davka, ki je bil plačan od dividend. Praktične
ovire naj bi namreč nasprotovale temu, da bi se družbi, ki ima v družbi razdeljevalki dividend samo manj kot 10 % delež, priznal
davčni odbitek, enak davku, ki ga je slednja dejansko plačala. V nasprotju z davčnim odbitkom za pri viru odtegnjeni davek
naj bi bilo tak davčni odbitek mogoče priznati šele po dolgih in zapletenih preverjanjih. Bilo naj bi torej legitimno, če
bi se določil prag glede na višino deleža. Prag 10 %, ki ga določa Združeno kraljestvo, naj bi bil poleg tega ugodnejši kot
prag 25 %, ki ga je sprejela vzorčna konvencija Organizacije za gospodarsko sodelovanje in razvoj (OECD) in v prvotni različici
Direktiva 90/435.
Res je načeloma naloga držav članic, da ko uvedejo mehanizme za preprečevanje ali zmanjšanje verižnega obdavčevanja razdeljenega
dobička, določijo kategorijo davčnih zavezancev, ki lahko uživajo te mehanizme, in v ta namen uvedejo pragove na podlagi deleža,
ki ga imajo ti davčni zavezanci v zadevnih družbah razdeljevalkah dividend. Člen 4 Direktive 90/435 v zvezi z njenim členom
3, v različici, ki se je uporabljala v času dejanskega stanja v postopku v glavni stvar, samo za družbe držav članic, ki imajo
v kapitalu družbe iz druge države članice delež najmanj 25 %, državam članicam nalaga, da tudi če ne oprostijo dobička, ki
ga je od odvisne družbe, rezidentke druge države članice, prejela matična družba rezidentka, tej matični družbi dovolijo,
da odbije od zneska izračunanega davka ne le znesek pri viru odtegnjenega davka, ki ga je odmerila država članica, v kateri
je odvisna družba rezidentka, ampak tudi del davka, ki se nanaša na ta dobiček in ga je plačala odvisna družba.
Vendar, čeprav pri deležih, za katere se ne uporablja Direktiva 90/435, njen člen 4 torej ni ovira za to, da bi država članica
obdavčila dobiček, ki ga je izplačala družba nerezidentka družbi rezidentki, ne da bi ji priznala kakršno koli olajšavo glede
davka od dohodkov pravnih oseb, ki ga je plačala prva družba v državi, v kateri je rezidentka, lahko država članica izvaja
to pristojnost samo, če so na podlagi njenega nacionalnega prava tudi dividende, ki jih družba rezidentka prejme od druge
družbe rezidentke, obdavčene pri družbi prejemnici dividend, ne da bi lahko uživala olajšavo glede davka od dohodkov pravnih
oseb, ki ga je plačala družba razdeljevalka dividend.
Namreč zgolj dejstvo, da je pri takih deležih naloga države članice, da določi, ali in v kolikšni meri se je treba izogniti
verižnemu obdavčevanju razdeljenega dobička, kljub temu ne pomeni, da sme izvajati ureditev, v kateri se tuje in domače dividende
ne obravnavajo enako.
Poleg tega ne glede na dejstvo, da ima država članica vsekakor na voljo različne možne sisteme za preprečevanje ali zmanjšanje
verižnega obdavčevanja razdeljenega dobička, morebitne težave pri določanju dejansko plačanega davka v drugi državi članici
ne morejo upravičevati take ovire za prosti pretok kapitala, kot je ovira, ki izhaja iz zakonodaje, ki se obravnava v postopku
v glavni stvari (glej v tem smislu sodbo z dne 4. marca 2004 v zadevi Komisija proti Franciji, C‑334/02, ZOdl., str. I‑2229,
točka 29, in zgoraj navedeno sodbo Manninen, točka 54).
Iz tega sledi, da je taka davčna zakonodaja, kot se obravnava v postopku v glavni stvari, v nasprotju z načelom prostega pretoka
kapitala iz člena 56 ES.
Na prvo vprašanje je treba torej odgovoriti, da je treba člena 43 ES in 56 ES razlagati tako, da mora država članica, v kateri
je glede dividend, ki so jih rezidentom izplačale družbe rezidentke, v veljavi sistem za preprečevanje in zmanjševanje verižnega
obdavčevanja ali ekonomskega dvojnega obdavčevanja, priznati enako obravnavanje za dividende, ki so jih družbe nerezidentke
izplačale rezidentom.
Člena 43 ES in 56 ES ne nasprotujeta zakonodaji države članice, ki določa oprostitev od davka od dohodkov pravnih oseb za
dividende, ki jih družba rezidentka prejme od druge družbe rezidentke, medtem ko so s tem davkom obdavčene dividende, ki jih
prejme družba rezidentka od družbe nerezidentke, v kateri ima družba rezidentka najmanj 10 % glasovalnih pravic, in v tem
zadnjem primeru prizna davčni odbitek iz naslova davka, ki ga je družba razdeljevalka dividend dejansko plačala v državi članici,
v kateri je rezidentka, če davčna stopnja za tuje dividende ni višja od davčne stopnje, ki se uporablja za domače dividende,
in če je davčni odbitek najmanj enak znesku, ki je bil plačan v državi članici družbe razdeljevalke dividend, in največ tolikšen
kot znesek obdavčitve, ki se uporablja v državi članici družbe prejemnice dividend.
Člen 56 ES nasprotuje zakonodaji države članice, ki določa oprostitev od davka od dohodkov pravnih oseb za dividende, ki jih
družba rezidentka prejme od druge družbe rezidentke, medtem ko s tem davkom obdavči dividende, ki jih družba rezidentka prejme
od družbe nerezidentke, v kateri ima manj kot 10 % glasovalnih pravic, ne da bi ji priznala davčni odbitek iz naslova davka,
ki ga je družba razdeljevalka dividend dejansko plačala v državi, v kateri je rezidentka.

Drugo vprašanje
Predložitveno sodišče z drugim vprašanjem v bistvu sprašuje, ali je treba člena 43 ES in 56 ES in/ali člena 4(1) in 6 Direktive
90/435 razlagati tako, da nasprotujejo taki nacionalni zakonodaji, kot se obravnava v postopku v glavni stvari, ki s tem,
da družbi rezidentki, ki je prejela dividende od druge družbe rezidentke, podeli davčni odbitek glede na ACT, ki jo je slednja
plačala iz naslova te razdelitve, prvi družbi omogoča, da svojim delničarjem izplača dividende, ne da bi bila dolžna plačati
ACT, medtem ko mora družba rezidentka, ki je prejela dividende družbe nerezidentke v takem primeru ACT plačati v celoti.
Uvodoma je treba navesti, da se za razdelitve dobička, ki so ga prejele družbe države članice in pripada odvisnim družbam
rezidentkam drugih držav članic, Direktiva 90/435 v skladu svojim členom 3(1) in v različici, ki se je uporabljala v času
dejanskega stanja v postopku v glavni stvari, uporablja za matične družbe, ki imajo v kapitalu svojih odvisnih družb delež
najmanj 25 %. Ker, kot je bilo opozorjeno v točki 38 te sodbe, predložitvena odločba ne opredeljuje narave deležev drugih
družb, ki so stranke postopka pred predložitvenim sodiščem, ni mogoče izključiti, da se ta postopek nanaša tudi na deleže,
za katere se iz tega naslova ta direktiva materialno ne uporablja.
Poleg tega, če se „vzorčni“ postopki v glavni stvari nanašajo na izplačila dividend, ki sodijo v finančno leto, zaključeno
z 31. decembrom 1973, se vsaj delno nanašajo na primere, za katere se Direktiva 90/435 časovno ne uporablja.
Za odgovor na postavljeno vprašanje je treba torej predhodno preučiti, v kolikšni meri je taka zakonodaja, kot se obravnava
v postopku v glavni stvari, združljiva z določbami Pogodbe.
Določbe Pogodbe v zvezi s svobodo ustanavljanja in prostim pretokom kapitala
Na podlagi nacionalne zakonodaje, ki se obravnava v postopku v glavni stvari, družba rezidentka, ki je prejela dividende,
ki jih je izplačala druga družba rezidentka, prejme davčni odbitek, ki ustreza delu zneska ACT, ki ga je plačala ta druga
družba, kar ji omogoča, da svojim delničarjem izplača dividende tako, da od ACT, ki jo je treba plačati iz tega naslova, odbije
ACT, ki jo je že plačala ta druga družba. Nasprotno pa družba rezidentka, ki je prejela tuje dividende, ne prejme takega davčnega
odbitka in mora torej ob razdelitvi svojim delničarjem plačati ACT v celoti.
Ker se ta zakonodaja uporablja za razdelitve dividend v korist družb, ki so delničarke, ne glede na velikost njihovih deležev,
lahko zanjo velja tako člen 43 ES v zvezi s svobodo ustanavljanja kot člen 56 ES v zvezi s prostim pretokom kapitala.
Vendar pa se glede deležev, ki njihovemu imetniku omogočajo izvajanje določenega vpliva na odločitve družbe in opredeljevanje
njenih dejavnosti, uporabljajo določbe Pogodbe v zvezi s svobodo ustanavljanja. Glede na okoliščine „vzorčnih“ postopkov v
glavni stvari je treba torej nacionalno zakonodajo, ki se obravnava v postopku v glavni stvari, analizirati z vidika člena
43 ES (glej točko 37 te sodbe).
Kot zatrjujejo tožeče stranke v postopku v glavni stvari, mora na podlagi take zakonodaje, kot se obravnava v postopku v glavni
stvari, družba rezidentka, ki je prejela tuje dividende in svojim delničarjem razdeli isti znesek dividend, plačati ACT v
celoti, medtem ko se pri družbi rezidentki, ki je prejela domače dividende in nato razdeli dividende svojim delničarjem v
istem znesku, kot so bile prejete dividende, dolg ACT nadomesti s podeljenim davčnim odbitkom, tako da taki družbi ni več
treba plačati ACT.
Družbi rezidentki, ki je prejela dividende od druge družbe rezidentke, ta sistem zagotavlja, da je ACT, kadar družba prejemnica
dividend razdeli svoj dobiček svojim delničarjem, plačana le enkrat. Oprostitev ACT, ki se tako prizna tej družbi prejemnici
dividend, se ujema z oprostitvijo, ki jo uživa iz naslova davka od dohodkov pravnih oseb od prejetih dividend od druge družbe
rezidentke.
Treba je ugotoviti, da je dejstvo, da ni treba plačati ACT, v korist likvidnosti, ker lahko zadevna družba obdrži zneske,
ki bi jih sicer morala plačati iz naslova ACT do trenutka, ko zapade obveznost plačila davka od dohodkov pravnih oseb (zgoraj
navedena sodba Metallgesellschaft in drugi, točka 44).
Po mnenju vlade Združenega kraljestva to različno obravnavanje ne pomeni diskriminacije, ki jo pravo Skupnosti prepoveduje,
ker ne temelji na razlikovanju med domačimi in tujimi dividendami, ampak med dividendami, od katerih je bila ACT plačana,
in tistimi, od katerih ACT ni bila plačana. Davčni odbitek, podeljen družbi rezidentki, ki je prejela dividende od druge družbe
rezidentke, naj bi se nanašal na preprečevanje ekonomskega dvojnega obdavčevanja na področju ACT. V primeru družbe, ki je
prejela dividende od družbe nerezidentke, pa naj glede na to, da slednja ni plačala nobene ACT, v zvezi z ACT ne bi bilo nevarnosti
za ekonomsko dvojno obdavčevanje.
Čeprav nacionalna zakonodaja, ki se obravnava v postopku v glavni stvari, določa, da je obseg ACT, ki jo mora družba rezidentka
plačati ob razdelitvi dividend svojim delničarjem, odvisen od tega, ali je ta družba prejela dividende od družbe, ki je že
plačala ACT, pa ta metoda v praksi pripelje do tega, da se družba, ki je prejela tuje dividende, obravnava manj ugodno kot
družba, ki je prejela domače dividende. Pri poznejši razdelitvi dividend je namreč za prvo družbo določena obveznost plačila
ACT v celoti, medtem ko jo mora druga družba plačati le toliko, kolikor razdelitev delnic, izplačanih njenim delničarjem,
presega tisto, ki jo je prejela sama.
Torej je v nasprotju s tem, kar zatrjuje vlada Združenega kraljestva, glede na cilj ureditve, ki se obravnava v postopku v
glavni stvari, da se prepreči verižno obdavčevanje, družba, ki je prejela tuje dividende, v položaju, ki je primerljiv s položajem
družbe, ki je prejela domače dividende, čeprav prejme dividende, od katerih je bila ACT plačana, samo slednja.
Kot je poudaril generalni pravobranilec v točkah od 65 do 68 sklepnih predlogov, ACT, ki jo mora plačati družba rezidentka
Združenega kraljestva, namreč ni nič drugega kot akontacija davka od dohodkov pravnih oseb, tudi če je plačana ob razdelitvi
dividend in izračunana od zneska teh dividend. ACT, plačana ob razdelitvi dividend, se načeloma lahko odbije od davka od dohodkov
pravnih oseb, ki ga mora plačati družba od svojega dobička za zadevno računovodsko leto. Poleg tega je, kot je Sodišče poudarilo,
ko se je izreklo o ureditvi skupinskega obdavčevanja, določeni v isti, v Združenem kraljestvu veljavni davčni zakonodaji,
del davka od dohodkov pravnih oseb, ki ga v taki ureditvi družba rezidentka ni dolžna plačati v obliki akontacije ob izplačilu
dividend svoji matični družbi, načeloma plačan takrat, ko davek od dohodkov pravnih oseb, ki ga dolguje prva družba, zapade
v plačilo (glej zgoraj navedeno sodbo Metallgesellschaft in drugi, točka 53).
Vendar je treba glede družb, ki zato, ker je njihov sedež zunaj Združenega kraljestva, ob razdelitvi dividend družbi rezidentki
niso dolžne plačati ACT, ugotoviti, da so te družbe v državi, v kateri so rezidentke, tudi obdavčene z davkom od dohodkov
pravnih oseb.
V tem okviru se na dejstvo, da za družbo nerezidentko ni bilo določeno plačilo ACT ob razdelitvi dividend družbi rezidentki,
ni mogoče sklicevati, da bi se slednji zavrnilo možnost znižanja zneska ACT, ki ga je dolžna plačati ob poznejši razdelitvi
dividend. To, da taka družba nerezidentka ni zavezana za plačilo ACT, je namreč posledica dejstva, da je obdavčena z davkom
od dohodkov pravnih oseb ne v Združenem kraljestvu, ampak v državi, v kateri je rezidentka. Vendar pa od družbe ni mogoče
zahtevati, naj z akontacijo plača davek, za plačilo katerega ne bo nikoli zavezana (glej v tem smislu zgoraj navedeno sodbo
Metallgesellschaft in drugi, točki 55 in 56).
Ker so tako družbe rezidentke, ki razdelijo dividende drugim družbam rezidentkam, kot družbe nerezidentke, ki opravijo tako
razdelitev, v državi, v kateri so rezidentke, zavezane za plačilo davka od dohodkov pravnih oseb, nacionalnega ukrepa, ki
določa preprečitev verižnega obdavčevanja razdeljenega dobička samo za družbe, ki so prejele dividende od drugih družb rezidentk,
in izpostavlja družbe, ki so prejele dividende od družb nerezidentk, zmanjšanju likvidnostnih sredstev, ni mogoče pojasniti
z različnostjo upoštevnih položajev.
Ni mogoče trditi, kot zatrjuje vlada Združenega kraljestva, da neenakega obravnavanja pravzaprav ni, kadar lahko družba, ki
je rezidentka zunaj Združenega kraljestva in je opravila razdelitev dividend, ne da bi morala plačati ACT, svojim delničarjem
razdeli večje zneske. Taka trditev namreč ne upošteva okoliščine, da je za tako družbo v državi, v kateri je rezidentka, določen
tudi davek od dohodkov pravnih oseb, v skladu s pravili in stopnjami, ki se v tej državi uporabljajo.
Različnega obravnavanja tudi ni mogoče upravičiti s potrebo po ohranitvi usklajenosti v Združenem kraljestvu veljavnega davčnega
sistema zato, ker obstaja neposredna zveza med podeljeno davčno ugodnostjo, to je med davčnim odbitkom, ki se prizna družbi
rezidentki, ki je prejela dividende od druge družbe rezidentke, in nadomestnim davčnim dolgom, to je ACT, ki jo je slednja
plačala ob tej razdelitvi dividend. Potreba po taki neposredni zvezi naj bi namreč vodila naravnost do priznanja iste ugodnosti
družbam, ki so prejele dividende od družb nerezidentk, ker so slednje tudi v državi, v kateri so rezidentke, dolžne plačati
davek od dohodkov pravnih oseb od razdeljenega dobička.
Iz tega sledi, da člen 43 ES nasprotuje nacionalnemu ukrepu, ki družbi rezidentki, ki je prejela dividende od druge družbe
rezidentke, omogoča, da od zneska, ki ga je dolžna plačati prva družba iz naslova ACT, odbije znesek ACT, ki jo je plačala
druga družba, medtem ko v primeru družbe rezidentke, ki je prejela dividende od družbe nerezidentke, tako odbitje ni dovoljeno,
kar zadeva davek od dohodkov pravnih oseb, za katerega je slednja zavezana v državi, v kateri je rezidentka.
Ker ni mogoče izključiti, da se postopek pred predložitvenim sodiščem nanaša tudi na družbe rezidentke, ki so prejele dividende
na podlagi deleža, ki jim ne omogoča izvajanja določenega vpliva na odločitve družbe razdeljevalke dividend in opredeljevanja
njenih dejavnosti, je treba ta ukrep preučiti tudi glede na člen 56 ES o prostem pretoku kapitala.
Glede tega je treba spomniti, da so družbe rezidentke prejemnice tujih dividend deležne različnega obravnavanja, to je zmanjšanja
likvidnostnih sredstev, ki ga ni mogoče pojasniti z različnostjo upoštevnih položajev.
Učinek takega različnega obravnavanja je odvračanje družb rezidentk Združenega kraljestva od tega, da bi svoj kapital vlagale
v družbo s sedežem v drugi državi članici, in ima tudi omejevalni učinek na družbe s sedežem v drugih državah članicah, ker
zanje pomeni oviro za zbiranje kapitala v prvi državi članici.
Ker so razlogi, na katere se sklicuje vlada Združenega kraljestva pri upravičevanju te ovire za prosti pretok kapitala, enaki
kot tisti, ki so že bili zavrnjeni v okviru preučitve nacionalnega ukrepa, ki se obravnava v postopku v glavni stvari, z vidika
svobode ustanavljanja, je treba ugotoviti, da je treba člen 56 ES razlagati tako, da nasprotuje tudi takemu ukrepu.
Direktiva 90/435
Po mnenju tožečih strank v postopku v glavni stvari naj bi bila nacionalna davčna pravila, navedena v drugem vprašanju za
predhodno odločanje tudi v nasprotju s členoma 4(1) in 6 Direktive 90/435.
Na eni strani naj bi šlo za kršitev člena 4(1) te direktive, ker je v nasprotju z matično družbo rezidentko, ki je prejela
domače dividende, matična družba rezidentka, ki je prejela tuje dividende, ob razdelitvi dividend delničarjem dolžna plačati
ACT v celoti, ne da bi iz tega naslova uživala olajšave za tuji davek od dohodkov pravnih oseb, ki ga je od razdeljenega dobička
plačala odvisna družba.
Na drugi strani naj bi ACT, ki jo je treba plačati za tuje dividende, predstavljala pri viru odtegnjeni davek, ki ga prepoveduje
člen 6 Direktive 90/435 in ki naj ne bi bil dovoljen niti s členom 7 te direktive.
Glede tega je treba spomniti, da mora na eni strani na podlagi člena 4(1) Direktive 90/435 država članica, ki ne določi oprostitve
za dobiček, ki ga je matična družba rezidentka prejela od odvisne družbe, ki je rezidentka druge države članice, tej matični
družbi dovoliti, da od zneska izračunanega davka odbije del davka, ki se nanaša na ta dobiček in ga je plačala odvisna družba,
in, če je primerno, znesek pri viru odtegnjenega davka, ki ga je odmerila država članica, v kateri je odvisna družba rezidentka,
do višine zneska ustreznega notranjega davka.
Kot izhaja zlasti iz tretje uvodne izjave te direktive, je njen cilj, da se z uvedbo skupnega sistema odpravi manj ugoden
položaj sodelovanja med družbami iz različnih držav članic v primerjavi s sodelovanjem družb iz iste države članice in olajša
povezovanje družb v skupine (sodbi z dne 17. oktobra 1996 v združenih zadevah Denkavit in drugi, C‑283/94, C‑291/94 in C‑292/94,
Recueil, str. I‑5063, točka 22, in z dne 4. oktobra 2001 v zadevi Athinaïki Zythopoiïa, C‑294/99, Recueil, str. I‑6797, točka
25).
Glede obveznosti, ki je naložena državam članicam na podlagi člena 4(1) Direktive 90/435 in je v tem, da se od davka matične
družbe rezidentke od razdeljenega dobička odbije davek, ki ga je v državi članici, v kateri je rezidentka, plačala odvisna
družba nerezidentka, je namen te določbe, ki je preprečitev verižnega obdavčevanja razdeljenega dobička, mogoče doseči samo,
če davčni sistem prve države članice zadevni matični družbi zagotavlja, da bo davek, ki ga je od razdeljenega dobička plačala
njena odvisna družba v tujini, v celoti odbit od zneska, ki ga mora iz naslova davka od dohodkov pravnih oseb plačati v tej
državi članici.
Vendar v nasprotju s tem, kar zatrjujejo tožeče stranke v postopku v glavni stvari, ta določba ne vsebuje obveznosti države
članice, v kateri velja sistem akontacije davka od dohodkov pravnih oseb, ki jo mora plačati matična družba rezidentka, ko
sama razdeli prejete dividende od odvisne družbe nerezidentke, da bi zagotavljala, da bo znesek, ki ga je treba plačati kot
akontacijo, v vseh okoliščinah določen glede na davek od dohodkov pravnih oseb, ki ga je odvisna družba plačala v državi,
v kateri je rezidentka.
Na drugi strani je treba poudariti, da v nasprotju s tem, kar zatrjujejo tožeče stranke v postopku v glavni stvari, glede
zadevnega nacionalnega ukrepa ne velja za države članice v členu 6 Direktive 90/435 določena prepoved zaračunavanja kakršnega
koli pri viru odtegnjenega davka od dobička, ki ga je prejela matična družba rezidentka od svoje odvisne družbe nerezidentke.
Glede tega je treba opozoriti, da v okviru te direktive izraz „pri viru odtegnjeni davek“ ni omejen na nekatere točno določene
vrste nacionalnega davka in da opredelitev davka, taks, dajatev ali pristojbin glede na pravo Skupnosti opravi Sodišče na
podlagi objektivnih značilnosti davka, ne glede na značilnosti, ki jih ima davek po nacionalnem pravu (glej zlasti zgoraj
navedeno sodbo Athinaïki Zythopoiïa, točki 26 in 27, in sodbo z dne 25. septembra 2003 v zadevi Océ van der Grinten, C‑58/01,
Recueil, str. I‑9809, točka 46).
Glede prepovedi, ki jo za države članice določa člen 5 Direktive 90/435, da zaračunavajo pri viru odtegnjeni davek od dobička,
ki ga je odvisna družba rezidentka razdelila svoji matični družbi, ki je rezidentka druge države članice, je Sodišče že razsodilo,
da je pri viru odtegnjeni davek vsak davek od dohodkov, prejetih v državi, v kateri so bile razdeljene dividende, katerega
obdavčljivi dogodek je izplačilo dividend ali vsakega drugega donosa vrednostnih papirjev, kadar je osnova tega davka donos
navedenih vrednostnih papirjev in kadar je zavezanec imetnik teh vrednostnih papirjev (sodba z dne 8. junija 2000 v zadevi
Epson Europe, C‑375/98, Recueil, str. I‑4243, točka 23, in zgoraj navedeni sodbi Athinaïki Zythopoiïa, točki 28 in 29, ter
Océ van der Grinten, točka 47).
Izraz „pri viru odtegnjeni davek“ je treba razlagati enako, in sicer v okviru člena 6 Direktive 90/435. „Pri viru odtegnjeni
davek“ v smislu tega člena je torej vsak davek od dohodkov, ki jih je matična družba prejela od odvisne družbe s sedežem v
drugi državi članici, katerega obdavčljivi dogodek je izplačilo dividend ali vsakega drugega donosa vrednostnih papirjev,
kadar je osnova tega davka donos navedenih vrednostnih papirjev in kadar je zavezanec njihov imetnik.
Vendar je, kot poudarja vlada Združenega kraljestva, družba rezidentka dolžna plačati ACT ob razdelitvi dividend svojim delničarjem.
Obdavčljivi dogodek ACT, ki jo mora plačati družba, ki je prejela tuje dividende, torej ni prejetje dividend ampak razdelitev
dividend delničarjem.
Iz tega sledi, da za ACT, ki jo mora ob poznejši razdelitvi dividend plačati družba, ki je prejela tuje dividende, ne velja
prepoved pri viru odtegnjenega davka, ki jo določa člen 6 Direktive 90/435.
Na drugo vprašanje je treba torej odgovoriti, da člena 43 ES in 56 ES nasprotujeta zakonodaji države članice, ki družbi rezidentki,
ki je od druge družbe rezidentke prejela dividende, omogoča, da od zneska, ki ga mora kot akontacijo plačati prva družba iz
naslova davka od dohodkov pravnih oseb, odbije znesek navedenega davka, ki ga je druga družba plačala kot akontacijo, medtem
ko v primeru družbe rezidentke, ki je prejela dividende družbe nerezidentke, tako odbijanje ni dovoljeno glede davka, ki ustreza
razdeljenemu dobičku, ki ga je slednja plačala v državi, v kateri je rezidentka.

Tretje vprašanje
Predložitveno sodišče s tretjim vprašanjem v bistvu sprašuje, ali je treba člene 43 ES in 56 ES in/ali 4(1) in 6 Direktive
90/435 razlagati tako, da nasprotujejo taki zakonodaji, kot se obravnava v postopku v glavni stvari:
–        ki določa, da vsaka olajšava, ki jo uživa družba rezidentka prejemnica tujih dividend iz naslova davka, ki je bil plačan v
tujini, zniža znesek davka od dohodkov pravnih oseb, od katerega lahko odbije ACT, in
–        ki družbi rezidentki ne omogoča, da bi plačani znesek ACT, ki ga ni mogoče odbiti od davka od dohodkov pravnih oseb, ki ga
je treba plačati iz naslova danega obračunskega leta ali prejšnjega ali poznejšega obračunskega leta, prenesla na odvisne
družbe nerezidentke, da bi ga te lahko odbile od davka od dohodkov pravnih oseb, ki so ga dolžne plačati.
To vprašanje omenja določene težave, ki jih ima družba rezidentka, ki ima odvisne družbe nerezidentke in/ali, ki je prejela
tuje dividende, in se nanašajo na odbitje ACT, ki jo mora ta družba rezidentka plačati ob razdelitvi dividend delničarjem
od zneska iz naslova davka od dohodkov pravnih oseb.
V zvezi z drugim delom tega vprašanja je treba uvodoma opozoriti, da se je pred Sodiščem razpravljalo samo o tem, da družbi
rezidentki ni omogočeno, da bi presežno ACT prenesla na odvisne družbe nerezidentke, da bi jo te lahko odbile od davka od
dohodkov pravnih oseb, ki so ga dolžne plačati v Združenem kraljestvu za dejavnosti, ki so jih opravljale v tej državi članici.
Iz razlogov, navedenih v točkah od 76 do 78 te sodbe, je treba za odgovor na postavljeno vprašanje preučiti, ali je zakonodaja,
ki se obravnava v postopku v glavni stvari, v nasprotju z določbami Pogodbe.
Treba je ugotoviti, da se za nacionalne ukrepe, ki so predmet tretjega vprašanja za predhodno odločanje, lahko uporablja tako
člen 43 ES o svobodi ustanavljanja kot člen 56 ES o prostem pretoku kapitala. Glede olajšav, ki jih uživa družba rezidentka
prejemnica tujih dividend iz naslova v tujini plačanega davka, je analiza v postopku v glavni stvari obravnavane nacionalne
zakonodaje, ki je bila opravljena v okviru odgovora na prvo vprašanje za predhodno odločanje, pokazala, da so olajšave različne
glede na velikost deležev, ki jih imajo te družbe.
Za drugi vidik obravnavane nacionalne zakonodaje, ki je bil omenjen v tretjem vprašanju za predhodno odločanje, se zato, ker
se nanaša samo na skupine družb, prej uporablja člen 43 ES kot člen 56 ES.
Po mnenju tožečih strank v postopku v glavni stvari naj bi bila obravnavana zakonodaja v nasprotju s členoma 43 ES in 56 ES,
ker naj bi omejevala možnosti družbe, ki ima tuje dohodke in/ali pripada skupini, v kateri so družbe nerezidentke, da prizna
olajšavo za ACT, ki je presežna glede na znesek, ki ga je treba v Združenem kraljestvu plačati iz naslova davka od dohodkov
pravnih oseb. Ta zakonodaja naj bi v škodo družb rezidentk, ki prejmejo tuje dividende in/ali imajo odvisne družbe nerezidentke,
povzročila očitno različno obravnavanje pri odbijanju in odstopanju ACT. Take razlike naj ne bi bile niti primerne niti nujne
glede na cilj preprečevanja ekonomskega dvojnega obdavčevanja razdeljenih dividend.
Treba je ugotoviti, da vsaka olajšava glede davka od dohodkov pravnih oseb, ki ga mora plačati družba rezidentka prejemnica
tujih dividend, iz naslova tujega davka – bodisi da slednji ustreza pri viru odtegnjenemu davku, ki je bil plačan od teh dividend,
ali davku od dohodkov pravnih oseb, ki ga je plačala družba nerezidentka od svojega dobička, ki je bil podlaga za dividende
– nujno zniža znesek, ki ga mora plačati družba rezidentka iz naslova davka od dohodkov pravnih oseb, od katerega lahko ta
ista družba rezidentka odbije ACT, ki je bila plačana ob poznejši razdelitvi dividend delničarjem.
Pri tem je treba spomniti, da glede ACT, ki jo mora delničarjem ob razdelitvi plačati družba, ki je prejela dividende družbe
nerezidentke, iz zgoraj navedenega izhaja, da člena 43 ES in 56 ES vsekakor nasprotujeta kakršni koli diskriminaciji pri obdavčitvi
z ACT med družbami prejemnicami domačih dividend in družbami prejemnicami tujih dividend (glej točko 112 te sodbe).
Seveda ni mogoče izključiti, da lahko pride do tega, da tudi brez take diskriminacije družba, ki je prejela visoke tuje dividende,
plača znesek ACT, ki presega njen davčni dolg iz naslova davka od dohodkov pravnih oseb in lahko tako ustvari presežek ACT.
Vendar je tak položaj neposredna posledica uporabe nacionalnega pravila, katerega cilj je preprečevanje ali zmanjševanje obdavčenja
razdeljenega dobička v obliki dividend.
V okviru mehanizma za preprečevanje ali zmanjševanje verižnega obdavčevanja razdeljenega dobička je mogoče šteti, da je tako
pravilo v nasprotju z določbami Pogodbe v zvezi s prostim pretokom samo, če dividende, ki izvirajo iz tujih družb, obravnava
manj ugodno od dividend, ki jih izplačajo družbe rezidentke, medtem ko gre za objektivno primerljiva položaja in ko različnega
obravnavanja ne upravičujejo nujni razlogi v splošnem interesu.
Iz spisa ne izhaja, da bi samo dejstvo, da olajšava, ki je družbam prejemnicam tujih dividend priznana za davek, ki je bil
plačan v tujini, zniža znesek davka od dohodkov pravnih oseb, ki ga je treba plačati v Združenem kraljestvu, pomenilo manj
ugodno obravnavanje navedenih dividend glede na domače dividende. Kot namreč navaja vlada Združenega kraljestva, lahko pride
do takega presežka ACT tudi v primeru družbe prejemnice domačih dividend vedno takrat, ko je znesek ACT, ki ga je plačala,
višji od njenega dolga iz naslova davka od dohodkov pravnih oseb, zlasti ko je taka družba deležna oprostitev ali olajšav,
ki so znižale dolg iz naslova davka od dohodkov pravnih oseb.
Dejstvo, da se družbi, prejemnici tujih dividend, ki je deležna olajšave iz naslova tujega davka, zniža znesek davka od dohodkov
pravnih oseb, od katerega je lahko odbita presežna ACT, naj bi pripeljalo do diskriminacije med tako družbo in družbo prejemnico
domačih dividend samo, če ta prva družba dejansko ne bi imela na voljo istih sredstev kot druga družba za odbitje presežne
ACT od zneska iz naslova davka od dohodkov pravnih oseb.
Vendar iz opisa v postopku v glavni stvari obravnavane nacionalne zakonodaje, ki ga je podalo predložitveno sodišče, ne izhaja,
da se glede tega družbo rezidentko prejemnico tujih dividend obravnava drugače kot družbo rezidentko prejemnico domačih dividend.
Iz tega sledi, da določbe Pogodbe v zvezi s svobodo ustanavljanja ne nasprotujejo nacionalnemu ukrepu, ki določa, da vsaka
olajšava, ki jo uživa družba rezidentka prejemnica tujih dividend iz naslova davka, ki je bil plačan v tujini, zniža znesek
davka od dohodkov pravnih oseb, od katerega lahko odbije ACT.
Ker tak ukrep ne vsebuje diskriminacije družb prejemnic tujih dividend, velja ugotovitev iz prejšnje točke tudi za določbe
Pogodbe v zvezi s prostim pretokom kapitala.
Glede drugega vidika nacionalne zakonodaje, omenjenega v tretjem vprašanju za predhodno odločanje, je treba poudariti, kot
opozarja predložitveno sodišče, da čeprav družba rezidentka lahko prenese znesek ACT, ki ga ni bilo mogoče odbiti od zneska
iz naslova davka od dohodkov pravnih oseb glede danega obračunskega leta ali prejšnjih ali poznejših obračunskih let, na od
nje odvisne družbe rezidentke, ki jo lahko tedaj odbijejo od zneska, ki ga morajo one plačati iz naslova davka od dohodkov
pravnih oseb, pa je nemogoče, da bi taka družba prenesla to presežno ACT na povezane družbe nerezidentke, da bi jo slednje
lahko odbile od davka od dohodkov pravnih oseb, ki ga morajo plačati v Združenem kraljestvu.
Po mnenju vlade Združenega kraljestva naj se družba rezidentka ne bi mogla sklicevati na dejstvo, da od nje odvisne družbe
nerezidentke ne morejo odbiti presežne ACT od davka od dohodkov pravnih oseb, ki so ga dolžne plačati, ker naj sama ta družba
rezidentka zaradi tega dejstva ne bi bila prikrajšana.
Vendar je treba poudariti, da določbe v zvezi s svobodo ustanavljanja nasprotujejo temu, da bi država članica ovirala ustanovitev
v drugi državi članici enega njenih državljanov ali družbe, ustanovljene v skladu z njeno zakonodajo (glej zlasti sodbo z
dne 16. julija 1998 v zadevi ICI, C‑264/96, Recueil, str. I‑4695, točka 21, in zgoraj navedeni sodbi Marks & Spencer, točka
31, ter Cadbury Schweppes in Cadbury Schweppes Overseas, točka 42).
Vendar pa možnost, ki jo določa obravnavana nacionalna zakonodaja za skupine družb, da se prenese dani znesek davka, ki ga
družba skupine ne more odbiti od davka od dohodkov pravnih oseb, ki ga je dolžna plačati v Združenem kraljestvu, na drugo
družbo te skupine, da bi ga slednja lahko odbila od davka od dohodkov pravnih oseb, ki ga je dolžna plačati v isti državi
članici, pomeni davčno ugodnost za zadevne družbe. Dejstvo, da družbe nerezidentke navedene skupine nimajo te ugodnosti, je
tako, da družbe rezidentke skupine ovira pri izvajanju svobode ustanavljanja s tem, da jih odvrača od ustanavljanja odvisnih
družb v drugih državah članicah (glej v tem smislu glede olajšave za skupino v zvezi z izgubami, ki so nastale odvisnim družbam
nerezidentkam, zgoraj navedeno sodbo Marks & Spencer, točki 32 in 33).
Kot zatrjujejo tožeče stranke v postopku v glavni stvari in Komisija Evropskih skupnosti, tako dejstvo, da družba rezidentka
ne more prenesti presežka ACT na odvisne družbe nerezidentke, ki so dolžne plačati davek od dohodkov pravnih oseb v Združenem
kraljestvu, pomeni omejevanje svobode ustanavljanja. Vendar niti v predložitveni odločbi niti v stališčih vlade Združenega
kraljestva ni omenjen kakršen koli s Pogodbo združljiv legitimni cilj, ki bi lahko upravičeval tako omejevanje.
Iz zgoraj navedenega izhaja, da člen 43 ES nasprotuje nacionalnemu ukrepu, ki družbi rezidentki ne omogoča prenosa presežne
ACT na od nje odvisne družbe nerezidentke, tudi če so zavezanke za davek od dohodkov pravnih oseb v zadevni državi članici.
Tožeče stranke v postopku v glavni stvari na koncu trdijo, da so ti vidiki nacionalne zakonodaje zato, ker je zaradi njih
matična družba rezidentka zavezanka za znesek presežka ACT, tudi v nasprotju s členi 4(1) in 6 Direktive 90/435.
Kot je bilo poudarjeno v točkah od 106 do 111 te sodbe, se za upoštevne vidike nacionalne zakonodaje, ki se obravnava v postopku
v glavni stvari, ne uporablja člen 6 te direktive.
Glede člena 4(1) Direktive 90/435 je dovolj poudariti, da čeprav ta določba zavezuje državo članico, da matični družbi, ki
je prejela dividende od odvisne družbe s sedežem v drugi državi članici, zagotavlja, da bo davek od razdeljenega dobička,
ki ga je v tujini plačala od nje odvisna družba, v celoti odbit od zneska, ki ga je dolžna plačati matična družba iz naslova
davka od dohodkov pravnih oseb v prvi državi članici (glej točko 104 te sodbe), pa iz njega ne izhaja nobena obveznost te
države članice, da v podobnem primeru skrbi za to, da olajšava, ki je priznana tej matični družbi iz naslova tujega davka,
ne zniža zneska, od katerega lahko odbije del davka od dohodkov pravnih oseb, ki je bil plačan kot akontacija ob razdelitvi
dividend delničarjem, niti da razširi možnost te iste matične družbe, da na odvisne družbe nerezidentke, zavezanke za davek
od dohodkov pravnih oseb v tej isti državi članici, prenese znesek davka, ki je bil plačan kot akontacija, ki ga ne more odbiti
od svojega davčnega dolga.
Na tretje vprašanje je treba torej odgovoriti, da člena 43 ES in 56 ES ne nasprotujeta zakonodaji države članice, ki določa,
da vsaka olajšava, ki jo uživa družba rezidentka prejemnica tujih dividend iz naslova v tujini plačanega davka, zniža znesek
davka od dohodkov pravnih oseb, od katerega lahko odbije davek od dohodkov pravnih oseb, ki je bil plačan kot akontacija.
Člen 43 ES nasprotuje zakonodaji države članice, ki družbi rezidentki omogoča, da na odvisne družbe rezidentke prenese znesek
davka od dohodkov pravnih oseb, plačanega kot akontacija, ki ga ni mogoče odbiti od davka od dohodkov pravnih oseb, ki ga
mora ta prva družba plačati iz naslova danega obračunskega leta ali prejšnjih ali poznejših obračunskih let, da bi ga te odvisne
družbe lahko odbile od davka od dohodkov pravnih oseb, ki so ga dolžne plačati, družbi rezidentki pa ne omogoča, da bi tak
znesek prenesla na odvisne družbe nerezidentke v primeru, v katerem bi bile v tej državi članici obdavčene od dobička, ki
so ga v njej ustvarile.

Četrto vprašanje
Predložitveno sodišče s četrtim vprašanjem v bistvu sprašuje, ali člena 43 ES in 56 ES ter člena 4(1) in 6 Direktive 90/435
nasprotujeta taki nacionalni zakonodaji, kot se obravnava v postopku v glavni stvari, ki ob tem, da družbam rezidentkam prejemnicam
tujih dividend daje možnost, da se odločijo za ureditev, ki jim omogoča vračilo ACT, ki jo bodo plačale ob poznejši razdelitvi
delnic svojim delničarjem, te družbe na eni strani zavezuje, da plačajo ACT in nato zahtevajo njeno vračilo, na drugi strani
pa za njihove delničarje ne določa davčnega odbitka, medtem ko bi ga prejeli, če bi družbe rezidentke opravile razdelitev
na podlagi domačih dividend.
Takoj je mogoče zavrniti, da bi bilo mogoče določbe Direktive 90/435 uporabljati glede težave, ki jo je omenilo predložitveno
sodišče. Na eni strani, kot je bilo pojasnjeno v točki 137 te sodbe, člen 4(1) te direktive namreč ne ureja pogojev, v skladu
s katerimi je mogoče naložiti obveznost plačila akontacije davka od dohodkov pravnih oseb. Glede na to, da določa pravila
za preprečevanje verižnega obdavčevanja dobička, ki ga je matični družbi rezidentki razdelila odvisna družba nerezidentka,
se ta določba ne uporablja v primeru delničarjev, ki so fizične osebe. Na drugi strani je treba opozoriti, da ACT ne predstavlja
pri viru odtegnjenega davka v smislu člena 6 navedene direktive (glej točko 111 te sodbe).
Glede določb Pogodbe v zvezi s prostim pretokom je treba poudariti, da se glede na to, da se obravnavana zakonodaja uporablja
za razdelitve dividend v korist družbam rezidentkam ne glede na velikost njihovega deleža, zanjo lahko uporabljata tudi člen
43 ES v zvezi s svobodo ustanavljanja in člen 56 ES v zvezi s prostim pretokom kapitala.
Glede na okoliščine, ki so podane v postopkih v glavni stvari (glej točko 37 te sodbe), je treba opraviti analizo nacionalne
zakonodaje ki se obravnava v postopku v glavni stvari, z vidika člena 43 ES.
Kot je poudaril generalni pravobranilec v točki 94 sklepnih predlogov, predložitveno sodišče s tem vprašanjem Sodišče sprašuje
o zakonitosti ureditve FID, ki je bila v Združenem kraljestvu uvedena 1. julija 1994. Ta ureditev družbam rezidentkam prejemnicam
tujih dividend omogoča vračilo zneska presežne ACT, to je zneska ACT, ki ga ni mogoče odbiti od zneska iz naslova davka od
dohodkov pravnih oseb.
Vendar je treba ugotoviti, da ostaja davčna obravnava družb rezidentk prejemnic tujih dividend, ki se odločijo za ureditev
FID, v dveh pogledih manj ugodna od ureditve, ki se uporablja za družbe rezidentke prejemnice domačih dividend.
Prvič, glede možnosti vračila presežne ACT iz predložitvene odločbe izhaja, da je, medtem ko je treba ACT plačati v štirinajstih
dnevih po trimesečju, v katerem je zadevna družba delničarjem izplačala dividende, presežek ACT mogoče dobiti nazaj šele takrat,
ko zapade davek od dohodkov pravnih oseb, to je devet mesecev po koncu obračunskega leta. Družba mora torej čakati, odvisno
od tega, kdaj je izplačala dividende, od osem mesecev in pol do sedemnajst mesecev in pol, da dobi plačano ACT nazaj.
Zato so, kot navajajo tožeče stranke v postopku v glavni stvari, družbe rezidentke, ki se odločijo za tako ureditev iz razloga
prejemanja tujih dividend, deležne zmanjšanja likvidnostnih sredstev, ki ga ni pri družbah rezidentkah prejemnicah domačih
dividend. V tem drugem primeru se namreč zato, ker je družba rezidentka razdeljevalka dividend že plačala ACT od razdeljenega
dobička, družbi rezidentki, ki je prejemnica te razdelitve dividend, prizna davčni odbitek, kar slednji omogoča, da svojim
delničarjem razdeli enak znesek dividend, ne da bi bila dolžna plačati ACT.
Drugič, delničar prejemnik razdelitve dividend, ki jo opravi družba rezidentka na podlagi tujih dividend, opredeljenih kot
FID, ni upravičen do davčnega odbitka, ampak se šteje, kot da je prejel dohodek, ki je bil obdavčen po najnižji stopnji za
zadevno davčno leto. Ker nima davčnega odbitka, tak delničar ni upravičen do nobenega vračila, kadar ni dolžan plačati dohodnino,
ali kadar je njegova dohodnina nižja od obdavčitve dividende po najnižji stopnji.
Kot zatrjujejo tožeče stranke v postopku v glavni stvari, navedeno vodi družbo, ki se je odločila za ureditev FID, k zvišanju
zneska svojih razdelitev, če želi delničarjem zagotoviti enak donos, kot ga imajo od razdelitve domačih dividend.
Po mnenju vlade Združenega kraljestva naj to različno obravnavanje ne bi vsebovalo nobenega omejevanja svobode ustanavljanja.
Glede obveznosti družbe, ki se je odločila za ureditev FID, da plača ACT in počaka na njeno poznejše vračilo, ta vlada ponavlja
svojo trditev, da naj položaj družbe prejemnice tujih dividend ne bi bil primerljiv s položajem družbe prejemnice domačih
dividend, ker naj bi obveznost prve družbe, da plača ACT ob poznejši razdelitvi dividend, pojasnjevalo dejstvo, da naj bi
za razliko od druge družbe prejela dividende, od katerih naj ne bi bila plačana nobena ACT. Čeprav ima v tem drugačnem okviru
družba prejemnica tujih dividend, ki se je odločila za ureditev FID, pravico do vračila plačane ACT, naj to obravnavanje nikakor
ne bi pomenilo diskriminacije.
Kljub temu, kot je bilo poudarjeno v točkah od 87 do 91 te sodbe – ker je za dobiček, ki ga razdeli družba v državi, v kateri
je rezidentka, določen davek od dohodkov pravnih oseb, kadar sistem akontacije davka od dohodkov pravnih oseb, ki je določen
za družbo prejemnico dividend, opredeljuje dolgovani znesek ob upoštevanju davka od razdeljenega dobička, ki ga je plačala
družba rezidentka razdeljevalka dividend, ne pa davka, ki ga je v tujini plačala družba nerezidentka razdeljevalka dividend
– tak sistem družbo prejemnico tujih dividend obravnava manj ugodno kot družbo prejemnico domačih dividend, čeprav je prva
v položaju, ki je primerljiv s položajem druge.
Čeprav se je položaj te prve družbe zagotovo izboljšal s tem, da je mogoče davek, ki je bil plačan kot akontacija in ga ni
mogoče odbiti od zneska iz naslova davka od dohodkov pravnih oseb, dobiti nazaj, ostane taka družba v manj ugodnem položaju
od položaja družbe prejemnice domačih dividend, ker utrpi zmanjšanje likvidnostnih sredstev.
Tako različno obravnavanje, ki povzroči, da je pridobitev deleža v družbi nerezidentki manj privlačna od pridobitve deleža
v družbi rezidentki, pomeni, če ni objektivno upravičeno, kršitev svobode ustanavljanja.
V nasprotju s tem, kar navaja vlada Združenega kraljestva, zmanjšanja likvidnostnih sredstev, ki so ga deležne družbe, ki
so se odločile za ureditev FID, ni mogoče upravičiti s praktičnimi okoliščinami, da država v okviru obdavčitve navedenih dividend
pri upoštevanju vseh davkov, ki je so bili odmerjeni od razdeljenega dobička, bodisi v tej isti državi članici bodisi v tujini,
potrebuje določen čas.
Res je namreč, da mora imeti država članica na voljo določen čas za to, da lahko pri določanju zneska, ki ga je na koncu treba
plačati iz naslova davka od dohodkov pravnih oseb, upošteva vse davke, ki so že bili odmerjeni od razdeljenega dobička. Vendar
to ne more upravičiti položaja, ko se v primeru domačih dividend država članica odloči, da bo pri določanju zneska, ki ga
mora iz naslova ACT plačati družba razdeljevalka dividend, upoštevala del ACT, ki jo je plačala družba rezidentka, od katere
je navedena družba razdeljevalka dividend sama prejela dividende – v trenutku, v katerem znesek, ki ga bo na koncu dolžna
plačati ta druga družba rezidentka iz naslova davka od dohodkov pravnih oseb, še sploh ni mogel biti določen – medtem ko v
primeru tujih dividend ta država določi znesek, ki ga je treba plačati iz naslova ACT, ne da bi imela družba rezidentka, ki
delničarjem razdeli dividende kakršno koli možnost, da od navedenega zneska odbije davek, ki je bil odmerjen od dobička, ki
ji ga je razdelila družba nerezidentka.
Če bi se izkazalo, da je upoštevanje davka, ki je bil plačan od razdeljenega dobička, v okviru sistema akontacije davka od
dohodkov pravnih oseb iz praktičnih razlogov mogoče zagotoviti samo glede domačih dividend, bi bila naloga zadevne države
članice, da spremeni en ali drugi vidik svoje ureditve za obdavčevanje družb rezidentk in odstrani to neenakost v obravnavanju.
Glede okoliščine, da ureditev FID ne določa davčnega odbitka za delničarja, vlada Združenega kraljestva navaja, da se tak
davčni odbitek prizna delničarju, ki je deležen razdelitve dividend, samo ko gre za ekonomsko dvojno obdavčevanje razdeljenega
dobička, ki ga je treba preprečiti ali zmanjšati. Za tak primer naj ne bi šlo pri ureditvi FID, ker na eni strani od tujih
dividend ni bila plačana nobena ACT in ker je na drugi strani ACT, ki jo mora družba rezidentka prejemnica navedenih dividend
plačati ob razdelitvi svojim delničarjem, pozneje vrnjena.
Vendar se ta trditev opira na isto nepravilno predpostavko, v skladu s katero naj bi bila podana nevarnost ekonomskega dvojnega
obdavčevanja samo v primeru dividend, ki jih izplača družba rezidentka, ki je zavezana za plačilo ACT od svojih razdelitev
dividend, medtem ko ta nevarnost pravzaprav obstaja tudi v primeru dividend, ki jih je izplačala družba nerezidentka, za katere
dobiček je v državi, v kateri je rezidentka, tudi določen davek od dohodkov pravnih oseb po stopnji in v skladu s pravili,
ki se v njej uporabljajo.
Iz istega razloga na podlagi trditev vlade Združenega kraljestva, da lahko taka družba zato, ker ni zavezana za plačilo ACT,
svojim delničarjem izplača višje dividende, ni mogoče podvomiti o tem, da je davčna obravnava dividend, ki jih prejme družba
nerezidentka, manj ugodna.
Treba je tudi zavrniti trditev, da različno obravnavanje, ki ga je deležna razdelitev tujih dividend v okviru ureditve FID,
ne pomeni omejevanja svobode ustanavljanja, ker je ta ureditev le izbirna.
Kot namreč navajajo tožeče stranke v postopku v glavni stvari, je nacionalna ureditve, ki omejuje prosti pretok, nezdružljiva
s pravom Skupnosti, tudi če je njena uporaba izbirna.
In na koncu glede trditve vlade Združenega kraljestva, da naj bi obravnavane omejitve upravičevala potreba po ohranitvi usklajenosti
davčnega sistema Združenega kraljestva, je treba ugotoviti, da ta trditev samo napotuje na enako trditev, ki je že bila zavrnjena
pri preučitvi drugega vprašanja (glej točko 93 te sodbe).
Iz zgoraj navedenega izhaja, da člen 43 ES nasprotuje značilnostim ureditve FID, ki jih je navedlo predložitveno sodišče v
četrtem vprašanju.
Če se po mnenju predložitvenega sodišča to vprašanje nanaša tudi na primer družb s sedežem v tretjih državah, za katere zato
ne velja člen 43 ES o svobodi ustanavljanja, in iz razloga, navedenega v točki 38 te sodbe, se postavlja vprašanje, ali so
taki nacionalni ukrepi, kot so ukrepi, ki se obravnavajo v postopku v glavni stvari, tudi v nasprotju s členom 56 ES o prostem
pretoku kapitala.
V zvezi s tem je treba poudariti, da je učinek različnega obravnavanja, ki je določeno za tuje dividende, kadar jih prejme
družba rezidentka, ki se odloči za ureditev FID (glej točke od 145 do 149 te sodbe), odvračanje take družbe od vlaganja kapitala
v družbo s sedežem v drugi državi in ima tudi omejevalni učinek za družbe s sedežem v drugih državah, ker za njih pomeni oviro
za zbiranje kapitala v Združenem kraljestvu.
Da bi bilo tako različno obravnavanje združljivo z določbami Pogodbe v zvezi s prostim pretokom kapitala, se mora nanašati
na položaje, ki med seboj objektivno niso primerljivi ali pa mora biti upravičeno z nujnimi razlogi v splošnem interesu.
Ker se vlada Združenega kraljestva v tem okviru sklicuje na ista stališča, kot jih je navedla glede analize člena 43 ES, je
dovolj ugotoviti, da iz razlogov, navedenih v točkah od 150 do 163 te sodbe, to različno obravnavanje zadeva položaje, ki
so med seboj objektivno primerljivi, in pomeni omejevanje pretoka kapitala, glede katerega ni bilo dokazano, da je upravičeno.
Edina trditev, ki jo je ta vlada posebej navedla v zvezi s prostim pretokom kapitala, izhaja iz dejstva, da se lahko v položaju,
v katerem gre tudi za družbe razdeljevalke dividend s sedežem v tretjih državah, preverjanje davka, ki so ga plačale te družbe
v državi, v kateri so rezidentke, izkaže za težavnejše kot v izključnem okviru Skupnosti.
Res je, da iz razloga stopnje pravne integracije med državami članicami Unije, zlasti iz razloga zakonodajnih ukrepov Skupnosti,
ki se nanašajo na sodelovanje med nacionalnimi davčnimi organi, kot je Direktiva Sveta 77/799/EGS z dne 19. decembra 1977
o medsebojni pomoči pristojnih organov držav članic na področju neposredne obdavčitve (UL L 336, str. 15), obdavčevanje gospodarskih
dejavnosti s čezmejnimi vidiki, ki se opravljajo v Skupnosti, ki ga izvaja država članica, ni vedno primerljivo z obdavčevanjem
gospodarskih dejavnosti, ki vsebujejo elemente razmerij med državami članicami in tretjimi državami.
Poleg tega, kot je poudaril generalni pravobranilec v točki 121 sklepnih predlogov, ne more biti izključeno, da bi lahko država
članica dokazala, da je omejevanje pretoka kapitala proti tretjim državam ali iz njih upravičeno iz razloga, danega v okoliščinah,
v katerih ta razlog ne bi bil tak, da bi pomenil veljavno upravičitev za omejevanje pretoka kapitala med državami članicami.
Vendar je glede obravnavane nacionalne zakonodaje vlada Združenega kraljestva navedla težave, povezane s preverjanjem davka,
ki je bil plačan v tujini, samo zato, da bi pojasnila časovni zamik med trenutkom plačila ACT in trenutkom njenega vračila.
Vendar pa, kot je bilo poudarjeno v točki 156 te sodbe, tak element ne upravičuje zakonodaje, ki družbi rezidentki, ki je
deležna razdelitve tujih dividend, nikakor ne omogoča, da bi od zneska iz naslova akontacije davka od dohodkov pravnih oseb,
odbila davek, ki je bil odmerjen od v tujini razdeljenega dobička, medtem ko je pri domačih dividendah navedeni znesek po
uradni dolžnosti odbit od davka, ki ga je, čeprav le kot akontacijo, plačala družba rezidentka razdeljevalka dividend.
Na četrto vprašanje je treba torej odgovoriti, da člena 43 ES in 56 ES nasprotujeta zakonodaji države članice, ki medtem ko
družbe rezidentke, ki delničarjem razdelijo dividende, ki izhajajo iz prejetih domačih dividend, oprosti plačila akontacije
davka od dohodkov pravnih oseb, daje družbam rezidentkam, ki delničarjem razdelijo dividende, ki izhajajo iz prejetih tujih
dividend, možnost, da se odločijo za ureditev, ki jim omogoča vračilo davka od dohodkov pravnih oseb, plačanega kot akontacijo,
vendar na eni strani te družbe zavezuje, da plačajo navedeni davek kot akontacijo in da nato zahtevajo njegovo vračilo, in
na drugi strani ne določa davčnega odbitka za njihove delničarje, medtem ko bi ga slednji prejeli v primeru razdelitve, ki
bi jo opravila družba rezidentka na podlagi domačih dividend.

Peto vprašanje
Predložitveno sodišče s petim vprašanjem v bistvu sprašuje, ali so glede na dejstvo, da so bili nacionalni ukrepi, na katere
se nanašata prvo in drugo vprašanje, sprejeti pred 31. decembrom 1993, ukrepi, navedeni v četrtem vprašanju, ki so bili sprejeti
po tem datumu in s katerimi se spreminjajo navedeni nacionalni ukrepi, ker tudi ti pomenijo omejitve, ki so načelno prepovedane
s členom 56 ES, dovoljeni kot omejitve, ki so obstajale na dan 31. decembra 1993 v smislu člena 57(1) ES.
V skladu s to zadnje navedeno določbo člen 56 ES ne posega v uporabo tistih omejitev za tretje države, ki veljajo po notranjem
pravu ali pravu Skupnosti na dan 31. decembra 1993 in so bile sprejete glede pretoka kapitala v tretje države ali iz njih,
nanašajo pa se na neposredne naložbe, tudi naložbe v nepremičnine, ustanavljanje, opravljanje finančnih storitev ali na sprejem
vrednostnih papirjev na trge kapitala.
Zato je treba določiti, ali se za nacionalne ukrepe, navedene v četrtem vprašanju, uporablja člen 57(1) ES kot za omejitve
pretoka kapitala, ki se nanašajo na neposredne naložbe, ustanavljanje, opravljanje finančnih storitev ali na sprejem vrednostnih
papirjev na trge kapitala.
Kar posebej zadeva pojem „neposredne naložbe“, je treba ugotoviti, da tega pojma Pogodba ne opredeljuje.
Vendar pa je bil v pravu Skupnosti ta pojem opredeljen pri nomenklaturi pretoka kapitala v Prilogi I k Direktivi Sveta 88/361/EGS
z dne 24. junija 1988 o izvajanju člena 67 Pogodbe (člen, ki je bil razveljavljen z Amsterdamsko pogodbo) (UL L 178, str.
5), ki vsebuje trinajst kategorij pretoka kapitala.
Iz ustaljene sodne prakse izhaja, da je zato, ker je člen 56 ES v bistvu prevzel besedilo člena 1 Direktive 88/361, čeprav
je bila ta direktiva sprejeta na podlagi členov 69 in 70(1) Pogodbe EGS (člene od 67 do 73 Pogodbe EGS so zamenjali členi
od 73 B do 73 G Pogodbe ES, ki so postali členi od 56 do 60 ES), ta nomenklatura obdržala značaj napotila za opredelitev pojma
pretoka kapitala, kot ga je imela pred začetkom veljavnosti člena 73 B in naslednjih Pogodbe ES, pri čemer v skladu z uvodom
v nomenklaturo seznam, ki ga vsebuje, ni izčrpen (glej zlasti sodbi z dne 16. marca 1999 v zadevi Trummer in Mayer, C‑222/97,
Recueil, str. I‑1661, točka 21, in z dne 23. februarja 2006 v zadevi Van Hilten-van der Heijden, C‑513/03, ZOdl., str. I-1957,
točka 39).
Tej nomenklaturi je treba priznati značaj napotila pri razlagi pojma neposrednih naložb. V prvem razdelku navedene nomenklature
je pod naslovom „Neposredne naložbe“ navedeno ustanovitev in razširitev podružnic ali novih podjetij, ki so v popolni lasti
osebe, ki je zagotovila kapital in pridobitev že obstoječega podjetja v popolno last, udeležba v novem ali obstoječem podjetju
z namenom vzpostavitve ali ohranjanja trajnih gospodarskih povezav, dolgoročna posojila z namenom vzpostavitve ali ohranjanja
trajnih gospodarskih povezav, ponovno vlaganje dobička z namenom ohranjanja trajnih gospodarskih povezav.
Kot izhaja iz tega naštevanja in s tem povezanih pojasnil, zadeva pojem neposrednih naložb naložbe vseh vrst s strani fizičnih
ali pravnih oseb, ki služijo za vzpostavitev ali ohranjanje trajnih in neposrednih povezav med osebo, ki je zagotovila kapital,
in podjetnikom ali podjetjem, ki je dobil/o na razpolago kapital za izvajanje gospodarske dejavnosti.
Kot glede deleža v novih ali obstoječih podjetjih potrjujejo ta pojasnila, cilj vzpostavitve ali ohranjanja trajnih gospodarskih
povezav predpostavlja, da delnice njihovemu imetniku dajejo, bodisi na podlagi določb nacionalne zakonodaje, ki se nanaša
na delniške družbe, bodisi drugače, možnost, da učinkovito sodeluje pri upravljanju družbe ali njenem obvladovanju.
V nasprotju s tem, kar zatrjujejo tožeče stranke v postopku v glavni stvari, omejitve pretoka kapitala, ki se nanašajo na
neposredne naložbe ali ustanavljanje v smislu člena 57(1) ES, zajemajo ne le nacionalne ukrepe, ki pri uporabi glede pretoka
kapitala v tretje države ali iz njih, omejujejo naložbe ali ustanavljanje, ampak tudi tiste, ki omejujejo izplačila dividend,
ki iz njih izhajajo.
Iz sodne prakse namreč izhaja, da je treba vsako manj ugodno obravnavanje tujih dividend glede na domače dividende šteti za
omejevanje prostega pretoka kapitala, ker lahko povzroči, da postane prevzemanje deležev v družbah s sedežem v drugih državah
članicah manj privlačno (zgoraj navedene sodbe Verkooijen, točka 35, Lenz, točka 21, in Manninen, točka 23).
Iz tega sledi, da se za tako omejitev pretoka kapitala, kot je manj ugodno davčno obravnavanje tujih dividend, uporablja člen
57(1) ES, ker se omejitev nanaša na prevzem deležev z namenom vzpostavitve ali ohranjanja trajnih in neposrednih gospodarskih
povezav med delničarjem in zadevno družbo, ki delničarju omogočajo, da učinkovito sodeluje pri upravljanju družbe ali njenem
obvladovanju.
Če ni tako, omejitve pretoka kapitala, ki jo prepoveduje člen 56 ES, ni mogoče uporabiti niti v razmerjih s tretjimi državami.
Nasprotno, iz člena 57(1) ES izhaja, da lahko država članica v razmerjih s tretjimi državami uporabi omejitve pretoka kapitala,
ki sodijo na materialno področje uporabe te določbe, tudi če so v nasprotju z načelom prostega pretoka kapitala iz člena 56
ES, pod pogojem, da so že veljale na dan 31. decembra 1993.
Vlada Združenega kraljestva meni, da če bi moralo Sodišče ugotoviti, da člen 56 ES nasprotuje nacionalni zakonodaji, ki se
obravnava v postopku v glavni stvari, na področju obdavčevanja tujih dividend, bi šlo za tak primer ne le pri ukrepih, na
katere se nanašajo prva tri vprašanja za predhodno odločanje, sprejetih pred 31. decembrom 1993, ampak tudi za ureditev FID,
ki je začela veljati 1. julija 1994, ker v razmerju do obstoječih ukrepov s to ureditvijo ni bila uvedena nobena nova omejitev,
ampak se je ta ureditev, nasprotno, omejila na to, da bi zmanjšala določene omejevalne učinke veljavne zakonodaje.
Najprej je treba razjasniti pojem veljavnih omejitev na dan 31. decembra 1993, v smislu člena 57(1) ES.
Kot so predlagale tožeče stranke v postopku v glavni stvari, vlada Združenega kraljestva in Komisija, se je treba sklicevati
na sodbo z dne 1. junija 1999 v zadevi Konle (C‑302/97, Recueil, str. I‑3099), v kateri je moralo Sodišče razložiti pojem
„veljavne zakonodaje“, ki jo vsebuje določba o odstopanju Akta o pogojih pristopa Republike Avstrije, Republike Finske in
Kraljevine Švedske in prilagoditvah pogodb, na katerih temelji Evropska unija (UL 1994, C 241, str. 21, in UL 1995, L 1, str.
1), ki Republiki Avstriji omogoča, da začasno ohrani svojo veljavno zakonodajo, ki se nanaša na sekundarna prebivališča.
Čeprav je načeloma naloga nacionalnega sodišča, da opredeli vsebino zakonodaje, ki je veljala na dan, ki ga določa akt Skupnosti,
je Sodišče v tej sodbi pojasnilo, da je njegova naloga, da poda elemente za razlago pojma Skupnosti, na katerega se je mogoče
sklicevati pri uporabi odstopanja od pravil Skupnosti glede nacionalne zakonodaje, ki je veljala na določen dan (glej v smislu
zgoraj navedeno sodbo Konle, točka 27).
Kot se je Sodišče izreklo v tej sodbi, vsak nacionalni ukrep, ki je bil sprejet po tako določenem datumu, ni samo zaradi tega
avtomatično izključen iz odstopanja od pravil, ki je bilo uvedeno z zadevnim aktom Skupnosti. Za določbo, ki je v bistvu enaka
kot v prejšnji zakonodaji ali ki samo zmanjšuje ali odstranjuje oviro za izvrševanje pravic in svobod Skupnosti, ki je bila
določena v prejšnji zakonodaji, namreč odstopanje velja. Nasprotno, zakonodaje, ki temelji na drugačni logiki od prejšnje
in uvaja nove postopke, ni mogoče izenačiti z zakonodajo, ki je veljala na dan, ki je določen v obravnavanem aktu Skupnosti
(glej zgoraj navedeno sodbo Konle, točki 52 in 53).
Dalje, glede razmerja med ureditvijo FID in nacionalno zakonodajo, ki velja na področju obdavčevanja tujih dividend, kot je
ta, ki jo je navedlo predložitveno sodišče, kaže, da je cilj te ureditve, da se zmanjšajo omejevalni učinki, ki za družbe
rezidentke prejemnice tujih dividend izhajajo iz veljavne zakonodaje, zlasti s tem, da se navedenim družbam ponudi možnost
vračila ACT, ki jo morajo plačati ob razdelitvi dividend delničarjem.
Vendar pa je naloga nacionalnega sodišča, da določi, ali je treba šteti, da je dejstvo, da, kot poudarjajo tožeče stranke
v postopku v glavni stvari, delničarjem, ki prejmejo dividende, opredeljene kot FID, ni podeljen davčni odbitek, nova omejitev.
Čeprav je namreč res, da v nacionalnem davčnem sistemu, v katerega sodi ureditev FID, podelitev takega davčnega odbitka delničarju
prejemniku dividend ustreza ACT, ki jo plača družba razdeljevalka dividend od te razdelitve, pa iz opisa nacionalne davčne
zakonodaje v predložitveni odločbi ni mogoče sklepati, da bi dejstvo, da ima družba, ki se je odločila za ureditev FID, pravico
do vračila ACT, ki je bila plačana v presežku, v skladu z logiko zakonodaje, ki je veljala na dan 31. decembra 1993, upravičevalo
to, da njenim delničarjem ni podeljen davčni odbitek.
V nasprotju s tem, kar zatrjuje vlada Združenega kraljestva, ureditve FID vsekakor ni mogoče opredeliti za veljavno omejitev
že zato, ker imajo zaradi njene izbirnosti zadevne družbe vedno možnost uporabiti ureditev, ki je bila sprejeta pred tem,
skupaj z omejevalnimi učinki, ki iz nje izhajajo. Kot je bilo namreč poudarjeno v točki 162 te sodbe, je nacionalna ureditev,
ki omejuje prosti pretok, nezdružljiva s pravom Skupnosti, tudi če je njena uporaba izbirna.
Na peto vprašanje je treba torej odgovoriti, da je treba člen 57(1) ES razlagati tako, da kadar je pred 31. decembrom 1993
država članica sprejela zakonodajo, ki vsebuje omejitve pretoka kapitala v tretje države ali iz njih, ki jih prepoveduje člen
56 ES, in po tem datumu sprejme ukrepe, ki so, čeprav tudi pomenijo omejitev navedenega pretoka, v bistvu enaki kot v prejšnji
zakonodaji ali samo zmanjšujejo ali odstranjujejo oviro za izvrševanje pravic in svobod Skupnosti, ki je bila določena v prejšnji
zakonodaji, člen 56 ES ne nasprotuje temu, da se ti ukrepi uporabljajo za tretje države, kadar se uporabljajo za pretok kapitala,
ki se nanaša na neposredne naložbe, tudi na naložbe v nepremičnine, ustanavljanje, opravljanje finančnih storitev ali na sprejem
vrednostnih papirjev na trge kapitala. Glede na to deležev v družbi, ki niso prevzeti z namenom vzpostavitve ali ohranjanja
trajnih in neposrednih gospodarskih povezav med delničarjem in to družbo in delničarju ne omogočajo, da bi učinkovito sodeloval
pri upravljanju družbe ali njenem obvladovanju, ni mogoče šteti za neposredne naložbe.

Od šestega do devetega vprašanja
Predložitveno sodišče z vprašanji od šest do devet, ki jih je treba obravnavati skupaj, v bistvu sprašuje, ali je treba v
primeru, če bi bili nacionalni ukrepi, navedeni v predhodnih vprašanjih, nezdružljivi s pravom Skupnosti, take tožbe, kot
so jih vložile tožeče stranke v postopku v glavni stvari za odpravo posledic take nezdružljivosti, opredeliti kot tožbe za
vračilo neupravičeno obračunanih zneskov ali neupravičeno zavrnjenih ugodnosti ali nasprotno tožbe za povrnitev povzročene
škode. V tem zadnjem primeru se sprašujejo, ali je treba izpolniti pogoje iz zgoraj navedene sodbe Brasserie du Pêcheur in
Factortame in ali je v zvezi s tem pomembno, da se upošteva oblika, v kateri morajo biti te tožbe vložene na podlagi nacionalnega
prava.
Glede uporabe pogojev, na podlagi katerih je država članica dolžna povrniti škodo, ki je bila povzročena posameznikom s kršitvijo
prava Skupnosti, predložitveno sodišče sprašuje, ali Sodišče lahko določi usmeritve glede zahteve po dovolj resni kršitvi
navedene pravice in glede zahteve v zvezi z vzročno zvezo med kršitvijo obveznosti države članice in škodo, ki so jo utrpeli
oškodovanci.
Tožeče stranke v postopku v glavni stvari navajajo, da vse tožbe, ki so opisane v šestem vprašanju sodijo v skupino tožb za
vračilo, zato ker se te tožbe nanašajo na vračilo neupravičeno pobranega presežnega davka ali izgube, nastale zaradi odvzema
možnosti uporabe zneskov, ki so bili predmet predčasnega plačila davka, in zato ker se nanašajo na vračilo davčnih olajšav
ali vračilo zneska, za katerega bi morale zadevne družbe rezidentke zvišati dividende, opredeljene kot FID, da bi nadomestile
izgubo davčnega odbitka pri svojih delničarjih. Če bi pravo Skupnosti omogočalo, da je v nacionalnem pravu določena le ena
odškodninska tožba, bi bila ta tožba vsekakor drugačna od tožbe iz zgoraj navedene sodbe Brasserie du Pêcheur in Factortame.
Nasprotno pa vlada Združenega kraljestva trdi, da predstavlja vsak zahtevek tožečih strank v postopku v glavni stvari odškodninski
zahtevek, vložen v okoliščinah zgoraj navedene sodbe Brasserie du Pêcheur in Factortame. Način, na katerega so bile vložene
tožbe z vidika nacionalnega prava, naj ne bi imel pomena za njihovo opredelitev v pravu Skupnosti.
Glede tega je treba poudariti, da ni naloga Sodišča, da pravno opredeli tožbe, ki so jih pri predložitvenem sodišču vložile
tožeče stranke v postopku v glavni stvari. V obravnavanem primeru je naloga slednjih, da pod nadzorom predložitvenega sodišča
natančno opredelijo naravo in temelj svoje tožbe (zahtevek za vračilo ali zahtevek za povrnitev škode) (glej zgoraj navedeno
sodbo Metallgesellschaft in drugi, točka 81).
Vendar ostaja dejstvo, da je v skladu z ustaljeno sodno prakso pravica do vračila davka, ki je bil v državi članici odmerjen
s kršitvijo pravil prava Skupnosti, posledica in dopolnitev pravic, ki jih posameznikom podeljujejo določbe Skupnosti, kot
jih je razlagalo Sodišče (glej zlasti sodbo z dne 9. novembra 1983 v zadevi San Giorgio, 199/82, Recueil, str. 3595, točka
12, in zgoraj navedeno Metallgesellschaft in drugi, točka 84). Država članica je torej načeloma dolžna vrniti davke, ki so
bili odmerjeni s kršitvijo prava Skupnosti (sodba z dne 14. januarja 1997 v združenih zadevah Comateb in drugi, od C‑192/95
do C‑218/95, Recueil, str. I‑165, točka 20, ter zgoraj navedena sodba Metallgesellschaft in drugi, točka 84).
Kadar na področju vračila neupravičeno obračunanih nacionalnih dajatev ni predpisov Skupnosti, mora pravni red vsake države
članice določiti pristojna sodišča in podrobneje urediti postopkovna pravila pravnih sredstev, katerih namen je varstvo pravic,
ki za upravičene subjekte izhajajo iz prava Skupnosti, če na eni strani ta pravila niso manj ugodna od tistih, ki veljajo
za podobne nacionalna pravna sredstva (načelo enakovrednosti), in če na drugi strani v praksi ne povzročajo nemogočega ali
znatno oteženega uveljavljanja pravic, ki jih podeljuje pravni red Skupnosti (načelo učinkovitosti) (glej zlasti sodbi z dne
16. decembra 1976 v zadevi Rewe, 33/76, Recueil, str. 1989, točka 5, in v zadevi Comet, 45/76, Recueil, str. 2043, točki 13
in 16; novejši sodbi z dne 15. septembra 1998 v zadevi Edis, C‑231/96, Recueil, str. I‑4951, točki 19 in 34, in z dne 9. februarja
1999 v zadevi Dilexport, C‑343/96, Recueil, str. I‑579, točka 25, ter zgoraj navedeno sodbo Metallgesellschaft in drugi, točka
85).
Poleg tega je Sodišče v točki 96 zgoraj navedene sodbe Metallgesellschaft in drugi odločilo, da kadar je družba rezidentka
ali njena matična družba utrpela finančno izgubo v korist organov države članice zaradi akontacije davka od dohodkov pravnih
oseb, za katero je bila zavezana družba rezidentka iz naslova dividend, ki jih je izplačala matični družbi nerezidentki, ki
pa je bila oproščena družba rezidentka, ki je izplačala dividende matični družbi, ki je tudi rezidentka te države članice,
določbe Pogodbe v zvezi s prostim pretokom zahtevajo, da imajo družbe rezidentke in njihove matične družbe nerezidentke na
voljo učinkovito pravno sredstvo za vračilo zneska ali za odškodnino za to izgubo.
Iz te sodne prakse izhaja, da imajo upravičeni subjekti, ko je država članica pobrala davke s kršitvijo pravil prava Skupnosti,
pravico do vračila ne le neupravičeno obračunanega davka ampak tudi zneskov, ki so bili tej državi plačani ali jih je zadržala
in so neposredno povezani s tem davkom. Kot je Sodišče odločilo v točkah 87 in 88 zgoraj navedene sodbe Metallgesellschaft
in drugi, to zajema tudi izgube, nastale zaradi nedostopnosti denarnih zneskov zaradi predčasne zapadlosti davka.
Ker so pravila nacionalnega prava v zvezi z olajšavami preprečila, da bi davčni zavezanec plačani davek, kot je ACT, ki je
bila pobrana s kršitvijo prava Skupnosti, dobil nazaj, ima ta pravico do vračila tega davka.
Vendar pa v nasprotju s tem, kar zatrjujejo tožeče stranke v postopku v glavni stvari, niti olajšave, ki naj bi se jim davčni
zavezanec odpovedal, da bi lahko neupravičeno obračunani davek, kot je ACT, v celoti odbil od zneska iz naslova nekega drugega
davka, niti škoda, ki naj bi jo utrpele družbe rezidentke, ki so se odločile za ureditev FID, ker so morale zvišati znesek
svojih dividend, da bi nadomestile izgubo davčnega odbitka pri svojih delničarjih, na podlagi prava Skupnosti ne morejo biti
nadomeščene s pomočjo tožbe za vračilo neupravičeno obračunanega davka ali s tem davkom neposredno povezanih zneskov, ki so
bili zadevni državi članici plačani ali jih je zadržala. Take odpovedi olajšavam ali zviševanja dividend naj bi se namreč
opirali na odločitve, ki so jih sprejele te družbe in naj pri njih ne bi pomenile neizogibne posledice, in sicer, da bi Združeno
kraljestvo omenjenim delničarjem zavrnilo priznanje enakega obravnavanja kot ga uživajo delničarji, ki prejmejo dividende
iz razdelitve, ki temelji na domačih dividendah.
V teh okoliščinah je naloga nacionalnega sodišča, da opredeli, ali odpovedi olajšavam ali zviševanja zneska dividend pri zadevnih
družbah pomenijo finančne izgube, ki so jih utrpele zaradi kršitve prava Skupnosti, za katero je odgovorna zadevna država
članica.
Sodišče sicer ni izključilo, da lahko nacionalno pravo za vzpostavitev odgovornosti države določi manj stroge pogoje, je pa
razsodilo, da je država članica dolžna povrniti škodo, ki je bila povzročena posameznikom s kršitvijo prava Skupnosti, za
katero je odgovorna, če so izpolnjeni trije pogoji, to je, da kršeno pravno pravilo podeljuje posameznikom pravice, da je
kršitev dovolj resna in da obstaja neposredna vzročna zveza med kršitvijo obveznosti države in škodo, ki so jo utrpeli oškodovanci
(zgoraj navedena sodba Brasserie du Pêcheur in Factortame, točki 51 in 66, in sodba z dne 30. septembra 2003 v zadevi Köbler,
C‑224/01, Recueil, str. I‑10239, točki 51 in 57).
Ali so izpolnjeni pogoji, ki omogočajo določitev odgovornosti držav članic za škodo, ki je bila posameznikom povzročena s
kršitvami prava Skupnosti, morajo ugotoviti nacionalna sodišča (zgoraj navedeni sodbi Brasserie du Pêcheur in Factortame,
točka 58, in Köbler, točka 100), in sicer v skladu z usmeritvami, ki jih je določilo Sodišče za ugotavljanje izpolnitve pogojev
(zgoraj navedena sodba Brasserie du Pêcheur in Factortame, točke od 55 do 57; sodba z dne 26. marca 1996 v zadevi British
Telecommunications, C‑392/93, Recueil, str. I‑1631, točka 41, in zgoraj navedeni sodbi Denkavit in drugi, točka 49, ter Konle,
točka 58).
V postopku v glavni stvari je prvi pogoj očitno izpolnjen, kar zadeva člena 43 ES in 56 ES. Učinek teh določb je namreč podelitev
pravic posameznikom (glej zgoraj navedeno sodbo Brasserie du Pêcheur in Factortame, točki 23 in 54, oziroma sodbo z dne 14.
decembra 1995 v združenih zadevah Sanz de Lera in drugi, C‑163/94, C‑165/94 in C‑250/94, Recueil, str. I‑4821, točka 43).
Glede drugega pogoja je treba spomniti, da je na eni strani kršitev prava Skupnosti dovolj resna, če je država članica pri
izvrševanju svoje zakonodajne pristojnosti očitno in močno prekoračila omejitve, postavljene pri izvrševanju njenih pristojnosti
(glej zgoraj navedeni sodbi Brasserie du Pêcheur in Factortame, točka 55, in British Telecommunications, točka 42, ter sodbo
z dne 4. julija 2000 v zadevi Haim, C‑424/97, Recueil, str. I‑5123, točka 38). Če je imela na drugi strani zadevna država
članica ob storitvi kršitve samo izredno omejeno diskrecijsko pravico, ali je celo ni imela, lahko že preprosta kršitev prava
Skupnosti zadošča za ugotovitev obstoja dovolj resne kršitve (glej sodbo z dne 23. maja 1996 v zadevi Hedley Lomas, C-5/94,
Recueil, str. I 2553, točka 28, in zgoraj navedeno sodbo Haim, točka 38).
Za določitev, ali obstaja dovolj resna kršitev, je treba upoštevati vse dejavnike, ki so značilni za primer, ki je bil predložen
nacionalnemu sodišču. Ti dejavniki obsegajo med drugim stopnjo jasnosti in natančnosti kršenega pravila, namernost ali nenamernost
storjene neizpolnitve ali povzročene škode, opravičljivost ali neopravičljivost morebitne nepravilne uporabe prava in okoliščino,
da so lahko ravnanja institucije Skupnosti prispevala k sprejetju ali ohranitvi nacionalnih ukrepov ali prakse, ki nasprotujejo
pravu Skupnosti (glej zgoraj navedeni sodbi Brasserie du Pêcheur in Factortame, točka 56, ter Haim, točki 42 in 43).
Vsekakor je kršitev prava Skupnosti očitno resna, kadar ni bila odpravljena kljub temu, da je bila razglašena sodba, v kateri
je bila ugotovljena očitna neizpolnitev, sodba o vprašanju za predhodno odločanje ali ustaljena sodna praksa Sodišča na zadevnem
področju, iz katerih izhaja, da je obravnavano ravnanje kršitev (zgoraj navedena sodba Brasserie du Pêcheur in Factortame,
točka 57).
V tem primeru mora nacionalno sodišče pri presoji, ali je bila kršitev člena 43 ES, ki jo je storila zadevna država članica,
dovolj resna, upoštevati dejstvo, da so bile na področju, kot je področje neposrednih davkov, posledice, ki izhajajo iz prostega
pretoka, ki jih zagotavlja Pogodba, le postopno pojasnjene, zlasti z načeli, ki jih je določilo Sodišče od zgoraj navedene
sodbe z dne 28. januarja 1986 v zadevi Komisija proti Franciji naprej. Poleg tega je imelo Sodišče na področju obdavčevanja
dividend, ki jih prejmejo družbe rezidentke od družb nerezidentk, šele v zgoraj navedenih sodbah Verkooijen, Lenz in Manninen
priložnost razjasniti zahteve, ki izhajajo iz navedenega prostega pretoka, med drugim v zvezi s prostim pretokom kapitala.
Razen primerov, ki jih zajema Direktiva 90/435, pravo Skupnosti namreč ni izrecno določalo obveznosti države članice, da zagotovi,
da se glede mehanizmov za preprečevanje ali zmanjševanje verižnega obdavčevanja ali ekonomskega dvojnega obdavčevanja dividende,
ki jih rezidentom izplačajo družbe rezidentke, in dividende, ki jih izplačajo družbe nerezidentke, enako obravnavajo. Iz tega
sledi, da problema, ki ga navaja ta predlog za sprejetje predhodne odločbe, Sodišče do zgoraj navedenih sodb Verkooijen, Lenz
in Manninen v sodni praksi še ni obravnavalo.
Glede na te ugotovitve mora nacionalno sodišče presoditi dejavnike, ki so navedeni v točki 213 te sodbe, zlasti stopnjo jasnosti
in natančnosti kršenih pravil ter opravičljivost ali neopravičljivost morebitne nepravilne uporabe prava.
Glede tretjega pogoja, to je glede zahteve po neposredni vzročni zvezi med kršitvijo obveznosti države in škodo, ki so jo
utrpeli oškodovanci, je naloga predložitvenega sodišča, da preveri, ali zatrjevana škoda dovolj neposredno izhaja iz kršitve
prava Skupnosti, da bi bila država odgovorna za njeno povrnitev (glej v tem smislu na področju zunajpogodbene odgovornosti
Skupnosti sodbo z dne 4. oktobra 1979 v združenih zadevah Dumortier frères in drugi proti Svetu, 64/76, 113/76, 167/78, 239/78,
27/79, 28/79 in 45/79, Recueil, str. 3091, točka 21).
Razen pri pravici do odškodnine, katere neposredna podlaga je pravo Skupnosti, mora država, če so izpolnjeni ti pogoji, posledice
povzročene škode odpraviti v okviru nacionalnih predpisov o odgovornosti in pogoji, ki so jih določile nacionalne zakonodaje
na področju povrnitve škode, ne smejo biti manj ugodni od pogojev za podobne zahtevke, ki so nacionalne narave, in ne smejo
biti oblikovani tako, da v praksi onemogočijo ali preveč otežijo pridobitev odškodnine (sodba z dne 19. novembra 1991 v združenih
zadevah Francovich in drugi, C‑6/90 in C‑9/90, Recueil, str. I‑5357, točke od 41 do 43, ter zgoraj navedeni sodbi Brasserie
du Pêcheur in Factortame, točka 67, in Köbler, točka 58).
Na vprašanja od šest do devet je treba torej odgovoriti, da kadar ni ureditve Skupnosti, notranji pravni red vsake države
članice določi pristojna sodišča in postopkovna pravila za pravna sredstva, ki zagotavljajo varovanje pravic, ki jih upravičenim
subjektom daje pravo Skupnosti, vključno z opredelitvijo tožb, ki jih pri nacionalnih sodiščih vložijo oškodovanci. Nacionalna
sodišča pa so dolžna zagotavljati, da imajo upravičeni subjekti učinkovito pravno sredstvo, ki jim omogoča, da jim je vrnjen
neupravičeno obračunani davek ali s tem davkom neposredno povezani zneski, ki so bili tej državi članici plačani ali jih je
zadržala. Glede druge škode, ki bi jo utrpela oseba zaradi kršitve prava Skupnosti, za katero je odgovorna država članica,
pa je treba ugotoviti, da je ta država članica dolžna povrniti škodo, ki je bila pod pogoji iz točke 51 zgoraj navedene sodbe
Brasserie du Pêcheur in Factortame povzročena posameznikom, kar pa ne izključuje tega, da je na podlagi nacionalnega prava
mogoče ugotoviti odgovornost države na podlagi manj omejujočih pogojev.

Zahtevek za časovno omejitev učinkov te sodbe
Na obravnavi je vlada Združenega kraljestva Sodišču predlagala, da če bi pravo Skupnosti razlagalo tako, da nasprotuje taki
nacionalni zakonodaji, kot se obravnava v postopku v glavni stvari, učinke svoje sodbe časovno omeji, in sicer celo glede
tožb, ki so bile vložene pred dnevom razglasitve te sodbe.
V utemeljitev zahtevka ta vlada poudarja na eni strani dejstvo, da od sprejetja nacionalne zakonodaje leta 1973 njena združljivost
s pravom Skupnosti ni bila nikoli izpodbijana in na drugi strani hude finančne posledice, ocenjene na 4,7 milijarde GBP (7
milijard evrov), ki bi za Združeno kraljestvo izhajale iz zahtevkov, vloženih pri predložitvenem sodišču.
Ta zadnje navedeni znesek izpodbijajo tožeče stranke v postopku v glavni stvari, ki navajajo, da bi bila ta številka bolj
verjetno med 100 milijoni in 2 milijardama GBP. Poleg tega poudarjajo, da čeprav nacionalna zakonodaja res ni bila prej nikoli
izpodbijana pred nacionalnimi sodišči z vidika združljivosti s členoma 43 ES in 56 ES, pa je bil njen vpliv na čezmejne dejavnosti
predmet več pravnih sredstev.
Glede tega zadošča ugotovitev, da je vlada Združenega kraljestva navedla znesek, ki zajema vse tožbe, ki so jih vložile tožeče
stranke v postopku v glavni stvari, kot so navedene v vprašanjih za predhodno odločanje, in je tako izhajala iz predpostavke,
ki se ni potrdila, da bo Sodišče na vsako od navedenih vprašanj odgovorilo tako, kot predlagajo tožeče stranke v postopku
v glavni stvari.
V teh okoliščinah se postopek glede časovne omejitve učinkov te sodbe ustavi.

Stroški
Ker je ta postopek za stranke v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči
o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.
Iz teh razlogov je Sodišče (veliki senat) razsodilo:
1)
Člena 43 ES in 56 ES je treba razlagati tako, da mora država članica, v kateri je glede dividend, ki so jih rezidentom izplačale
družbe rezidentke, v veljavi sistem za preprečevanje in zmanjševanje verižnega obdavčevanja ali ekonomskega dvojnega obdavčevanja,
priznati enako obravnavanje za dividende, ki so jih družbe nerezidentke izplačale rezidentom.
Člena 43 ES in 56 ES ne nasprotujeta zakonodaji države članice, ki določa oprostitev od davka od dohodkov pravnih oseb za
dividende, ki jih družba rezidentka prejme od druge družbe rezidentke, medtem ko so s tem davkom obdavčene dividende, ki jih
prejme družba rezidentka od družbe nerezidentke, v kateri ima družba rezidentka najmanj 10 % glasovalnih pravic, in v tem
zadnjem primeru prizna davčni odbitek iz naslova davka, ki ga je družba razdeljevalka dividend dejansko plačala v državi članici,
v kateri je rezidentka, če davčna stopnja za tuje dividende ni višja od davčne stopnje, ki se uporablja za domače dividende,
in če je davčni odbitek najmanj enak znesku, ki je bil plačan v državi članici družbe razdeljevalke dividend, in največ tolikšen
kot znesek obdavčitve, ki se uporablja v državi članici družbe prejemnice dividend.
Člen 56 ES nasprotuje zakonodaji države članice, ki določa oprostitev od davka od dohodkov pravnih oseb za dividende, ki jih
družba rezidentka prejme od druge družbe rezidentke, medtem ko s tem davkom obdavči dividende, ki jih družba rezidentka prejme
od družbe nerezidentke, v kateri ima manj kot 10 % glasovalnih pravic, ne da bi ji priznala davčni odbitek iz naslova davka,
ki ga je družba razdeljevalka dividend dejansko plačala v državi, v kateri je rezidentka.
2)
Člena 43 ES in 56 ES nasprotujeta zakonodaji države članice, ki družbi rezidentki, ki je od druge družbe rezidentke prejela
dividende, omogoča, da od zneska, ki ga mora kot akontacijo plačati prva družba iz naslova davka od dohodkov pravnih oseb,
odbije znesek navedenega davka, ki ga je druga družba plačala kot akontacijo, medtem ko v primeru družbe rezidentke, ki je
prejela dividende družbe nerezidentke, tako odbijanje ni dovoljeno glede davka, ki ustreza razdeljenemu dobičku, ki ga je
slednja plačala v državi, v kateri je rezidentka.
3)
Člena 43 ES in 56 ES ne nasprotujeta zakonodaji države članice, ki določa, da vsaka olajšava, ki jo uživa družba rezidentka
prejemnica tujih dividend iz naslova v tujini plačanega davka, zniža znesek davka od dohodkov pravnih oseb, od katerega lahko
odbije davek od dohodkov pravnih oseb, ki je bil plačan kot akontacija.
Člen 43 ES nasprotuje zakonodaji države članice, ki družbi rezidentki omogoča, da na odvisne družbe rezidentke prenese znesek
davka od dohodkov pravnih oseb, plačanega kot akontacija, ki ga ni mogoče odbiti od davka od dohodkov pravnih oseb, ki ga
mora ta prva družba plačati iz naslova danega obračunskega leta ali prejšnjih ali poznejših obračunskih let, da bi ga te odvisne
družbe lahko odbile od davka od dohodkov pravnih oseb, ki so ga dolžne plačati, družbi rezidentki pa ne omogoča, da bi tak
znesek prenesla na odvisne družbe nerezidentke v primeru, v katerem bi bile v tej državi članici obdavčene od dobička, ki
so ga v njej ustvarile.
4)
Člena 43 ES in 56 ES nasprotujeta zakonodaji države članice, ki medtem ko družbe rezidentke, ki delničarjem razdelijo dividende,
ki izhajajo iz prejetih domačih dividend, oprosti plačila akontacije davka od dohodkov pravnih oseb, daje družbam rezidentkam,
ki delničarjem razdelijo dividende, ki izhajajo iz prejetih tujih dividend, možnost, da se odločijo za ureditev, ki jim omogoča
vračilo davka od dohodkov pravnih oseb, plačanega kot akontacija, vendar na eni strani te družbe zavezuje, da plačajo navedeni
davek kot akontacijo in da nato zahtevajo njegovo vračilo, in na drugi strani ne določa davčnega odbitka za njihove delničarje,
medtem ko bi ga ti prejeli v primeru razdelitve, ki bi jo opravila družba rezidentka na podlagi domačih dividend.
5)
Člen 57(1) ES je treba razlagati tako, da kadar je pred 31. decembrom 1993 država članica sprejela zakonodajo, ki vsebuje
omejitve pretoka kapitala v tretje države ali iz njih, ki jih prepoveduje člen 56 ES, in po tem datumu sprejme ukrepe, ki
so, čeprav tudi pomenijo omejitev navedenega pretoka, v bistvu enaki kot v prejšnji zakonodaji ali samo zmanjšujejo ali odstranjujejo
oviro za izvrševanje pravic in svobod Skupnosti, ki je bila določena v prejšnji zakonodaji, člen 56 ES ne nasprotuje temu,
da se ti ukrepi uporabljajo za tretje države, kadar se uporabljajo za pretok kapitala, ki se nanaša na neposredne naložbe,
tudi na naložbe v nepremičnine, ustanavljanje, opravljanje finančnih storitev ali na sprejem vrednostnih papirjev na trge
kapitala. Glede na to deležev v družbi, ki niso prevzeti z namenom vzpostavitve ali ohranjanja trajnih in neposrednih gospodarskih
povezav med delničarjem in to družbo in delničarju ne omogočajo, da bi učinkovito sodeloval pri upravljanju družbe ali njenem
obvladovanju, ni mogoče šteti za neposredne naložbe.
6)
Kadar ni ureditve Skupnosti, notranji pravni red vsake države članice določi pristojna sodišča in postopkovna pravila za pravna
sredstva, ki zagotavljajo varovanje pravic, ki jih upravičenim subjektom daje pravo Skupnosti, vključno z opredelitvijo tožb,
ki jih pri nacionalnih sodiščih vložijo oškodovanci. Nacionalna sodišča pa so dolžna zagotavljati, da imajo upravičeni subjekti
učinkovito pravno sredstvo, ki jim omogoča, da jim je vrnjen neupravičeno obračunani davek ali s tem davkom neposredno povezani
zneski, ki so bili tej državi članici plačani ali jih je zadržala. Glede druge škode, ki bi jo utrpela oseba zaradi kršitve
prava Skupnosti, za katero je odgovorna država članica, pa je treba ugotoviti, da je ta država članica dolžna povrniti škodo,
ki je bila pod pogoji iz točke 51 sodbe z dne 5. marca 1996 v združenih zadevah Brasserie du Pêcheur in Factortame (C‑46/93
in C‑48/93) povzročena posameznikom, kar pa ne izključuje tega, da je na podlagi nacionalnega prava mogoče ugotoviti odgovornost
države na podlagi manj omejujočih pogojev.
Podpisi
*
Jezik postopka: angleščina.