CELEX: 62003TJ0442
Ajutoare de stat
Măsuri luate de Republica Portugheză în favoarea radiodifuziunii publice RTP pentru finanțarea misiunii acesteia de serviciu public
Decizie prin care se declară că anumite măsuri nu reprezintă ajutoare de stat și că celelalte măsuri sunt compatibile cu piața comună
Calificare drept ajutor de stat
Compatibilitate cu piața comună
Obligația de examinare cu diligență și cu imparțialitate

Cadrul juridic
Articolul 16 CE prevede:
„Fără a aduce atingere articolelor 73 [CE], 86 [CE] și 87 [CE] și având în vedere locul ocupat de serviciile de interes economic general în cadrul valorilor comune ale Uniunii, precum și rolul pe care îl au acestea în promovarea coeziunii sociale și teritoriale a Uniunii, Comunitatea și statele membre, fiecare în limita competențelor care le revin și în limita domeniului de aplicare al prezentului tratat, asigură funcționarea serviciilor respective pe baza principiilor și în condiții care să le permită îndeplinirea misiunilor lor.”
Articolul 86 alineatul (2) CE prevede:
„Întreprinderile care au sarcina de a gestiona serviciile de interes economic general sau care prezintă caracter de monopol fiscal se supun normelor prezentului tratat și, în special, regulilor de concurență, în măsura în care aplicarea acestor norme nu împiedică, în drept sau în fapt, îndeplinirea misiunii speciale care le-a fost încredințată. Dezvoltarea schimburilor comerciale nu trebuie să fie afectată într-o măsură care contravine intereselor Comunității.”
Articolul 87 alineatul (1) CE prevede:
„(1) Cu excepția derogărilor prevăzute de prezentul tratat, sunt incompatibile cu piața comună ajutoarele acordate de state sau prin intermediul resurselor de stat, sub orice formă, care denaturează sau amenință să denatureze concurența prin favorizarea anumitor întreprinderi sau a producerii anumitor bunuri, în măsura în care acestea afectează schimburile comerciale dintre statele membre.”
Protocolul privind sistemul de radiodifuziune publică în statele membre (
JO 1997, C 340, p. 109
, denumit în continuare „Protocolul de la Amsterdam”), introdus prin Tratatul de la Amsterdam în anexa la Tratatul CE, prevede:
„[Statele membre], considerând că radiodifuziunea ca serviciu public în statele membre este direct legată de nevoile democratice, sociale și culturale ale fiecărei societăți, precum și de necesitatea de a păstra pluralismul în mass-media, au convenit asupra dispozițiilor interpretative următoare, anexate la Tratatul [CE]:
Dispozițiile Tratatului [CE] nu aduc atingere competenței statelor membre de a participa la finanțarea serviciului public de radiodifuziune în măsura în care finanțarea se acordă organismelor de radiodifuziune cu scopul ca acestea să-și îndeplinească misiunea de serviciu public așa cum a fost ea conferită, definită și organizată de fiecare stat membru și în măsura în care finanțarea respectivă nu aduce atingere condițiilor schimburilor și concurenței în Comunitate într-o măsură care ar fi contrară interesului comun, fiind de la sine înțeles că realizarea mandatului acestui serviciu public trebuie să fie luată în considerare.”
La 15 noiembrie 2001, Comisia a publicat Comunicarea privind aplicarea normelor privind ajutoarele de stat serviciilor publice de radiodifuziune (
JO C 320, p. 5
, Ediție specială, 08/vol. 4, p. 19, denumită în continuare „Comunicarea privind radiodifuziunea”, în care a stabilit principiile pe care le va urma în aplicarea articolului 87 CE și a articolului 86 alineatul (2) CE în ceea ce privește finanțarea organismelor publice de radiodifuziune de către stat (punctul 4 din comunicare).
Situația de fapt
RTP — Radiotelevisão Portuguesa, SA, este o societate pe acțiuni cu capital public care are sarcina de a gestiona serviciul public portughez de televiziune, în temeiul contractelor denumite „contracte de concesiune a serviciului public de televiziune” încheiate în mod succesiv la 17 martie 1993 și la 31 decembrie 1996 (ambele denumite în continuare „contractele de serviciu public”).
Reclamanta, SIC — Sociedade Independente de Comunicação, SA, este o societate de televiziune cu caracter comercial care exploatează unul dintre principalele canale private portugheze de televiziune.
Comisia a fost sesizată cu trei plângeri ale reclamantei la 30 iulie 1993 și la 12 februarie 1994 (NN 133/B/01), la 16 octombrie 1996 (NN 85/B/2001) și la 18 iunie 1997 (NN 94/B/99), prin care a fost informată că Republica Portugheză pusese în aplicare un anumit număr de măsuri ad-hoc și de plăți compensatorii anuale în favoarea RTP, care ar constitui ajutoare de stat incompatibile cu piața comună.
La 3 martie 1997, reclamanta a introdus la Tribunal o acțiune, înregistrată sub numărul T-46/97, având ca obiect anularea Deciziei Comisiei din 7 noiembrie 1996 adoptată fără inițierea prealabilă a procedurii oficiale de investigare prevăzută la articolul 93 alineatul (2) din Tratatul CE [devenit articolul 88 alineatul (2) CE] privind o procedură de aplicare a articolului 88 CE în materia finanțării canalelor publice de televiziune, precum și anularea unei decizii pretins conținute într-o scrisoare a Comisiei din 20 decembrie 1996. Prin această decizie și prin această scrisoare, cu privire la anumite măsuri criticate în cuprinsul plângerilor, Comisia a considerat că acestea nu reprezentau ajutoare de stat, iar cu privire la alte măsuri a solicitat informații autorităților portugheze.
În Hotărârea din 10 mai 2000, SIC/Comisia (
T-46/97, Rec., p. II-2125
), Tribunalul a anulat decizia din 7 noiembrie 1996 după ce a constatat că persistența dificultăților serioase la finalul unei investigații prealabile a Comisiei cu o durată care a depășit-o în mod considerabil pe cea necesară în mod normal ar fi justificat inițierea procedurii oficiale de investigare de către această instituție (punctele 105-109 din hotărâre). În schimb, Tribunalul a respins ca inadmisibilă acțiunea formulată împotriva scrisorii din 20 decembrie 1996, întrucât această scrisoare nu conținea o decizie (punctul 49 din hotărâre).
În urma acestei hotărâri, prin trei scrisori din 26 iulie 2001, reclamanta a adresat Comisiei trei solicitări de a acționa cu privire la cele trei plângeri și prin care a solicitat inițierea procedurii oficiale de investigare împotriva măsurilor criticate în aceste plângeri.
Aceste solicitări de a acționa au fost urmate de două acțiuni în constatarea abținerii de a acționa, introduse de reclamantă la Tribunal la 6 decembrie 2001 și înregistrate sub numerele T-297/01 și T-298/01. Ca urmare a unei inițiative a Comisiei din 7 noiembrie 2001 și a luărilor de poziție ale acestei instituții din 13 noiembrie 2001 și din 30 septembrie 2003 (punctele 13 și 14 de mai jos), aceste acțiuni au făcut obiectul unei hotărâri prin care s-a constatat lipsa necesității de a se pronunța asupra fondului cauzei (Hotărârea Tribunalului din 19 februarie 2004, SIC/Comisia,
T-297/01 și T-298/01, Rec., p. II-743
).
Cu privire la plățile compensatorii anuale menționate la punctul 8 de mai sus, prin scrisoarea din 7 noiembrie 2001, Comisia a solicitat Republicii Portugheze, în aplicarea articolului 10 alineatul (3) din Regulamentul (CE) nr. 659/1999 al Consiliului din 22 martie 1999 de stabilire a normelor de aplicare a articolului 88 CE (
JO L 83, p. 1
, Ediție specială, 08/vol. 1, p. 41), să îi furnizeze informații spre a-i permite să determine natura de ajutoare noi sau de ajutoare existente a acestor plăți. Ulterior, prin scrisoarea din 30 septembrie 2003, Comisia a notificat Republicii Portugheze o cerere de observații în aplicarea articolului 17 alineatul (2) din Regulamentul nr. 659/1999 și, procedând astfel, a inițiat prima etapă a investigării acestor măsuri în calitate de ajutoare existente. Aceste plăți compensatorii anuale și procedura inițiată în privința acestora prin decizia din 30 septembrie 2003 nu fac obiectul prezentei acțiuni.
Prin scrisoarea din 13 noiembrie 2001, Comisia a informat Republica Portugheză asupra deciziei sale de a iniția procedura oficială de investigare prevăzută la articolul 88 alineatul (2) CE cu privire la un anumit număr de măsuri ad-hoc luate de Republica Portugheză în favoarea RTP în perioada 1992-1998. Aceste măsuri sunt următoarele:
—
scutirea de la plata taxelor și a cheltuielilor aferente înregistrării actului de constituire a RTP, în valoare de 33 de milioane de escudos portughezi (PTE) (denumită în continuare „scutiri fiscale”);
—
facilitățile de plată acordate de societatea Portugal Telecom în favoarea RTP, a redevențelor de utilizare a rețelei de servicii de difuzare în direct (denumite în continuare „facilități de plată a redevenței”);
—
acordul amiabil încheiat între organismul competent în materia securității sociale și RTP privind eșalonarea unei datorii a RTP către acest organism și renunțarea, din partea acestui organism, la recuperarea dobânzilor de întârziere;
—
majorarea capitalului RTP, cu 5,4 miliarde PTE în 1993, în schimbul vânzării de către RTP a rețelei de servicii de difuzare în direct;
—
emisiunea de obligațiuni din 1994, în cuantum de 5 miliarde PTE, care ar fi fost garantată de Republica Portugheză (denumită în continuare „emisiunea de obligațiuni din 1994”);
—
protocolul dintre RTP și ministerul portughez al culturii, încheiat în 1996, privind finanțarea promovării cinematografice de către RTP;
—
planul de restructurare aferent perioadei 1996-2000;
—
majorările de capital ale RTP efectuate de către Republica Portugheză în perioada 1994-1997, în cuantum de 52,2 miliarde PTE;
—
împrumuturi acordate RTP de către Republica Portugheză, în 1997 și în 1998, în cuantum total de 20 de miliarde PTE.
Decizia de inițiere a procedurii oficiale de investigare a fost publicată în
Jurnalul Oficial al Comunităților Europene
(
JO 2002, C 85, p. 9
), fiind comunicată reclamantei prin scrisoarea din 8 ianuarie 2002. În această decizie, Comisia a solicitat părților interesate să își prezinte observațiile.
Prin scrisoarea din 8 februarie 2002, înregistrată sub referința 1543.003.CA.001, și prin scrisoarea din 9 mai 2002, înregistrată sub referința 1543.003.OB.001, reclamanta a transmis Comisiei observațiile sale.
În aceste observații, reclamanta a cerut Comisiei să solicite autorităților portugheze comunicarea rapoartelor de audit extern ale RTP prevăzute la articolul 19 din contractul de serviciu public din 1993 și la articolul 25 din contractul de serviciu public din 1996 (denumite în continuare „rapoartele contractuale de audit extern”). Reclamanta a solicitat să i se dea posibilitatea de a se pronunța cu privire la conținutul acestor rapoarte.
Comisia nu a dat un răspuns reclamantei cu privire la aceste cereri.
Începând cu luna martie 2003 și în scopul obținerii comunicării rapoartelor contractuale de audit extern sau a unei atestări referitoare la inexistența acestora, reclamanta a inițiat la nivel național mai multe proceduri succesive, mai întâi la ministrul de stat și al finanțelor, având care deține funcția de președinte, și la președintele Consiliului de administrație al RTP, ulterior la Comisia portugheză de acces la documentele administrative, în sfârșit la Tribunal Administrativo de Círculo de Lisboa (Tribunalul administrativ de arondisment din Lisabona, Portugalia).
Prin scrisoarea din 16 mai 2003, reclamanta și-a reiterat cererea adresată Comisiei de a solicita autorităților portugheze prezentarea rapoartelor contractuale de audit extern.
Prin scrisoarea din 19 iunie 2003, Comisia a respins această cerere.
Prin scrisoarea din 4 august 2003, adresată Comisiei, reclamanta a criticat poziția acesteia.
Prin Decizia 2005/406/CE din 15 octombrie 2003 privind măsurile ad-hoc puse în aplicare de Portugalia în favoarea RTP (
JO 2005, L 142, p. 1
, denumită în continuare „decizia atacată”), Comisia a stabilit că anumite măsuri ad-hoc reprezentau ajutoare de stat compatibile cu piața comună (articolul 1 din decizia atacată), în timp ce celelalte măsuri ad-hoc nu reprezentau ajutoare de stat (articolul 2 din decizia atacată).
Prin scrisoarea din 4 decembrie 2003 și ca urmare a unei hotărâri pronunțate de Tribunal Administrativo de Círculo de Lisboa la 16 octombrie 2003, autoritățile portugheze au comunicat reclamantei unul dintre rapoartele contractuale de audit extern întocmit în 2001 de o societate de audit aferent exercițiului financiar 1998 (denumit în continuare „raportul contractual de audit extern aferent anului 1998”). Reclamanta a fost informată de către autoritățile portugheze că, în privința rapoartelor contractuale de audit extern aferente anilor 1993-1997, „întrucât acestea nu se găsesc în posesia ministrul[ui] care deține funcția de președinte, [era] imposibilă eliberarea unei atestări, deoarece existența sau inexistența acestor rapoarte nu poate fi dovedită cu certitudine”.
Prin scrisoarea din 11 decembrie 2003, Comisia a comunicat reclamantei decizia atacată.
Procedura și concluziile părților
Prin cererea introductivă depusă la grefa Tribunalului la 31 decembrie 2003, reclamanta a introdus prezenta acțiune.
Întrucât compunerea camerelor Tribunalului a fost modificată cu începere din 13 septembrie 2004, judecătorul raportor a fost repartizat, în calitate de președinte, la Camera a cincea la care a fost atribuită, în consecință, prezenta cauză.
În anexa la replică, reclamanta a prezentat un raport de audit de gestiune al RTP, nr. 08/2002 din 6 iunie 2002, întocmit de Tribunal de Contas (Curtea de Conturi, Portugalia) (denumit în continuare „raportul întocmit de Tribunal de Contas”). Pe de altă parte, în temeiul articolului 65 litera (b) din Regulamentul de procedură al Tribunalului, reclamanta a cerut Tribunalului să solicite Comisiei prezentarea informațiilor detaliate pe care, potrivit memoriului în apărare, autoritățile portugheze le transmiseseră acestei instituții.
Reclamanta solicită Tribunalului:
—
anularea articolului 1 din decizia atacată, întrucât nu sunt reunite elementele necesare pentru aplicarea articolului 86 alineatul (2) CE;
—
anularea articolului 2 din decizia atacată, întrucât stabilește că scutirile fiscale, facilitățile de plată a redevenței și emisiunea de obligațiuni din 1994 nu reprezintă ajutoare de stat;
—
obligarea Comisiei la plata cheltuielilor de judecată.
Comisia solicită Tribunalului:
—
respingerea acțiunii;
—
obligarea reclamantei la plata cheltuielilor de judecată.
În drept
În afara unei prezentări structurate în patru motive întemeiate, în primul rând, pe încălcarea obligațiilor de diligență și de imparțialitate, în al doilea rând, pe erori de fapt și pe o încălcare a obligației de motivare, în al treilea rând, pe o eroare de drept rezultată din lipsa calificării anumitor măsuri drept ajutoare de stat și, în al patrulea rând, pe erori de drept privind condițiile de aplicare a articolului 86 alineatul (2) CE, prezenta acțiune conține, în esență, două contestații principale care corespund celor două articole din partea dispozitivă a deciziei atacate și celui de al treilea și celui de al patrulea motiv de anulare.
Prima contestație principală, care corespunde celui de al treilea motiv de anulare, privește concluzia Comisiei cuprinsă în articolul 2 din decizia atacată, potrivit căreia unele dintre măsurile adoptate de Republica Portugheză nu reprezintă ajutoare de stat în sensul articolului 87 alineatul (1) CE.
A doua contestație principală, care corespunde celui de al patrulea motiv de anulare, privește concluzia Comisiei potrivit căreia alte măsuri, care reprezintă cu certitudine ajutoare de stat în sensul articolului 87 alineatul (1) CE, puteau beneficia de derogarea prevăzută la articolul 86 alineatul (2) CE (articolul 1 din decizia atacată).
În special, în legătură cu a doua contestație, reclamanta invocă, în primul motiv, precum și în anumite elemente ale celui de al doilea motiv o încălcare, din partea Comisiei, a obligației acesteia de examinare cu diligență și cu imparțialitate.
Mai întâi, trebuie examinată prima contestație principală și, prin urmare, al treilea motiv de anulare.
Cu privire la al treilea motiv, întemeiat pe o eroare de drept care rezultă din lipsa calificării anumitor măsuri drept ajutoare de stat
Cu privire la primul aspect, întemeiat pe lipsa calificării scutirilor fiscale drept ajutoare de stat
— Argumentele părților
În opinia reclamantei, măsura prevăzută la articolul 11 alineatul 1 din Legea portugheză nr. 21/92 din 14 august 1992 de transformare a Radiotelevisão Portuguesa, E.P. în societate pe acțiuni (Lei n
o
21/92, transforma a Radiotelevisão Portuguesa, E.P., em sociedade anónima) (
Diário da República
I, seria I-A, nr. 187 din 14 august 1992, denumită în continuare „Legea nr. 21/92”) și care autorizează înregistrarea oficială, fără act notarial, a transformării RTP în societate pe acțiuni ar fi acordat RTP un avantaj de care nu ar fi beneficiat ceilalți agenți economici prezenți pe piață. Astfel, măsura ar fi constat în scutirea RTP de la plata taxelor de înregistrare și a onorariilor aferente acestei transformări. Această scutire s-ar fi ridicat la 33 de milioane PTE.
În plus, articolul 11 alineatul 2 din Legea nr. 21/92 ar prevedea, de asemenea fără nicio limitare, că RTP beneficiază, pentru orice act de înscriere, de înregistrare sau de completare la toate serviciile de înregistrare, autoritățile administrative și organele publice, de o scutire de la plată pentru toate taxele și onorariile.
Aceste dispoziții statale, care conferă avantaje întreprinderii beneficiare și care au caracter selectiv, ar reprezenta ajutoare de stat, în mod contrar concluziei Comisiei din decizia atacată, întrucât s-ar aplica numai operatorului public [considerentul (125) și următoarele din decizia atacată].
Nu se înțelege modul în care principiile generale și structura de ansamblu a regimului juridic aplicabil în Portugalia ar putea justifica, după cum ar reieși din susținerile Comisiei, acordarea unor asemenea privilegii în favoarea RTP.
Comisia răspunde amintind raționamentul acesteia cuprins în considerentul (125) și în următoarele ale deciziei atacate.
Comisia observă că transformarea RTP în societate pe acțiuni nu reprezenta o operațiune necesară, și nici nu putea să fie considerată un avantaj. Această măsură ar fi urmărit numai apropierea funcționării operatorului public de cea a operatorilor privați.
Comisia adaugă că, deși poziția reclamantei ar fi valabilă și în cazul în care RTP ar trebui să suporte toate cheltuielile notariale și cheltuielile de înregistrare aferente modificării statutului acesteia, costurile care ar rezulta ar fi suportate de însăși Republica Portugheză, fără ca aceste „ajutoare” să poată fi considerate ilegale, întrucât acestea ar fi direct legate de îndeplinirea misiunii de serviciu public a RTP, deoarece ar fi indispensabile constituirii întreprinderii.
— Aprecierea Tribunalului
Potrivit unei jurisprudențe constante, calificarea unei măsuri drept ajutor de stat impune îndeplinirea tuturor condițiilor menționate la articolul 87 alineatul (1) CE (Hotărârea Curții din 21 martie 1990, Belgia/Comisia,
C-142/87, Rec., p. I-959
, punctul 25, Hotărârea Curții din 14 septembrie 1994, Spania/Comisia,
C-278/92-C-280/92, Rec., p. I-4103
, punctul 20, și Hotărârea Curții din 16 mai 2002, Franța/Comisia,
C-482/99, Rec., p. I-4397
, punctul 68).
Principiul interzicerii ajutoarelor de stat prevăzut la articolul 87 alineatul (1) CE conține următoarele condiții. În primul rând, trebuie să fie vorba de o intervenție a statului sau prin intermediul resurselor de stat. În al doilea rând, intervenția trebuie să acorde beneficiarului acesteia un avantaj. În al treilea rând, aceasta trebuie să fie susceptibilă să afecteze schimburile comerciale dintre statele membre. În al patrulea rând, aceasta trebuie să denatureze sau să amenințe a denatura concurența.
Prima dintre aceste condiții referitoare la implicarea resurselor de stat nu este analizată în speță. Aceasta este îndeplinită cu certitudine.
Argumentele reclamantei se concentrează pe a doua dintre aceste condiții. Scutirile fiscale ar fi conferit și ar continua să confere RTP, în mod selectiv, un avantaj economic de care ceilalți agenți economici ar fi privați.
Tribunalul constată că reclamanta face distincția, în esență, între două avantaje.
În primul rând, RTP ar fi beneficiat de un avantaj punctual, constând în scutirea de la plată a taxelor de înregistrare și a onorariilor aferente transformării acesteia în societate pe acțiuni.
În al doilea rând, RTP ar fi beneficiat de un avantaj permanent, constând în scutirea de toate taxele și onorariile, în mod nelimitat, aferente oricărui act de înscriere, de înregistrare sau de completare la toate autoritățile administrative.
Mai întâi, trebuie examinat avantajul punctual de care a beneficiat RTP în opinia reclamantei.
Acest avantaj prezintă, în realitate, două părți: pe de o parte, RTP ar fi fost scutită de întocmirea actului notarial solicitat în mod normal și, în consecință, de onorariile notariale (desemnate și sub denumirea „cheltuieli notariale”) aferente. Pe de altă parte, RTP ar fi fost scutită de cheltuielile de înregistrare și de cheltuielile de publicare aferente, formalitățile de înregistrare privind transformarea RTP în societate pe acțiuni fiind efectuate din oficiu, iar cheltuielile de publicare fiind, în opinia Comisiei, inutile datorită publicării Legii nr. 21/92 în
Diário da República
(punctul 36 de mai sus).
În decizia atacată, în legătură cu cele două părți ale avantajului punctual, Comisia susține că articolul 11 alineatul 1 din Legea nr. 21/92, în temeiul căruia RTP a fost scutită de la plata cheltuielilor notariale și de înregistrare, nu conferă RTP un avantaj specific. Acest text ar reafirma numai aplicabilitatea Legii nr. 84/88 din 20 iulie 1988 privind transformarea întreprinderilor publice în societăți pe acțiuni (Lei n
o
84/88 transformação das empresas públicas em sociedades anónimas) (
Diário da República
I, seria I, nr. 166, denumită în continuare „Legea nr. 84/88”) situației specifice a RTP, lege care ar prevedea că întreprinderile publice pot fi transformate în societăți pe acțiuni printr-un decret-lege care reprezintă actul de aprobare a statutului societății pe acțiuni și care este considerat un document suficient pentru îndeplinirea tuturor obligațiilor în materia înregistrării [considerentul (127) al deciziei atacate]. Tratamentul diferit la care sunt supuse întreprinderile publice al căror statut juridic este modificat pentru a le transforma în societăți pe acțiuni ar fi consecința logicii interne a sistemului și nu ar conferi acestor întreprinderi un avantaj specific, în măsura în care nu ar exista factorii generatori ai cheltuielilor [considerentul (128) al deciziei atacate].
Înainte de a examina această motivare a Comisiei, trebuie citate fragmentele relevante din legislația portugheză:
Articolul 1 din Legea nr. 84/88 prevede:
„Prin decret-lege, întreprinderile publice […] pot fi transformate în societăți pe acțiuni cu capital public sau cu capital majoritar public, în conformitate cu prevederile Constituției și ale prezentei legi.”
Articolul 3 alineatul 3 din Legea nr. 84/88 prevede că „[decretul-lege prin care se efectuează această transformare] constituie temei suficient pentru toate actele de înregistrare necesare”.
Articolul 11 alineatele 1 și 2 din Legea nr. 21/92 prevede:
„1.   Se aprobă statutul RTP, SA, în anexă la prezenta lege, nefiind necesar să facă obiectul unui act notarial, înregistrările aferente acestuia urmând să fie efectuate din oficiu, fără taxe și onorarii, pe baza
Diário da República
în care sunt publicate.
2.   Toate actele de înscriere, de înregistrare, de consemnare pe marginea actului la toate serviciile de înregistrare, autoritățile administrative sau organismele publice, în special Registrul Național al Persoanelor Juridice, serviciile de înscriere a ipotecilor și cele privind proprietatea automobilelor, vor fi efectuate pe baza unei simple cereri semnate de doi membri ai consiliului de administrație al societății și cu scutirea de toate taxele și onorariile.”
Mai întâi, atât din titlul Legii nr. 84/88 (a se vedea punctul 52 de mai sus), cât și din articolul 1 din această lege (a se vedea punctul 54 de mai sus) reiese că aceasta nu instituie o măsură generală, aplicabilă tuturor agenților economici. Această lege se aplică numai operațiunilor de transformare a întreprinderilor publice în societăți pe acțiuni. Întreprinderile private sunt, așadar, excluse de la beneficiul acesteia.
De altfel, reclamanta susține în mod special în cererea introductivă că o întreprindere privată, supusă regulilor pieței, nu beneficiază, atunci când își modifică forma juridică, de scutirile fiscale de care a beneficiat RTP.
În privința Comisiei, deși aceasta recunoaște, în considerentul (125) al deciziei atacate, că are obligația „să aprecieze dacă măsura […] a fost aplicată exclusiv RTP (sau și dacă a fost aplicată numai întreprinderilor publice), însă nu întreprinderilor private”, în continuarea deciziei atacate Comisia nu furnizează niciun răspuns față de această preocupare, cel puțin cu privire la avantajul punctual.
Astfel, considerentele (126)-(129) ale deciziei atacate nu pun nicidecum în discuție constatarea efectuată la punctul 57 de mai sus, potrivit căreia dispozițiile Legii nr. 84/88 se aplică în mod special întreprinderilor publice.
Desigur, considerentul (126) al deciziei atacate prevede că RTP nu beneficiază de o scutire generală de cheltuielile de înregistrare. Totuși, această împrejurare nu pune în discuție faptul că această scutire, deși nu este generală, este acordată prin Legea nr. 84/88 numai întreprinderilor publice, iar nu tuturor agenților economici.
În ceea ce privește considerentul (127) al deciziei atacate, deși acesta prevede că articolul 11 din Legea nr. 21/92 nu face decât să afirme aplicabilitatea Legii nr. 84/88 în privința RTP și, prin urmare, că Legea nr. 21/92 nu conferă un avantaj specific RTP, ci doar îi aplică regimul general al Legii nr. 84/88, totuși nu este mai puțin adevărat că acest regim este „general” numai în privința întreprinderilor publice. Acesta nu se aplică celorlalți agenți economici. Există, așadar, un avantaj acordat în mod specific anumitor întreprinderi în sensul normelor aplicabile în materia ajutoarelor de stat.
Cu toate acestea, în considerentul (128) al deciziei atacate, Comisia susține că „[t]ratamentul diferit la care sunt supuse întreprinderile publice al căror statut juridic este modificat în vederea transformării acestora în societăți pe acțiuni este consecința logicii interne a sistemului și nu conferă acestor întreprinderi un avantaj specific, în măsura în care nu există factorii generatori ai cheltuielilor”.
Este adevărat că nu îndeplinește condiția selectivității o măsură de stat care, deși conferă un avantaj unei categorii specifice de agenți economici, nu derogă de la aplicarea normală a sistemului, ci, dimpotrivă, se înscrie în cadrul acestuia și reprezintă astfel o măsură inerentă acestui sistem, precum și atunci când diferențele de tratament generate de această măsură se pot justifica prin natura ori prin structura sistemului (a se vedea Concluziile avocatului general Tizzano prezentate în cauza în care s-a pronunțat Hotărârea Curții din 3 martie 2005, Heiser,
C-172/03, Rec., p. I-1627
,
I-1631
, punctul 47, Concluziile avocatului general Jacobs prezentate în cauza în care s-a pronunțat Hotărârea Curții din 13 martie 2001, PreussenElektra,
C-379/98, Rec., p. I-2099
,
I-2103
, punctul 130, și Concluziile avocatului general Léger prezentate în cauza în care s-a pronunțat Hotărârea Curții din 29 aprilie 2004, Țările de Jos/Comisia,
C-159/01, Rec., p. I-4461
,
I-4463
, punctele 36 și 37, Hotărârea Tribunalului din 29 septembrie 2000, CETM/Comisia,
T-55/99, Rec., p. II-3207
, punctul 52 și jurisprudența citată, și Hotărârea Tribunalului din 1 iulie 2004, Salzgitter/Comisia,
T-308/00, Rec., p. II-1933
, punctul 42 și jurisprudența citată).
Totuși, pentru a fi în măsură să concluzioneze, dacă este cazul, că scutirea de cheltuielile notariale, respectiv prima parte a avantajului punctual, nu reprezenta un ajutor de stat, ci se justifica prin natura și prin structura generală a sistemului în care se încadra, nu era suficient să se constate, după cum a procedat Comisia, că faptul generator al cheltuielilor notariale nu exista, întrucât s-a recurs la lege pentru transformarea întreprinderilor publice în societăți pe acțiuni. Astfel, o asemenea constatare era evidentă.
Problema care trebuia examinată de către Comisie era dacă transformarea întreprinderilor publice în societăți pe acțiuni efectuată în temeiul legii se înscria în logica sistemului juridic portughez ori dacă recurgerea la lege pentru asemenea operațiuni constituia o derogare care viza, în realitate, ca urmare a consecințelor care rezultau din aceasta (lipsa necesității actului notarial și, prin urmare, lipsa cheltuielilor aferente) să confere întreprinderilor publice un avantaj față de celelalte întreprinderi.
Tribunalul consideră, așadar, că, din moment ce nu a examinat problema dacă, în pofida specificității acesteia, scutirea de cheltuielile notariale nu reprezenta un ajutor de stat pentru motivul că recurgerea la instrumentul legislativ, care determina această scutire, nu fusese aleasă în vederea exceptării întreprinderilor publice de la cheltuieli, ci doar se înscria în logica sistemului juridic portughez, Comisia nu și-a motivat concluzia potrivit căreia scutirea de cheltuielile notariale nu reprezenta un ajutor de stat.
În ceea ce privește a doua parte a avantajului punctual, și anume scutirea de cheltuielile de înregistrare și de costurile de publicare aferente transformării RTP în societate pe acțiuni, Tribunalul arată că, în considerentul (129) al deciziei atacate, Comisia susține că trebuie aplicat același raționament precum cel invocat în considerentul (128) al acestei decizii. Comisia adaugă, în esență, că, prin publicarea Legii nr. 21/92 (care conține în anexă statutul RTP) în
Diário da República
, ar fi inutil să se impună RTP obligațiile de publicare de drept comun. Publicarea în
Diário da República
ar produce același efect ca și o înregistrare.
Chiar presupunând că aceste afirmații referitoare la efectele unei publicări în
Diário da República
ar fi exacte — ceea ce este de altfel îndoielnic, întrucât textul legii portugheze (citată la punctul 55 de mai sus) sugerează, dimpotrivă, că formalitățile de înregistrare sunt necesare, deși transformarea RTP în societate pe acțiuni s-a realizat printr-un act legislativ — nu este mai puțin adevărat și că problema ar fi dacă, potrivit logicii sistemului juridic portughez, transformarea RTP în societate pe acțiuni urma să aibă loc nu printr-o modalitate prevăzută în mod normal pentru societățile private, și anume printr-un act notarial (cu toate consecințele de drept comun care rezultă din acesta referitoare la formalitățile de înregistrare și de publicitate), ci printr-o lege.
Întrucât, în decizia atacată, Comisia nu a soluționat această problemă, trebuie concluzionat că, în mod similar scutirii de cheltuielile notariale, în ceea ce privește scutirea de cheltuielile de înregistrare și de publicitate aferente transformării RTP în societate pe acțiuni, această instituție nu a dovedit corespunzător cerințelor legale că această scutire nu conferea RTP un avantaj specific și că, prin urmare, nu reprezenta un ajutor de stat.
În continuare, în ceea ce privește avantajul permanent care ar fi fost acordat RTP, reclamanta susține că RTP ar beneficia în mod nelimitat de o scutire de toate taxele și onorariile pentru orice act de înscriere, de înregistrare sau de completare la toate autoritățile administrative.
În memoriul în apărare, Comisia răspunde că articolul 11 alineatul 2 din Legea nr. 21/92 (a se vedea punctul 56 de mai sus) doar ar confirma aplicabilitatea față de RTP a unei dispoziții de aplicare generală, și anume articolul 1 din Decretul-lege portughez nr. 404/90 din 21 decembrie 1990 (Decreto-Lei n
o
404/90) (
Diário da República
I, seria I, nr. 293 din 21 decembrie 1990, denumit în continuare „Decretul-Lege nr. 404/90”) de aprobare a regimului de scutire de taxele de transfer („regime de isenção de sisa”) al întreprinderilor care încheie acte de cooperare sau de concentrare economică [a se vedea de asemenea considerentul (130) al deciziei atacate].
În plus, Comisia contestă că scutirea acordată prin articolul 11 alineatul 2 din Legea nr. 21/92 este „generală”, în sensul că este permanentă în timp. Acesta susține că, în mai multe cazuri, RTP a achitat cheltuielile notariale și de înregistrare aferente modificărilor intervenite după transformarea sa în societate pe acțiuni [a se vedea de asemenea considerentul (126) al deciziei atacate].
Tribunalul arată că argumentul Comisiei constă, în esență, în a susține că articolul 11 alineatul 2 din Legea nr. 21/92 nu este decât aplicarea unei norme generale la un caz particular și că, prin urmare, cerința specificității prevăzută la articolul 87 alineatul (1) CE pentru calificarea drept ajutor de stat nu este îndeplinită în speță.
Acest argument al Comisiei nu este convingător, în măsura în care se face trimitere la modul de redactare a Decretului-Lege nr. 404/90, ale cărui articole 1 și 2 prevăd:
„
Articolul 1
Pentru întreprinderile care, până la 31 decembrie 1993, încheie acte de cooperare sau de concentrare economică, este posibilă aprobarea unei scutiri privind taxele de transfer referitoare la transmiterea imobilelor necesare acestei concentrări economice sau acestei cooperări, precum și onorariile și celelalte taxe legale datorate în cadrul încheierii acestor acte.
Articolul 2
1.   În sensul prezentului decret-lege, prin act de concentrare economică se înțelege:
a)
Fuziunea între două sau mai multe întreprinderi individuale și/sau societăți într-o nouă societate pe acțiuni sau pe părți sociale [SA sau SRL], care include întregul patrimoniu al întreprinderilor sau al societăților menționate.
b)
Încorporarea de către o întreprindere, prin transmiterea în favoarea acesteia, a întregului patrimoniu al unei întreprinderi sau a unei părți din aceasta, chiar dacă această din urmă întreprindere nu este dizolvată.
2.   În sensul prezentului decret-lege, prin act de cooperare se înțelege:
a)
Constituirea unor grupuri complementare de întreprinderi, conform legislației în vigoare, care au ca obiect prestarea de servicii comune, cumpărarea sau vânzarea în comun sau în cooperare, specializarea sau raționalizarea producției, prospectarea piețelor, promovarea vânzărilor, dobândirea sau transmiterea cunoștințelor tehnice sau de organizare aplicate, dezvoltarea de noi tehnici și de noi produse, formarea și perfecționarea personalului, executarea de lucrări sau de servicii specifice și a tuturor celorlalte obiective comune având natură relevantă.
b)
Constituirea de persoane juridice de drept privat fără scop lucrativ, prin intermediul asocierii întreprinderilor publice, a societăților cu capital public sau cu capital majoritar public, a societăților și a altor persoane de drept privat, având ca finalitate, în sectorul respectiv, menținerea unui serviciu de asistență tehnică, organizarea unui sistem de informare, promovarea standardizării, a calității produselor și a tehnologiei adecvate privind procedeele de fabricație, precum și, în mod general, studierea perspectivelor de evoluție a sectorului.”
Astfel, acest decret-lege care reprezintă în mod efectiv, după o primă analiză, o normă de aplicare generală nu pare nicidecum să fie aplicabil în prezenta cauză, și anume transformarea unei societăți de drept public în societate pe acțiuni. Acest decret-lege privește cazurile de concentrare economică sau de cooperare dintre două sau mai multe întreprinderi. De altfel, în cadrul ședinței, ca răspuns la o întrebare a Tribunalului, reclamanta a explicat, fără a fi contrazisă în mod serios de către Comisie, că acest decret-lege nu avea în niciun fel vocația de a se aplica în speță.
Prin urmare, nu reiese că o întreprindere privată care s-ar limita să își modifice forma socială în societate pe acțiuni ar putea să invoce acest text legal pentru a obține scutirea de taxe și de obligații legale aferente acestei transformări. Rezultă că decizia atacată, în considerentul (130), nu stabilește corespunzător cerințelor legale că scutirea instituită prin articolul 11 alineatul (2) din Legea nr. 21/92 reprezintă numai aplicarea specială în privința RTP a unei norme generale.
De asemenea, în mod similar cazului avantajului punctual, Tribunalul constată că nu s-a stabilit corespunzător cerințelor legale de către Comisie că măsura în cauză nu conferea RTP un avantaj specific și că, prin urmare, aceasta nu reprezenta ajutor de stat.
În ceea ce privește argumentul Comisiei referitor la caracterul nepermanent al scutirii (a se vedea punctul 73 de mai sus), acesta este probabil întemeiat, însă nu schimbă cu nimic constatarea potrivit căreia caracterul general al acestei scutiri nu a fost dovedit corespunzător cerințelor legale și că nu era, prin urmare, posibil, în această situație, să se concluzioneze că această scutire nu reprezenta un ajutor de stat.
În cadrul memoriului în apărare, Comisia invocă un argument potrivit căruia, deși Tribunalul ar considera că RTP ar trebui să suporte cheltuielile notariale, de înregistrare și de publicitate aplicate în cazul întreprinderilor private, costurile care ar rezulta ar fi suportate de însuși statul, fără ca aceste „ajutoare” să poată fi considerate ilegale, întrucât ar fi indispensabile constituirii întreprinderii, deoarece acestea ar fi direct legate de îndeplinirea misiunii de serviciu public.
Dacă este adevărată afirmația Comisiei, potrivit căreia transformarea RTP în societate pe acțiuni a avut loc întrucât guvernul portughez a considerat-o necesară pentru îndeplinirea adecvată de către RTP a misiunii sale de serviciu public, atunci este normal ca aceste costuri aferente să fie integral asumate de către stat, în măsura în care, în vederea acestei transformări, sunt necesare un act notarial și formalități clasice, iar această transformare nu reprezintă, în sine, un avantaj pentru RTP.
Totuși, această afirmație a Comisiei, care nu este cuprinsă în decizia atacată, nu este însoțită de nicio dovadă. Or, nu este exclus ca guvernul portughez să fi transformat RTP în societate pe acțiuni pentru alte motive decât cele privind buna executare a misiunii de serviciu public. Însăși Comisia consideră, în memoriul în apărare, că această transformare nu era necesară.
În aceste condiții, acest ultim argument al Comisiei trebuie respins.
Având în vedere toate considerațiile de mai sus, Tribunalul consideră că primul aspect al acestui motiv, referitor la scutirile fiscale, este întemeiat în drept și, prin urmare, trebuie admis.
Cu privire la al doilea aspect, întemeiat pe lipsa calificării facilităților de plată a redevenței drept ajutoare de stat
— Argumentele părților
Reclamanta susține că, potrivit articolului 13 alineatul 1 litera f) din Legea portugheză nr. 58/90 din 7 septembrie 1990 privind regimul activității de televiziune (Lei n
o
58/90 regime da actividade de televisão) (
Diário da República
seria I, nr. 207 din 7 septembrie 1990, denumită în continuare „Legea nr. 58/90”), întârzierea la plată a redevenței de către un operator privat către Portugal Telecom reprezintă un motiv de reziliere a licenței. Gravitatea sancțiunii practicate s-ar opune clemenței cu care RTP ar fi fost tratată. Aceasta ar contrazice argumentul Comisiei potrivit căruia nu a existat nicio diferență între redevențele impuse RTP și operatorilor privați de Portugal Telecom, în măsura în care elementul decisiv ar fi reprezentat de limita termenului rezonabil pentru solicitarea plății. Acceptarea de către Portugal Telecom, în cadrul căreia Republica Portugheză ar fi fost acționar majoritar în perioada 1991-1997, a întârzierilor de plată a redevenței de către RTP ar reprezenta, așadar, ajutor de stat. Susținerea potrivit căreia Portugal Telecom nu a renunțat să își recupereze creanțele și să solicite dobânzi de întârziere nu ar fi suficientă pentru contestarea acestei aprecieri.
În replică, reclamanta arată că Republica Portugheză a deținut controlul asupra Portugal Telecom cel puțin până în 1997 și că acordurile încheiate între Portugal Telecom și RTP se referă la lunile martie 1996 și decembrie 1997. RTP s-ar fi aflat în situația de faliment tehnic.
Comisia ar afirma că a examinat acest aspect, însă reclamanta constată că decizia atacată nu soluționează problemele pe care le-a invocat în cadrul procedurii administrative privind data lichidării eventuale a datoriei către Portugal Telecom, cuantumurile dobânzilor moratorii plătite efectiv și cuantumul datoriei RTP către Portugal Telecom la data cererii.
Împrejurarea că Autoridade Nacional de Comunicações (Autoritatea națională portugheză de comunicații, denumită în continuare „Anacom”), responsabilă cu supravegherea aplicării regulilor tarifare pentru rețeaua de radiodifuziune, a decis, în 2003, să reducă cuantumul redevenței plătite de operatorii de televiziune către Portugal Telecom în 2002, nu ar prezenta niciun interes pentru examinarea perioadei 1992-1998.
Comisia contestă susținerea reclamantei potrivit căreia Republica Portugheză ar avea legătură cu acceptarea de către Portugal Telecom a întârzierilor de plată și, prin urmare, cu pretinsa acordare a unor condiții de plată inaccesibile concurenților RTP.
Comisia nu ar fi exclus
a priori
implicarea unor resurse publice. Cu toate acestea, întrucât a constatat lipsa de indicii ale unei participări efective a autorităților portugheze la adoptarea acordurilor referitoare la acceptarea amânărilor de plată, Comisia nu ar fi putut concluziona cu privire la implicarea unor asemenea resurse în sensul articolului 87 CE.
În plus, comportamentul Portugal Telecom nu s-ar fi modificat nici înainte, nici după privatizarea acesteia din 1997. Ulterior privatizării, Portugal Telecom ar fi continuat să încheie acorduri cu RTP, acceptând întârzieri de plată a redevenței de către RTP. Principalul motiv al acestor acorduri ar consta într-un litigiu privind cuantumul redevenței anuale, la care se adaugă interdependența celor două întreprinderi. De altfel, această împrejurare ar fi subliniată printr-o decizie a Anacom adoptată în 2003, potrivit căreia Portugal Telecom trebuia să își reducă tarifele în mod substanțial. Aceasta ar demonstra că atitudinea Portugal Telecom față de RTP a fost aceea a unui creditor privat.
În duplică, Comisia arată că trimiterea efectuată la decizia Anacom adoptată în 2003 este motivată numai de împrejurarea că această decizie sublinia că principalul motiv al acordurilor dintre RTP și Portugal Telecom părea să fi fost determinat de un litigiu privind cuantumul redevenței anuale și că acesta constituia un indiciu suplimentar în sensul că atitudinea Portugal Telecom fusese cea pe care ar fi adoptat-o un creditor privat într-o situație similară.
— Aprecierea Tribunalului
Pentru ca avantajele să poată fi calificate drept ajutoare în sensul articolului 87 alineatul (1) CE, acestea trebuie, pe de o parte, să fie acordate direct sau indirect prin resurse de stat și, pe de altă parte, să fie imputabile statului (Hotărârea Curții Franța/Comisia, punctul 43 de mai sus, punctul 24 și jurisprudența citată, Hotărârea Curții din 22 mai 2003, Freskot,
C-355/00, Rec., p. I-5263
, punctul 8,1 și Hotărârea Curții din 15 iulie 2004, Pearle și alții,
C-345/02, Rec., p. I-7139
, punctul 35, Concluziile avocatului general Jacobs prezentate în cauza în care s-a pronunțat Hotărârea Curții din 3 iulie 2003, Belgia/Comisia,
C-457/00, Rec., p. I-6931
,
p. I-6934
, punctele 67 și 69, Hotărârea Tribunalului din 6 martie 2003, Westdeutsche Landesbank Girozentrale și Land Nordrhein-Westfalen/Comisia,
T-228/99 și T-233/99, Rec., p. II-435
, punctul 179, și Hotărârea Tribunalului din 5 aprilie 2006, Deutsche Bahn/Comisia,
T-351/02, Rec., p. II-1047
, punctul 101).
Potrivit jurisprudenței, imputabilitatea unei măsuri față de stat nu poate fi dedusă numai din împrejurarea că măsura în cauză a fost luată de o întreprindere publică (Hotărârea Franța/Comisia, punctul 43 de mai sus, punctele 51 și 57).
Astfel, deși statul este în măsură să controleze o întreprindere publică și să exercite o influență dominantă asupra operațiunilor acesteia, exercitarea efectivă a acestui control într-un caz concret nu poate fi prezumată în mod automat. O întreprindere publică poate acționa cu mai multă sau mai puțină independență, în funcție de gradul de autonomie acordat de către stat. În consecință, simpla împrejurare că o întreprindere publică se află sub controlul statului nu este suficientă pentru a imputa statului măsurile adoptate de aceasta. Este de asemenea necesar să se analizeze dacă trebuie considerat că autoritățile publice ar fi fost implicate, într-un mod sau în altul, în adoptarea acestor măsuri (Hotărârea Franța/Comisia, punctul 43 de mai sus, punctul 52).
În această privință, nu se poate pretinde să se demonstreze, pe baza unor instrucțiuni precise, că autoritățile publice au incitat în mod concret întreprinderea publică să ia măsurile de ajutor în cauză. Astfel, pe de o parte, având în vedere faptul că relațiile dintre stat și întreprinderile publice sunt strânse, există un risc real ca ajutoarele de stat să fie acordate prin intermediul acestora, într-un mod mai puțin transparent și cu nerespectarea regimului ajutoarelor de stat prevăzut în tratat (Hotărârea Franța/Comisia, punctul 43 de mai sus, punctul 53).
Pe de altă parte, ca regulă generală, unui terț îi va fi foarte dificil, în special din cauza relațiilor privilegiate existente între stat și o întreprindere publică, să demonstreze într-un caz concret că măsurile de ajutor luate de o asemenea întreprindere au fost efectiv adoptate în urma instrucțiunilor autorităților publice (Hotărârea Franța/Comisia, punctul 43 de mai sus, punctul 54).
Pentru aceste motive, la punctul 55 din Hotărârea Franța/Comisia, punctul 43 de mai sus, Curtea consideră că trebuie admis că imputabilitatea față de stat a unei măsuri de ajutor luate de o întreprindere publică poate fi dedusă dintr-un ansamblu de indicii care rezultă din împrejurările cauzei și din contextul în care a intervenit această măsură. În această privință, Curtea amintește că a luat deja în considerare că organismul în discuție nu putea lua decizia contestată fără a ține seama de cerințele autorităților publice (a se vedea în special Hotărârea Curții din 2 februarie 1988, Van der Kooy și alții/Comisia,
67/85, 68/85 și 70/85, Rec., p. 219
, punctul 37) sau că, în plus față de elementele de natură organică ce legau întreprinderile publice de stat, acestea, prin intermediul cărora ajutoarele fuseseră acordate, trebuiau să țină seama de directivele emise de un comitet interministerial (Hotărârile Curții din 21 martie 1991, Italia/Comisia,
C-303/88, Rec., p. I-1433
, punctele 11 și 12, și
C-305/89, Rec., p. I-1603
, punctele 13 și 14).
În plus, alte indicii ar putea eventual să fie pertinente pentru a se concluziona cu privire la imputabilitatea față de stat a unei măsuri de ajutor luate de o întreprindere publică, precum în special integrarea acesteia în structurile administrației publice, natura activităților sale și exercitarea acestora pe piață în condiții normale de concurență cu operatorii privați, statutul juridic al întreprinderii, dacă aceasta este reglementată de dreptul public sau de dreptul comun al societăților, intensitatea tutelei exercitate de autoritățile publice asupra administrării întreprinderii și orice alt indiciu care să evidențieze, în cazul concret, o implicare a autorităților publice sau improbabilitatea neimplicării în adoptarea unei măsuri, având în vedere și amploarea acesteia, conținutul acesteia sau condițiile pe care le presupune (Hotărârea Franța/Comisia, punctul 43 de mai sus, punctul 56).
Cu toate acestea, simpla împrejurare că o întreprindere publică a fost constituită sub forma unei societăți de capitaluri de drept comun, având în vedere autonomia pe care această formă juridică este susceptibilă să i-o confere, nu poate fi considerată suficientă pentru a exclude ipoteza ca o măsură de ajutor luată de o asemenea societate să fie imputabilă statului. Într-adevăr, existența unei situații de control și posibilitățile reale de exercitare a unei influențe dominante pe care aceasta le presupune în practică se opun excluderii de la bun început a oricărei imputabilități față de stat a unei măsuri luate de o asemenea societate și, pe cale de consecință, a riscului încălcării normelor tratatului referitoare la ajutoarele de stat, în pofida pertinenței ca atare a formei juridice a întreprinderii publice drept indiciu, printre altele, care permite stabilirea într-un caz concret a implicării sau nu a statului (Hotărârea Franța/Comisia, punctul 43 de mai sus, punctul 57 și jurisprudența citată).
În speță, după ce a arătat că, cel puțin înainte de mijlocul anului 1997, Republica Portugheză era în măsură să dețină controlul asupra Portugal Telecom [considerentul (109) al deciziei atacate], Comisia a considerat totuși că nimic nu indica faptul că autoritățile publice portugheze fuseseră implicate în adoptarea facilităților de plată a redevenței [considerentul (116) al deciziei atacate].
În acest context, Comisia a arătat că reglementarea tarifelor și a serviciilor propuse de Portugal Telecom nu făcea distincție între operatorii privați și radiodifuzorul public și că, în cadrul unei obligații de serviciu universal, Portugal Telecom nu avea obligația să furnizeze un serviciu de rețea către RTP [considerentul (111) al deciziei atacate].
Comisia a arătat că Portugal Telecom, societate pe acțiuni de drept privat, nu era integrată în cadrul serviciilor administrative [considerentul (113) al deciziei atacate].
Comisia a constatat că, în răspunsul la o întrebare adresată de aceasta, autoritățile portugheze au declarat în mod explicit că nu au intervenit direct sau indirect în acordarea facilităților de plată a redevenței. În plus, niciun terț nu ar fi furnizat Comisiei informații privind o asemenea intervenție [considerentul (114) al deciziei atacate].
În sfârșit, Comisia, pe de o parte, a susținut că atitudinea Portugal Telecom nu se modificase în a doua parte a anului 1997, întrucât continuase să încheie acorduri privind facilități de plată cu RTP și, pe de altă parte, a precizat că motivul principal al acestor acorduri ar consta într-un conflict privind cuantumul redevenței menționate. Această situație ar fi confirmată prin decizia Anacom, adoptată în 2003 [considerentul (115) al deciziei atacate].
Tribunalul constată că criticile formulate de reclamantă cu privire la raționamentul și la elementele invocate de către Comisie în decizia atacată sunt limitate.
În privința argumentului reclamantei potrivit căruia Republica Portugheză deținea controlul asupra Portugal Telecom în calitate de acționar majoritar, acesta constituie, desigur, un fapt cert al litigiului, însă, având în vedere jurisprudența amintită mai sus, nu este suficient pentru constatarea imputabilității față de stat a măsurii în litigiu.
Reclamanta susține că legea ar fi conținut o încălcare a principiului egalității între operatorii privați și operatorul public în privința sancțiunii aplicate în caz de întârziere de plată a redevenței. Numai operatorii privați ar fi fost amenințați cu rezilierea licenței acestora în caz de întârziere de plată.
Tribunalul constată că, deși operatorii privați ar fi, după cum susține reclamanta, singurii vizați de articolul 13 alineatul 1 litera f) din Legea nr. 58/90, acest fapt nu ar fi de natură să constituie un indiciu că Republica Portugheză s-ar implica în acordarea de facilități de plată a redevenței în favoarea RTP. În această privință, Comisia susține, fără a fi contestată de reclamantă, că, în orice caz, Portugal Telecom nu era nicidecum obligată să furnizeze un serviciu de radiodifuziune față de RTP în cadrul unei obligații de serviciu universal. Cu alte cuvinte, deși legea ar fi prevăzut în mod formal rezilierea licenței în caz de întârziere de plată numai în privința operatorilor privați, nimic nu interzicea Portugal Telecom să întrerupă sau să suspende furnizarea serviciilor proprii către RTP în aceeași ipoteză.
În sfârșit, Tribunalul constată că reclamanta nu contestă aprecierea Comisiei potrivit căreia facilitățile de plată ar fi fost cauzate în principal de un litigiu între RTP și Portugal Telecom privind cuantumul redevenței. În plus, reclamanta susține că decizia luată de Anacom în 2003 ar fi lipsită de relevanță în speță. Însă, această obiecție, care nu contestă de altfel aprecierea Comisiei, nu este relevantă. Într-adevăr, nimic nu interzice Comisiei să invoce această decizie din 2003 în calitate de element, desigur îndepărtat, însă, cu toate acestea, relevant, care să susțină aprecierea potrivit căreia la originea facilităților de plată a redevenței se afla un litigiu tarifar între RTP și Portugal Telecom.
În ceea ce privește argumentul reclamantei, potrivit căruia, pentru a nu califica măsurile drept ajutoare de stat, nu ar fi suficientă numai susținerea că Portugal Telecom nu a renunțat la plata datoriei și a dobânzilor de întârziere, trebuie constatat că aceasta nu privește problema imputabilității măsurii în litigiu față de stat, ci, în plus, problema dacă au fost implicate resurse de stat. Or, această problemă nu este supusă dezbaterii, în măsura în care, în considerentul (107) al deciziei atacate, Comisia a hotărât, în esență, să considere că era posibilă implicarea unor resurse de stat.
În sfârșit, în ceea ce privește referirea reclamantei la împrejurarea că RTP se afla în situație de faliment tehnic, referire care poate fi interpretată în sensul că sugerează că Portugal Telecom a consimțit facilitățile de plată a redevenței față de RTP numai în urma unei intervenții a Republicii Portugheze, totuși aceasta nu reprezintă prin ea însăși o respingere concretă a tezei Comisiei potrivit căreia existența unui litigiu tarifar între RTP și Portugal Telecom ar explica facilitățile de plată a redevenței.
În aceste condiții, Tribunalul consideră că reclamanta nu reușește să conteste aprecierea Comisiei conținută în decizia atacată, potrivit căreia niciun indiciu nu îi permitea să concluzioneze că facilitățile de plată a redevenței erau imputabile Republicii Portugheze.
Este necesar, așadar, ca acest aspect al motivului să fie respins.
Cu privire la al treilea aspect, întemeiat pe lipsa calificării emisiunii de obligațiuni din 1994 drept ajutor de stat
— Argumentele părților
Reclamanta contestă că constatarea Comisiei, potrivit căreia anunțul de informare privind emisiunea de obligațiuni din 1994 ar fi evidențiat că RTP garanta rambursarea împrumutului cu încasările sale, a determinat această instituție să concluzioneze că nu era vorba despre un ajutor de stat.
Din decizia atacată ar reieși că, în 1994, situația financiară a RTP era foarte degradată. Întrucât numai statul deținea integral capitalul social – și întrucât se credea că statul nu ar permite ca întreprinderea să intre în stare faliment – emisiunea de obligațiuni din 1994 ar fi fost acceptată de piață. Această situație ar fi trebuit luată în considerare în mod corect în cadrul aprecierii măsurii în cauză.
În replică, reclamanta citează raportul întocmit de Tribunal de Contas din care ar rezulta că nivelul de îndatorare bancară a RTP s-ar explica prin faptul că RTP este o întreprindere publică, care are sarcina de a gestiona serviciul public de televiziune și care beneficiază de sprijinul financiar regulat al statului, ceea ce ar constitui o garanție suficientă pentru diverși creditori ai RTP.
Comisia consideră că poziția reclamantei este eronată. Comisia ar fi explicat în decizia atacată [considerentul (121)] motivul pentru care considera că emisiunea de obligațiuni din 1994 nu reprezenta un ajutor de stat. Nu ar fi fost acordată în mod formal nicio garanție de stat, aspect admis de reclamantă. Însăși RTP ar fi garantat rambursarea datoriei. RTP ar fi fost la acel moment o societate pe acțiuni și nu ar fi deținut un statut din care ar fi rezultat o garanție implicită a statului.
În consecință, Comisia consideră că emisiunea de obligațiuni din 1994 a fost efectuată în condițiile pieței și că statul nu a renunțat să obțină venituri. În sfârșit, împrejurarea că RTP este deținută de stat nu ar modifica această concluzie, ținând seama de neutralitatea tratatului în privința proprietății publice sau private a întreprinderii în cauză.
Comisia susține că raportul întocmit de Tribunal de Contas este inadmisibil, întrucât nu a fost prezentat în cererea introductivă și observă că însăși citarea acestui raport invocat de reclamantă arată că Republica Portugheză nu a furnizat nici cea mai mică garanție.
— Aprecierea Tribunalului
În considerentul (121) al deciziei atacate, Comisia a arătat că nu a primit nicio informație care să dovedească faptul că emisiunea de obligațiuni din 1994 era însoțită de o garanție de stat. Potrivit prospectului acestei emisiuni de obligațiuni, însăși RTP garanta rambursarea acestei datorii. RTP nu ar fi avut un statut legal care să determine o garanție implicită a statului.
Este cert că, în perioada emisiunii de obligațiuni din 1994, RTP era societate pe acțiuni. Datorită acestei forme sociale, proprietarul RTP, Republica Portugheză, nu era supus obligației de rambursare nelimitată a datoriilor acestei societăți.
Este de asemenea cert că prospectul emisiunii de obligațiuni din 1994 nu prevedea nicio garanție din partea statului.
Reclamanta susține totuși că împrejurarea potrivit căreia statul era acționar unic al RTP presupune existența unei garanții implicite care, singură, ar explica faptul că această societate a reușit, în pofida unei situații financiare degradate, să introducă pe piață emisiunea de obligațiuni din 1994.
Cu toate acestea, nu trebuie confundată problema dacă statul a aprobat, explicit sau implicit, o garanție, singura problemă pertinentă în speță cu aceea de a se stabili cum a reacționat piața la faptul că emitentul obligațiunilor nu era un operator privat oarecare, ci RTP.
Împrejurarea că piața a acceptat să subscrie la emisiunea de obligațiuni din 1994 întrucât, în opinia reclamantei, ar fi considerat că statul garanta
de facto
rambursarea nu permite să se concluzioneze în sensul existenței unui ajutor de stat, din moment ce este cert că statul nu a acordat o garanție, indiferent dacă aceasta era explicită sau implicită. Numai constatările obiective care conduc la concluzia ca statul ar fi obligat din punct de vedere juridic să ramburseze această emisiune în caz de încetare de plăți a RTP ar permite să se rețină existența unei garanții de stat.
Or, nici din dosar, nici din înscrisurile reclamantei nu reiese că Republica Portugheză avea o asemenea obligație.
În privința raportului întocmit de Tribunal de Contas, prezentat în replică, acest raport, după cum s-a constatat la punctele 186-193 de mai jos, este lipsit de pertinență pentru aprecierea legalității deciziei atacate.
Prin urmare, întrucât reclamanta nu a furnizat prin înscrisurile sale niciun element de natură să conteste aprecierile Comisiei exprimate în considerentul (121) al deciziei atacate, critica reclamantei privind emisiunea de obligațiuni din 1994 trebuie respinsă.
Concluzie cu privire la al treilea motiv
Ținând seama de toate considerațiile de mai sus, prezentul motiv trebuie admis parțial, iar articolul 2 din decizia atacată trebuie anulat, în măsura în care concluzionează că scutirea de cheltuielile notariale și de înregistrare nu reprezintă ajutor de stat.
În schimb, se resping celelalte aspecte conținute în cadrul acestui motiv, și anume cele care privesc facilitățile de plată a redevenței și emisiunea de obligațiuni din 1994.
Trebuie examinată apoi a doua contestație principală menționată la punctul 33 de mai sus și, prin urmare, al patrulea motiv de anulare.
Cu privire la al patrulea motiv, întemeiat pe erori de drept privind condițiile de aplicare a articolului 86 alineatul (2) CE
Acest motiv cuprinde două aspecte. În primul aspect, reclamanta consideră că încredințarea serviciului public de televiziune de către Republica Portugheză către RTP, în lipsa unei proceduri concurențiale de ofertare, interzicea acordarea unei derogări în temeiul articolului 86 alineatul (2) CE. În al doilea aspect, reclamanta invocă încălcarea articolului 86 alineatul (2) CE care rezultă din încălcarea de către Comisie, în decizia atacată, a criteriilor de aplicare a acestei dispoziții, astfel cum sunt definite în Comunicarea privind radiodifuziunea.
Cu privire la primul aspect, întemeiat pe încredințarea serviciului public de televiziune către RTP în lipsa unei proceduri concurențiale de ofertare
— Argumentele părților
După ce a susținut că serviciul public de televiziune nu a fost încredințat RTP pe baza unei proceduri concurențiale de ofertare, reclamanta critică Comisia pentru faptul de a nu fi ridicat problema referitoare la legalitatea acestei încredințări. Reclamanta consideră că, în cazul în care Comisia ar fi efectuat această examinare, ar fi trebuit să concluzioneze că această încredințare nu respecta cerințele dreptului comunitar și, prin urmare, că finanțările acordate RTP nu puteau beneficia de nicio exceptare în temeiul articolului 86 alineatul (2) CE. Reclamanta invocă Comunicarea interpretativă a Comisiei privind concesiunile în dreptul comunitar (
JO 2000, C 121, p. 2
, denumită în continuare „Comunicarea privind concesiunile”) și interpretarea pe care Comisia ar fi dat-o, în
Al XXXI-lea raport privind politica în domeniul concurenței
[SEC (2002) 462 final], Hotărârii Curții din 7 decembrie 2000, Teleaustria și Telefonadress (
C-324/98, Rec., p. I-10745
). Reclamanta invocă și Hotărârea Curții din 18 noiembrie 1999, Teckal (
C-107/98, Rec., p. I-8121
).
În replică, reclamanta susține, în esență, că a patra condiție dintre cele prevăzute la punctele 88-93 din Hotărârea Curții din 24 iulie 2003, Altmark Trans și Regierungspräsidium Magdeburg (
C-280/00, Rec., p. I-7747
, denumită în continuare „a patra condiție Altmark”), impunea, ținându-se seama de lipsa procedurii concurențiale de ofertare, verificarea de către Comisie a faptului că nivelul compensației acordate RTP fusese stabilit pe baza criteriului unei întreprinderi obișnuite, bine organizate și echipate corespunzător. Or, în mod vădit, nu aceasta a fost situația.
Comisia susține că încredințarea misiunii de serviciu public de televiziune către RTP este o problemă diferită – care nu a fost invocată pe parcursul procedurii oficiale – de problema compatibilității compensațiilor acordate acestei întreprinderi, în lumina normelor referitoare la ajutoarele de stat.
Indiferent de situație, nici din dispozițiile articolului 86 alineatul (2) CE, nici din jurisprudență nu ar rezulta că statele membre sunt obligate să urmeze proceduri specifice pentru a alege întreprinderile cărora le-au fost încredințate servicii de interes economic general (denumite în continuare „SIEG”).
În orice ipoteză, în cazul SIEG de radiodifuziune, dreptul comunitar nu ar impune licitațiile deschise și procedurile concurențiale solicitate în mod normal, în general, în contractele de concesiune a serviciului public.
Trimiterile efectuate de reclamantă la regimul aplicabil concesiunilor și la jurisprudența Curții nu ar fi pertinente.
În ceea ce privește a patra condiție Altmark, reclamanta ar face confuzii cu privire la funcția acesteia. Această condiție ar privi problema dacă măsura reprezintă ajutor de stat, iar nu aceea dacă această măsură poate beneficia de derogarea prevăzută la articolul 86 alineatul (2) CE.
— Aprecierea Tribunalului
Mai întâi, în privința observației introductive a Comisiei potrivit căreia problema condițiilor de încredințare a SIEG de televiziune către RTP este invocată pentru prima dată la instanța comunitară, trebuie amintit că, dacă părții interesate în cadrul unei proceduri în materia ajutoarelor de stat nu i se admite să se prevaleze în fața instanței comunitare de argumente de fapt necunoscute de către Comisie și care nu i-au fost semnalate în cursul procedurii de investigare, în schimb, nimic nu împiedică această parte, precum în speță, să invoce împotriva deciziei finale un motiv juridic neinvocat în etapa procedurii administrative (a se vedea în acest sens Hotărârea Tribunalului din 6 octombrie 1999, Kneissl Dachstein/Comisia,
T-110/97, Rec., p. II-2881
, punctul 102 și jurisprudența citată, Hotărârea Tribunalului din 16 septembrie 2004, Valmont/Comisia,
T-274/01, Rec., p. II-3145
, punctul 102, și Hotărârea Tribunalului din 11 mai 2005, Saxonia Edelmetalle și ZEMAG/Comisia,
T-111/01 și T-133/01, Rec., p. II-1579
, punctul 68).
Poziția Comisiei întemeiată pe noutatea argumentului reclamantei nu este, așadar, de natură să permită respingerea acestuia.
Cu toate acestea, Tribunalul consideră, similar Comisiei, că acest argument nu este în măsură să conteste legalitatea deciziei atacate.
După cum s-a amintit deja la punctul 29 din Comunicarea privind radiodifuziunea, pentru acordarea derogării prevăzute la articolul 86 alineatul (2) CE de la interzicerea ajutoarelor de stat este necesară, conform jurisprudenței (a se vedea în acest sens Hotărârea Curții din 10 decembrie 1991, Merci Convenzionali Porto di Genova,
C-179/90, Rec., p. I-5889
, punctul 26, Hotărârea Tribunalului din 27 februarie 1997, FFSA și alții/Comisia,
T-106/95, Rec., p. II-229
, punctele 173 și 178, și Hotărârea Tribunalului din 13 iunie 2000, EPAC/Comisia,
T-204/97 și T-270/97, Rec., p. II-2267
, punctele 125 și 126), îndeplinirea a trei condiții: în primul rând, serviciul în discuție trebuie să fie SIEG și trebuie să fie definit în mod clar ca atare de către statul membru, în al doilea rând, întreprinderii în cauză să i se fi încredințat în mod expres prestarea SIEG respectiv de către statul membru, în al treilea rând, aplicarea normelor de concurență din tratat — în acest caz, interdicția acordării ajutoarelor de stat — trebuie să împiedice realizarea sarcinilor specifice încredințate întreprinderii, iar derogarea de la respectivele norme nu trebuie să afecteze dezvoltarea comerțului într-o măsură care să contravină intereselor comunitare.
Articolul 86 alineatul (2) CE nu conține, printre condițiile sale de aplicare, o cerință conform căreia statul membru trebuie să fi urmat o procedură concurențială de ofertare în vederea încredințării SIEG. De altfel, în Hotărârea din 15 iunie 2005, Olsen/Comisia (
T-17/02, Rec., p. II-2031
, punctul 239), Tribunalul a arătat în mod expres că nici din modul de redactare a articolului 86 alineatul (2) CE, nici din jurisprudența referitoare la această dispoziție nu rezulta că un SIEG poate fi încredințat unui operator numai după finalizarea unei proceduri de cerere de ofertă.
Ținând seama de considerațiile de mai sus, trebuie respinsă critica reclamantei întemeiată pe împrejurarea că, în cadrul examinării efectuate în temeiul articolului 86 alineatul (2) CE, Comisia ar fi trebuit să verifice dacă SIEG de televiziune fusese încredințată RTP în urma unei proceduri concurențiale de ofertare.
Din această concluzie, potrivit căreia, în cadrul examinării efectuate în temeiul articolului 86 alineatul (2) CE, Comisia nu trebuia să analizeze dacă încredințarea către RTP a SIEG de televiziune avusese loc în cadrul unei proceduri concurențiale de ofertare, rezultă și că lipsa în cauza de față a unei asemenea proceduri concurențiale, presupunând chiar că SIEG de televiziune ar fi trebuit, pentru alte motive decât cele invocate de reclamantă și amintite în cele două ultime teze ale punctului 134 de mai sus, să facă obiectul unei asemenea proceduri concurențiale de ofertare, lipsa unei asemenea proceduri concurențiale de ofertare în prezenta cauză ar fi putut cel mult să justifice inițierea de către Comisie a unei proceduri de constatare a neîndeplinirii obligațiilor împotriva Republicii Portugheze în temeiul articolului 226 CE, procedură care ar fi putut eventual să determine acest stat membru să înceteze această procedură de încredințare și să organizeze o procedură de cerere de ofertă. Totuși, această lipsă a procedurii concurențiale poate, în schimb, să aibă drept efect numai faptul că finanțarea de către stat a obligațiilor de serviciu public ale titularului SIEG ar trebui, deși condițiile privind definirea SIEG, mandatul și proporționalitatea ar fi respectate, să fie considerată drept ajutor incompatibil cu piața comună.
În orice situație, Tribunalul consideră că, în mod contrar susținerilor reclamantei, pentru motivele amintite în cele două ultime teze ale punctului 134 de mai sus, Republica Portugheză nu era nicidecum obligată să organizeze o procedură concurențială de ofertare prealabilă încredințării SIEG de televiziune către RTP.
În această privință, reclamanta se referă, mai întâi, la Comunicarea privind concesiunile (punctul 134 de mai sus). Or, deși contractele de serviciu public încheiate între Republica Portugheză și RTP conțin, desigur, denumirea „concesiune”, nu reiese, iar reclamanta nu invocă de altfel niciun element în acest sens, că RTP ar avea calitatea de concesionar în sensul acestei comunicări (a se vedea în special punctul 2.2 al șaselea paragraf și punctul 2.4 al treilea paragraf din Comunicarea privind concesiunile), cu alte cuvinte că RTP era plătită în schimbul serviciilor prestate (precum o televiziune care emite către abonați) și că ar suporta, așadar, riscul de exploatare.
Dimpotrivă, reiese că RTP este un operator public de televiziune care difuzează un program în beneficiul și având ca destinatar întreaga populație, costurile prestării serviciului public fiind suportate de către stat.
În plus, chiar dacă RTP ar fi fost concesionar în sensul Comunicării privind concesiunile, trebuie arătat că această comunicare, deși evidențiază că „relațiile dintre autorități[le] publice și întreprinderi[le] publice care au sarcina îndeplinirii misiunilor de interes economic general sunt în principiu avute în vedere de [aceasta]” [traducere neoficială] (punctul 2.4 al optulea paragraf din Comunicarea privind concesiunile), precizează totuși în mod expres că „în sectorul audiovizualului trebuie să se țină seama de [Protocolul de la Amsterdam]” [traducere neoficială] (nota 29 punctul 2.4 al optulea paragraf din Comunicarea privind concesiunile). Astfel, Comunicarea privind concesiunile recunoaște specificitatea radiodifuziunii ca serviciu public și îl exceptează de la norma generală.
În sfârșit, trebuie reținut că, potrivit Comunicării privind concesiunile, acestea „sunt supuse normelor și principiilor tratatului, în măsura în care […] au ca obiect prestarea de activități economice” [traducere neoficială] (punctul 2.4 primul paragraf). În continuare, Comunicarea privind concesiunile arată că „nu vizează actele […] care privesc activitățile cu caracter neeconomic, precum școlarizarea obligatorie sau securitatea socială” [traducere neoficială] (punctul 2.4 al cincilea paragraf a doua liniuță).
Or, deși este adevărat că serviciul public de radiodifuziune este considerat un SIEG, iar nu un serviciu de interes general fără caracter economic, trebuie totuși arătat că această calificare drept SIEG se explică mai mult prin impactul pe care radiodifuziunea ca serviciu public îl produce,
de facto
, asupra sectorului, de altfel concurențial și cu caracter comercial, al radiodifuziunii, decât printr-o pretinsă dimensiune comercială a radiodifuziunii ca serviciu public. După cum reiese cu claritate din Protocolul de la Amsterdam, serviciul public de radiodifuziune este „direct legat de nevoile democratice, sociale și culturale ale fiecărei societăți”. În același sens, Rezoluția Consiliului și a statelor membre din 25 ianuarie 1999 privind serviciul public de radiodifuziune (
JO C 30, p. 1
) arată că acest serviciu public „având în vedere funcțiile culturale, sociale și democratice pe care și le asumă pentru binele comun, are o importanță vitală pentru asigurarea democrației, a pluralismului, a coeziunii sociale și a diversității culturale și lingvistice [și] trebuie să fie în măsură să continue furnizarea unei game largi de programe […] societății în ansamblul său” [traducere neoficială] (considerentul B și punctul 7 din rezoluție).
De altfel, această specificitate a radiodifuziunii ca serviciu public reprezintă fundamentul libertății recunoscute statelor membre prin Protocolul de la Amsterdam în încredințarea SIEG de radiodifuziune. Aceasta explică și justifică faptul că nu se poate impune unui stat membru să organizeze o procedură concurențială de ofertare în vederea încredințării acestui SIEG, cel puțin atunci când decide să asigure el însuși acest serviciu public prin intermediul unei societăți publice, precum în cazul de față.
În continuare, din aceleași motive, și trimiterile efectuate de reclamantă la
Al XXXI-lea raport privind politica în domeniul concurenței
și la interpretarea pe care Comisia ar fi dat-o în acest raport Hotărârii Teleaustria și Telefonadress, punctul 134 de mai sus, precum și Hotărârii Teckal, punctul 134 de mai sus sunt la fel de lipsite de pertinență. Astfel, prin aceste trimiteri, care au în vedere activități total diferite de radiodifuziunea ca serviciu public, reclamanta face abstracție de particularitățile proprii acestui din urmă sector și obiectivelor specifice urmărite de statele membre atunci când definesc și organizează serviciul public de radiodifuziune.
Din toate considerațiile de mai sus rezultă că, în vederea acordării derogării prevăzute la articolul 86 alineatul (2) CE, nu numai că nu exista obligația în sarcina Comisiei să examineze dacă SIEG de televiziune fusese încredințat în urma unei proceduri concurențiale de ofertare (punctul 146 de mai sus), ci și că, indiferent de situație, Republica Portugheză nu avea obligația să recurgă la o procedură concurențială de ofertare.
În privința criticii reclamantei întemeiate pe a patra condiție Altmark (punctul 135 de mai sus), trebuie arătat că, în temeiul articolului 113 din Regulamentul de procedură, Tribunalul poate invoca din oficiu orice cauză de inadmisibilitate de ordine publică. În acest temei, potrivit articolului 48 alineatul (2) din regulamentul menționat, trebuie declarate inadmisibile motivele invocate pentru prima dată în replică și care nu sunt întemeiate pe elemente de drept sau de fapt apărute în cursul procedurii (Hotărârea Tribunalului din 28 noiembrie 2002, Scan Office Design/Comisia,
T-40/01, Rec., p. II-5043
, punctul 96, și Hotărârea Tribunalului din 27 septembrie 2005, Common Market Fertilizers/Comisia,
T-134/03 și T-135/03, Rec., p. II-3923
, punctul 51). Cu toate acestea, un motiv sau un argument care constituie dezvoltarea unui motiv invocat anterior în cererea introductivă trebuie considerat admisibil (Hotărârea Curții din 26 aprilie 2007, Alcon/OAPI,
C-412/05 P, Rep., p. I-3569
, punctele 38-40, Hotărârea Tribunalului din 14 martie 2007, Aluminium Silicon Mill Products/Consiliul, T-107/04, nepublicată încă în Repertoriu, punctul 60 și jurisprudența citată).
Tribunalul constată că această critică a fost invocată numai în stadiul replicii (punctele 14-22), fără a fi întemeiată pe elemente de drept sau de fapt apărute în cursul procedurii la Tribunal. În această privință, împrejurarea că, în apărare, Comisia a amintit din proprie inițiativă a patra condiție Altmark (în mod special la punctul 37), în scopul combaterii argumentului cuprins în cererea introductivă întemeiat pe faptul că se impunea organizarea unei proceduri concurențiale de ofertare în vederea încredințării SIEG în cauză, nu reprezintă nicidecum apariția în cursul procedurii a unui element de fapt sau de drept, în sensul jurisprudenței amintite la punctul precedent, care ar permite reclamantei să invoce prezenta critică în mod util în stadiul replicii.
În plus, Tribunalul evidențiază că această critică, prin faptul că amintește obligația Comisiei de a verifica dacă nivelul compensației necesare a fost determinat pe baza unei analize a costurilor pe care o întreprindere obișnuită, bine organizată și echipată corespunzător le-ar fi avut pentru a-și executa obligațiile de serviciu public, nu constituie dezvoltarea niciunui motiv invocat în cererea introductivă. Astfel, prin cererea introductivă, reclamanta s-a limitat să critice, fără a face de altfel trimitere la a patra condiție Altmark, lipsa procedurii concurențiale în cadrul atribuirii SIEG de televiziune către RTP (a se vedea punctele 175-183 din cererea introductivă) și nu a invocat nicidecum critica în discuție în prezent – și absolut diferită – potrivit căreia, în lipsa unei proceduri concurențiale de ofertare, Comisia ar fi trebuit, înainte de a acorda o derogare în temeiul articolului 86 alineatul (2) CE, să verifice în conformitate – potrivit reclamantei – cu a patra condiție Altmark dacă nivelul compensațiilor acordate RTP corespundea nevoilor unei întreprinderi obișnuite, bine organizate și echipate corespunzător.
Rezultă că această critică a reclamantei întemeiată pe a patra condiție Altmark este inadmisibilă.
Din toate considerațiile de mai sus rezultă că primul aspect al prezentului motiv trebuie respins.
Cu privire la al doilea aspect, întemeiat pe încălcarea criteriilor de aplicare a articolului 86 alineatul (2) CE
— Argumentele părților
Reclamanta susține că nu au fost respectate de către Comisie criteriile de aplicare a articolului 86 alineatul (2) CE, astfel cum sunt menționate în Comunicarea privind radiodifuziunea și potrivit cărora, în primul rând, statul trebuie să definească misiunile de serviciu public încredințate întreprinderii în cauză, în al doilea rând, serviciul trebuie să fie prestat în mod efectiv, în al treilea rând, prestarea în mod efectiv a serviciului care face obiectul contractului trebuie supusă unui control independent și, în al patrulea rând, compensațiile financiare acordate de către stat trebuie să respecte principiile transparenței și proporționalității.
În privința primului dintre aceste criterii, statul nu ar avea posibilitatea să opteze pentru o definiție „largă” a serviciului public atunci când alege, precum în speță, să atribuie serviciul public unei întreprinderi care desfășoară simultan activități comerciale aflate în concurență cu alți operatori. Astfel, o asemenea definiție nu ar permite diferențierea clară între activitatea concurențială și activitatea de serviciu public și ar face imposibile atât controlul prestării în mod efectiv a serviciului public, cât și imputarea costurilor angajate de întreprindere între activitățile sale comerciale și activitățile sale de serviciu public. Statul portughez nu ar fi definit cu claritate, în mod transparent și susceptibil de a face obiectul unui control, misiunea de serviciu public încredințată RTP și mijloacele afectate finanțării acesteia.
Aceste critici nu ar fi abstracte. Acestea s-ar întemeia în mod concret pe ineficacitatea mecanismelor de control. Printre mecanismele de control enumerate în considerentele (56)-(59) ale deciziei atacate, singurele puse în aplicare de organismele independente ale Republicii Portugheze și ale RTP ar fi cele efectuate de consiliul consultativ, compus din reprezentanții opiniei publice și din auditori externi.
Or, nu numai că, în decizia atacată, Comisia nu s-ar fi referit în niciun mod la efectuarea unor controale independente, însă nici nu ar fi încercat să verifice dacă, în practică, avuseseră loc asemenea controale. Totuși, Comisia nu ar avea numai obligația să ia cunoștință de mecanismele prevăzute în mod teoretic, ci și să verifice aplicarea lor reală.
Deși ar fi dispus de toate competențele de investigare în acest scop, Comisia nu ar fi luat nicio inițiativă și nu ar fi dat curs cererilor repetate ale reclamantei pentru care urmărea obținerea de la autoritățile portugheze a rapoartelor contractuale de audit extern sau precizarea că aceste rapoarte nu existau. Pe de o parte, informațiile obținute de reclamantă prin propriile mijloace ar arăta, pe de o parte, că, în perioada 1992-1997, RTP nu a făcut obiectul unui audit independent. Pe de altă parte, elementele disponibile cu privire la auditul extern contractual efectuat în 1998 ar evidenția deficiențe grave.
În plus, în privința criteriului întemeiat pe cerința prestării în mod efectiv a serviciului public, nici acesta nu ar fi fost respectat de către Comisie. Astfel, decizia atacată nu s-ar întemeia pe nicio dovadă cu înscrisuri a respectării în mod efectiv de către RTP a misiunilor de serviciu public care îi fuseseră încredințate. În plus, niciun audit independent nu ar fi fost efectuat în perioada 1992-1997, iar raportul contractual de audit extern aferent anului 1998 evidenția numeroase deficiențe privind prestarea serviciului public de către RTP.
Prin urmare, întrucât criteriile de aplicare a articolului 86 alineatul (2) CE, astfel cum sunt definite de însăși Comisia, nu au fost respectate, ar trebui ca decizia atacată să fie anulată.
Reclamanta adaugă că, prin Comunicarea privind radiodifuziunea, s-ar interzice constatarea, atunci când mecanismele de control al îndeplinirii obligațiilor de serviciu public nu funcționează, că serviciul public este prestat în mod efectiv. În plus, atunci când controlul funcționează, iar autoritățile competente consideră că serviciul public nu a fost prestat sau că anumite costuri nu se încadrează în acest serviciu, Comisia nu ar putea să respingă acest control și să considere, după cum a procedat în decizia atacată și în memoriul în apărare, că, în definitiv, ansamblul se încadra în serviciul public, iar costurile angajate de întreprindere rezultau în totalitate din îndeplinirea misiunii de serviciu public.
Ar trebui să se revină asupra raportului întocmit de Tribunal de Contas, adoptat cu mai mult de un an înainte de decizia atacată, de care Republica Portugheză și RTP ar fi avut în mod evident cunoștință și care ar fi trebuit să fi fost adus și la cunoștința Comisiei. Astfel, ținând seama atât de vechimea investigării RTP, cât și de obligația de cooperare loială a statelor membre cu instituțiile comunitare, Comisia nu ar fi putut ignora că Tribunal de Contas desfășura o investigație aprofundată și nu ar fi putut ignora existența acestui raport.
Acest raport ar confirma raportul contractual de audit extern pentru anul 1998, precum și termenii cererii introductive în ceea ce privește erorile Comisiei în cadrul analizei costurilor angajate de RTP pentru prestarea serviciului public. Acesta ar confirma și susținerile reclamantei referitoare la eroarea de drept a Comisiei în ceea ce privește aprecierea condițiilor de aplicare a articolului 86 alineatul (2) CE, în special în legătură cu ineficacitatea mecanismelor de control. În sfârșit, acest raport ar confirma că RTP nu a prestat serviciul așteptat. Așadar, ținând seama de criteriile Comunicării privind radiodifuziunea, „Comisia nu ar [fi putut] să își îndeplinească sarcinile care îi revin în temeiul articolului 86 alineatul (2) [CE] și, prin urmare, nu ar [fi putut] acorda o derogare în temeiul acestei prevederi” (punctul 43 din Comunicare).
În opinia reclamantei, Comisia nu putea să nu aibă cunoștință de raportul întocmit de Tribunal de Contas, din care reieșea cu claritate că nu erau îndeplinite condițiile de aplicare a articolului 86 alineatul (2) CE. Comisia nu poate controla modul în care RTP asigură serviciul public pe baza rapoartelor anuale întocmite de un auditor al întreprinderii sau pe baza contabilității întreprinderii. De altfel, rolul auditorului nu ar fi acela de a verifica dacă o anumită întreprindere asigură sau nu prestațiile de serviciu public și, cu atât mai puțin, care sume corespund sau nu corespund acestor prestații. Prin urmare, decizia atacată ar fi vădit nelegală și ar trebui anulată.
Comisia răspunde că, în mod contrar afirmațiilor reclamantei, Comunicarea privind radiodifuziunea nu impune o obligație de control independent în ceea ce privește prestarea efectivă a serviciului public de radiodifuziune. La punctul 29, această comunicare ar stabili trei criterii pentru ca o măsură să poată beneficia de derogarea prevăzută la articolul 86 alineatul (2) CE. Aceste criterii, referitoare la definiția SIEG, la mandatul de serviciu public și la proporționalitate, ar fi criteriile care ar fi fost aplicate în decizia atacată.
Ar fi inexact că o definiție „largă” a serviciului public nu permite să se facă diferența între activitatea cu care se află în concurență și activitatea de serviciu public, nici să facă imposibil controlul prestării efective a serviciului public și imputarea costurilor asupra activităților concurențiale, pe de o parte, și asupra activităților de serviciu public, pe de altă parte.
Rolul Comisiei în acest sector al radiodifuziunii s-ar limita la verificarea eventualelor erori vădite în definirea serviciului public, care ar trebui să fie conformă cu obiectivul de a răspunde nevoilor democratice, sociale și culturale ale unei societăți determinate. Comisia nu ar fi constatat asemenea erori.
În aceste condiții, s-ar afla în discuție problema dacă finanțarea misiunii de serviciu public era sau nu era proporțională cu costul net al serviciului public. Or, concluzia Comisiei ar fi aceea că finanțarea totală obținută de RTP în perioada examinată nu a depășit costurile nete aferente serviciului public.
Ar fi reieșit că RTP aplica o contabilitate separată între activitățile de serviciu public și activitățile comerciale, acestea din urmă fiind exercitate de întreprinderi distincte din punct de vedere juridic. Contabilitatea RTP ar fi arătat, așadar, care erau costurile și încasările obținute din îndeplinirea misiunii de serviciu public, precum și participațiile RTP în întreprinderi comerciale, înscrise în contabilitate drept investiții financiare. Situațiile financiare ale RTP ar fi făcut întotdeauna obiectul unui audit anual de către un auditor. În plus, în cadrul sistemului intern de finanțare portughez, RTP ar fi obținut numai rambursarea parțială a costurilor sale aferente serviciului public. În acest cadru, RTP ar fi aplicat un al doilea nivel de contabilitate analitică în interiorul activităților de serviciu public propriu-zise – ceea ce s-ar fi reflectat întotdeauna în rapoartele privind serviciul public – care ar fi demonstrat în mod transparent ce categorii de costuri erau rambursabile pentru fiecare activitate de serviciu public.
Ar fi adevărat că, într-o primă etapă, autoritățile portugheze ar fi optat să pună în aplicare, prin contractul de serviciu public, un mecanism de compensare care nu acoperea totalitatea costurilor aferente serviciului public. Nu ar fi mai puțin adevărat că dreptul comunitar ar permite compensarea totală a costurilor menționate. Prin urmare, reclamanta nu se poate opune altor măsuri luate ulterior de autoritățile portugheze pentru a acoperi acea parte a costurilor care nu a făcut încă obiectul unei compensări.
În plus, concepția potrivit căreia acceptarea unei definiții „largi” a misiunii de serviciu public în cazul RTP era legitimă, întrucât se dovedise că finanțarea acestei misiuni fusese proporțională cu costurile nete ale acesteia, ar fi de asemenea confirmată de faptul că nu ar fi existat nicio denaturare pe piață în ceea ce privește activitățile comerciale care rezultă din activitățile de serviciu public.
În privința argumentului întemeiat pe pretinsa ineficacitate a mecanismelor de control, acesta nu ar fi întemeiat. Astfel, rolul Comisiei nu ar consta în a aprecia dacă RTP sau Republica Portugheză au aplicat în mod corect toate normele interne portugheze, ci doar în a verifica dacă finanțarea primită de RTP din partea statului era compatibilă cu tratatul. În acest scop, Comisia ar fi fost obligată să analizeze și să evalueze date obiective și credibile referitoare la costul activităților de serviciu public și la activitățile comerciale ale RTP.
Ceea ce ar trebui subliniat este că, după cum s-a detaliat în considerentul (177) și următoarele ale deciziei atacate, toate aceste date analizate și confirmate de către Comisie ar fi făcut obiectul unor mecanisme de control adecvate în Portugalia.
Chiar dacă se constata ulterior că întreg sistemul de control descris nu a funcționat cum trebuia sau că datele furnizate Comisiei nu erau exacte, această împrejurare nu ar avea semnificația că decizia atacată ar conține un anumit viciu. Astfel, Comisia ar fi adoptat această decizie în funcție de elementele de care dispunea la data adoptării acesteia și față de care nu a avut motive de îndoială.
În sfârșit, în ceea ce privește argumentul potrivit căruia decizia atacată nu s-ar întemeia pe niciun element de probă în sensul că misiunea de serviciu public a RTP a fost prestată în mod efectiv, acesta ar fi eronat. De fapt, Comisia nu ar avea obligația să analizeze în concret nici dacă aceste contracte de serviciu public au fost executate în detaliu, nici dacă standardele de calitate definite în acestea au fost respectate. Rolul acesteia s-ar limita la a verifica dacă activitățile desfășurate de RTP în calitate de serviciu public pot fi considerate sau nu SIEG în sensul tratatului.
Or, toate activitățile desfășurate de RTP în calitate de SIEG ar fi legitime și nu ar fi afectate de nicio eroare vădită. În plus, investigația ar fi permis să se concluzioneze că finanțarea acordată RTP ar fi fost afectată efectiv îndeplinirii misiunii de serviciu public.
Comisia arată că prezentarea, în replică, a raportului întocmit de Tribunal de Contas a avut loc tardiv și fără o justificare convingătoare a acestei tardivități. În opinia sa, Comisia contestă în mod formal că ar fi avut cunoștință de existența acestui raport înaintea deciziei atacate. În orice caz, acest raport nu ar contesta aprecierea cuprinsă în decizia atacată.
— Aprecierea Tribunalului
Cu titlu introductiv, este necesar să se soluționeze problema dacă raportul întocmit de Tribunal de Contas, depus în anexa la replică, este admisibil și pertinent în prezenta acțiune pentru aprecierea legalității deciziei atacate.
Este necesară abordarea directă a problemei privind pertinența acestui raport.
Potrivit unei jurisprudențe constante, în cadrul unei acțiuni în anulare introduse în temeiul articolului 230 CE, legalitatea unui act comunitar trebuie apreciată în funcție de informațiile care existau la data adoptării actului. În special, aprecierile complexe făcute de Comisie trebuie examinate numai în funcție de acele elemente de care aceasta dispunea la momentul la care au fost efectuate (Hotărârea Curții din 7 februarie 1979, Franța/Comisia,
15/76 și 16/76, Rec., p. 321
, punctul 7, și Hotărârea Curții din 11 septembrie 2003, Belgia/Comisia,
C-197/99 P, Rec., p. I-8461
, punctul 86, Hotărârea Tribunalului din 25 iunie 1998, British Airways și alții/Comisia,
T-371/94 și T-394/94, Rec., p. II-2405
, punctul 81, și Hotărârea Tribunalului din 15 septembrie 1998, BFM și EFIM/Comisia,
T-126/96 și T-127/96, Rec., p. II-3437
, punctul 88).
Reclamanta consideră că, ținând seama atât de vechimea investigării RTP de către Comisie, cât și de obligația de cooperare loială a statelor membre cu instituțiile comunitare, această instituție nu putea ignora că Tribunal de Contas desfășura o investigare aprofundată a RTP și nu putea ignora existența acestui raport.
Cu toate acestea, trebuie constatat că reclamanta, căreia îi revine sarcina probei, nu aduce, în afară de afirmațiile generale sus-menționate, nicio dovadă concretă potrivit căreia Comisia ar fi avut cunoștință în mod efectiv fie și numai de existența acestui raport în momentul adoptării deciziei atacate. De altfel, reclamanta susține că, la momentul adoptării acestei decizii, nu avea cunoștință de existența acestui raport.
În privința Comisiei, aceasta susține în mod formal că nu avea cunoștință de existența acestui raport la momentul deciziei atacate și că, prin urmare, se afla în imposibilitatea de a cere cel puțin să îi fie comunicat.
În această privință, Tribunalul consideră că nu s-a dovedit că, la momentul deciziei atacate, Comisia avea cunoștință de existența raportului întocmit de Tribunal de Contas.
Rezultă că, în mod independent de problema dacă acest raport, deși prezentat numai în stadiul replicii, trebuie să fie considerat admisibil în temeiul articolului 48 alineatul (2) din Regulamentul de procedură, acesta trebuie declarat lipsit de orice pertinență și nu poate fi luat în considerare pentru aprecierea legalității deciziei atacate.
Întrucât această chestiune prealabilă a fost soluționată, trebuie analizată critica reclamantei întemeiată pe faptul că un stat membru nu ar putea, atunci când decide, precum în speță, să încredințeze SIEG de radiodifuziune unui operator care desfășoară simultan activități comerciale, să opteze pentru o definire „largă” a serviciului public.
Mai întâi, trebuie amintit că, după cum se exprimă jurisprudența (a se vedea în acest sens Hotărârea FFSA și alții/Comisia, punctul 144 de mai sus, punctul 99) și astfel cum a arătat Comisia la punctul 22 din Comunicarea COM (2000) 580 final din 20 septembrie 2000 privind serviciile de interes general în Europa, statele membre au o largă putere de apreciere cu privire la definirea a ceea ce acestea consideră ca fiind SIEG. Prin urmare, definirea acestor servicii de către un stat membru nu poate fi contestată de către Comisie decât în cazul unei erori vădite (Concluziile avocatului general Léger prezentate în cauza în care s-a pronunțat Hotărârea Curții din 19 februarie 2002, Wouters și alții,
C-309/99, Rec., p. I-1577
,
I-1583
, punctul 162, Hotărârea Olsen/Comisia, punctul 145 de mai sus, punctul 216).
Importanța SIEG pentru Uniunea Europeană și necesitatea garantării bunei funcționări a acestor servicii au fost de altfel subliniate prin introducerea în Tratatul CE, prin intermediul Tratatului de la Amsterdam, a articolului 16 CE (a se vedea în acest sens Concluziile avocatului general Alber prezentate în cauza în care s-a pronunțat Hotărârea Curții din 17 mai 2001, TNT Traco,
C-340/99, Rec., p. I-4109
,
I-4112
, punctul 94, Concluziile prezentate de avocatul general Jacobs în cauza în care s-a pronunțat Hotărârea Curții din 25 octombrie 2001, Ambulanz Glöckner,
C-475/99, Rec., p. I-8089
,
I-8094
, punctul 175, și în cauza în care s-a pronunțat Hotărârea Curții din 20 noiembrie 2003, GEMO,
C-126/01, Rec., p. I-13769
,
I-13772
, punctul 124, și Concluziile avocatului general Poiares Maduro în cauza în care s-a pronunțat Hotărârea Curții din 11 iulie 2006, FENIN/Comisia,
C-205/03 P, Rec., p. I-6295
,
I-6297
, nota de subsol 35, punctul 36; a se vedea de asemenea Ordonanța președintelui Tribunalului din 28 mai 2001, Poste Italiane/Comisia,
T-53/01 R, Rec., p. II-1479
, punctul 132).
În mod special, în privința SIEG de radiodifuziune, în Hotărârea din 30 aprilie 1974, Sacchi (
155/73, Rec., p. 409
), referitoare, printre altele, la problema dacă dreptul exclusiv acordat de un stat membru unei întreprinderi de a efectua toate categoriile de emisiuni televizate, chiar dacă în scopuri publicitare, constituia o încălcare a normelor de concurență, Curtea a recunoscut, în esență, că statele membre puteau să definească în mod legitim un SIEG de radiodifuziune care să acopere difuzarea unui program generalist. Într-adevăr, în această hotărâre, Curtea s-a pronunțat în sensul că „nicio dispoziție din tratat nu interzice ca statele membre, pentru motive de interes public care nu au natură economică, să excludă emisiunile de radioteleviziune […] de la concurență, conferind dreptul exclusiv de a emite uneia sau mai multor entități” (Hotărârea Sacchi, citată anterior, punctul 14; a se vedea de asemenea Concluziile avocatului general Reischl prezentate în cauza în care s-a pronunțat această hotărâre, Rec., p. 433, p. 455, al doilea-al cincilea paragraf, și Concluziile avocatului general Léger prezentate în cauza în care s-a pronunțat Hotărârea Wouters și alții, punctul 195 de mai sus, punctul 163).
Pe de altă parte, atunci când, în Protocolul de la Amsterdam, statele membre au prevăzut că „radiodifuziunea de serviciu public în statele membre este direct legată de nevoile democratice, sociale și culturale ale fiecărei societăți, precum și de necesitatea de a păstra pluralismul în mijloacele media”, statele membre au făcut trimitere în mod direct la sistemele de radiodifuziune ca serviciu public instituite de acestea și care au sarcina de a difuza, în beneficiul întregii populații a acestor state, programe generaliste de televiziune.
În sfârșit, trebuie amintiți termenii în care Consiliul și statele membre, în Rezoluția din 25 ianuarie 1999 privind serviciul public de radiodifuziune (punctul 153 de mai sus), au reafirmat importanța SIEG de radiodifuziune.
În această rezoluție, statele membre, „considerând că serviciul public de radiodifuziune, având în vedere funcțiile culturale, sociale și democratice pe care le asumă pentru binele comun, are o importanță vitală pentru asigurarea democrației, pluralismului, coeziunii sociale și diversității culturale și lingvistice, […] subliniind că diversificarea crescută a programelor propusă în noul mediu media întărește importanța misiunii globale a organismelor publice de radiodifuziune [și] amintind afirmarea competenței statelor membre cu privire la mandatul și la finanțarea serviciului cuprinsă în [Protocolul de la Amsterdam]” [traducere neoficială] au reținut și au reafirmat că acest protocol confirmă „voința [acestora] […] de a sublinia rolul serviciului public de radiodifuziune”, că „serviciul public de radiodifuziune trebuie să fie în măsură să continue furnizarea unei game largi de programe, în conformitate cu misiunea sa, astfel cum a fost definită de către statele membre, pentru a se adresa societății în ansamblul său” și că, „în acest context, eforturile serviciului public de radiodifuziune de atragere a unui public cât mai larg sunt legitime”. [traducere neoficială]
Din considerațiile de mai sus rezultă că dreptul comunitar nu interzice în niciun mod ca un stat membru să definească SIEG de radiodifuziune în termeni largi, care să includă difuzarea unui program generalist.
Această posibilitate nu ar putea fi contestată prin împrejurarea că radiodifuzorul serviciului public desfășoară, pe de altă parte, activități cu caracter comercial, în special vânzarea de spații publicitare.
Într-adevăr, o asemenea contestare ar însemna ca definiţia însăși a SIEG de radiodifuziune să depindă de modul de finanțare a acestuia. Or, prin ipoteză, SIEG se definește în funcție de interesul general pe care urmărește să îl îndeplinească, iar nu în funcție de mijloacele care îi vor asigura prestarea. După cum a evidențiat Comisia la punctul 36 din Comunicarea privind radiodifuziunea, „problema definirii misiunii de serviciu public nu trebuie confundată cu problema mecanismului de finanțare ales pentru furnizarea respectivelor servicii”.
Din toate considerațiile de mai sus rezultă că nu se poate contesta această competență a statelor membre de a defini SIEG de radiodifuziune într-o modalitate care să cuprindă difuzarea unei game largi de programe, autorizând operatorul care are sarcina de a îndeplini acest SIEG să desfășoare activități comerciale, precum vânzarea de spații publicitare.
În sfârșit, Tribunalul arată că, în afara criticii exprimate de reclamantă împotriva definirii largi a serviciului public în cazul unui radiodifuzor care exercită și activități comerciale, criticile reclamantei privesc mai ales îndeplinirea acestei misiuni de către RTP și controlul Comisiei în această privință.
În opinia reclamantei, într-adevăr, Comisia nu a încercat să verifice dacă executarea misiunii sale de către RTP făcuse obiectul unor controale independente. Comisia nu ar fi numai obligată să ia în considerare mecanismele de control prevăzute în mod teoretic. Aceasta ar trebui, în plus, să verifice aplicarea lor efectivă. Comisia este criticată de reclamantă pentru faptul de a nu fi dat curs cererilor sale privind comunicarea de către autoritățile portugheze a rapoartelor contractuale de audit extern sau informarea de către aceste autorități că aceste rapoarte nu existau. În plus, Comisia este criticată de reclamantă pentru absența, în decizia atacată, a dovezilor privind respectarea efectivă de către RTP a misiunilor de serviciu public care îi erau încredințate.
Considerentele relevante ale deciziei atacate sunt considerentele (56)-(59) și (177)-(181).
Înainte de a se pronunța asupra temeiniciei acestor critici ale reclamantei, trebuie examinată problema controlului respectării de către radiodifuzorul serviciului public a mandatului său de serviciu public.
Această examinare implică o analiză compusă din două părți. În prima parte, trebuie examinată problema controlului respectării de către RTP a criteriilor calitative – sau chiar a standardelor de calitate – aplicabile în mod general oricărei activități de radiodifuziune ca serviciu public. În a doua parte, trebuie examinată problema controlului caracterului real al furnizării de către RTP a prestațiilor concrete de serviciu public așteptate de la aceasta și a controlului corespondenței dintre aceste prestații și costurile anunțate aferente acestora.
În timp ce prima parte a analizei privește aprecierea, impregnată de subiectivitate, a nivelului calitativ al televiziunii ca serviciu public, a doua parte privește problema obiectivă a realității administrative și contabile a situațiilor financiare ale RTP în ceea ce privește costurile angajate și costurile pe care le evidențiază. Într-adevăr, Comisia are posibilitatea să verifice în mod util proporționalitatea finanțării de către stat față de costurile serviciului public numai dacă este convinsă în mod rezonabil de fiabilitatea datelor financiare și contabile care îi sunt transmise în legătură cu operatorul de serviciu public și cu activitatea acestuia.
În primul rând, în ceea ce privește problema controlului respectării de către RTP a criteriilor calitative, trebuie să se considere că, ținând seama de impactul său economic, finanțarea de către stat acordată radiodifuziunii ca serviciu public definită în mod larg poate fi declarată conformă cu dispozițiile tratatului numai dacă sunt respectate cerințele calitative exprimate în mandatul de serviciu public. Într-adevăr, aceste cerințe calitative reprezintă rațiunea de a fi a SIEG de radiodifuziune în peisajul audiovizual național și nu există, așadar, motiv ca un SIEG de radiodifuziune definit în termeni largi, însă care ar sacrifica respectarea acestor cerințe în beneficiul unui comportament de operator comercial constând în difuzarea unui program special definit pentru a genera audiențe optime din punctul de vedere al persoanelor care fac publicitatea, să continue să fie finanțat de către stat în aceleași condiții ca și cum aceste condiții calitative ar fi respectate.
Cu toate acestea, numai statul membru poate aprecia respectarea de către furnizorul serviciului public de radiodifuziune a standardelor de calitate definite în mandatul de serviciu public. După cum arată Comisia în Comunicarea COM (1999) 657 final către Consiliu, către Parlamentul European, către Comitetul Economic și Social și către Comitetul Regiunilor din 14 decembrie 1999 privind principiile și orientările politicii comunitare în domeniul audiovizualului în era digitală, „problemele referitoare la conținut sunt, prin natură, esențial naționale, deoarece sunt direct și strâns legate de nevoile culturale, sociale și democratice ale fiecărei societăți” și, „în conformitate cu principiul subsidiarității, reglementarea conținutului este, așadar, în esență de competența statelor membre”. [traducere neoficială] Prin urmare, nu Comisia trebuie să aprecieze respectarea standardelor de calitate, ci aceasta trebuie să se poată baza pe un control adecvat efectuat de către statele membre [considerentul (41) al Comunicării privind radiodifuziunea].
Întrucât Comisia nu este, așadar, competentă să verifice în concret respectarea standardelor de calitate, aceasta poate și trebuie, în principiu, să se limiteze la constatarea existenței unui mecanism de control din partea unui organ independent al respectării mandatului de către un furnizor al serviciului public de radiodifuziune.
Numai în măsura în care informațiile transmise Comisiei pe parcursul investigației conțin indicii serioase că mecanismul de control, deși existent, nu a fost pus în aplicare, Comisia poate ajunge să examineze caracterul real al acestei aplicări, urmărind totuși să nu depășească această examinare și în special să nu se substituie statului membru în aprecierea concretă a respectării criteriilor calitative.
În speță, este cert că existența unui mecanism de control privind îndeplinirea de către RTP a obligațiilor sale de serviciu public a fost evidențiată de către Comisie. Astfel, în decizia atacată, se menționează că „contractele de serviciu public prevăd un consiliu consultativ compus din reprezentanții diferitelor sectoare ale opiniei publice care pot interveni pentru a aprecia dacă obligațiile generale și cele specifice impuse radiodifuziunii ca serviciu public sunt respectate” [considerentul (56)], că RTP trebuie să prezinte „un raport privind respectarea obligațiilor de serviciu public în cursul exercițiului precedent” (denumit în continuare „raportul privind serviciul public”) [considerentul (57) a doua teză al deciziei atacate] și că „ministrul de finanțe și membrul guvernului responsabil în domeniul mass-media trebuie să verifice respectarea contractelor de serviciu public” [considerentul (58) prima teză].
Aceste constatări efectuate în decizia atacată caracterizează în mod suficient existența unui mecanism independent de control privind respectarea de către RTP a cerințelor calitative ale misiunii sale de serviciu public.
În plus, Tribunalul evidențiază, cu titlu suplimentar, că nu s-a contestat, după cum se arată în decizia atacată [considerentele (178) și (179)], că raportul privind serviciul public a fost întocmit în mod efectiv în fiecare an de către RTP și că ministrul finanțelor și membrul guvernului responsabil în domeniul mass-media au dispus un audit privind executarea contractelor de serviciu public.
Ținând seama de cele de mai sus, nu se poate contesta legalitatea deciziei atacate pentru motive privind verificarea de către Comisie a existenței mecanismelor de control al normelor de calitate.
În al doilea rând, trebuie examinată problema controlului caracterului real al furnizării de către RTP a prestațiilor concrete de serviciu public așteptate de la aceasta și al caracterului real al costurilor pretins angajate ca urmare a acestei furnizări.
Teza reclamantei constă în lipsa verificării din partea Comisiei, cu diligența necesară, a caracterului real și a fiabilității informațiilor care i-au fost comunicate în legătură cu prestațiile de serviciu public furnizate și cu costurile aferente. Comisia nu ar fi ridicat problema, cu un grad minim de neutralitate și de imparțialitate, a caracterului credibil al cifrelor prezentate de RTP drept costuri aferente serviciului public. În special, Comisia este criticată de reclamantă pentru că nu a dat curs cererilor sale privind solicitarea prezentării de către Republica Portugheză a rapoartelor contractuale de audit extern, totuși prevăzute în contractele de serviciu public și care urmăreau să analizeze și să controleze legătura dintre misiunile de serviciu public și plata costurilor efective aferente.
Răspunsul Comisiei este că, ținând seama de mecanismele contabile și de controalele puse în aplicare și efectuate, avea dreptul să considere că informațiile transmise erau fiabile. Prin urmare, Comisia nu poate fi criticată pentru că nu a considerat util sau necesar să admită cererea reclamantei privind prezentarea de către Republica Portugheză a rapoartelor contractuale de audit extern. Respectarea tuturor procedurilor de control prevăzute la nivel național ar fi avut o importanță redusă, din moment ce era suficient de verificată fiabilitatea obiectivă a informațiilor furnizate de către stat în legătură cu prestațiile de serviciu public furnizate și cu costurile aferente.
Trebuie amintit că, privită prin prisma structurii sale generale, procedura de control al ajutorului de stat reprezintă o procedură inițiată împotriva statului membru responsabil de acordarea ajutorului, față de obligațiile sale comunitare. În această procedură, persoanele interesate, altele decât statul membru în cauză, au în esență numai rolul de surse de informație pentru Comisie și, în această privință, nu pot ele însele pretinde o dezbatere contradictorie cu Comisia, precum cea inițiată în beneficiul acestui stat membru (a se vedea Hotărârea Tribunalului din 10 aprilie 2003, Scott/Comisia,
T-366/00, Rec., p. II-1763
, punctele 52 și 53, Hotărârea Tribunalului din 14 ianuarie 2004, Fleuren Compost/Comisia,
T-109/01, Rec., p. II-127
, punctele 42 și 43 și jurisprudența citată, și Hotărârea Saxonia Edelmetalle și ZEMAG/Comisia, punctul 141 de mai sus, punctul 48). Părțile interesate, altele decât statul membru în cauză, dispun numai de dreptul de a fi asociate procedurii administrative într-o măsură adecvată care ține cont de circumstanțele cauzei (Hotărârea British Airways și alții/Comisia, punctul 188 de mai sus, punctul 60, și Hotărârea Westdeutsche Landesbank Girozentrale și Land Nordrhein-Westfalen/Comisia, punctul 93 de mai sus, punctul 125).
În acest context, o parte interesată care sesizează Comisia cu o cerere prin care solicită ca această instituție să își exercite prerogativele pentru a obține de la statul membru anumite informații nu dispune de niciun drept în sensul să se dea curs cererii acesteia de către Comisie. Comisia are obligația, dacă este cazul, să aprecieze utilitatea acestei cereri pentru necesitățile controlului său asupra măsurilor în cauză. În cadrul acestei aprecieri, Comisia poate ține seama de informațiile de care dispune deja.
Totuși, caracterul restrâns al dreptului de participare și de informare al părților interesate, altele decât statul membru, nu se află nicidecum în contradicție cu obligația Comisiei de examinare cu diligență și cu imparțialitate în domeniul ajutoarelor de stat (a se vedea, prin analogie, pentru același raționament aplicat obligației de motivare, Hotărârea British Airways și alții/Comisia, punctul 188 de mai sus, punctul 64; a se vedea, pentru afirmarea obligației de investigare diligentă și imparțială, Hotărârea Curții din 2 aprilie 1998, Comisia/Sytraval și Brink’s France,
C-367/95 P, Rec., p. I-1719
, punctele 60-62, Hotărârea Westdeutsche Landesbank Girozentrale și Land Nordrhein-Westfalen/Comisia, punctul 93 de mai sus, punctul 167).
Astfel, deși beneficiază de o marjă de apreciere, Comisia nu poate totuși, ținând seama de obligația de examinare cu diligență și cu imparțialitate, să nu solicite să îi fie comunicate informațiile care rezultă a fi de natură să confirme sau să infirme alte informații pertinente pentru examinarea măsurii în cauză, însă a căror fiabilitate nu poate fi considerată ca fiind suficient de dovedită.
În speță, mai întâi, reiese cu certitudine că situațiile financiare anuale ale RTP se aflau la dispoziția Comisiei [considerentul (67) și considerentul (180) a doua teză ale deciziei atacate]. De asemenea, este cert că, în perioada 1992-1998, aceste situații financiare anuale au făcut în fiecare an obiectul unui audit efectuat de un auditor agreat [considerentul (180) a treia teză al deciziei atacate], și anume de un organ extern față de întreprindere și independent.
Reclamanta nu contestă în niciun fel exercitarea acestui control, nici nu susține că ar fi evidențiat erori în situațiile financiare anuale ale RTP. Reclamanta își limitează susținerea în sensul în care Comisia „nu poate controla modul în care RTP asigură serviciul public de televiziune pe baza rapoartelor anuale întocmite de un auditor al întreprinderii sau pe baza contabilității întreprinderii” și observă, în această privință, că, potrivit statutului juridic al auditorilor [Decretul-Lege portughez nr. 487/99 din 16 noiembrie 1999 (Decreto-Lei n
o
487/99) (
Diário da República
I, seria I-A, nr. 267 din 16 noiembrie 1999)], auditorul nu trebuie să verifice dacă o anumită întreprindere furnizează sau nu furnizează prestații de serviciu public și, cu atât mai puțin, să determine care sunt sumele corespunzătoare sau nu acestei prestații de serviciu public.
În această privință, este adevărat că funcția legală a auditorului nu constă, în principiu, în a verifica dacă o întreprindere furnizează sau nu furnizează prestații de serviciu public, nici în a face o apreciere asupra calificării drept prestații „de serviciu public” a prestațiilor care fac obiectul înregistrării contabile, și nici în a evalua care sunt costurile care pot fi atribuite acestor prestații. În principiu, funcția legală a auditorului constă în certificarea situațiilor financiare, așadar, în a exprima o apreciere externă și independentă asupra regularității și a sincerității situațiilor financiare și asupra problemei dacă acestea dau o imagine fidelă a situației în care se află societatea.
În măsura în care și din moment ce această certificare a situațiilor financiare anuale de către auditorul societății permite în mod întemeiat Comisiei să le considere fiabile, nimic nu interzice – în schimb – ca această instituție să utilizeze situațiile financiare astfel certificate atunci când conțin informații pertinente pentru analiza costurilor aferente serviciului public în scopul aprecierii acesteia privind proporționalitatea ajutorului în cadrul articolului 86 alineatul (2) CE.
În plus și în măsura în care un auditor poate fi însărcinat, suplimentar față de funcția sa de certificare legală a situațiilor financiare, să exprime opinii punctuale cu privire la alte probleme referitoare, de exemplu, la îndeplinirea unei misiuni de serviciu public, nimic nu interzice Comisiei să țină seama, dacă este cazul, de aceste opinii.
Din considerațiile de mai sus rezultă că nimic nu permite să se considere că, în cadrul aprecierii sale, Comisia nu avea posibilitatea legală de a se întemeia pe situațiile financiare anuale certificate ale RTP, și nici pe opiniile auditorilor RTP.
În continuare, în ceea ce privește rapoartele privind serviciul public menționate în considerentul (57) a doua teză și în considerentul 178 ale deciziei atacate și care „descri[u] modul în care fiecare obligație de serviciu public a fost îndeplinită, identificând costurile pe baza unui sistem de contabilitate analitică” [traducere neoficială] [considerentul (178)], nu s-a contestat că aceste costuri se aflau la dispoziția Comisiei în privința tuturor anilor cuprinși în perioada de investigație.
Cu toate acestea, informațiile cuprinse în aceste rapoarte erau afectate de o deficiență obiectivă de care Comisia avea cunoștință. Această deficiență consta în faptul că aceste rapoarte privind serviciul public nu era însoțite sistematic de o „declarație a unui auditor” („relatório de auditoria”) [considerentul (180) ultima teză al deciziei atacate].
Cu alte cuvinte, nu reieșea cu certitudine că aceste rapoarte privind serviciul public, care furnizau detaliul analitic al costurilor angajate pentru fiecare prestație de serviciu public furnizată, făcuseră obiectul unui control extern independent din partea auditorilor RTP.
Trebuie observat în acest stadiu că respectivul control extern independent efectuat de auditori asupra rapoartelor privind serviciul public, menționat în considerentul (180) ultima teză al deciziei atacate, este desemnat, în alte locuri în decizia atacată, atât în versiunea sa portugheză autentică, cât și în alte versiuni lingvistice, în special în versiunea franceză, potrivit unei terminologii variabile și lipsite de coerență: „Paracer do Gabinete de Auditoria” și „avis du conseil des commissaires aux comptes” („opinia consiliului auditorilor”) [considerentul (57) a doua teză], „Paracer do Gabinete de Auditoria” și „avis du conseil interne des commissaires aux comptes” („opinia consiliului intern al auditorilor”) [considerentul (178) prima teză], „controlo […] pelo Gabinete de Auditoria a nível interno” și „contrôle […] par le comité d’audit en interne” („controlul […] efectuat de comitetul de audit intern”) [considerentul (181) prima teză] sau chiar „auditoria externa sistemática” și „audit externe systématique” („audit extern sistematic”) [considerentul (181) a doua teză].
Indiferent de aceste imprecizii terminologice, Tribunalul arată că s-a considerat de către Comisie că deficiența constatată la punctele 233 și 234 de mai sus era compensată de capacitatea normelor de contabilitate analitică aplicate pentru a identifica, în mod clar și susceptibil de a fi supuse controlului, prestațiile de serviciu public și costurile aferente [considerentul (180) ultima teză al deciziei atacate].
În continuare, Comisia a adăugat că, „deși nu reiese că a existat un audit extern sistematic asupra rapoartelor privind serviciul public, sistemul descris garanta că serviciul public era furnizat astfel cum se prevăzuse” [considerentul (181) a doua teză al deciziei atacate].
Cu toate acestea, niciuna dintre aceste două constatări nu poate fi admisă.
În ceea ce privește prima constatare (punctul 236 de mai sus), este suficient să se observe că lipsa controlului extern din partea auditorilor nu poate, în mod logic, să fie acoperită de afirmația potrivit căreia „normele stricte de contabilitate analitică garantau că aceste costuri ale fiecărei obligații de serviciu public […] puteau fi identificate și controlate în conformitate cu normele” [considerentul (180) ultima teză al deciziei atacate].
Într-adevăr, această afirmație face trimitere, în definitiv, la propoziția următoare, contradictorie în termeni, potrivit căreia inexistența controlului nu producea efecte asupra fiabilității informațiilor, din moment ce acest control era posibil. Într-adevăr, o întreprindere poate dispune de norme de contabilitate analitică precise și clare, care să permită o identificare și un control eficace și, în același timp, să înscrie în contabilitate, indiferent dacă din eroare sau cu intenție, cifre sau poziții care nu corespund realității faptelor. În lipsa acestui control, este evident că aceste diferențe față de realitate pur și simplu nu vor fi constatate.
Rezultă că, în lipsa unui control extern sistematic asupra rapoartelor privind serviciul public din partea auditorilor RTP și în mod contrar celor susținute de către Comisie în considerentul (180) ultima teză al deciziei atacate, exista sau trebuia să existe în mod necesar o îndoială din partea acestei instituții cu privire la fiabilitatea informațiilor cuprinse în aceste rapoarte, îndoială pe care simpla afirmare a calității normelor de contabilitate analitică nu putea să o înlăture.
În ceea ce privește a doua constatare a Comisiei, cuprinsă în considerentul (181) al deciziei atacate și menționată la punctul 237 de mai sus, potrivit căreia, în plus chiar față de prima constatare dedusă din calitatea normelor contabile, „sistemul” („sistema”) în ansamblu ar fi determinat această instituție să concluzioneze în sensul că dispunea de informații fiabile, Tribunalul constată că nici aceasta nu poate fi acceptată, întrucât și aceasta conține o contradicție în propriii termeni.
Într-adevăr, această constatare, interpretată în lumina clarificărilor privind terminologia din decizia atacată, menționate la punctul 235 de mai sus, conține următorul raționament.
Mai întâi, în considerentul (181) prima teză al deciziei atacate, Comisia evidențiază în esență, că, din considerentele precedente ale acestei decizii, reiese că există un sistem de control la trei niveluri diferite.
Primul element al acestui sistem identificat de către Comisie constă în „controlul […] efectuat de către comitetul de audit intern”. Este vorba de controlul efectuat de către auditori asupra rapoartelor privind serviciul public, menționat în considerentul (178) al deciziei atacate și amintit din nou în considerentul (180) al deciziei atacate la începutul ultimei teze.
Al doilea element al acestui sistem identificat de către Comisie constă în „controlul […] efectuat de către organismele publice responsabile”. Este vorba de controlul menționat în considerentul (179) al deciziei atacate.
Al treilea element al acestui sistem desemnat de către Comisie constă în „controlul […] extern efectuat de o societate de audit”. Este vorba de controlul menționat în considerentul (180) prima teză al deciziei atacate.
Comisia continuă, în considerentul (181) a doua teză al deciziei atacate, exprimându-se în esență în sensul că, deși nu reiese că a existat un audit extern sistematic asupra rapoartelor privind serviciul public, așadar, deși nu reiese că primul element al sistemului a funcționat corect, acest sistem garanta că serviciul public fusese furnizat după cum se prevăzuse.
Din această descriere a raționamentului Comisiei reiese că această instituție își întemeiază, așadar, argumentul existenței și al punerii în aplicare a unui sistem de control constituit din trei elemente, pentru a deduce că serviciul public fusese furnizat după cum era prevăzut, deși constată disfuncții ale acestui sistem și, mai exact, în unul dintre cele trei elemente constitutive ale acestuia. Procedând astfel, raționamentul exprimat în decizia atacată conține o contradicție cu propriii termeni.
În aceste împrejurări, Tribunalul constată că, în ciuda celor două constatări sus-menționate invocate de către Comisie, această instituție nu putea, în lipsa dovezii controlului extern sistematic efectuat de către un auditor asupra rapoartelor privind serviciul public, să considere ca fiind fiabile informațiile conținute în acele rapoarte care nu erau însoțite de o declarație a unui auditor.
În plus, este cert că, în mai multe rânduri, reclamanta atrăsese atenția Comisiei cu privire la alte rapoarte, și anume rapoartele contractuale de audit extern, și a cerut acestei instituții să solicite să fie comunicate de către Republica Portugheză. În observațiile sale din 8 februarie 2002, reclamanta arătase că, după informațiile sale, raportul contractual de audit extern aferent anului 1998 era foarte critic în privința îndeplinirii de către RTP a obligațiilor care rezultau din contractul de serviciu public din 1996.
Deși aceste observații ale reclamantei nu sunt, în sine, concludente, ținând seama de rolul limitat atribuit părților interesate în cadrul procedurii de investigare a ajutoarelor de stat, nu este mai puțin adevărat că, în contextul unei incertitudini în care Comisia se afla în mod necesar, aceste observații erau clar de natură să confirme necesitatea ca această instituție să solicite Republicii Portugheze să comunice rapoartele contractuale de audit extern.
Această necesitate era cu atât mai mare cu cât Comisia avea cunoștință că obiectul rapoartelor contractuale de audit extern consta, potrivit înșiși termenilor contractului de serviciu public, în verificarea corespondenței dintre prestațiile de serviciu public furnizate și costurile suportate. Prin urmare, Comisia nu putea ignora că aceste rapoarte contractuale de audit extern erau susceptibile, în orice caz pentru anii în care nu exista un control extern asupra rapoartelor privind serviciul public, de a-i furniza informații pertinente de natură să confirme sau să infirme datele aflate deja la dispoziția sa.
Ținând seama de considerațiile de mai sus, Tribunalul consideră că, întrucât nu a solicitat Republicii Portugheze comunicarea rapoartelor contractuale de audit extern, Comisia nu și-a îndeplinit obligația de examinare cu diligență și cu imparțialitate.
Procedând astfel, Comisia nu s-a aflat în situația de a dispune de informații suficient de fiabile privind determinarea prestațiilor de serviciu public furnizate în mod efectiv și a costurilor suportate în mod efectiv prin furnizarea acestor prestații. În lipsa deținerii unor asemenea informații, Comisia nu putea efectua în continuare o verificare utilă a proporționalității finanțărilor față de costurile serviciului public și nu putea, așadar, să concluzioneze în mod întemeiat cu privire la lipsa unei supracompensări a costurilor serviciului public.
Rezultă că, fără a fi necesar să se dispună măsura de cercetare judecătorească menționată la punctul 28 de mai sus și nici să se examineze celelalte critici și motive ale reclamantei care, întrucât denunță o încălcare de către Comisie a obligației acesteia de examinare, își găsesc în cele din urmă răspunsul mai sus, trebuie anulat articolul 1 din decizia atacată prin care Comisia a considerat că ajutoarele de stat acordate RTP, menționate în acest articol, nu determinaseră nicio compensare excesivă a costurilor nete aferente misiunii de serviciu public încredințate acestui operator.
Concluzie
Din toate considerațiile de mai sus rezultă că trebuie anulate, pe de o parte, articolul 1 din decizia atacată și, pe de altă parte, articolul 2 din această decizie în măsura în care prevede că „scutirea de cheltuielile notariale și de înregistrare” nu reprezintă ajutor de stat.
Trebuie respinse celelalte capete de cerere ale acțiunii, și anume cele prin care se solicită anularea articolului 2 din decizia atacată cu privire la facilitățile de plată a redevenței și la emisiunea de obligațiuni din 1994.
Cu privire la cheltuielile de judecată
Potrivit articolului 87 alineatul (2) din Regulamentul de procedură, partea care cade în pretenții este obligată, la cerere, la plata cheltuielilor de judecată. Potrivit articolului 87 alineatul (3) din Regulamentul de procedură, în cazul în care părțile cad în pretenții cu privire la unul sau la mai multe capete de cerere, Tribunalul poate să repartizeze cheltuielile de judecată sau poate decide ca fiecare parte să suporte propriile cheltuieli. În împrejurările cauzei, trebuie să se decidă că Comisia suportă propriile cheltuieli de judecată și patru cincimi din cheltuielile de judecată ale reclamantei și că reclamanta suportă o cincime din propriile cheltuieli de judecată.

Pentru aceste motive,
TRIBUNALUL (Camera a cincea)
declară și hotărăște:

1)
Anulează articolul 1 din Decizia 2005/406/CE a Comisiei din 15 octombrie 2003 privind măsurile ad-hoc puse în aplicare de Portugalia în favoarea RTP.

2)
Anulează articolul 2 din Decizia 2005/406 în măsura în care concluzionează că scutirea de cheltuielile notariale și de înregistrare nu reprezintă ajutor de stat.

3)
Respinge acțiunea cu privire la restul motivelor.

4)
Comisia suportă propriile cheltuieli de judecată și patru cincimi din cheltuielile de judecată ale SIC — Sociedade Independente de Comunicação, SA.

5)
SIC suportă o cincime din propriile cheltuieli de judecată.

Vilaras
Martins Ribeiro
Jürimäe
Pronunțată astfel în ședință publică la Luxemburg, la 26 iunie 2008.
Grefier
E. Coulon
Președinte
M. Vilaras
Cuprins

Cadrul juridic

Situația de fapt

Procedura și concluziile părților

În drept

Cu privire la al treilea motiv, întemeiat pe o eroare de drept care rezultă din lipsa calificării anumitor măsuri drept ajutoare de stat

Cu privire la primul aspect, întemeiat pe lipsa calificării scutirilor fiscale drept ajutoare de stat

— Argumentele părților

— Aprecierea Tribunalului

Cu privire la al doilea aspect, întemeiat pe lipsa calificării facilităților de plată a redevenței drept ajutoare de stat

— Argumentele părților

— Aprecierea Tribunalului

Cu privire la al treilea aspect, întemeiat pe lipsa calificării emisiunii de obligațiuni din 1994 drept ajutor de stat

— Argumentele părților

— Aprecierea Tribunalului

Concluzie cu privire la al treilea motiv

Cu privire la al patrulea motiv, întemeiat pe erori de drept privind condițiile de aplicare a articolului 86 alineatul (2) CE

Cu privire la primul aspect, întemeiat pe încredințarea serviciului public de televiziune către RTP în lipsa unei proceduri concurențiale de ofertare

— Argumentele părților

— Aprecierea Tribunalului

Cu privire la al doilea aspect, întemeiat pe încălcarea criteriilor de aplicare a articolului 86 alineatul (2) CE

— Argumentele părților

— Aprecierea Tribunalului

Concluzie

Cu privire la cheltuielile de judecată
(
*1
)	Limba de procedură: portugheza.