CELEX: 62006CJ0192
Lauksaimniecības struktūras
Kopienas atbalsta shēmas
Regulas (EEK) Nr. 1765/92 7. panta 6. punkts
Regulas (EEK) Nr. 3887/92 9. panta 2. punkts
Zemes atstāšana atmatā
Kompensācijas maksājumu samazinājums

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt 9. panta 2.–4. punktu Komisijas 1992. gada 23. decembra Regulā (EEK) Nr. 3887/92, ar ko nosaka sīki izstrādātus noteikumus integrētās vadības un kontroles sistēmas piemērošanai noteiktām Kopienas atbalsta shēmām (
OV L 391, 36. lpp.
), kas grozīta ar Komisijas 1995. gada 6. jūlija Regulu (EK) Nr. 1648/95 (
OV L 156, 27. lpp.
, turpmāk tekstā – “Regula Nr. 3887/92”), apvienojumā ar 7. panta 6. punkta pirmo daļu Padomes 1992. gada 30. jūnija Regulā (EEK) Nr. 1765/92, ar kuru izveido atbalsta sistēmu noteiktu laukaugu audzētājiem (
OV L 181, 12. lpp.
), kas grozīta ar Padomes 1995. gada 19. decembra Regulu (EK) Nr. 2989/95 (
OV L 312, 5. lpp.
, turpmāk tekstā – “Regula Nr. 1765/92”).
Šis lūgums tika iesniegts tiesvedībā starp lauksaimnieku M. Kruku un
Landkreis Potsdam-Mittelmark
[Potsdamas-Mitelmarkas rajona pašvaldība] par kompensācijas maksājumiem, uz kuriem M. Kruks pretendē par 1996./1997. tirdzniecības gadu.
Atbilstošās tiesību normas
Kopienu tiesiskais regulējums
Regula Nr. 1765/92
No Regulas Nr. 1765/92 otrā apsvēruma izriet, ka, “lai nodrošinātu labāku tirgus līdzsvaru, ir jāizveido jauna atbalsta sistēma; ka labākais veids šī mērķa sasniegšanai ir izlīdzināt noteiktu laukaugu Kopienas cenas ar pasaules tirgus cenām un ienākumu zudumu, kas radies Kopienas cenu samazinājuma rezultātā, tiem audzētājiem, kuri sēj šādus augus, kompensēt ar maksājumu kompensāciju; ka līdz ar to par zonām, attiecībā uz kurām ir tiesības pretendēt uz atbalstu, ir jāatzīst tikai ar laukaugiem apsētās zonas vai arī tās zonas, kas ir izmantojušas valsts atbalsta sistēmu kā papuvē atstāta zeme”.
Atbilstoši Regulas Nr. 1765/92 2. pantam:
“1.   Kopienas laukaugu audzētāji var pieprasīt kompensācijas maksājumu, ievērojot šīs sadaļas noteikumus.
2.   Kompensācijas maksājums ir noteikts par vienu hektāru un ir atkarīgs no attiecīgā reģiona.
Kompensācijas maksājums tiek piešķirts par platībām, kurās audzē laukaugus vai kas atstātas atmatā saskaņā ar šīs regulas 7. pantu, un kas nepārsniedz reģiona bāzes platību. Reģiona bāzes platību nosaka kā vidējo hektāru skaitu reģionā, kuri 1989., 1990. un 1991. gadā audzēja laukaugus vai kuri – attiecīgā gadījumā – bija atstāti atmatā atbilstoši valsts atbalsta shēmai. Ar “reģionu” pēc attiecīgās dalībvalsts izvēles saprot dalībvalsti vai dalībvalsts teritorijā esošu reģionu.
[..]”
Šīs pašas regulas 7. panta 1. punkts paredz katra audzētāja, kurš iesniedzis pieteikumu par kompensācijas maksājumu saņemšanu, pienākumu turēt daļu no savas zemes atmatā saskaņā ar precīzi noteiktu kārtību.
Minētas regulas 7. panta 5. punkts reglamentē kompensācijas maksājuma, kas piešķirams par zemes atstāšanu atmatā, apmēru.
Šīs regulas 7. panta 6. punkta pirmā daļa nosaka:
“Audzētāji var saņemt 5. punktā paredzēto kompensāciju par zemes atstāšanu atmatā tādā apmērā, kas pārsniedz to pienākumu, lai labāk kontrolētu savu produkciju. Šajā gadījumā atmatā atstātā platība nevar pārsniegt to platību, kas paredzēta laukaugiem, attiecībā uz kuriem tiek prasīts kompensācijas maksājums. [..] Dalībvalstis var paredzēt zemāku zemes atstāšanas atmatā robežlīmeni, lai ņemtu vērā to lauksaimniecības īpašās vajadzības, kā, piemēram, vides aizsardzība vai lauksaimniecības darbību pārmērīgas samazināšanās risks atsevišķos reģionos.”
Regulas Nr. 1765/92 9. panta pirmās daļas, kurā atsevišķas zemes platības ir izslēgtas no kompensācijas maksājumu saņemšanas, redakcija ir šāda:
“Pieteikumus kompensācijas maksājuma saņemšanai un paziņojumus par zemes atstāšanu atmatā nevar iesniegt attiecībā uz zemēm, kas 1991. gada 31. decembrī ir bijušas paredzētas pastāvīgiem ganību laukiem, ilggadīgiem kultūraugiem, mežiem vai ar lauksaimniecību nesaistītam izmantošanas veidam.”
Regula (EK) Nr. 762/94
Atbilstoši sestajam apsvērumam Komisijas 1994. gada 6. aprīļa Regulā (EK) Nr. 762/94, ar ko nosaka Regulas Nr. 1765/92 piemērošanas kārtību attiecībā uz zemes atstāšanu atmatā (
OV L 90, 8. lpp.
), šī pēdējā minētā regula “paredz kompensāciju par zemes atstāšanu atmatā tādā apmērā, kas pārsniedz audzētāju pienākumu, lai labāk kontrolētu savu produkciju; [..] šis mērķis var tikt sasniegts tikai tad, ja šī atmatā atstātā zemes platība tiek atskaitīta no platības, kurā tiek kultivēti laukaugi; [..] tiesību normām, kas ir jāpieņem šajā jomā, ir jāņem vērā Kopienas lauksaimniecības struktūru dažādība”.
Atbilstoši Regulas Nr. 762/94 2. panta pirmajai daļai ““zemes atstāšana atmatā” nozīmē tādas platības neizmantošanu audzēšanai, kas iepriekšējā gadā ir tikusi apstrādāta ražas iegūšanas nolūkos”.
Regula Nr. 3887/92
Regulā Nr. 3887/92 ir paredzēti sīki izstrādāti noteikumi integrētās vadības un kontroles sistēmas piemērošanai noteiktām Kopienas atbalsta shēmām. Tajā it īpaši ir paredzētas kontroles ar mērķi pārliecināties, ka ir izpildīti nosacījumi atbalsta piešķiršanai “platībmaksājumu” atbalstu nozarē.
Atbilstoši Regulas Nr. 3887/92 9. pantam:
“1.   Ja atklājas, ka faktiski apstiprinātā platība pārsniedz pieteikumā par “platībmaksājumu” atbalstu deklarēto platību, atbalstu aprēķina, balstoties uz deklarēto platību.
2.   Ja atklājas, ka pieteikumā par “platībmaksājumu” atbalstu deklarētā platība pārsniedz faktiski apstiprināto platību, atbalstu aprēķina, balstoties uz platību, kas tika noteikta pārbaudes laikā. Taču, izņemot
force majeure
gadījumus, faktiski apstiprināto platību samazina divkāršā starpības starp deklarēto un faktisko platību apmērā, ja šāda atšķirība pārsniedz 3 % vai divus hektārus, bet nav lielāka kā 20 % no faktiskās platības.
Ja atšķirība starp deklarēto un faktiski apstiprināto platību pārsniedz 20 % no faktiskās platības, ar platību saistītais atbalsts netiek piešķirts.
[..]
Iepriekš minētos samazinājumus nepiemēro, ja audzētājs platības noteikšanai var pierādīt, ka viņš savā deklarācijā ir pareizi izmantojis informāciju, ko apstiprinājusi kompetentā iestāde.
[..]
Šī panta nozīmē “faktiski apstiprināta platība” ir platība, attiecībā uz kuru ir ievēroti visi tiesību aktos paredzētie nosacījumi.
3.   1. un 2. punkta piemērošanai tiek ņemtas vērā tikai un vienīgi lopbarības platības, platības, kas saistītas ar zemes atstāšanu atmatā, un platības, kas saistītas ar dažādiem laukaugiem, attiecībā uz kuriem ir piemērojama dažāda atbalsta likme, un tās tiek ņemtas vērā atsevišķi.
a)
Platības, kas tiek noteiktas atbilstoši 1., 2. un 3. punktam, atbalsta aprēķināšanai tiek izmantotas Regulas (EEK) Nr. 805/68 4.g un 4.h pantā paredzēto piemaksu likmes aprēķināšanai, kā arī zaudējumu kompensācijas aprēķināšanai.
Maksimālā platība, kas laukaugu audzētājiem dod tiesības uz maksājuma kompensācijām, tiek aprēķināta, pamatojoties uz faktiski apstiprināto atmatā atstāto zemes platību un
pro rata
principu saistībā ar katru augu šķirni.
b)
Pienākuma atstāt zemi atmatā tālāknodošanas gadījumā, a) apakšpunktā paredzētās maksimālās platības, par kurām laukaugu audzētājiem ir tiesības pretendēt uz kompensācijas maksājumiem, tiek aprēķinātas šādi:
—
pamatojoties uz faktiski apstiprināto atmatā atstāto platību, atņemot tālāknodoto atmatā atstāto platību, attiecībā uz saimniecību, kas ir izpildījusi nodoto zemes atstāšanas atmatā pienākumu,
—
pamatojoties uz faktiski apstiprināto atmatā atstāto platību, ieskaitot talāknodoto atmatā atstāto platību, attiecībā uz saimniecību, kas ir nodevusi zemes atstāšanas atmatā pienākumu.
[..]”
Valsts tiesiskais regulējums
Noteikumu par atbalsta sistēmu noteiktu laukaugu audzētājiem (
Verordnung über eine Stützungsregelung für Erzeuger bestimmter landwirtschaftlicher Kulturpflanzen
,
BGBl
.
1995 I
, 1561. lpp., turpmāk tekstā – “
KVO
”) 1. pants nosaka:
“Šo noteikumu tiesību normas attiecas uz Padomes un Eiropas Kopienu Komisijas tiesību aktu īstenošanu attiecībā uz atbalsta sistēmas ieviešanu noteiktu laukaugu audzētājiem un integrētās vadības un kontroles sistēmas piemērošanai noteiktām Kopienas atbalsta shēmām saistībā ar:
1)
vienkāršotu kompensācijas maksājumu mazajiem audzētājiem,
2)
vispārējo kompensācijas maksājumu tiem audzētājiem, kas atstāj zemes papuvē,
3)
zemes atstāšanu papuvē tiesiskā regulējuma par vispārējiem kompensācijas maksājumiem ietvaros,
4)
viengadīgo kultūraugu audzēšanu papuvē atstātajās zemēs tiesiskā regulējuma par vispārējo kompensācijas maksājumu ietvaros.”
Atbilstoši
KVO
12.a panta 1. punkta pirmajam teikumam:
“Kompensācijas maksājumi par papuvē atstātām zemes platībām var tikt piešķirti tikai maksimāli 33 % apmērā no tās saimniecības platības, attiecībā uz kuru ir ticis iesniegts pieteikums par kompensācijas maksājumu saskaņā ar 1. pantā minētajiem tiesību aktiem.”
Pamata prāva un prejudiciālais jautājums
No iesniedzējtiesas rīkojuma par prejudiciāla jautājuma uzdošanu izriet, ka M. Kruks, kas ir Brandenburgas federālajā zemē reģistrēts lauksaimnieks, ir iesniedzis pieteikumu par kompensācijas maksājumu saņemšanu par 1996./1997. tirdzniecības gadu saistībā ar tā apsaimniekotām platībām 13,3830 hektāru apmērā proteīnaugiem un 45,9521 hektāru apmērā – eļļas liniem, kā arī – brīvprātīgu zemes atstāšanu papuvē 29,2247 hektāru apmērā.
Ar 1997. gada 6. janvāra lēmumu
Landkreis Potsdam-Mittelmark
atteicās piešķirt atbalstu par apsaimniekotajām platībām, pamatojoties uz to, ka par daļu no deklarētajām platībām, proti, par 2,5 hektāriem no platības, kas paredzēta proteīnaugiem, un 29,5998 hektāriem no platības, kas paredzēta eļļas liniem, nebija tiesību saņemt atbalstu un ka deklarētā platība abos gadījumos pārsniedza 20 % no faktiski apstiprinātās platības.
Landkreis Potsdam-Mittelmark
turklāt uzskatīja, ka kompensācijas maksājums par zemes atstāšanu papuvē var tikt piešķirts tikai 33 % apmērā no platības, par kuru ir tiesības saņemt atbalstu. M. Kruka gadījumā, ņemot vērā apsaimniekoto platību, kas ir atzīta par tiesīgu saņemt atbalstu, un vispārējo samazinājumu, kas ir piemērojams Brandenburgas federālajai zemei, kompensācijas maksājums par zemes atstāšanu papuvē tika piešķirts tikai par 12,76 hektāru platību.
Prasītāja iesniegto sūdzību par šo lēmumu
Landkreis Potsdam-Mittelmark
1997. gada 6. maijā noraidīja.
Tam sekojošā tiesvedības procesā
Verwaltungsgericht Potsdam
(Potsdamas Administratīvā tiesa) grozīja minēto lēmumu, atzīstot, ka tiesības saņemt atbalstu pastāv attiecībā uz 11,1530 hektāru platību saistībā ar proteīnaugiem. Savukārt prasība tika noraidīta daļā, kurā tā attiecās uz eļļas linu audzēšanai izmantotajām platībām. Brandenburgas federālās zemes
Oberverwaltungsgericht
(Federālās zemes Augstākā administratīvā tiesa) šo spriedumu apstiprināja.
Bundesverwaltungsgericht
(Federālā Administratīvā tiesa) noraidīja kasācijas kārtībā (“Revision”) iesniegto M. Kruka prasību par Brandenburgas federālās zemes
Oberverwaltungsgericht
spriedumu daļā, kurā tas attiecās uz kompensācijas maksājumu par eļļas liniem.
Iesniedzējtiesā vēl pastāv strīds par tiesībām uz kompensācijas maksājumu par brīvprātīgi papuvē atstāto zemi.
Šajā sakarā iesniedzējtiesa norāda, ka nav ticis konstatēts, ka prasītājs pamata prāvā būtu pārvērtējis papuvē atstāto platību vai būtu izmantojis šo platību nelikumīgā veidā. Iesniedzējtiesa turklāt precizē, ka platība, par kuru lūgts piešķirt kompensācijas maksājumu, nepārsniedza 33 % no saimniecības platībām, attiecībā uz kurām bija iesniegts pieteikums par kompensācijas maksājumu. Līdz ar to par platību, par kuru bija lūgts piešķirt kompensācijas maksājumu, principā varēja saņemt atbalstu.
Tomēr tiktāl, ciktāl pēc konstatētajiem pārkāpumiem attiecībā uz platībām, kas tika izmantotas laukaugu audzēšanai, kompensācijas maksājumi par šīm platībām tika samazināti, iesniedzējtiesa vēlas noskaidrot, vai šis fakts ietekmē kompensācijas maksājumu par zemes atstāšanu papuvē.
Bundesverwaltungsgericht
atzīmē, ka pārkāpuma, kas izpaužas kā proteīnaugiem un eļļas liniem paredzēto nosacījumu neievērošana, sekas aprobežojas tikai ar tiem piešķirto atbalstu.
Būtībā Regulas Nr. 3887/92 9. pantā nav paredzēta vienlaicīga ietekme uz kompensācijas maksājumu par zemes atstāšanu papuvē. Iesniedzējtiesa uzskata, ka atbilstoši Regulas Nr. 3887/92 9. panta 3. punktam papuvē atstātās platības gluži pretēji ir tieši paredzēts atsevišķs “bloks”.
Šādos apstākļos
Bundesverwaltungsgericht
nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādu prejudiciālu jautājumu:
“Vai 9. panta 2.–4. punkts Regulā [Nr. 3887/92] ir jāinterpretē tā, ka maksimālo zemes platību, attiecībā uz kuru var prasīt maksājuma kompensāciju par zemes atstāšanu atmatā saskaņā ar 7. panta 6. punkta otro un ceturto teikumu [Regulā Nr. 1765/92], aprēķina, ņemot par pamatu tās platības, par kurām ir iesniegts pieteikums, vai faktiski apstiprinātās platības?”
Par prejudiciālo jautājumu
Pirmkārt, ir jāatgādina, ka saskaņā ar 2. panta 2. punktu Regulā Nr. 1765/92, ar kuru tiek ieviesta atbalsta sistēma noteiktu laukaugu audzētājiem, kompensācijas maksājums tiek piešķirts par platību, kas paredzēta laukaugiem vai zemes atstāšanai atmatā saskaņā ar minētās regulas 7. pantu.
Ņemot vērā Regulas Nr. 762/94 sesto apsvērumu, brīvprātīgas zemes atstāšanas atmatā mērķi – labāk kontrolēt produkciju – var sasniegt tikai tad, ja atmatā atstātā zemes platība, kas pārsniedz audzētāju pienākumu, tiek atņemta no platības, kas paredzēta laukaugu audzēšanai.
Atbilstoši Regulas Nr. 1765/92 7. panta 6. punktam “papuvē [brīvprātīgi] atstātā platība nevar pārsniegt to platību, kas paredzēta laukaugiem un attiecībā uz kuru tiek prasīts kompensācijas maksājums”.
Turklāt dalībvalstis var paredzēt zemes atstāšanas atmatā zemāko robežvērtību, lai ņemtu vērā to lauksaimniecības īpašās vajadzības. Vācijā šī robežvērtība
KVO
12.a panta 1. punkta pirmajā teikumā ir noteikta 33 %.
Ir vispārzināms, ka saistības starp platību, kas paredzēta brīvprātīgai atstāšanai papuvē, un platību, kas paredzēta laukaugiem un kas ir pieteikuma par kompensācijas maksājumu priekšmets, mērķis ir tikai noteikt to zemju procentuālo īpatsvaru, kas var tikt brīvprātīgi atstātas papuvē.
Regulas Nr. 1765/92 7. panta 6. punktā ietvertais jēdziens “laukaugiem paredzēta platība”, par kuru ir iesniegts pieteikums par kompensācijas maksājumu, nozīmē, ka minētajai platībai patiešām ir jābūt paredzētai šo kultūraugu audzēšanai.
Turklāt, tā kā atsevišķas zemes platības saskaņā ar Regulas Nr. 1765/92 9. pantu ir izslēgtas no kompensācijas maksājumu saņemšanas, šīs minētās platības nevar tikt uzskatītas par platībām, kas veltītas laukaugiem šīs regulas 7. panta 6. punkta izpratnē, lai aprēķinātu papuvē atstājamo zemes platību.
Otrkārt, ir jāatgādina, ka saskaņā ar Regulas Nr. 3887/92 septīto un devīto apsvērumu tās mērķi ir efektīvi kontrolēt noteikumu ievērošanu Kopienas atbalstu jomā un ieviest noteikumus efektīvai pārkāpumu un krāpšanas novēršanai un sodīšanai par tiem (šajā sakarā skat. 2004. gada 1. jūlija spriedumu lietā
C-295/02
Gerken
, Krājums, I-6369. lpp.
, 41. punkts, un 2007. gada 24. maija spriedumu lietā
C-45/05
Maatschap Schonewille-Prins
, Krājums, I-3997. lpp.
, 63. punkts).
Būtībā, lai sasniegtu šos mērķus, minētās regulas 9. panta 2. punktā gadījumā, ja “platībmaksājumu” atbalsta pieteikumā deklarētā platība pārsniedz pārbaudes laikā noteikto platību, ir paredzētas sankcijas, kas ietver Kopienas atbalsta samazinājumu vai izslēgšanu, un šo sankciju apmērs ir dažāds atkarībā no pieļautā pārkāpuma smaguma.
Šajā sakarā ir jākonstatē, ka Regulas Nr. 3887/92 9. panta 1. un 2. punkta piemērošanai vērā tiek ņemtas vienīgi un katra atsevišķi lopbarības platības, ar zemes atstāšanu atmatā saistītas platības un platības, kas saistītas ar dažādiem laukaugiem.
No tā izriet, ka no kontroles viedokļa saistībā ar maksājuma kompensāciju piešķiršanai nepieciešamo nosacījumu ievērošanu un juridiskajām sekām, kas izriet no šādas kontroles, katra no šīm platību kategorijām, ko audzētājs deklarējis ar mērķi saņemt atbalstu, ir novērtējama atsevišķi.
Līdz ar to uz uzdoto jautājumu ir jāatbild, ka Regulas Nr. 3887/92 9. pants ir interpretējams tādējādi, ka maksimālo zemes platību, attiecībā uz kuru var prasīt maksājuma kompensāciju par zemes atstāšanu atmatā saskaņā ar 7. panta 6. punkta pirmās daļas otro un ceturto teikumu Regulā Nr. 1765/92, aprēķina, ņemot par pamatu to platību, par kuru ir iesniegts pieteikums, ar nosacījumu, ka šī platība tiek faktiski izmantota laukaugu audzēšanai un tajā nav ietvertas zemes platības, kuras saskaņā ar Regulas Nr. 1765/92 9. pantu ir izslēgtas no maksājumu kompensācijas saņemšanas.
Par tiesāšanās izdevumiem
Attiecībā uz lietas dalībniekiem šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Tiesāšanās izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto lietas dalībnieku tiesāšanās izdevumi, nav atlīdzināmi.

Ar šādu pamatojumu Tiesa (otrā palāta) nospriež:

Komisijas 1992. gada 23. decembra Regulas (EEK) Nr. 3887/92, ar ko nosaka sīki izstrādātus noteikumus integrētās vadības un kontroles sistēmas piemērošanai noteiktām Kopienas atbalsta shēmām, kas grozīta ar Komisijas 1995. gada 6. jūlija Regulu (EK) Nr. 1648/95, 9. pants ir interpretējams tādējādi, ka maksimālo zemes platību, attiecībā uz kuru var prasīt maksājuma kompensāciju par zemes atstāšanu atmatā saskaņā ar Padomes 1992. gada 30. jūnija Regulas (EEK) Nr. 1765/92, ar kuru izveido atbalsta sistēmu noteiktu laukaugu audzētājiem, kas grozīta ar Padomes 1995. gada 19. decembra Regulu (EK) Nr. 2989/95, 7. panta 6. punkta pirmās daļas otro un ceturto teikumu, aprēķina, ņemot par pamatu to platību, par kuru ir iesniegts pieteikums, ar nosacījumu, ka šī platība tiek faktiski izmantota laukaugu audzēšanai un tajā nav ietvertas zemes platības, kuras saskaņā ar Regulas Nr. 1765/92, kas grozīta ar Regulu Nr. 2989/95, 9. pantu ir izslēgtas no maksājumu kompensācijas saņemšanas.

[Paraksti]
(
*1
)	 Tiesvedības valoda – vācu.