CELEX: 62001CJ0162
Skadeståndstalan
Utomobligatoriskt skadeståndsansvar
Mjölk
Tilläggsavgift
Referenskvantitet
Producenter som skriftligen har åtagit sig att avstå från saluförande
SLOM 1983-producenter
Avstående från att återuppta produktionen när åtagandet upphört

Edouard Bouma och Bernard Beusmans har, genom var sin ansökan som inkom till domstolens kansli den 13 april 2001, med stöd
av artikel 49 i EG-stadgan för domstolen överklagat förstainstansrättens domar av den 31 januari 2001 i mål T‑533/93, Bouma
mot rådet och kommissionen (REG 2001, s. II-203, nedan kallad domen i målet Bouma) och i mål T-73/94, Beusmans mot rådet och
kommissionen (REG 2001, s. II-223, nedan kallad domen i målet Beusmans) (nedan gemensamt kallade de överklagade domarna).
Genom dessa båda domar ogillade förstainstansrätten Boumas och Beusmans talan om gemenskapens utomobligatoriska skadeståndsansvar
enligt artiklarna 178 och 215 andra stycket i EG-fördraget (nu artiklarna 235 EG och 288 andra stycket EG).
Tillämpliga bestämmelser
I rådets förordning (EEG) nr 1078/77 av den 17 maj 1977 om införande av ett bidragssystem för avstående från saluförande av
mjölk och mjölkprodukter och för omställning av mjölkkobesättningar (EGT L 131, 1977, s. 1; svensk specialutgåva, område 3,
volym 8, s. 215) föreskrivs att ett bidrag för avstående från saluförande eller ett bidrag för omställning skall betalas till
producenter som åtar sig att under en period av fem år avstå från att saluföra mjölk eller mjölkprodukter eller att inte saluföra
mjölk eller mjölkprodukter och att ställa om mjölkkobesättningarna under en omställningsperiod av fyra år.
Genom rådets förordning (EEG) nr 856/84 av den 31 mars 1984 om ändring av förordning (EEG) nr 804/68 om den gemensamma organisationen
av marknaden för mjölk och mjölkprodukter (EGT L 90, s. 10; svensk specialutgåva, område 3, volym 17, s. 95) och rådets förordning
(EEG) nr 857/84 av den 31 mars 1984 om allmänna tillämpningsföreskrifter för den avgift som avses i artikel 5c i förordning
(EEG) nr 804/68 inom sektorn för mjölk och mjölkprodukter (EGT L 90, s. 13) infördes från och med den 1 april 1984 en tilläggsavgift
för de kvantiteter mjölk som översteg en viss referenskvantitet, en avgift som skulle fastställas för varje köpare inom ramen
för den totala kvantitet som garanterades varje medlemsstat. Den referenskvantitet som är befriad från tilläggsavgiften utgörs
av den kvantitet mjölk eller mjölkekvivalent som antingen levererats av en producent eller köpts av ett mejeri, enligt den
av medlemsstaten valda metoden, under referensåret. Vad beträffar Nederländerna var detta år 1983.
Närmare föreskrifter om hur denna tilläggsavgift skall tillämpas fastställdes genom kommissionens förordning (EEG) nr 1371/84
av den 16 maj 1984 om tillämpningsföreskrifter för den tilläggsavgift som avses i artikel 5c i förordning (EEG) nr 804/68
(EGT L 132, s. 11).
De producenter som inte levererade mjölk under det av den berörda medlemsstaten fastställda referensåret i enlighet med det
åtagande som gjorts enligt förordning nr 1078/77 tilldelades inte någon referenskvantitet.
I domar av den 28 april 1988 i mål 120/86, Mulder (REG 1988, s. 2321, nedan kallad domen i målet Mulder I), och i mål 170/86,
von Deetzen (REG 1988, s. 2355, nedan kallad domen i målet von Deetzen), ogiltigförklarade domstolen förordning nr 857/84,
i dess lydelse enligt förordning nr 1371/84, eftersom det i förordningen inte föreskrevs någon tilldelning av referenskvantitet
till de producenter som i enlighet med det åtagande som gjorts enligt förordning nr 1078/77 inte hade levererat någon mjölk
under det av den berörda medlemsstaten fastställda referensåret.
Till följd av de ovannämnda domarna i målen Mulder I och von Deetzen antog rådet förordning (EEG) nr 764/89 av den 20 mars
1989 om ändring av förordning nr 857/84 (EGT L 84, s. 2). Förordningen trädde i kraft den 29 mars 1989. Syftet med förordningen
var att den kategori av producenter som avses i domarna skulle tilldelas en särskild referenskvantitet om 60 procent av producenternas
produktion under de tolv månader som föregick åtagandet om avstående från saluförande eller åtagandet om omställning enligt
förordning nr 1078/77. De producenter som berörs av dessa bestämmelser kallas gemensamt SLOM-producenter.
I artikel 3a.1 b i förordning nr 857/84, i dess lydelse enligt förordning nr 764/89, föreskrivs att en referenskvantitet skall
tilldelas bland annat om producenten ”till stöd för sin ansökan visar … att han i full utsträckning kan producera den begärda
referenskvantiteten i sin rörelse”.
Enligt artikel 3a.1 första strecksatsen avser bestämmelsen den producent ”vars period för avstående från saluförande eller
omställning inom ramen för fullgörandet av åtagandet enligt förordning (EEG) nr 1078/77 löper ut efter den 31 december 1983
eller efter den 30 september 1983 i de medlemsstater där mängden insamlad mjölk under månaderna april–september är minst dubbelt
så stor som under månaderna oktober–mars under det påföljande året”.
I artikel 3a.3 i förordning nr 857/84, i dess lydelse enligt förordning nr 764/89, föreskrivs följande:
”Den särskilda referenskvantiteten skall slutligt tilldelas producenten om han inom två år från den 29 mars 1989 kan visa
för den behöriga myndigheten att han faktiskt hade återupptagit direktförsäljningen och/eller leveranserna och därigenom under
de senaste tolv månaderna uppnått minst 80 procent av den provisoriska referenskvantiteten. I annat fall skall hela den provisoriska
referenskvantiteten återlämnas till gemenskapsreserven.”
Genom dom av den 11 december 1990 i mål C-189/89, Spagl (REG 1990, s. I‑4539, nedan kallad domen i målet Spagl), ogiltigförklarade
domstolen artikel 3a.1 första strecksatsen i förordning nr 857/84, i dess lydelse enligt förordning nr 764/89, i den mån förordningen
utesluter producenter vilkas period för avstående från saluförande eller omställning på grund av ett åtagande enligt förordning
nr 1078/77 löpte ut före den 31 december 1983 eller, i förekommande fall, den 30 september 1983, från tilldelning av en särskild
referenskvantitet. Dessa producenter, vars period för avstående från saluförande hade löpt ut före de datum som ogiltigförklarats,
kallas gemensamt SLOM 1983-producenter, om deras åtagande om avstående från saluförande enligt förordning nr 1078/77 hade
löpt ut år 1983.
Till följd av domen i målet Spagl antog rådet den 13 juni 1991 förordning (EEG) nr 1639/91 om ändring av förordning nr 857/84
(EGT L 150, s. 35). Genom denna förordning tillfördes bland annat ett nytt stycke till artikel 3a.1 i förordning nr 857/84,
i dess lydelse enligt förordning nr 764/89. Enligt detta nya stycke blev det möjligt att tilldela de producenter vilkas åtagande
om avstående från saluförande eller omställning gick ut år 1983 en särskild referenskvantitet.
Genom mellandom av den 19 maj 1992 i de förenade målen C-104/89 och C‑37/90, Mulder m.fl. mot rådet och kommissionen (REG
1992, s. I-3061, svensk specialutgåva, volym 12. s. 55, nedan kallad domen i målet Mulder II), förklarade domstolen att gemenskapen
var skadeståndsskyldig gentemot vissa mjölkproducenter som hade gjort åtaganden enligt förordning nr 1078/77 och som varit
förhindrade att saluföra mjölk till följd av förordning nr 857/84. Genom nämnda dom uppmanade domstolen även parterna att
enas om vilka belopp som skulle betalas.
Med anledning av denna dom offentliggjorde rådet och kommissionen den 5 augusti 1992 meddelande 92/C 198/04 i
Europeiska gemenskapernas officiella tidning
(EGT C 198, s. 4). Efter att ha erinrat om innebörden av domen i målet Mulder II, och i syfte att ge detta avgörande full
verkan, uttryckte institutionerna sin avsikt att anta tillämpningsföreskrifter för ersättning till de berörda producenterna.
Rådet antog därefter förordning (EEG) nr 2187/93 av den 22 juli 1993 om ett erbjudande om ersättning till vissa producenter
av mjölk och mjölkprodukter, vilka tillfälligt har varit förhindrade att utöva sin verksamhet (EGT L 196, s. 6).
I dom av den 27 januari 2000 i de förenade målen C-104/89 och C-37/90, Mulder m.fl. mot rådet och kommissionen (REG 2000,
s. I-203, nedan kallad domen i målet Mulder III), beslutade domstolen, med avseende på de mål som avses i domen i målet Mulder
II, de skadeståndsbelopp som sökandena hade begärt.
Bakgrund till tvisterna
A – Mål C-162/01 P
Bakgrunden till det överklagande som getts in av Edouard Bouma återges på följande sätt i punkterna 14–17 i domen i målet
Bouma:
”14
Sökanden är mjölkproducent i Nederländerna. Sökandens far åtog sig skriftligen att avstå från saluförande enligt förordning
nr 1078/77. Åtagandet upphörde att gälla den 20 april 1983. Före detta datum överlät han sitt företag till sökanden, som övertog
åtagandet att avstå från saluförande.
Sökanden återupptog inte mjölkproduktionen då åtagandet upphörde.
Sedan förordning nr 1639/91 hade antagits, begärde sökanden att han skulle tilldelas en provisorisk referenskvantitet, vilken
han beviljades genom ett beslut av den 28 oktober 1991.
Den 22 mars 1993 genomförde Algemene Inspectiedienst (Allmänna kontrollmyndigheten) en inspektion för att kontrollera på vilket
sätt sökanden hade återupptagit sin mjölkproduktion. Till följd av kontrollmyndighetens rapport drog den behöriga nederländska
myndigheten genom ett beslut av den 4 maj 1993 in den provisoriska referenskvantiteten som hade tilldelats sökanden.”
B – Mål C-163/01 P
Bakgrunden till det överklagande som getts in av Bernard Beusmans återges på följande sätt i punkterna 14–16 i domen i målet
Beusmans:
”14
Sökanden är en mjölkproducent i Nederländerna som skriftligen åtog sig att avstå från saluförande enligt förordning nr 1078/77.
Åtagandet upphörde att gälla den 23 december 1983. Sedan åtagandet hade upphört fortsatte han den uppfödning av gödkalvar
som han hade bedrivit under tiden för åtagandet.
Sedan förordning nr 1639/91 hade antagits, begärde sökanden att han skulle tilldelas en provisorisk referenskvantitet, vilken
han beviljades genom ett beslut av den 25 november 1991.
Algemene Inspectiedienst (Allmänna kontrollmyndigheten) genomförde en inspektion för att kontrollera hur sökanden hade återupptagit
sin mjölkproduktion. Till följd av kontrollmyndighetens rapport drog den behöriga nederländska myndigheten genom ett beslut
av den 19 april 1993 in den provisoriska referenskvantiteten som hade tilldelats sökanden.”
Förfarandet vid förstainstansrätten och de överklagade domarna
Edouard Bouma och Bernard Beusmans väckte, genom ansökningar som inkom till förstainstansrättens kansli den 30 september 1993
respektive den 14 februari 1994, med stöd av artiklarna 178 och 215 andra stycket i fördraget talan om gemenskapens utomobligatoriska
skadeståndsansvar mot rådet och kommissionen.
Genom beslut av den 31 augusti 1994 vilandeförklarade förstainstansrätten de båda målen fram till dess att domstolen avkunnar
dom i de ovannämnda förenade målen C-104/89 och C-37/90, Mulder m.fl. mot rådet och kommissionen. Ordföranden på förstainstansrättens
fjärde avdelning i utökad sammansättning beslutade den 11 mars 1999 att förfarandet i målen skulle återupptas.
Edouard Bouma och Bernard Beusmans yrkade i första hand att förstainstansrätten skulle förplikta gemenskapen att till Edouard
Bouma och Bernard Beusmans utge ett skadestånd på 376 511 NLG respektive 379 729 NLG som ersättning för den skada som de hade
lidit under perioden mellan den 1 april 1984 och den dag då de återupptog mjölkproduktionen jämte dröjsmålsränta med 8 procent
per år från och med den 19 maj 1992.
I andra hand yrkade de att förstainstansrätten skulle förplikta gemenskapen att till dem utge ersättning med det belopp som
rätten fann skäligt, ett belopp som emellertid inte fick understiga 149 032 NLG beträffande Edouard Bouma och 110 502 NLG
beträffande Bernard Beusmans, vilka motsvarade de belopp som skall utges enligt förordning nr 2187/93, samt dröjsmålsränta
med 8 procent per år från och med den 19 maj 1992.
Genom de överklagade domarna ogillade förstainstansrätten talan i de båda målen och förpliktade Edouard Bouma och Bernard
Beusmans att ersätta rättegångskostnaderna.
I punkt 39 i domen i målet Bouma (punkt 38 i domen i målet Beusmans) erinrade förstainstansrätten om de allmänna villkor som
skall vara uppfyllda för att gemenskapen skall kunna hållas skadeståndsansvarig. Förstainstansrätten förklarade vidare i punkterna
40–42 i domen i målet Bouma (punkterna 39–41 i domen i målet Beusmans) att gemenskapen är skadeståndsskyldig gentemot SLOM-producenterna
om gemenskapen åsidosatt principen om berättigade förväntningar.
Med hänvisning till punkt 13 i domen i det ovannämnda målet Spagl, angav förstainstansrätten följande i punkt 43 i domen i
målet Bouma (punkt 42 i domen i målet Beusmans):
”Det framgår vidare av domen i det ovannämnda målet Spagl att gemenskapen inte utan att åsidosätta principen om skydd för
berättigade förväntningar automatiskt kan vägra att ge kvoter till alla producenter vars åtaganden om avstående från saluförande
eller omställning löpte ut år 1983, särskilt dem som i likhet med Spagl hade varit förhindrade att återuppta mjölkproduktionen
av skäl som var knutna till deras åtaganden. I punkt 13 i denna dom uttalade domstolen sålunda följande.
’Gemenskapslagstiftaren har med giltig verkan kunnat fastställa ett gränsdatum, knutet till utgången av de berördas period
för avstående eller omställning, i syfte att utesluta de producenter som inte har levererat någon mjölk under hela eller delar
av referensåret i fråga, av skäl som inte är knutna till ett åtagande om avstående eller omställning, från att omfattas [av
bestämmelserna om tilldelning av en särskild referenskvantitet]. Å andra sidan hindrar principen om skydd för berättigade
förväntningar, såsom denna har tolkats i den praxis som har redogjorts för ovan, att en sådan datumgräns fastställs på så
sätt att den även utesluter de producenter vars underlåtenhet att leverera mjölk under hela eller delar av referensåret beror
på ett åtagande enligt förordning nr 1078/77 från att omfattas av [nämnda bestämmelser].’ ”
I punkterna 44 och 45 i domen i målet Bouma (punkterna 43 och 44 i domen i målet Beusmans) drog förstainstansrätten följande
slutsatser av domen i målet Spagl:
”44
I motsats till vad sökanden hävdar måste denna dom ses i ljuset av de sakomständigheter som gav upphov till tvisten i den
nationella domstolen. Spagl var en jordbrukare som då hans åtagande den 31 mars 1983 löpte ut inte omedelbart hade möjlighet
att återuppta mjölkproduktionen, eftersom han saknade det kapital som behövdes för att åter bygga upp en mjölkkobesättning.
I stället köpte han kvigor som han själv födde upp för att återuppta produktionen med tolv kor i maj eller juni 1984 (se generaladvokaten
Jacobs förslag till avgörande i det ovannämnda målet Spagl, REG 1990, s. I-4554, punkt 2). Det framgår vidare av förhandlingsrapporten
att sökanden under mjölkproduktionsavbrottet hade företagit underhållningsarbeten på byggnader och maskiner som användes för
nämnda produktion (REG 1990, s. I-4541, punkt I 2).
Det är således rimligt att av denna dom dra den slutsatsen att de producenter vars åtagande upphörde år 1983 kan vinna framgång
med en skadeståndstalan på grund av åsidosättande av principen om skydd för berättigade förväntningar endast om de kan visa
att deras skäl för att inte återuppta mjölkproduktionen under referensåret är knutna till att de under en viss period hade
upphört med produktionen och att de av organisatoriska skäl inte kunde återuppta produktionen omedelbart.”
Med hänvisning till domen i målet Mulder II konstaterade förstainstansrätten följande i punkt 46 i domen i målet Bouma (punkt
45 i domen i målet Beusmans):
”Vidare framgår av domen i målet Mulder II, närmare bestämt punkt 23, att gemenskapen endast kan bli skadeståndsansvarig om
producenterna klart visar att de hade för avsikt att återuppta mjölkproduktionen då deras åtagande att avstå från saluförande
löpte ut. För att SLOM-producenterna skall ha rätt till skadestånd på grund av den rättsstridighet som medförde att de förordningar
som orsakade deras situation ogiltigförklarades, måste producenterna nämligen ha varit förhindrade att återuppta mjölkproduktionen.
Detta innebär att de producenter vars åtagande upphörde att gälla innan förordning nr 857/84 trädde i kraft måste ha återupptagit
produktionen eller i vart fall vidtagit åtgärder i detta syfte, till exempel ha genomfört investeringar eller reparationsarbeten
eller underhållit den utrustning som behövs för sådan produktion (se generaladvokaten Van Gervens förslag till avgörande i
målet Mulder II, REG 1992, s. I-3094, punkt 30).”
Med anledning av situationen för de båda sökandena gjorde förstainstansrätten först följande konstaterande i punkt 48 i domen
i målet Bouma (punkt 47 i domen i målet Beusmans):
”Eftersom sökanden inte återupptog mjölkproduktionen under perioden mellan den 20 april 1983 [beträffande Edouard Bouma och
den 23 december 1983 beträffande Bernard Beusmans], då hans åtagande att avstå från saluförande upphörde, och den 1 april
1984, då kvotbestämmelserna trädde i kraft, måste han för att hans skadeståndstalan skall kunna vinna bifall visa att han
hade för avsikt att återuppta produktionen vid den tidpunkt hans åtagande att avstå från saluförande upphörde att gälla och
att han hindrades från att göra det på grund av att förordning nr 857/84 trädde i kraft.”
I de överklagade domarna prövade förstainstansrätten därefter de grunder och den bevisning som åberopats av Edouard Bouma
och Bernard Beusmans, och fann därvid att talan inte kunde bifallas.
Parternas yrkande
Edouard Bouma och Bernard Beusmans har yrkat att domstolen skall
–
upphäva förstainstansrättens dom av den 31 januari 2001 i mål T-533/93 respektive T-73/94,
–
återförvisa målen till förstainstansrätten, och
–
förplikta rådet och kommissionen att ersätta rättegångskostnaderna.
Rådet har i de båda målen yrkat att domstolen skall
–
avvisa överklagandet till viss del eller i vart fall ogilla överklagandet i dess helhet, och
–
förplikta klagandena att ersätta rättegångskostnaderna.
Kommissionen har i de båda målen yrkat att domstolen skall
–
ogilla överklagandet, och
–
förplikta klagandena att ersätta rättegångskostnaderna.
Grunderna för att de överklagade domarna skall upphävas
Edouard Bouma och Bernard Beusmans har åberopat fem grunder till stöd för att de överklagade domarna skall upphävas.
Genom de tre första grunderna har klagandena gjort gällande att förstainstansrätten åsidosatte likhetsprincipen, principen
om skydd för berättigade förväntningar, rättssäkerhetsprincipen och motiveringsprincipen på följande sätt:
–
förstainstansrätten gjorde mot bakgrund av domen i målet Spagl en felaktig bedömning av SLOM 1983-producenternas rätt till
ersättning,
–
förstainstansrätten lade till grund för sin bedömning av klagandenas rätt till ersättning att de inte hade återupptagit mjölkproduktionen
mellan den 31 december 1983 och den 1 april 1984,
–
förstainstansrätten gjorde mot bakgrund av domen i målet Mulder II en felaktig bedömning av SLOM 1983-producenternas rätt
till ersättning.
Som fjärde grund har klagandena gjort gällande att förstainstansrätten fördelade bevisbördan på ett felaktigt sätt, eller
att klagandena i vart fall ålades en bevisbörda som i juridiskt hänseende inte kan anses skälig.
Klagandena har som femte grund gjort gällande att förstainstansrätten slog fast och prövade sakomständigheterna på ett så
pass felaktigt och partiskt sätt att de överklagade domarna skall anses stå i strid med principerna om motivering och objektivitet.
Bedömningen av överklagandena
Efter att ha hört parterna och generaladvokaten beslutade ordföranden vid den sjätte avdelningen den 20 juni 2003 att i enlighet
med artikel 43 i rättegångsreglerna förena de båda målen vad avser det muntliga förfarandet och domen. Skälet till att förena
målen var att de är konnexa.
Den första grunden
Klagandenas argument
Edouard Bouma och Bernard Beusmans har bestritt den tolkning av domen i målet Spagl som förstainstansrätten gör i punkterna
43–45 i domen i målet Bouma och i punkterna 42–44 i domen i målet Beusmans. Klagandena har även bestritt de slutsatser av
denna tolkning som förstainstansrätten gör med avseende på deras rättigheter.
Klagandena anser att punkterna 39–42 i domen i målet Bouma och punkterna 38–41 i domen i målet Beusmans inte har någon självständig
betydelse. De citerade domarna avser nämligen inte SLOM 1983-producenternas särskilda ställning. I domen i målet Spagl behandlas
dessutom särskilt dessa producenters särskilda ställning med hänsyn till samma allmänna principer.
Förstainstansrättens tolkning av domen i målet Spagl innebär att det inte är alla SLOM 1983-producenter som kan göra anspråk
på ersättning, utan endast de som kan visa att de inte kunde återuppta mjölkproduktionen på grund av särskilda skäl. Edouard
Bouma och Bernard Beusmans anser att denna tolkning av domstolens tidigare domar är omöjlig att förstå och dessutom felaktig.
Denna tolkning medför att principerna om skydd för berättigade förväntningar och likabehandling grovt åsidosätts i förhållande
till de SLOM-producenter som i likhet med klagandena inte återupptagit mjölkproduktionen under kalenderåret 1983 eller före
den 1 april 1984.
Edouard Bouma och Bernard Beusmans har inom ramen för den första grunden framställt sju invändningar. Dessa invändningar kommer
att prövas nedan i punkterna 48–79 och 97–102 i denna dom.
Klagandena har sammanfattningsvis gjort gällande att deras underlåtenhet att till fullo återuppta mjölkproduktionen före den
1 april 1984 inte skall inverka menligt på deras rätt till ersättning. De överklagade domarna skall därför upphävas.
Domstolens bedömning
– Inledande anmärkningar
Förstainstansrätten erinrade i punkt 39 i domen i målet Bouma (punkt 38 i domen i målet Beusmans) med rätta om att gemenskapens
utomobligatoriska ansvar i princip uppkommer om tre villkor är uppfyllda, nämligen att det agerande som läggs gemenskapen
till last är rättsstridigt, att det verkligen föreligger en skada och att det finns ett orsakssamband mellan det rättsstridiga
agerandet och den åberopade skadan. Dessa villkor gäller även producenter som gjort ett åtagande om avstående från saluförande
enligt förordning nr 1078/77 och som av den anledningen inte kunnat göra anspråk på någon referenskvantitet.
Förstainstansrätten gjorde således rätt då den vid prövningen av gemenskapens utomobligatoriska skadeståndsansvar gentemot
SLOM 1983-producenterna hänvisade till de villkor som anges i punkt 39 i domen i målet Bouma (punkt 38 i domen i målet Beusmans).
Vad närmare gäller villkoret att det agerande som läggs gemenskapen till last skall vara rättsstridigt, anges det i domen
i målet Mulder II (punkterna 15 och 16) att gemenskapslagstiftaren på ett uppenbart och allvarligt sätt överskred gränserna
för sitt utrymme för skönsmässig bedömning genom att förvägra de grupper av mjölkproducenter som gjort åtagande enligt förordning
nr 1078/77 att leverera mjölk enligt förordning nr 857/84. Eftersom dessa producenter lagligen kunde förvänta sig att kunna
återuppta saluförandet av mjölk efter det att deras åtagande om avstående från saluförande löpt ut, gjorde lagstiftaren sig
skyldig till en tillräckligt klar överträdelse av principen om skydd för berättigade förväntningar som skyddar enskilda.
Det var just av denna anledning, nämligen åsidosättandet av dessa producenters berättigade förväntningar om att få återuppta
produktionen efter det att deras åtaganden enligt förordning nr 1078/77 hade löpt ut, som domstolen genom domarna i målen
Mulder I och von Deetzen ogiltigförklarade den ursprungliga lydelsen av förordning nr 857/84 beträffande SLOM-producenter
vars åtagande om avstående från saluförande hade löpt ut efter den 1 april 1984.
Förstainstansrätten gjorde således rätt då den i punkterna 40–42 i domen i målet Bouma (punkterna 39–41 i domen i målet Beusmans)
hänvisade till denna rättspraxis för att pröva huruvida gemenskapen är skadeståndsskyldig gentemot SLOM 1983-producenterna.
– Den första invändningen
Edouard Bouma och Bernard Beusmans har genom den första invändningen gjort gällande att förstainstansrätten i punkt 43 i domen
i målet Bouma och punkt 42 i domen i målet Beusmans tolkade domen i målet Spagl på ett felaktigt sätt. Klagandena anser att
domstolen i punkt 13 i domen i målet Spagl har ansett att det är olagligt att fastställa ett sista datum då detta datum väljs
på så sätt att producenterna inte har levererat mjölk ”under hela eller en del av referensåret” på grund av ett åtagande om
avstående från saluförande. Ifrågavarande textavsnitt avser samtliga SLOM 1983-producenter, eftersom samtliga dessa producenter
har saknat möjlighet att leverera mjölk under hela eller en del av kalenderåret.
Klagandena har gjort gällande att det inte finns någonting som tyder på att domstolen hade för avsikt att begränsa ogiltigförklaringen
av förordning nr 857/84, vilket även är förstainstansrättens uppfattning i de fall där ifrågavarande SLOM-producenter inte
hade kunnat återuppta produktionen under referensåret 1983 efter deras åtagande om avstående från saluförande, vilket hade
löpt ut under tiden.
Domstolen erinrar om att domstolen i punkt 13 första meningen i domen i det ovannämnda målet Spagl slagit fast att gemenskapslagstiftaren
med giltig verkan kunde inrätta ett gränsdatum rörande slutet på perioden för avstående från saluförande för att förmånen
i artikel 3a i förordning nr 857/84, i dess lydelse enligt förordning nr 764/89, inte skulle omfatta de producenter som av
skäl som inte var knutna till deras åtagande om avstående från saluförande inte hade levererat mjölk under hela eller en del
av ifrågavarande referensår (det vill säga år 1983).
Det är endast beträffande de producenter som haft berättigade förväntningar på att få återuppta produktionen som domstolen
har mottsatt sig att ett gränsdatum av detta slag fastställts under sådana villkor att det inneburit att producenter, som
till följd av ett åtagande enligt förordning nr 1078/77 inte levererat mjölk under hela eller en del av referensåret, inte
omfattas av förmånen i artikel 3a i förordning nr 857/84, i dess lydelse enligt förordning nr 764/89.
De producenter som skriftligen gjort ett åtagande enligt förordning nr 1078/77 och som följaktligen automatiskt inte kunde
beviljas några kvoter kunde således med framgång göra gällande att de hade berättigade förväntningar på att få återuppta produktionen
efter det att deras åtagande om avstående från saluförande löpt ut. Det var därför domstolen genom domen i målet Mulder I
ogiltigförklarade förordning nr 857/84 i dess ursprungliga lydelse till förmån för SLOM-producenterna och genom domen i målet
Spagl ogiltigförklarade samma förordning i dess lydelse enligt förordning nr 764/89 till förmån för de SLOM 1983-producenter
vars åtaganden om avstående från saluförande eller omställning löpt ut år 1983.
Punkt 43 i domen i målet Bouma (punkt 42 i domen i målet Beusmans) är således inte felaktig i detta avseende.
Överklagandena kan således inte vinna bifall på den första invändningen.
– Den andra och den sjunde invändningen
Den andra invändningen kan delas in i två delar, och den sjunde invändningen är nära sammankopplad med den första delen av
den andra invändningen. Domstolen kommer därför nedan att pröva de båda invändningarna gemensamt.
Genom den första delen av den andra invändningen har Edouard Bouma och Bernard Beusmans gjort gällande att förstainstansrättens
tolkning motsvarar den grund som institutionerna anfört till sitt försvar i målet Spagl, en grund som domstolen inte godtog.
Enligt sistnämnda grund åsidosätts inte principen om berättigade förväntningar om det i juridiskt hänseende är möjligt att
producera mjölk. Edouard Bouma och Bernard Beusmans har genom den sjunde invändningen gjort gällande att en sådan tolkning
inte står i överensstämmelse med domen av den 9 december 1997 i de förenade målen T-195/94 och T-202/94, Quiller och Heusmann
mot rådet och kommissionen (REG 1997, s. II-2247, nedan kallad domen i målet Quiller). I punkt 97 i nämnda dom godtog inte
förstainstansrätten svarandenas grund, att sökanden Quiller hade kunnat erhålla en originalreferenskvantitet om han hade återupptagit
leveranserna år 1983, efter det att åtagandet om avstående från saluförande löpt ut. De skäl som förstainstansrätten lämnade
för att inte godta svarandenas grund var i sak desamma som bland annat generaladvokaten Jacobs hade utvecklat tidigare i sitt
förslag till avgörande inför domen i målet Spagl.
Till skillnad från vad Edouard Bouma och Bernard Beusmans har gjort gällande, finner emellertid domstolen att förstainstansrätten
inte tolkade domen i målet Spagl på så sätt att redan möjligheten i juridiskt hänseende för en producent att producera mjölk
hindrade honom att göra gällande att hans berättigade förväntningar åsidosatts.
Vad beträffar invändningen om att förstainstansrättens tolkning, i domarna i målen Bouma och Beusmans, av domen i målet Spagl
står i strid med domen i målet Quiller, konstaterar domstolen att Edouard Bouma och Bernard Beusmans inte preciserat på vilket
sätt detta argument kan visa att förstainstansrätten gjort en felaktig tolkning av domen i målet Spagl. Denna invändning rör
nämligen en dom som inte avser tolkningen av domen i målet Spagl och som i förhållande till dessa mål inte vunnit laga kraft
(se, i detta avseende, domen av den 8 januari 2002 i mål C-248/99 P, Frankrike mot Monsanto och kommissionen, REG 2002, s.
I-1, punkt 37).
Överklagandena kan således inte vinna bifall på den första delen av den andra invändningen då den inte är välgrundad. Överklagandena
kan inte heller vinna bifall på den sjunde invändningen då denna invändning är utan verkan.
Genom den andra delen av den andra invändningen har Edouard Bouma och Bernard Beusmans motsatt sig förstainstansrättens tolkning,
som de anser ger gränsdatumet i artikel 3a i förordning nr 857/84, i dess lydelse enligt förordning nr 764/89, retroaktiv
verkan. Generaladvokaterna har i sina förslag till avgörande inför domarna i målen Mulder I och Spagl motsatt sig att bestämmelsen
skall ges sådan retroaktiv verkan. Det finns inte någonting som tyder på att domstolen i domen i målet Spagl velat avvika
från generaladvokaternas bedömning. Förstainstansrättens tolkning av denna dom kan således inte godtas då den inte överensstämmer
med tidigare rättspraxis.
Domstolen konstaterar inledningsvis att generaladvokaten Jacobs i sitt förslag till avgörande inför domen i målet Spagl har
ansett att gränsdatumet i artikel 3a i förordning nr 857/84, i dess lydelse enligt förordning nr 764/89, hade lagts fast retroaktivt.
Detta innebar att de producenter vars åtagande löpte ut före detta datum inte hade underrättats om att det var nödvändigt
att återuppta produktionen så snabbt och så fullständigt som möjligt, och de kunde inte heller förutse att de definitivt skulle
utestängas från marknaden om de underlät att göra detta.
I punkt 45 i domen i målet Bouma (punkt 44 i domen i målet Beusmans) har förstainstansrätten endast dragit slutsatsen av domen
i målet Spagl att de producenter vars åtagande upphörde år 1983 skall visa att deras skäl för att inte återuppta mjölkproduktionen
under referensåret är knutna till att de under en viss period hade upphört med produktionen och att de av organisatoriska
skäl inte kunde återuppta produktionen omedelbart.
Förstainstansrätten har således inte tolkat domen i målet Spagl på ett felaktigt sätt.
Den andra delen av den andra invändningen är således inte välgrundad.
Mot bakgrund av ovanstående finner domstolen att överklagandena inte kan vinna bifall på den andra och den sjunde invändningen.
– Den tredje invändningen
Edouard Bouma och Bernard Beusmans har kritiserat förstainstansrätten för att den i synnerligen hög grad grundade sin tolkning
på de faktiska omständigheter som var föremål för prövning vid den nationella domstolen i det mål som ledde fram till domen
i det ovannämnda målet Spagl. Klagandena anser att det inte finns någonting som visar att dessa omständigheter, som av förstainstansrätten
bedömts vara av grundläggande betydelse, skall ha inverkat på domstolens bedömning på något speciellt sätt. De har dessutom
gjort gällande att dessa ”faktiska omständigheter” var mycket mindre otvetydiga än vad förstainstansrätten låtit tro. I synnerhet
har det inte framkommit att det var ”objektivt” omöjligt för Spagl att producera mellan den 31 mars 1983 och den 1 april 1984.
Domstolen erinrar i detta avseende om att det inom ramen för ett förhandsavgörande krävs att den nationella domstolen klargör
den faktiska och rättsliga bakgrunden till de frågor som ställs, eller att den åtminstone förklarar de faktiska omständigheter
som ligger till grund för dessa frågor, eftersom det är nödvändigt att komma fram till en tolkning av gemenskapsrätten som
är användbar för den nationella domstolen (dom av den 26 januari 1993 i de förenade målen C-320/90–C-322/90, Telemarsicabruzzo
m.fl., REG 1993, s. I‑393, punkt 6, svensk specialutgåva, volym 14, s. 1, och av den 23 januari 2003 i de förenade målen C-421/00,
C-426/00 och C-16/01, Sterbenz och Haug, REG 2003, s. I-1065, punkt 20). De uppgifter som lämnas i begäran om förhandsavgörande
skall på så sätt göra det möjligt för domstolen att lämna användbara svar (se, bland annat, beslut av den 28 juni 2000 i mål
C-116/00, Laguillaumie, REG 2000, s. I-4979, punkt 14).
I ett mål om förhandsavgörande, såsom det mål som ledde fram till domen i det ovannämnda målet Spagl, besvarar domstolen tolkningsfrågorna
mot bakgrund av de omständigheter som den nationella domstolen hade lämnat. I domen i målet Spagl finns det närmare bestämt
ingenting som tyder på att domstolen inte avgjort frågan om huruvida artikel 3a i förordning nr 857/84, införd genom förordning
nr 764/89, var rättsenlig i ljuset av vad som kännetecknade Spagls situation efter det att hans åtagande om avstående från
saluförande löpt ut.
Förstainstansrätten gjorde således rätt då den i punkt 44 i domen i målet Bouma (punkt 43 i domen i målet Beusmans) återgav
omständigheterna i enlighet med förslaget till avgörande och förhandlingsrapporten i målet Spagl. Förstainstansrätten har
således inte gjort något fel i detta avseende.
Talan kan således inte vinna bifall på den tredje invändningen.
– Den fjärde invändningen
Edouard Bouma och Bernard Beusmans har huvudsakligen kritiserat förstainstansrätten för att den handlat direkt i strid med
den tolkning som gjorts av anhängarna och motståndarna till domen i målet Spagl. Mot bakgrund av denna dom medgav rådet och
kommissionen att SLOM 1983-producenterna hade rätt till en mjölkkvot och ersättning på samma sätt som SLOM 1984-producenterna,
såsom sökandena i de mål som ledde fram till domen i målet Mulder II. De ytterligare villkor som förstainstansrätten uppställer
i de överklagade domarna återfinns varken i förordning nr 1639/91 eller i förordning nr 2187/93.
Domstolen konstaterar att de villkor som skall vara uppfyllda för att Edouard Bouma och Bernard Beusmans skall kunna få ersättning,
i egenskap av SLOM 1983-producenter, endast kan följa av domstolens tolkning av relevanta bestämmelser på området. Genom förordning
nr 1639/91 ändras artikel 3a i förordning nr 857/84, i dess lydelse enligt förordning nr 764/89, vad beträffar beviljandet
av en särskild referenskvantitet. Däremot uppställs därigenom inte vilka villkor som skall vara uppfyllda för att en SLOM
1983-producent skall kunna få ersättning. Ersättning i enlighet med förordning nr 2187/93 förblir fristående såtillvida att
den ordning som infördes genom denna förordning utgör ett alternativ till att låta tvisten avgöras i domstol och innebär att
ytterligare en möjlighet att erhålla skadeersättning öppnas (dom av den 9 oktober 2001 i de förenade målen C-80/99–C-82/99,
Flemmer m.fl., REG 2001, s. I-7211, punkt 47).
Överklagandena kan således inte vinna bifall på den fjärde invändningen. Den fjärde invändningen saknar nämligen verkan, då
det inte är genom ifrågavarande förordningar som villkoren för ersättning uppställs.
– Den femte invändningen
Edouard Bouma och Bernard Beusmans anser att förstainstansrätten i de överklagade domarna inte har beaktat att målet Spagl
var ett pilotmål som allmänt behandlade SLOM 1983-producenternas rättigheter och skyldigheter. Genom att efter mer än tio
år försöka att begränsa räckvidden av domen i målet Spagl genom att spekulera om de faktiska omständigheternas betydelse,
anser klagandena att förstainstansrätten underlåtit att beakta domstolens uppgift som rättskipande organ och därigenom äventyrat
rättssäkerhetsprincipen.
Domstolen erinrar om att förstainstansrätten inte gjorde något fel då den tolkade domen i målet Spagl mot bakgrund av de omständigheter
som redovisats i förhandlingsrapporten och i generaladvokatens förslag till avgörande. Att ett mål enligt klagandena är ett
pilotmål kan inte innebära att förstainstansrätten inte skall avgöra detta mål och tolka en redan avkunnad dom i enlighet
med allmänna tolkningsregler.
Det saknar således relevans att ett mål är ett pilotmål.
Överklagandena kan således inte vinna bifall på den femte invändningen.
– Den sjätte invändningen
Edouard Bouma och Bernard Beusmans har gjort gällande att förstainstansrätten uppställde ytterligare ett villkor, då den kräver
att SLOM 1983-producenterna skall visa att de vidtagit konkreta åtgärder för att återuppta mjölkproduktionen efter det att
deras åtagande om avstående från saluförande löpt ut. Detta villkor återfinns inte bland de villkor som domstolen uppställt
i domen i målet Mulder II. I det mål som ledde fram till nämnda dom rörande SLOM 1984-producenterna har domstolen inte uppställt
något sådant villkor. Det ankommer således inte på förstainstansrätten att uppställa ytterligare villkor för SLOM 1983-producenterna.
Domstolen konstaterar att denna invändning delvis sammanfaller med den fjärde grunden. Domstolen kommer därför att pröva nämnda
invändning nedan tillsammans med den fjärde grunden.
Den tredje grunden
Klagandenas argument
Domstolen kommer nu som andra punkt att pröva den tredje grunden. Genom denna grund har Edouard Bouma och Bernard Beusmans
gjort gällande att förstainstansrätten i punkt 46 i domen i målet Bouma (punkt 45 i domen i målet Beusmans) givit uttryck
för en rättslig missuppfattning.
I denna punkt, som inte motiverats i vederbörlig ordning, har förstainstansrätten i domen i målet Mulder II och i generaladvokat
Van Gervens förslag till avgörande i samma mål försökt att finna ytterligare stöd för sin uppfattning att produktionen måste
ha återupptagits eller i vart fall att åtgärder vidtagits i detta syfte.
Klagandena anser att det av punkt 23 i domen i målet Mulder II endast framgår att det på ett tillräckligt klart sätt skall
visas att de fyra berörda SLOM-producenterna hade för avsikt att faktiskt återuppta mjölkproduktionen. Det finns inget som
visar att domstolen velat ge en uttömmande uppräkning av de sätt på vilka denna avsikt kan visas.
Vad beträffar de avsnitt ur generaladvokaten Van Gervens förslag till avgörande som förstainstansrätten återgivit, har Edouard
Bouma och Bernard Beusmans påpekat följande. Det som generaladvokaten ansåg vara avgörande för att en SLOM-producent skulle
anses ha lidit en skada till följd av att han inte tilldelats någon särskild referenskvantitet, var huruvida denna producent
definitivt redan hade upphört med sin produktion då hans åtagande om avstående från saluförande löpt ut.
Klagandena har gjort gällande att förslaget till avgörande inte utgör något stöd för uppfattningen att det faktum att producenten
underlåtit att återuppta mjölkproduktionen före den 1 april 1984 skulle kunna skapa en legal presumtion för att producenten
i fråga, om annat inte visas, skall anses ha definitivt upphört med sin mjölkproduktion. En sådan uppfattning skulle för övrigt
stå helt i strid med domarna i målen Mulder I och Spagl. Domstolen har inte godtagit argumentet om att SLOM-producenterna
i allmänhet uppgett sig vilja definitivt upphöra med mjölkproduktionen genom att skriftligen göra ett åtagande om avstående
från saluförande, så att de inte kunde åberopa principen om skydd för berättigade förväntningar.
Edouard Bouma och Bernard Beusmans har erinrat om att domstolen i domen i målet Spagl underkände svarandenas grund som gick
ut på att SLOM 1983-producenternas underlåtenhet att återuppta mjölkproduktionen före den 1 april 1984 skulle innebära att
de inte med framgång kunde åberopa principen om skydd för berättigade förväntningar.
Klagandena anser att den enda slutsats som går att dra av generaladvokatens förslag till avgörande är att institutionerna
inte får fråntas rätten att i vissa särskilda situationer visa att SLOM-producenten definitivt upphört med mjölkproduktionen
till följd av åtagandet om avstående från saluförande, och att producenten därför inte lidit någon skada. De har dock betonat
att det är institutionerna som har bevisbördan i dessa situationer.
Domstolens bedömning
Den tredje grunden avser frågan huruvida det finns något orsakssamband mellan å ena sidan den rättsstridiga vägran att bevilja
en referenskvantitet och å andra sidan den påstådda skadan i form av utebliven vinst från mjölkleveranser. Av punkt 23 i domen
i målet Mulder II framgår att skadan skall anses ha uppkommit till följd av tillämpningen av 1984 års gemenskapsrättsliga
bestämmelser. Detta är dock inte fallet då den uteblivna vinsten beror på att producenten frivilligt beslutade att upphöra
med mjölkproduktionen då åtagandet om avstående från saluförande löpt ut. Skadan skall vara en följd av förordning nr 857/84,
enligt vilken det inte är möjligt att bevilja SLOM-producenterna någon referenskvantitet.
Utifrån de åtgärder som producenterna hade vidtagit i målet Mulder II och som anges i den första meningen i punkt 23 i domen
i målet Mulder II, har domstolen dragit slutsatsen att dessa producenter på ett lämpligt sätt visade att de hade för avsikt
att återuppta mjölkproduktionen. Härav har domstolen dragit slutsatsen att inkomstbortfallet från mjölkleveranser inte kan
anses utgöra en konsekvens av att sökandena frivilligt beslutade att ge upp mjölkproduktionen.
Till skillnad från vad Edouard Bouma och Bernard Beusmans gjort gällande gjorde förstainstansrätten rätt då den i punkt 46
i domen i målet Bouma (punkt 45 i domen i målet Beusmans) härav drog den allmänna slutsatsen att gemenskapen endast kan vara
skadeståndsansvarig om producenterna klart visar att de hade för avsikt att återuppta mjölkproduktionen då deras åtagande
om avstående från saluförande löpte ut.
Mot denna bakgrund kunde förstainstansrätten i punkt 46 i domen i målet Bouma (punkt 45 i domen i målet Beusmans) kräva att
en SLOM 1983-producent, då åtagandet enligt förordning nr 1078/77 löpt ut, visar att han haft för avsikt att återuppta mjölkproduktionen
antingen genom att på nytt påbörja produktionen eller, i vart fall, i likhet med SLOM I-producenterna, att de vidtagit åtgärder
i detta syfte, till exempel att de genomfört investeringar eller reparationsarbeten eller underhållit den utrustning som behövs
för sådan produktion.
Överklagandena kan således inte vinna bifall på den tredje grunden.
Den andra och den fjärde grunden
Edouard Bouma och Bernard Beusmans har genom dessa två grunder ifrågasatt förstainstansrättens domskäl i punkt 48 i domen
i målet Bouma respektive punkt 47 i domen i målet Beusmans.
Enligt klagandenas andra grund är det i förevarande mål fråga om underlåtenheten att producera mjölk efter referensårets utgång.
En producent som återupptog mjölkproduktionen mellan den 31 december 1983 och den 1 april 1984 kunde inte längre komma upp
till normal referenskvantitet. I punkterna 15–19 i domen i målet Mulder I har domstolen redan uttryckligen slagit fast att
enbart den omständigheten att det finns en teoretisk möjlighet för en dylik producent att tilldelas en begränsad referenskvantitet
enligt något av de fakultativa villkoren i förordning nr 857/84 inte hindrar att gemenskapsbestämmelserna är olagliga.
Edouard Bouma och Bernard Beusmans har anfört att domstolen inte har godtagit ifrågavarande argument som institutionerna vid
ett flertal tillfällen försökt att vinna framgång med i de mål som ledde fram till domarna i de ovannämnda målen Spagl, Mulder
II och Quiller.
Domstolen konstaterar att det följer av ordalydelsen av punkt 48 i domen i målet Bouma (punkt 47 i domen i målet Beusmans)
att förstainstansrätten beaktade perioden mellan den dag då deras åtagande om avstående från saluförande löpte ut (den 20
april 1983 respektive den 23 december 1983) och dagen då kvotsystemet trädde i kraft (den 1 april 1984). Förstainstansrätten
begränsade sig således inte till  perioden den 31 december 1983–1 april 1984. Det är uppenbart att förstainstansrätten, för
att komma fram till att Edouard Bouma och Bernard Beusmans gett uttryck för att vilja återuppta mjölkproduktionen, stött sig
på argumentet rörande återupptagande av produktionen mellan den dag då åtagandet om avstående från saluförande löpte ut och
den 31 mars 1984, och inte endast mellan den 31 december 1983 och den 1 april 1984. För förstainstansrätten var det inte fråga
om att pröva huruvida klagandena fortfarande kunde komma upp till en referenskvantitet genom att på nytt påbörja mjölkproduktionen
mellan den 31 december 1983 och den 1 april 1984.
Överklagandena kan således inte vinna bifall på den andra grunden.
Den fjärde grunden sammanfaller med den sjätte invändningen i den första grunden. Genom denna fjärde grund har Edouard Bouma
och Bernard Beusmans klandrat förstainstansrätten för att den genom punkt 48 i domen i målet Bouma och punkt 47 i domen i
målet Beusmans ålade dem bevisbördan för att de hade för avsikt att återuppta mjölkproduktionen då deras åtagande om avstående
från saluförande upphört att gälla och att de hindrades från att göra detta på grund av att förordning nr 857/84 trädde i
kraft.
Klagandena har vidare gjort gällande att en sådan omkastning av bevisbördan inte kan motiveras av blott den omständigheten
att de den 1 april 1984 ännu inte hade återupptagit mjölkproduktionen. I domen i målet Quiller har förstainstansrätten slagit
fast att en sådan omkastning av bevisbördan skulle innebära att de med retroaktiv verkan ställs inför de konsekvenser som
blev följden av att förordning nr 857/84 trädde i kraft. Innan förordningen trädde i kraft kunde nämligen en SLOM-producent
i klagandenas situation inte förutse att om han inte återupptog mjölkproduktionen före detta datum skulle det kunna innebära
att hans rätt till en särskild referenskvantitet eller till ersättning definitivt och till fullo gick förlorad.
Edouard Bouma och Bernard Beusmans anser dessutom att beskrivningen i de överklagade domarna av deras bevisbörda är motstridig
och därför inte kan godtas. Genom att jämföra punkterna 46–48 i domen i målet Bouma med punkterna 45–47 i domen i målet Beusmans,
har de gjort gällande att det endast kan krävas av dem att de visar att de ännu inte hade upphört definitivt med produktionen
då deras åtagande om avstående från saluförande löpt ut och att de kunde återuppta mjölkproduktionen.
I likhet med vad generaladvokaten anfört i punkt 125 sitt förslag till avgörande, finner domstolen att förstainstansrättens
fördelning av bevisbördan i de överklagade domarna står i överensstämmelse med fast rättspraxis. Enligt denna rättspraxis
ankommer det på sökanden att visa att villkoren för gemenskapens utomobligatoriska skadeståndsansvar är uppfyllda. Eftersom
gemenskapen är skadeståndsskyldig endast om producenten visar att han hade för avsikt att börja saluföra mjölk antingen genom
att återuppta produktionen efter det att åtagandet om avstående från saluförande löpt ut eller genom andra viljeyttringar,
är det den som begär ersättning som skall visa att han verkligen hade en sådan avsikt.
Vad beträffar Edouard Boumas och Bernard Beusmans invändning om att de inte kunde förutse konsekvenserna av att inte återuppta
produktionen före den 1 april 1984, gör domstolen följande bedömning. I likhet med vad som är fallet med varje aktör som vill
börja producera mjölk, borde de ha varit inställda på att omfattas av de regler som under tiden antagits inom marknadspolitiken.
De kunde därför inte förvänta sig att kunna återuppta produktionen på samma villkor som tidigare (se, för ett liknande resonemang,
domen i målet Mulder I, punkt 23.
Överklagandena kan således inte vinna bifall på den fjärde grunden. Överklagandena kan inte heller vinna bifall på den sjätte
invändningen i den första grunden.
Den femte grunden
Klagandenas argument
Edouard Bouma och Bernard Beusmans har klargjort att den femte grunden innefattar ett visst antal invändningar som avser motiveringen
av bedömningen av de faktiska omständigheterna. Klagandena anser att denna bedömning är så pass obegriplig och felaktig att
motiveringsprincipen därigenom åsidosätts.
Förstainstansrätten underlät utan anledning att beakta vad Edouard Bouma och Bernard Beusmans uppgett under ed inför notarius
publicus. Förstainstansrättens bedömning av klagandenas bevisning till styrkande av att de hade för avsikt att återuppta mjölkproduktionen
är så pass felaktig att den skall underkännas.
Edouard Bouma och Bernard Beusmans har gjort gällande att de har visat att de inte definitivt hade upphört med sina respektive
verksamheter år 1983 och att de kunde återuppta mjölkproduktionen. De har båda framfört två invändningar till stöd för grunden.
Genom den första invändningen har Edouard Bouma kritiserat punkt 14 i den överklagade domen. Denna punkt skall utgöra en sammanfattning
av ”bakgrunden till tvisten”, men häri återfinns en oriktig och partisk beskrivning av de relevanta omständigheterna. Edouard
Bouma anser att det är utrett att han under hösten 1983 på nytt hade sått grödor på den mark som var avsedd för odling, och
att detta gjordes för att återuppta mjölkproduktionen. Han har i detta avseende hänvisat till de uppgifter som han lämnat
under ed och som har getts in till förstainstansrätten.
Mot bakgrund av innehållet i dessa uppgifter och de preciseringar som lämnats av hans ombud, anser Edouard Bouma att den enda
slutsats som kan dras av punkt 49 i den överklagade domen är att förstainstansrätten fullständigt underlåtit att beakta den
bevisning som åberopats.
Bernard Beusmans har framfört samma kritik som Edouard Bouma vad gäller punkt 14 i den överklagade domen.
Bernard Beusmans anser att det är utrett att han efter åtagandet om avstående från saluförande ställt om sin produktion till
uppfödning av mjölk- och biffkor, det vill säga kor som producerar såväl mjölk som kött. Han hade tillräckligt många kor för
att kunna återuppta mjölkproduktionen till fullo. Det är även utrett att han på sommaren 1983 lät sina kor kalva och ge di.
Därigenom agerade han på ett i ekonomsikt hänseende rationellt sätt: om han vid den tidpunkten inte hade använt korna för
köttproduktion så hade det varit fråga om ren kapitalförstöring. Bernard Beusmans har i detta avseende erinrat om de uppgifter
som han lämnat under ed och som getts in till förstainstansrätten. Genom dessa uppgifter förklarar han bland annat att kor
kan användas för mjölkproduktion endast då de på nytt kalvat och då de omedelbart fråntagits kalven.
Genom den andra invändningen har Edouard Bouma och Bernard Beusmans gjort gällande att förstainstansrättens konstaterande
i punkt 49 i domen i målet Bouma och i punkt 48 i domen i målet Beusmans, nämligen att klagandena inte hade gett in någon
formell ansökan om referenskvantitet år 1984, är omöjligt att förstå och dessutom felaktigt. Genom detta konstaterande ges
en felaktig uppfattning om och bedömning av de faktiska omständigheterna.
Domstolens bedömning
Genom sina invändningar har Edouard Bouma och Bernard Beusmans ifrågasatt förstainstansrättens bedömning av de faktiska omständigheterna.
Den femte grunden avser endast presentationen av de faktiska omständigheterna i punkt 14 och följande punkter i de överklagade
domarna jämte förstainstansrättens bedömning i punkt 48 i domen i målet Bouma och i punkt 47 i domen i målet Beusmans av de
faktiska omständigheterna och av de uppgifter som lämnats under ed.
Enligt artikel 225 EG och artikel 58 första stycket i domstolens stadga är bedömningen av de faktiska omständigheterna inte,
utom i det fall då uppgifterna har missuppfattats, en rättsfråga som i sig är underställd domstolens kontroll inom ramen för
ett överklagande (se, bland annat, beslut av den 21 februari 2002 i de förenade målen C-486/01 P-R och C-488/01 P-R, Front
national och Martinez mot parlamentet, REG 2002, s. I-1843, punkterna 83–85).
Domstolen är således varken behörig att fastställa vilka faktiska omständigheter som är relevanta eller, i princip, att bedöma
den bevisning som förstainstansrätten godtagit till stöd för dessa omständigheter. När bevisningen har frambringats på rätt
sätt och när de allmänna rättsgrundsatser och processuella regler som är tillämpliga i fråga om bevisbördan och bevisningen
har iakttagits, är det endast förstainstansrätten som skall bedöma vilket värde som uppgifterna i målet skall tillmätas (se,
bland annat, beslut av den 17 september 1996 i mål C-19/95 P, San Marco mot kommissionen, REG 1996, s. I-4435, punkt 40).
Denna bedömning utgör, med undantag för då förstainstansrätten missuppfattat bevisningen, inte en rättsfråga som i sig är
underställd domstolens kontroll (dom av den 5 juni 2003 i mål C-121/01 P, O'Hannrachain mot parlamentet, REG 2003, s. I-5539,
punkt 35).
Edouard Bouma och Bernard Beusmans har inte åberopat någon omständighet som visar att förstainstansrätten har missuppfattat
de faktiska omständigheterna. Den femte grunden skall därför avvisas.
Mot bakgrund av vad som anförts ovan skall överklagandena ogillas.
Rättegångskostnader
Enligt artikel 122 första stycket i rättegångsreglerna skall domstolen besluta om rättegångskostnaderna när överklagandet
ogillas. Enligt artikel 69.2 i rättegångsreglerna, som enligt artikel 118 är tillämplig i mål om överklagande, skall tappande
part förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna, om detta har yrkats.
Rådet och kommissionen har yrkat att klagandena skall förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna. Eftersom överklagandena
ogillas och klagandena tappat målen, skall Edouard Bouma och Bernard Beusmans ersätta rättegångskostnaderna.
På dessa grunder beslutar
DOMSTOLEN (sjätte avdelningen)
följande dom:
1)
Överklagandena ogillas.
2)
Edouard Bouma och Bernard Beusmans skall ersätta rättegångskostnaderna i respektive mål.
Skouris
Cunha Rodrigues
Puissochet
Schintgen
Colneric
Avkunnad vid offentligt sammanträde i Luxemburg den 29 april 2004.
R. Grass
V. Skouris
Justitiesekreterare
Ordförande
–
Rättegångsspråk:nederländska.