CELEX: 62001TJ0066
Konkurencija
Piktnaudžiavimas dominuojančia padėtimi
Jungtinės Karalystės natrio karbonato rinka
Sprendimas, kuriuo pripažintas EB 82 straipsnio pažeidimas
Komisijos galios paskirti baudas ar sankcijas senatis
Protingas terminas
Esminiai procedūriniai reikalavimai
"Res judicata" principas
Dominuojančios padėties egzistavimas
Piktnaudžiavimas dominuojančia padėtimi
Poveikis valstybių narių prekybai
Bauda
Pažeidimo sunkumas ir trukmė
Lengvinančios aplinkybės

ICI II
ir šio sprendimo 64 punkte minėtą Sprendimą
Komisija prieš BASF ir kt.
, Komisija suprato, kad Sprendime 91/300 padaryta patvirtinimo klaida. Jei Komisija ketino iš naujo priimti sprendimą, ji
taip ir turėjo padaryti tada, o ne pateikti Teisingumo Teismui apeliacinį skundą, dėl kurio minėto sprendimo priėmimas nusikėlė
penkeriems su puse metų.
Remdamasi 1997 m. rugsėjo 27 d. Europos Žmogaus teisių teismo Sprendimu
Garyfallou AEBE prieš Graikiją
(
Recueil des arrêts et décisions
1997‑V, p. 1821), ieškovė mano, kad reikia išnagrinėti visą procesą ir patikrinti, ar byla išspręsta per protingą terminą.
Be to, ieškovė teigia, kad praėjus daug laiko nuo tariamų pažeidimų ji negali visiškai pasinaudoti teise į gynybą. Visų pirma
ji teigia, kad 1991 m. spalio 6 d. pardavė padalinį „Natrio karbonatas“ nepriklausomam pirkėjui ir nevykdo veiklos Jungtinės
Karalystės natrio karbonato rinkoje. Ji taip pat teigia, kad tuo metu su byla dirbę darbuotojai įmonėje nebedirba ir nebegali
jai suteikti reikiamos pagalbos. Be to, dėl praėjusio didelio laikotarpio nuo tariamų pažeidimų padidėtų jos finansiniai nuostoliai,
pavyzdžiui, padidinus sąnaudas, patiriamas išlaidoms ir (arba) delspinigiams padengti. Bet kokiu atveju šio sprendimo 25 punkte
minėtas Pirmosios instancijos teismo sprendimas
PVC II
prieštarauja Europos žmogaus teisių teismo praktikai, pagal kurią apsauga, suteikiama 1950 m. lapkričio 4 d. Romoje pasirašytos
Žmogaus teisių ir pagrindinių laisvių apsaugos konvencijos (toliau – ŽTK) 6 straipsnio 1 dalimi, nepriklauso nuo įrodymo,
kad laikotarpis padarė faktinės žalos ieškovo interesams. Dėl pagrindinio ŽTK įpareigojimo pažeidimo gali būti panaikintas
tik ginčijamas sprendimas, o ne nuostolių atlyginimas.
Komisija ginčija ieškovės pateiktus argumentus.
–       Bendrojo Teismo vertinimas
Pirmiausia reikia priminti, kad protingo termino principas konkurencijos srityje taikomas vykdant Reglamente Nr. 17 įtvirtintas
administracines procedūras, kurios gali pasibaigti šiame reglamente numatytų sankcijų skyrimu, ir teismo procese (šio sprendimo
39 punkte minėto Teisingumo Teismo sprendimo
PVC II
179 punktas).
Visų pirma ieškovė teigia, kad administracinės procedūros trukmė, kalbant apie jos visumą, t. y. nuo tyrimo pradžios iki ginčijamo
sprendimo priėmimo, viršijo protingą terminą.
Šis argumentas turi būti atmestas.
Nagrinėjant kaltinimą, kad buvo pažeistas protingo termino principas, reikia atskirti administracinę procedūrą nuo teismo
proceso. Taigi nustatant procedūros Komisijoje trukmę negalima atsižvelgti į laikotarpį, kuriuo teismas nagrinėjo Sprendimo
91/300 teisėtumą ir 16 punkte minėto Sprendimo
ICI II
galiojimą (šiuo klausimu žr. šio sprendimo 25 punkte minėto Pirmosios instancijos teismo sprendimo
PVC II
123 punktą).
Antra, ieškovė kritikuoja administracinės procedūros trukmę nuo šio sprendimo 19 punkte minėto Sprendimo
Komisija prieš ICI
paskelbimo iki ginčijamo sprendimo priėmimo.
Tokiu atveju reikia priminti, kad minėtas laikotarpis prasidėjo 2000 m. balandžio 6 d., kai buvo paskelbtas šio sprendimo
19 punkte minėtas Sprendimas
Komisija prieš ICI
, ir baigėsi 2000 m. gruodžio 13 d. priėmus ginčijamą sprendimą. Taigi šis administracinės procedūros etapas truko aštuonis
mėnesius ir septynias dienas.
Per šį laikotarpį Komisija pakeitė tik Sprendimo 91/300 formą, pirmiausia papildydama jį nauja dalimi dėl „proceso Pirmosios
instancijos teisme ir Teisingumo Teisme“, susijusia su senaties termino laikymosi vertinimu. Be to, prieš priimant ginčijamą
sprendimą nebuvo atlikta jokių papildomų tyrimo veiksmų, nes Komisija rėmėsi prieš dešimt metų atlikto tyrimo rezultatais.
Vis dėlto reikia pripažinti, jog net ir tokiomis sąlygomis tam, kad pasiektų šį rezultatą, administracinė institucija būtinai
turėjo atlikti tam tikrus patikrinimus ir suderinimus.
Atsižvelgiant į tai, negalima teigti, kad aštuonių mėnesių ir septynių dienų laikotarpis nuo šio sprendimo 19 punkte minėto
Sprendimo
Komisija prieš ICI
paskelbimo iki ginčijamo sprendimo priėmimo turi būti pripažintas neprotingu.
Trečia, ieškovė iš esmės kritikuoja administracinės procedūros, kuri baigėsi Sprendimo 91/300 priėmimu, trukmę (žr. šio sprendimo
94 punktą).
Iš tiesų, jei atsižvelgtume į administracinės procedūros trukmę nuo pranešimo apie kaltinimus ir į administracinės procedūros
trukmę iki jo (šiuo klausimu žr. 2006 m. rugsėjo 21 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Nederlandse Federatieve Vereniging voor de Groothandel op Elektrotechnisch Gebied prieš Komisiją
, C‑105/04 P, Rink. p. I‑8725, 51 punktą), reikia pripažinti, kad visa administracinės procedūros trukmė nėra pernelyg ilga,
atsižvelgiant į nuo 1989 m. balandžio mėn. atliktus patikrinimus, vėliau pateiktus prašymus pateikti informaciją ir 1990 m.
vasario 19 d. sprendimą savo iniciatyva pradėti procedūrą. Šiomis aplinkybėmis administracinės procedūros, kuri baigėsi Sprendimo
91/300 priėmimu, trukmė negali būti laikoma neprotinga.
Taip pat reikia pažymėti, kad, bet kokiu atveju, protingo termino principo pažeidimas pagrįstų konkurencijos srityje vykdant
administracinę procedūrą priimto sprendimo panaikinimą tik tuomet, jei juo būtų pažeista ir suinteresuotosios įmonės teisė
į gynybą. Iš tikrųjų, jeigu nėra nustatyta, kad pernelyg ilgas terminas padarė poveikį suinteresuotųjų įmonių galimybei veiksmingai
apsiginti, protingo termino principo nesilaikymas neturi poveikio administracinės procedūros teisėtumui (žr. šio sprendimo
25 punkte minėto Pirmosios instancijos teismo Sprendimo
PVC II
122 punktą).
Ieškovė teigia, kad jai buvo sudėtinga pasinaudoti teise į gynybą, nes 1991 m. spalio 6 d. ji pardavė padalinį „Natrio karbonatas“
nepriklausomam pirkėjui, nebevykdė veiklos Jungtinės Karalystės natrio karbonato rinkoje ir negalėjo susisiekti su tuo metu
su byla dirbusiais darbuotojais, kad gautų reikiamos pagalbos, nes šie nebedirba įmonėje.
Vis dėlto reikia priminti, kad Komisija nevykdė tyrimo veiksmų nuo šio sprendimo 19 punkte minėto Sprendimo
Komisija prieš ICI
paskelbimo iki ginčijamo sprendimo priėmimo.
Taigi, palyginti su pirmuoju laikotarpiu, kuris baigėsi Sprendimo 91/300 priėmimu ir per kurį nekilo jokių keblumų naudojantis
teise į gynybą, Komisija neatsižvelgė į jokius naujus įrodymus, dėl kurių būtų reikėję pasinaudoti teise į gynybą.
Šiomis aplinkybėmis ieškovės teisė į gynybą nebuvo pažeista.
Ketvirta, kalbant apie procesą teisme, reikia priminti, kad Bendrijos teisės bendrasis principas, pagal kurį visi asmenys
turi teisę į nešališką procesą, grindžiamas ŽTK 6 straipsnio 1 dalimi, ir ypač teisė į procesą per protingą terminą yra taikytini
nagrinėjant ieškinius dėl Komisijos sprendimų, kuriais už konkurencijos teisės pažeidimą įmonei skiriama bauda. Termino protingumą
reikia vertinti pagal kiekvienos bylos aplinkybes ir ypač pagal bylos svarbą suinteresuotajam asmeniui, bylos sudėtingumą
ir ieškovo bei kompetentingų valdžios institucijų elgesį. Šių kriterijų sąrašas nėra baigtinis ir termino protingumo vertinimas
nereikalauja sistemiškai išnagrinėti visų bylos aplinkybių atsižvelgiant į kiekvieną jų, kai proceso trukmė atrodo pagrįsta
vieno jų atžvilgiu. Taigi bylos sudėtingumas gali būti laikomas pagrindžiančiu terminą, kuris iš pirmo žvilgsnio atrodo per
ilgas (žr. 2007 m. sausio 25 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Sumitomo Metal Industries ir Nippon Steel prieš Komisiją
, C‑403/04 P ir C‑405/04 P, Rink. p. I‑729, 115–117 punktus ir juose nurodytą teismų praktiką).
Be to, 1998 m. gruodžio 17 d. Sprendime
Baustahlgewebe prieš Komisiją
(C‑185/95 P, Rink. p. I‑8417), konstatavęs, kad Pirmosios instancijos teismas pažeidė su protingo termino laikymusi susijusius
reikalavimus, Teisingumo Teismas, dėl proceso ekonomijos ir siekdamas užtikrinti neatidėliotiną ir veiksmingą tokio procesinio
pažeidimo atitaisymą, pagrindą dėl per ilgos proceso trukmės pripažino pagrįstu ir panaikino skundžiamą sprendimą, kiek juo
ieškovei buvo skirta 3 milijonų ekiu bauda. Nesant jokių įrodymų, kad proceso trukmė turėjo įtakos ginčo sprendimui, Teisingumo
Teismas nusprendė, jog dėl šio pagrindo negalima panaikinti viso skundžiamo sprendimo, tačiau 50 000 ekiu suma yra teisinga
kompensacija už per ilgą proceso trukmę, ir todėl sumažino atitinkamai įmonei skirtos baudos dydį.
Todėl, nesant jokių įrodymų, kad proceso trukmė turėjo įtakos bylos baigčiai, aplinkybė, kad Bendrijos teismas šioje byloje
galbūt viršijo protingą terminą, netgi jei tai būtų įrodyta, neturėtų jokios įtakos ginčijamo sprendimo teisėtumui (ši išvada
įtvirtinta 2009 m. gruodžio 17 d. Bendrojo Teismo sprendimo
Solvay prieš Komisiją
, T‑57/01, Rink. p. II‑0000, 140 punkte).
Reikia pažymėti, kad ieškinyje ieškovė nepateikė prašymo dėl kompensacijos.
Taigi reikia atmesti pirmojo pagrindo antrą dalį ir todėl atmesti visą pirmąjį pagrindą.

Dėl antrojo ieškinio pagrindo, susijusio su esminių procedūrinių reikalavimų pažeidimu
Antrąjį ieškinio pagrindą iš esmės sudaro penkios dalys, susijusios, pirma, su Sprendimo 91/300 parengiamųjų etapų neteisėtumu,
antra, su pernelyg ilgu laikotarpiu nuo administracinės procedūros iki ginčijamo sprendimo priėmimo, trečia, su pareiga atlikti
naujus procedūrinius veiksmus, ketvirta, su teisės susipažinti su bylos medžiaga pažeidimu, ir, penkta, su EB 253 straipsnio
pažeidimu.
Dėl pirmos dalies, susijusios su Sprendimo 91/300 parengiamųjų etapų neteisėtumu
–       Šalių argumentai
Ieškovė teigia, kad prieš priimant sprendimą Komisijos atlikti procedūriniai veiksmai yra tik parengiamieji etapai ir iš esmės
negali būti ieškinio dėl panaikinimo dalyku. Remiantis tuo, kad prieš šio sprendimo priėmimą ėję procedūriniai etapai yra
papildomi, darytina išvada, kad, priešingai nei nurodyta šio sprendimo 25 punkte minėtame Pirmosios instancijos teismo sprendimo
PVC II
189 punkte, dėl minėto sprendimo panaikinimo turi būti panaikinti ir iki jo ėję procedūriniai etapai. Todėl šioje byloje Komisija
negali teigti, kad iki Sprendimo 91/300 ėję procedūriniai etapai yra būtini procedūriniai etapai ginčijamam sprendimui priimti.
Be to, pasak ieškovės, Komisija pradėjo tik vieną administracinę procedūrą dėl tariamų EB 81 ir EB 82 straipsnių pažeidimo.
Abi bylos buvo atskirtos tik priimant Sprendimus 91/297 ir 91/300. Ieškovė taip pat primena, kad šio sprendimo 17 punkte minėtame
sprendime
ICI I
Pirmosios instancijos teismas nusprendė, kad teisė į gynybą buvo pažeista per administracinę procedūrą. Taigi tas sprendimas
turi pasekmių Sprendimui 91/300, nes Komisija vykdė lygiai tokią pačią administracinę procedūrą. Taigi Pirmosios instancijos
teismas byloje, kurioje priimtas šio sprendimo 16 punkte minėtas sprendimas
ICI II
, turėjo nuspręsti panaikinti Sprendimą 91/300 dėl teisės į gynybą pažeidimo.
Dublike ieškovė teigia, kad šio sprendimo 16 punkte minėtame Sprendime
ICI II
Pirmosios instancijos teismas labai kritiškai įvertino Komisijos atliktą aptariamos rinkos analizę, kurioje atskirti įrodymai
dėl teiginių, susijusių su EB 81 straipsniu ir su EB 82 straipsniu, ir vykdytos dvi skirtingos procedūros.
Komisija ginčija ieškovės pateiktus argumentus.
–       Bendrojo Teismo vertinimas
Visų pirma reikia priminti, kad Sprendimas 91/300 buvo panaikintas dėl formos pažeidimo, t. y. dėl nepatvirtinimo, kuris buvo
išskirtinai susijęs su galutiniu šio Komisijos sprendimo priėmimu.
Remiantis nusistovėjusia teismų praktika, panaikinus Bendrijos teisės aktą nebūtinai panaikinami ir parengiamieji veiksmai,
nes procedūra, kuri taikoma pakeičiant panaikintą teisės aktą, iš esmės gali būti tęsiama tiksliai nuo tos vietos, kurioje
padarytas pažeidimas (1998 m. lapkričio 12 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Ispanija prieš Komisiją
, C‑415/96, Rink. p. I‑6993, 31 ir 32 punktai ir šio sprendimo 39 punkte minėto Teisingumo Teismo sprendimo
PVC II
73 punktas).
Šiuo atveju, kadangi nustatytas procedūrinis pažeidimas įvyko paskutinėje Sprendimo 91/300 priėmimo stadijoje, panaikinimas
nepadarė įtakos šio sprendimo parengiamųjų priemonių, kurios yra ankstesnės už stadiją, kurioje nustatytas pažeidimas, galiojimui
(šiuo klausimu žr. šio sprendimo 39 punkte minėto Teisingumo Teismo sprendimo
PVC II
75 punktą).
Be to, kalbant apie ieškovės argumentą, kad šio sprendimo 17 punkte minėtame Sprendime
ICI I
Pirmosios instancijos teismas panaikino Sprendimą 91/297 dėl teisės į gynybą pažeidimo, reikia priminti, kad šio sprendimo
16 punkte minėtame Sprendime
ICI II
prieš pradedant nagrinėti šią bylą Pirmosios instancijos teismas taip pat išsamiai išnagrinėjo pagrindą, susijusį su teisės
į gynybą pažeidimu, ir jį visą atmetė (žr. 73 punktą). Po to Teisingumo Teismas atmetė dėl to sprendimo pateiktą apeliacinį
skundą.
Be to, nors bylų COMP/33.133 administracinė byla yra bendra, Sprendimai 91/297 ir 91/300 susiję su skirtingais pažeidimais
dviejose skirtingose rinkose. Taigi teisės į gynybą pažeidimas turi būti nagrinėjamas atsižvelgiant į kiekvienai bylai būdingas
aplinkybes, nes įrodymas, kad atitinkama įmonė padarė pažeidimą, kuriuo yra kaltinama, iš esmės priklauso nuo Komisijos pateiktų
kaltinimų (šio sprendimo 17 punkte minėto sprendimo
ICI I
70 punktas ir 25 punkte minėto sprendimo
ICI II
50 punktas; taip pat žr. 2004 m. sausio 7 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Aalborg Portland ir kt. prieš Komisiją,
C‑204/00 P, C‑205/00 P, C‑211/00 P, C‑213/00 P, C‑217/00 P ir C‑219/00 P, Rink. p. I‑123, 127 punktą).
Todėl reikia atmesti antrojo pagrindo pirmą dalį.
Dėl antros dalies, susijusios su pernelyg ilgu laikotarpiu nuo administracinės procedūros iki ginčijamo sprendimo priėmimo
–       Šalių argumentai
Ieškovė teigia, kad nuo procedūrinių etapų prieš Sprendimų 91/297 ir 91/300 priėmimą iki ginčijamo sprendimo priėmimo praėjo
dešimt metų, o tai yra teisės į gynybą nepaisymas. Jos nuomone, įmonės turi turėti galimybę išreikšti savo nuomonę ir veiksmingai
ginti savo interesus. Taigi sprendimus, ypač susijusius su baudų skyrimu, galima priimti tik per protingą laikotarpį įmonėms
pateikus savo pastabas, o šioje byloje to nebuvo.
Komisija ginčija ieškovės pateiktus argumentus.
–       Bendrojo Teismo vertinimas
Pirma, kaip nurodyta nagrinėjant pirmojo pagrindo pirmą dalį, Reglamento Nr. 2988/74 3 straipsnyje nustatytas taikymo terminas
buvo sustabdytas vykstant procesui Pirmosios instancijos teisme ir, pateikus apeliacinį skundą dėl šio sprendimo 16 punkte
minėto Sprendimo
ICI II
, Teisingumo Teisme. Taigi Komisijos negalima kaltini tuo, kad prieš priimdama ginčijamą sprendimą ji laukė, kol Pirmosios
instancijos teismas ir Teisingumo Teismas išnagrinės bylas. Tai, kad Komisija nepriėmė ginčijamo sprendimo vykstant procesui
Pirmosios instancijos teisme ir Teisingumo Teisme, grindžiama teismo proceso ir būsimų sprendimų laikymusi.
Antra, kaip galima teigti išnagrinėjus pirmojo pagrindo antrą dalį, Komisija nepažeidė protingo termino principo 2000 m. gruodžio
13 d. priimdama ginčijamą sprendimą.
Trečia, toliau (151, 153 ir 168 punktuose) nagrinėjant antrojo pagrindo trečią dalį galima teigti, kad Komisija šioje byloje
neprivalėjo atlikti naujų procedūrinių veiksmų po Sprendimo 91/300 panaikinimo dėl formos nesilaikymo, susijusio išskirtinai
su galutiniu minėto sprendimo priėmimu.
Taigi Komisijos negalima kaltinti tuo, kad ji ieškovei nesuteikė galimybės iš naujo pateikti argumentus po Sprendimo 91/300
panaikinimo.
Todėl antrojo pagrindo antrą dalį reikia atmesti.
Dėl trečios dalies, susijusios su pareiga atlikti naujus procedūrinius veiksmus
–       Šalių argumentai
Ieškovė teigia, kad prieš priimdama ginčijamą sprendimą Komisija turėjo atlikti naujus procedūrinius veiksmus.
Pirma, ieškovė teigia, kad Komisija turėjo jai pateikti naują pranešimą apie kaltinimus. Jos nuomone, 1990 m. pateiktame pranešime
apie kaltinimus išdėstyti teiginiai pateikti atsižvelgiant į „kaltinimą, kad „rinkų pasidalijimas“ tarp Jungtinės Karalystės
ir žemyninės vakarų Europos ir „nacionalinės rinkos“ principas (buvo)
Solvay
ir (jos) susitarimo ar suderintų veiksmų pasekmė“. Ieškovė atkreipia dėmesį, kad Komisijos sprendimą dėl šio kartelio Pirmosios
instancijos teismas panaikino ir kad tas sprendimas šiuo klausimu nebebuvo nagrinėjamas. Todėl ieškovė mano, kad ji turėjo
teisę iki ginčijamo sprendimo priėmimo gauti pranešimą apie kaltinimus, kuriame nebebūtų teiginio apie suderintus veiksmus.
Tame pranešime apie kaltinimus taip pat turėjo būti išdėstyti Komisijos kaltinimai atsižvelgiant į teisės evoliuciją nuo 1990
iki 2000 m., visų pirma, kiek tai susiję su aptariamos rinkos nustatymu.
Antra, ieškovė teigia, kad Komisija turėjo iš naujo ją išklausyti ir suteikti galimybę išdėstyti argumentus. Ji mano, kad
šio sprendimo 25 punkte minėto Pirmosios instancijos teismo sprendime
PVC II
teismas negalėjo remtis tuo, kad nebuvo pateiktas joks naujas kaltinimas. Iš tikrųjų įmonės turi turėti galimybę pateikti
pastabas dėl visų joms pateiktų kaltinimų, be kita ko, atsižvelgdamos į naujus klausimus, kurie gali būti tinkami jų gynybai.
Pasak ieškovės, teisė būti išklausytam susijusi ne tik su faktinėmis, bet ir su teisinėmis aplinkybėmis, kaip pripažino Pirmosios
instancijos teismas šio sprendimo 17 punkte minėtame Sprendime
ICI I
ir šio sprendimo 25 punkte minėtame Sprendime
PVC II
. Be to, 1991 m. spalio 3 d. Sprendime
Italija prieš Komisiją
(C‑261/89, Rink. p. I‑4437) ir 1992 m. vasario 4 d. Sprendime
British Aerospace ir Rover prieš Komisiją
(C‑294/90, Rink. p. I‑493), Teisingumo Teismas pripažino, kad teisė būti išklausytam taikoma prieš priimant antrąjį pirmajam
iš esmės identišką sprendimą. Taigi šiuo atveju įvairios aplinkybės, kaip antai, kad ji 1991 m. pasitraukė iš aptariamos rinkos,
kad buvo panaikintas Sprendimas 91/297 ir praėjusio amžiaus dešimtajame dešimtmetyje priimtų sprendimų dėl antidempingo rezultatai,
padarė įtakos metodams, kurie taikomi nagrinėjant kaltinimus.
Be to, teisė būti dar kartą išklausytam išplaukia iš Pirmosios instancijos teismo procedūros taisyklių. Jeigu Teisingumo Teismas
grąžintų bylą nagrinėti Bendrajam Teismui, pagal Procedūros reglamento 119 straipsnio 1 dalį šalims būtų suteikta teisė pateikti
rašytines pastabas neatsižvelgiant į tai, kad rašytinė procedūra tuo metu laikoma užbaigta. Taip pat ŽTK Protokolo Nr. 7 4 straipsnyje
nustatyta, kad naujas sprendimas, priimtas po ankstesnio galutinio sprendimo, gali būti priimtas tik tuo atveju, jei byla
iš naujo pradėta nagrinėti laikantis atitinkamos valstybės baudžiamosios teisės ir proceso.
Tuo remdamasi ieškovė daro išvadą, kad Pirmosios instancijos teismas padarė teisės klaidą nuspręsdamas, kad jos teisė į gynybą
buvo tinkamai apsaugota jai suteikiant galimybę būti išklausytai per administracinę procedūrą.
Trečia, ieškovė primena pagrindinį bylas nagrinėjančio pareigūno, kuris stebi, kad prieš priimant sprendimą atitinkamos šalys
galėtų visiškai pasinaudoti teise į gynybą ir kad jų nurodytos esminės teisinės ar faktinės aplinkybės būtų perduotos konkurencijos
generaliniam direktoriui, Komisijos nariams ir patariamajam komitetui, vaidmenį. Ji taip pat teigia, kad dėl to, jog jos teisė
į gynybą reiškia galimybę būti išklausytai iš naujo prieš priimant ginčijamą sprendimą, ji taip pat turėjo pasinaudoti teise
į bylas nagrinėjančio pareigūno dalyvavimą, tačiau ta teise jai neleista pasinaudoti.
Ketvirta, ieškovė mano, kad, atsižvelgiant į jos teisę būti iš naujo išklausytai prieš priimant ginčijamą sprendimą, Komisija
taip pat privalėjo iš naujo konsultuotis su patariamuoju komitetu. Šio sprendimo 25 punkte minėtame Pirmosios instancijos
sprendime
PVC II
teismas neteisingai nusprendė, kad konsultacijos su patariamuoju komitetu reikalingos tik tuo atveju, kai įmonės turi būti
išklausytos. Be to, remiantis Reglamentu Nr. 17, reikalinga atskira konsultacija kiekvienam atskiram sprendimui, neatsižvelgiant
į tai, ar įmonės taip pat buvo išklausytos ir į sprendimo panašumo laipsnį. Todėl net jei ginčijamame sprendime buvo tik redakcinio
pobūdžio pakeitimų, palyginti su Sprendimu 91/300, Komisija, prieš priimdama ginčijamą sprendimą, turėjo iš naujo pasikonsultuoti
su patariamuoju komitetu. Be to, patariamojo komiteto sudėtis be abejonės iš esmės pasikeitė ir jo nuomonė 2000 metais nebūtinai
turėjo sutapti su 1990 m. išreikšta nuomone.
Penkta, ieškovė teigia, kad priimant ginčijamą sprendimą Komisijos narių kolegija turėjo turėti galimybę išnagrinėti visus
tuo metu aktualius faktus, aplinkybes ir teisinius klausimus. Tačiau jis tokios galimybės neturėjo, nes Komisija iš naujo
neišklausė atitinkamų įmonių ir dar kartą nesikonsultavo su patariamuoju komitetu. Ieškovė daro išvadą, kad jei Komisijos
narių kolegija būtų žinojusi visas faktines aplinkybes, ji būtų galėjusi nepriimti tokio paties sprendimo.
Šešta, ieškovė atkreipia dėmesį, kad Komisijos atstovė spaudai, kurios pareiškimai pateikti 2000 m. gruodžio 12 d. naujienų
agentūros
Reuters
pranešime spaudai, nurodė, kad ginčijamas sprendimas bus priimtas per Komisijos narių kolegijos posėdį 2000 m. gruodžio 13 d.
Remiantis tokiais pareiškimais darytina išvada, kad ginčijamas sprendimas buvo priimtas prieš minėtą posėdį ir pažeidžiant
Komisijos vidaus darbo tvarką bei kolegialumo principą.
Galiausiai ieškovė Bendrojo Teismo prašo nurodyti pateikti Komisijos narių kolegijai pateiktą bylą ir posėdžio protokolą su
visais pridėtais dokumentais.
Komisija ginčija ieškovės pateiktus argumentus.
–       Bendrojo Teismo vertinimas
Pirma, reikėtų priminti, kad ieškovė iš esmės teigia, jog 2000 m. ji turėjo gauti naują pranešimą apie kaltinimus, nes 1990 m.
jai pateiktame pranešime apie kaltinimus išdėstyti teiginiai grindžiami rinkų pasidalijimu, kuris yra
Solvay
ir jos susitarimo ar suderintų veiksmų pasekmė; už tą susitarimą buvo skirta bauda Sprendimu 91/297, kuris vėliau buvo panaikintas
šio sprendimo 17 punkte minėtu Sprendimu
ICI I
.
Tačiau, kaip matyti iš šio sprendimo 126 punkto, Sprendimo 91/300 panaikinimas nepadarė įtakos ankstesniems procedūriniams
veiksmams ir, svarbiausia, pranešimui apie kaltinimus.
Todėl Komisija vien tik dėl to panaikinimo neprivalėjo ieškovei pateikti naujo pranešimo apie kaltinimus.
Be to, reikia pažymėti, kad 1990 m. ieškovei pateiktame pranešime apie kaltinimus Komisija suformulavo įvairias pastabas ir
kad kaltinimai, susiję su, pirma, EB 81 straipsnio pažeidimu ir, antra, su EB 82 straipsnio pažeidimu, yra savarankiški ir
grindžiami skirtingais įrodymais. Todėl tai, kad Pirmosios instancijos teismas panaikino Sprendimą 91/297 dėl teisės susipažinti
su bylos dokumentais pažeidimo, nedaro įtakos kaltinimams, kad ieškovė piktnaudžiavo dominuojančia padėtimi aptariamoje rinkoje.
Antra, kalbant apie ieškovės argumentą, kad Komisija turėjo ją iš naujo išklausyti, reikia pažymėti, kad kai Komisija, panaikinus
sprendimą, kuriuo įmonėms skiriama bauda už EB 82 straipsnio pažeidimą, dėl procedūros pažeidimo, susijusio tik su sprendimo
galutinio priėmimo Komisijos narių kolegijoje procedūromis, priima naują identiško turinio ir tais pačiais kaltinimais grindžiamą
sprendimą, ji neprivalo iš naujo išklausyti suinteresuotų įmonių (šiuo klausimu žr. šio sprendimo 25 punkte minėto Pirmosios
instancijos teismo sprendimo
PVC II
246–253 punktus, patvirtinto šio sprendimo 39 punkte minėto Teisingumo Teismo Sprendimo
PVC II
83–111 punktais).
Dėl teisės klausimų, kurie gali kilti taikant EB 233 straipsnį, pavyzdžiui, susijusių su praėjusiu laiku, su galimybe atnaujinti
procedūrą, su atnaujintai procedūrai taikytinu susipažinimu su bylos medžiaga, su bylą nagrinėjančio pareigūno ir patariamojo
komiteto dalyvavimu bei galimomis Reglamento Nr. 17 20 straipsnio taikymo pasekmėmis, jiems išspręsti nebūtina rengti naujo
išklausymo, jeigu jie nepakeičia kaltinimų turinio, nes, prireikus, jiems išspręsti pakaktų tik vėlesnės teisminės kontrolės
(šiuo klausimu žr. šio sprendimo 39 punkte minėto Teisingumo Teismo sprendimo
PVC II
93 punktą).
Šiuo atveju Komisija pakartojo beveik visą Sprendimo 91/300 turinį. Ji tik papildė ginčijamą sprendimą dalimi dėl proceso
Pirmosios instancijos teisme ir Teisingumo Teisme.
Todėl reikia konstatuoti, kad ginčijamo sprendimo ir Sprendimo 91/300 turinys iš esmės yra identiškas ir kad jie grindžiami
tais pačiais motyvais.
Taigi, vadovaujantis šio sprendimo 153 ir 154 punktuose minėta teismų praktika, šiuo atveju, prieš priimdama ginčijamą sprendimą,
Komisija neturėjo iš naujo išklausyti ieškovės.
Trečia, kalbant apie ieškovės argumentą, kad ji turėjo pasinaudoti bylas tiriančio pareigūno dalyvavimu prieš priimant ginčijamą
sprendimą, reikia priminti, kad pranešimu „Informacija dėl EEB ir EAPB sutarčių konkurencijos taisyklių taikymo procedūrų
([EB 81] ir [EB 82] straipsniai; [EAPB] 65 ir [EAPB] 66 straipsniai)“ (OL C 251, 1982, p. 2) Komisija nuo 1982 m. rugsėjo
1 d. įsteigė bylas tiriančio pareigūno pareigybę.
Šio sprendimo 158 punkte minėtame pranešime Komisija nustatė tokias bylas tiriančio pareigūno funkcijas:
„Bylas nagrinėjantis pareigūnas užtikrina tinkamą bylos nagrinėjimą ir taip prisideda prie pačios bylos nagrinėjimo bei vėliau
galimai priimsimo sprendimo objektyvumo. Bylas nagrinėjantis pareigūnas ypač prižiūri, kad rengiant Komisijos sprendimų konkurencijos
srityje projektus būtų deramai atsižvelgta į visus svarbius faktus, tiek palankius, tiek ir nepalankius suinteresuotosioms
šalims.
Vykdydamas pareigas, jis prižiūri, kad būtų laikomasi teisės į gynybą, ir atsižvelgia į būtinumą efektyviai taikyti konkurencijos
taisykles, remiantis galiojančiais Bendrijos teisės aktais ir Teisingumo Teismo nustatytais principais.“
Bylas nagrinėjančio pareigūno funkcijos buvo patikslintos 1990 m. lapkričio 24 d. sprendime, kurio 2 straipsnis identiškas
pradiniam apibrėžimui, o vėliau 1994 m. gruodžio 12 d. Komisijos sprendime 94/810/EAPB, EB dėl bylas nagrinėjančių pareigūnų
įgaliojimų Komisijos vykdomose procedūrose konkurencijos srityje (OL L 330, p. 67). Šis sprendimas, kuris galiojo ginčijamo
sprendimo priėmimo metu, pakeitė ir panaikino du ankstesnius sprendimus. Jo 2 straipsnis buvo suformuluotas panašiai kaip
ir pradinis apibrėžimas.
Taigi iš bylas nagrinėjančiam pareigūnui, dalyvavusiam procedūroje prieš priimant ginčijamą sprendimą, suteiktų įgaliojimų
turinio matyti, kad jo dalyvavimas būtinai susijęs su įmonių išklausymu galbūt numatant priimti sprendimą.
Tokiomis aplinkybėmis reikia pripažinti, kad dėl to, jog naujas išklausymas šioje byloje nereikalingas po Sprendimo 91/300
panaikinimo, bylas nagrinėjančio pareigūno naujas dalyvavimas 1990 m. lapkričio 24 d. sprendime, kuris tuo metu įsigaliojo,
nustatytomis sąlygomis taip pat nebuvo reikalingas (šiuo klausimu žr. šio sprendimo 39 punkte minėto Teisingumo Teismo sprendimo
PVC II
127 punktą).
Ketvirta, kalbant apie ieškovės argumentą, kad prieš priimant ginčijamą sprendimą reikėjo pasikonsultuoti su patariamuoju
komitetu, reikia priminti, kad Reglamento Nr. 17 10 straipsnyje, galiojusiame faktinių aplinkybių atsiradimo metu, nustatyta:
„3. Prieš priimant kokį nors sprendimą pagal šio straipsnio 1 dalyje nustatytą tvarką ir kokį nors sprendimą dėl sprendimo
atnaujinimo, pakeitimo arba panaikinimo pagal [EB] [81] straipsnio 3 dalį, konsultuojamasi su Konkurenciją ribojančios veiklos
ir monopolijų patariamuoju komitetu.
<…>
5. Konsultacijos vyksta Komisijos sušaukto jungtinio susirinkimo metu; minėtas susirinkimas organizuojamas ne anksčiau kaip
praėjus keturiolikai dienų po pranešimo apie jo organizavimą išsiuntimo. Prie pranešimo pridedamas kiekvieno atvejo, kuris
turi būti išnagrinėtas, trumpas apibūdinimas, kartu nurodant pačius svarbiausius dokumentus, ir išankstinis sprendimo projektas.“
Be to, 1963 m. liepos 25 d. Komisijos reglamento Nr. 99/63/EEB dėl Reglamento Nr. 17 19 straipsnio 1 ir 2 dalyse numatytų
išklausymų (OL 127, 1963, p. 2268) 1 straipsnyje nustatyta:
„Prieš konsultacijas su patariamuoju komitetu kartelių ir dominuojančios pozicijos klausimais Komisija rengia išklausymą pagal
Reglamento Nr. 17 19 straipsnio 1 dalį.“
Remiantis nusistovėjusia teismo praktika pagal Reglamento Nr. 99/63 1 straipsnį išklausyti suinteresuotas įmones ir konsultuotis
su komitetu reikia tais pačiais atvejais (1989 m. rugsėjo 21 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Hoechst prieš Komisiją
, 46/87 ir 227/88, Rink. p. 2859, 54 punktas ir šio sprendimo 38 punkte minėto Teisingumo Teismo sprendimo
PVC II
115 punktas).
Reglamentas Nr. 99/63 buvo pakeistas 1998 m. gruodžio 22 d. Komisijos reglamentu (EB) Nr. 2842/98 dėl šalių išklausymo nagrinėjant
tam tikras bylas pagal (EB 81 ir 82) straipsnius (OL L 354, p. 18; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 7 sk., 4 t.,
p. 204), galiojusiu ginčijamo sprendimo priėmimo metu, kurio 2 straipsnio 1 dalies tekstas panašus į Reglamento Nr. 99/63
1 straipsnio tekstą.
Šioje byloje reikia konstatuoti, kad, remiantis ginčijamu sprendimu, prieš priimant Sprendimą 91/300 buvo konsultuotasi su
Patariamuoju komitetu dėl konkurenciją ribojančios veiklos ir dominuojančių padėčių. Ieškovė neginčija nei to, kad šios konsultacijos
vyko, nei jų teisėtumo.
Todėl atsižvelgiant į tai, kad ginčijamame sprendime nėra reikšmingų pakeitimų, palyginti su Sprendimu 91/300, Komisija, kuri
neturėjo iš naujo išklausyti ieškovės prieš priimdama ginčijamą sprendimą, taip pat neturėjo ir iš naujo konsultuotis su patariamuoju
komitetu (šiuo klausimu žr. šio sprendimo 39 punkte minėto Teisingumo Teismo sprendimo
PVC II
118 punktą).
Faktinių aplinkybių atsiradimo metu taikytoje Reglamento Nr. 17 10 straipsnio 4 dalies redakcijoje nustatyta:
„Patariamąjį komitetą sudaro kompetentingi konkurenciją ribojančios veiklos ir monopolijų srities pareigūnai. Kiekviena valstybė
narė paskiria jai atstovaujantį pareigūną, kuris pakeičiamas kitu pareigūnu, jeigu pats negali dalyvauti.“
Pagal nusistovėjusią teismo praktiką institucijos sudėties pasikeitimas neturi įtakos pačios institucijos tęstinumui ir galutiniai
ar parengiamieji šių institucijų aktai iš esmės išlaiko visą savo galią (1990 m. lapkričio 13 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Fedesa ir kt.
, C‑331/88, Rink. p. I‑4023, 36 punktas).
Be to, nėra jokio bendrojo teisės principo, pagal kurį turėtų būti užtikrintas administracinės institucijos, vykdančios procedūrą,
kuri gali baigtis baudos paskyrimu, sudėties tęstinumas (šio sprendimo 25 punkte minėto Pirmosios instancijos teismo sprendimo
PVC II
322 ir 323 punktai).
Penkta, kalbant apie ieškovės argumentą, kad priimant ginčijamą sprendimą Komisijos narių kolegija turėjo turėti galimybę
išnagrinėti visus faktus, aplinkybes ir tuo metu svarbius teisinius klausimus, reikia priminti, kad Komisija nepadarė jokios
teisinės klaidos po Sprendimo 91/300 panaikinimo iš naujo neišklausiusi suinteresuotų įmonių prieš priimdama ginčijamą sprendimą.
Be to, kaip nurodyta šio sprendimo 162 ir 167 punktuose, šioje byloje nebuvo reikalingas nei naujas bylas tiriančio pareigūno
dalyvavimas, nei naujos konsultacijos su patariamuoju komitetu.
Tokiomis aplinkybėmis, priešingai nei teigia ieškovė, Komisijos narių kolegijai pateiktame dokumentų rinkinyje neturėjo būti,
be kita ko, naujos bylas tiriančio pareigūno ataskaitos ir naujos konsultacijų su patariamuoju komitetu santraukos. Taigi
ieškovės argumentai dėl šio dokumentų rinkinio sudėties grindžiami klaidingomis prielaidomis, todėl tie argumentai yra nepagrįsti
(šiuo klausimu žr. šio sprendimo 39 punkte minėto Teisingumo Teismo sprendimo
PVC II
130–133 punktus).
Šešta, kalbant apie ieškovės argumentą, kad ginčijamas sprendimas priimtas prieš Komisijos narių kolegijos posėdį, reikia
priminti, kad pagal nusistovėjusią teismų praktiką kolegialumo principas grindžiamas Komisijos narių lygybe dalyvaujant sprendimo
priėmime ir, be kita ko, reiškia, kad sprendimai svarstomi bendrai ir visi kolegijos nariai politiniu lygiu yra kartu atsakingi
už visus priimtus sprendimus (1998 m. rugsėjo 29 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Komisija prieš Vokietiją
, C‑191/95, Rink. p. I‑5449, 39 punktas ir 2001 m. gruodžio 13 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Komisija prieš Prancūziją
, C‑1/00, Rink. p. I‑9989, 79 punktas).
Kolegialumo principo laikymasis ir ypač būtinybė, kad sprendimai būtų svarstomi bendrai, yra neabejotinai reikšmingi šių sprendimų
teisinėmis pasekmėmis suinteresuotiems teisės subjektams, ir todėl jie turi būti užtikrinti, kad šie sprendimai iš tiesų buvo
priimti kolegijos ir tiksliai atspindi jos valią. Tai ypač taikoma aktams, tiesiogiai vadinamiems sprendimais, kuriuos Komisija
priima dėl įmonių arba įmonių asociacijų, siekdama užtikrinti konkurencijos taisyklių laikymąsi, ir kurių tikslas yra konstatuoti
šių taisyklių pažeidimą, nustatyti įpareigojimus šioms įmonėms ir skirti joms pinigines sankcijas (šio sprendimo 65 punkte
minėto Sprendimo
Komisija prieš BASF ir kt.
64 ir 65 punktai).
Šioje byloje ieškovė remiasi faktine aplinkybe, kad pagal 2000 m. gruodžio 12 d. naujienų agentūros
Reuters
pranešimą spaudai Komisijos atstovė spaudai pranešė, jog 2000 m. gruodžio 13 d. Komisija iš naujo priims tą patį sprendimą.
Vis dėlto net darant prielaidą, kad Komisijos atstovė spaudai teigė tai, ką nurodė ieškovė, tik faktinės aplinkybės, kad privačios
bendrovės pranešime spaudai paskelbiamas jokio oficialaus pobūdžio neturintis teiginys, nepakanka norint pripažinti, jog Komisija
pažeidė kolegialumo principą. Iš tiesų Komisijos narių kolegija nebuvo niekaip saistoma šio pranešimo ir todėl per 2000 m.
gruodžio 13 d. posėdį, kartu apsvarsčiusi, taip pat galėjo nuspręsti nepriimti ginčijamo sprendimo.
Todėl nereikia Komisijai nurodyti pateikti visus vidaus dokumentus, susijusius su ginčijamo sprendimo priėmimu ir, be kita
ko, Komisijos narių posėdžio protokolą, visus prie jo pridėtus dokumentus bei visus Komisijos narių kolegijai tuo klausimu
pateiktus dokumentus.
Remiantis tuo, kas išdėstyta, antrojo pagrindo trečia dalis turi būti atmesta.
Dėl ketvirtos dalies, susijusios su teisės susipažinti su bylos medžiaga pažeidimu
–       Šalių argumentai
Ieškovė teigia, kad gavusi ginčijamą sprendimą 2001 m. pradžioje ji paprašė leidimo susipažinti, tačiau Komisija atsisakė
jį suteikti. Tokį leidimą suteikti buvo atsisakyta ir 1990 metais.
Ieškovė pažymi, kad Komisija dėl įvairių priežasčių turėjo leisti jai susipažinti su dokumentais nepaisant to, kad ginčijamas
sprendimas jau buvo priimtas. Pirma, Komisija jai nesuteikė naujos galimybės pateikti prašymą leisti susipažinti su bylos
medžiaga priimdama naują sprendimą iš naujo nepradėjusi administracinės procedūros ir net jai nenurodžiusi tokio ketinimo.
Antra, Komisija, 1990 m. nesuteikusi leidimo susipažinti su bylos medžiaga, galėjo ištaisyti šią klaidą priimdama ginčijamą
sprendimą. Trečia, Komisijos pranešime dėl vidaus darbo tvarkos taisyklių, taikomų svarstant prašymus suteikti teisę susipažinti
su dokumentais bylose pagal EB [81] ir [82] straipsnius, EAPB sutarties 65 ir 66 straipsnius ir Tarybos reglamentą (EEB) Nr. 4064/89
(OL C 23, 1997, p. 3, toliau – pranešimas apie leidimą susipažinti su bylos medžiaga), įmonėms nustatytos palankesnės taisyklės,
susijusios su susipažinimu su bylos dokumentais. Todėl ieškovė mano, kad, kaip ir kiekvienam kitam 2000 m. priimto sprendimo
adresatui, jai turėjo būti taikomos naujos taisyklės.
Ieškovė pripažįsta, kad jos argumentai dėl leidimo susipažinti su bylos medžiaga šio sprendimo 16 punkte minėtame Sprendime
ICI II
buvo atmesti. Tačiau ji teigia, kad tai nesudaro kliūčių Bendrajam Teismui suformuluoti vertinimo, kuris būtų jai palankus
šioje byloje.
Pasak ieškovės, byloje tikrai buvo laiškų ir dokumentų iš jos klientų Jungtinėje Karalystėje, be kita ko, stiklo gamintojų,
iš jos konkurentų Jungtinėje Karalystėje ir iš importuotojų amerikiečių. Stiklo gamintojų ir klientų iš Jungtinės Karalystės
atsakymai raštu ir dokumentai būtų jai padėję gintis, kiek tai susiję su teiginiais dėl dominuojančiuos padėties ir piktnaudžiavimo
ja. Taip pat jos konkurentų suteikta informacija būtų galėjusi paaiškinti ginčijamo sprendimo aspektus. Be to, žemyninės vakarų
Europos gamintojų dokumentai galėjo jai pagelbėti, kiek tai susiję su aptariamos rinkos analize ir ypač su klausimu dėl didelės
įtakos konkurencijai arba valstybių narių prekybai. Darytina išvada, kad šio sprendimo 16 punkte minėtame Sprendime
ICI II
Pirmosios instancijos teismas padarė klaidą nuspręsdamas, kad jos teisė į gynybą nebuvo pažeista.
Be to, ieškovė teigia, kad ji turi teisę iš naujo kelti klausimą dėl leidimo susipažinti su bylos medžiaga. Pirma, kai šio
sprendimo 16 punkte minėtame Sprendime
ICI II
Pirmosios instancijos teismas nagrinėjo klausimą dėl leidimo susipažinti su bylos medžiaga, jis tai darė remdamasis Komisijos
pateiktu sąrašu. Tačiau tame sąraše buvo išvardyti nevisi byloje esantys dokumentai. Antra, panaikinus Sprendimą 91/300 Komisija
neturėjo pagrindo skirti laiko ir lėšų pateikti papildomam apeliaciniam skundui dėl leidimo susipažinti su bylos medžiaga,
tuo labiau, kad tuo metu ji laikėsi nuomonės, kad šio sprendimo 16 punkte minėtas Sprendimas
ICI II
tikriausiai bus patvirtintas apeliacinėje instancijoje. Ieškovė mano, kad „jei Komisija būtų laimėjusi bylą, [ji] būtų galėjusi
pateikti apeliacinį skundą [dėl šio klausimo] po to, kai [Pirmosios instancijos teismas] iš naujo būtų ją išklausęs“.
Dublike ieškovė teigia, kad klausimui dėl leidimo susipažinti su bylos medžiaga netaikomas
res judicata
galios principas. Jos nuomone, šis klausimas šio sprendimo 16 punkte minėtame Sprendime
ICI II
nebuvo išspręstas. Ji pabrėžia, kad net jei ji ir turėjo galimybę pateikti atskirą apeliacinį skundą dėl šio klausimo, jos
negalima kaltinti to nepadarius, nes toks atskiras apeliacinis skundas nebuvo būtinas atsižvelgiant į šio sprendimo 64 punkte
minėtą Sprendimą
Komisija prieš BASF ir kt.
Be to, remdamasi generalinio advokato F. G. Jacobs išvada, pateikta 1994 m. kovo 9 d. Teisingumo Teismo Sprendime
TWD Textilwerke Deggendorf
(C‑188/92, Rink. p. I‑833), ieškovė teigia, jog nebuvo akivaizdžiai neabejotina ar akivaizdu, kad atskiras apeliacinis skundas
būtų naudingas. Šiuo atveju ji teigia, kad jei Komisijos teiginiui dėl
res judicata
principo taikymo būtų pritarta, tai paskatintų pateikti daug atskirų apeliacinių skundų ir taip būtų be reikalo padidintas
Teisingumo Teismo darbo krūvis.
Be to, šio sprendimo 16 punkte minėtame Sprendime
ICI II
pateiktas Pirmosios instancijos teismo vertinimas, susijęs su leidimu susipažinti su bylos medžiaga, yra klaidingas. Pasak
ieškovės, pakanka įrodyti, kad nepaskelbti dokumentai galėjo būti tokie svarbūs, kad neatsižvelgti į juos nebūtų galima, kaip
šio sprendimo 17 punkte minėtame Sprendime
ICI I
pripažino Pirmosios instancijos teismas. Be to, jei šiandien Bendrasis Teismas turėtų priimti sprendimą dėl byloje, kurioje
priimtas šio sprendimo 16 straipsnyje minėtas Sprendimas
ICI II
, iškelto klausimo dėl leidimo susipažinti su bylos medžiaga, visiškai neakivaizdu, kad, atsižvelgiant į teisės evoliuciją,
jis nuspręstų taip pat, kaip minėtame sprendime. Šiuo atveju ieškovė remiasi, be kita ko, pranešimu dėl leidimo susipažinti
su bylos medžiaga.
Ieškovė taip pat pabrėžia, kad vykdant Pirmosios instancijos teismo nustatytą tyrimo priemonę, pagal kurią jai leista susipažinti
su bylos medžiaga, ji konstatavo didelius Komisijos vykdomo dokumentų tvarkymo trūkumus, kurie turi keletą pasekmių.
Pirma, ieškovė teigia, kad Komisija, išsamiai ir nešališkai išnagrinėjusi visus turimus įrodymus, negalėjo priimti sprendimo.
Antra, ieškovė atkreipia dėmesį, kad Komisija pametė ne mažiau kaip penkias bylos dalis. Jos nuomone, vienoje su puse bylos
dalyje turėjo būti pateikta jos ir Komisijos korespondencija pagal Reglamento Nr. 17 11 straipsnį, o likusiose trijose su
puse bylos dalyse turėjo būti pateikta jos klientų bei konkurentų Jungtinėje Karalystėje ir Komisijos korespondencija. Dėl
šių bylų pametimo labai pablogėjo jos gynybos Pirmosios instancijos teisme sąlygos. Ieškovė pabrėžia, kad jei ji būtų galėjusi
susipažinti su nešališka informacija, kurią pateikė jos klientai Jungtinėje Karalystėje, ji būtų turėjusi papildomų įrodymų
savo teiginiams pagrįsti, todėl Komisija tikriausiai būtų priėmusi kitokį sprendimą, be kita ko, dėl dominuojančios padėties
egzistavimo, dėl piktnaudžiavimo dominuojančia padėtimi, dėl poveikio valstybių narių prekybai ir dėl baudos.
Trečia, ieškovė nurodo, kad kai kurie esami dokumentai, su kuriais ji susipažino, jai taip pat būtų suteikę galimybę pagrįsti
savo teiginį ir iškelti klausimus dėl įvairių išvadų, kurias Komisija padarė ginčijamame sprendime.
Komisija atsikerta, kad „teisei susipažinti su bylos medžiaga taikomas
res judicata
principas [ieškovės] nenaudai“. Jos nuomone, bet koks prašymas susipažinti su bylos medžiaga po sprendimo priėmimo neturi
jokios prasmės.
Kalbant apie ieškovės pastabas, kurias ji suformulavo Pirmosios instancijos teismui nustačius tyrimo priemonę, Komisija atkreipia
dėmesį, kad ši priemonė suteikė galimybę patvirtinti, jog per administracinę procedūrą ir procedūros dokumentuose ieškovės
pateikti teiginiai dėl jos teisių į gynybą pažeidimo neturi jokio pagrindo. Susipažinusi su bylos medžiaga, kurią sudaro beveik
25 000 dokumentų, ieškovė nerado tik 60 dokumentų, kurie pagrįstų jos argumentus. Tačiau, Komisijos teigimu, nė vienas tų
dokumentų nebūtų buvęs jai nors kiek naudingas.
Kalbant apie vykdant Pirmosios instancijos teismo paskirtą tyrimo priemonę nustatytą faktą, kad buvo pamestos penkios bylos
dalys, Komisija mano, jog tai neturi jokios reikšmės ginčijamo sprendimo teisėtumui ir kad nereikia pervertinti fakto, jog
pamestos 5 bylos dalys iš 71, svarbos. Jos nuomone, ieškovė nepateikia jokio argumento, leidžiančio manyti, kad šiose bylos
dalyse buvo įrodymų jos naudai, kurie jai nebuvo parodyti, tačiau būtų suteikę galimybę paneigti pranešime apie kaltinimus
išdėstytus teiginius. Komisija teigia, kad net jei pamestose bylos dalyse būtų pateikta, kaip teigia ieškovė, korespondencija
su jos klientais ir konkurentais, tai ieškovei nebūtų naudinga, nes tokiu atveju būtų galima kalbėti tik apie dokumentus,
kurie arba nėra svarbūs ir dėl to jais nebūtų galima pasinaudoti, arba, geriausiu atveju, būtų panašūs į dokumentus, su kuriais
ji susipažino ir kuriais negalėjo pagrįsti nė vieno savo argumento.
Kalbant apie ieškovės minimą dokumentų numeravimo nenuoseklumą ir blogą jų tvarkymą, Komisija teigia, kad kriterijus, kuriuo
remiantis nustatoma, ar buvo laikomasi teisės į gynybą, yra tai, ar šalis susipažino su dokumentu, ir, priešingu atveju, ar
tas dokumentas jai sudarė galimybę pateikti argumentą, kuriuo ji negalėjo remtis anksčiau. Tai priklauso tik nuo susipažinimo
su dokumentu, o ne nuo bylos, kuriai Komisija jį priskyrė, ar nuo bylų sunumeravimo metodo.
–       Bendrojo Teismo vertinimas
Visų pirma reikia priminti, kad Teisingumo Teismas pripažino ypatingą
res judicata
galios principo svarbą tiek Bendrijos teisės sistemoje, tiek nacionalinės teisės sistemose. Iš tiesų, siekiant užtikrinti
teisės ir teisinių santykių stabilumą, taip pat gerą teisingumo vykdymą, yra svarbu, kad teismo sprendimai, kurie išnaudojus
visas galimas teisių gynimo priemones arba pasibaigus pasinaudojimo jomis numatytiems terminams tampa galutiniai, nebegalėtų
būti ginčijami (2003 m. rugsėjo 30 d. Sprendimo
Köbler
, C‑224/01, Rink. p. I‑10239, 38 punktas ir 2006 m. kovo 16 d. Sprendimo
Kapferer
, C‑234/04, Rink. p. I‑2585, 20 punktas).
Remiantis nusistovėjusia teismų praktika, kadangi sprendimui taikomas
res judicata
galios principas, tai gali sudaryti kliūčių ieškinio priimtinumui, jei procese, kuriame priimtas aptariamas sprendimas, dalyvavo
tos pačios šalys, ginčas kilo dėl to paties dalyko ir jis grindžiamas tomis pačiomis aplinkybėmis (šiuo klausimu žr. 1985 m.
rugsėjo 19 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Hoogovens Groep prieš Komisiją
, 172/83 ir 226/83, Rink. p. 2831, 9 punktą ir 1988 m. rugsėjo 22 d. Sprendimo
Prancūzija prieš Parlamentą
, 358/85 ir 51/86, Rink. p. 4821, 12 punktą; 1990 m. kovo 8 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Maindiaux ir kt. prieš CES
, T‑28/89, Rink. p. II‑59, 23 punktą), nepamirštant, kad turi būti tenkinamos visos minėtos sąlygos (1996 m. birželio 5 d.
Pirmosios instancijos teismo sprendimo
NMB France ir kt. prieš Komisiją
, T‑162/94, Rink. p. II‑427, 37 punktas).

Res judicata
galios principas taikomas tik toms faktinėms ir teisinėms aplinkybėms, kurios iš tikrųjų ar neišvengiamai buvo išspręstos
aptariamame teismo sprendime (1991 m. vasario 19 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Italija prieš Komisiją
, C‑281/89, Rink. p. I‑347, 14 punktas ir 1996 m. lapkričio 28 d. Teisingumo Teismo nutarties
Lenz prieš Komisiją
, C‑277/95 P, Rink. p. I‑6109, 50 punktas).
Šio sprendimo 16 punkte minėtame Sprendime
ICI II
Pirmosios instancijos teismas išnagrinėjo pagrindą, susijusį su teisės į gynybą pažeidimu, padarytu Komisijai atsisakius leisti
ieškovei susipažinti su bylos medžiaga.
Siekdamas išsiaiškinti, ar pagrindas pagrįstas, Pirmosios instancijos teismas šio sprendimo 16 punkte minėtame Sprendime
ICI II
atliko trumpą esminių kaltinimų, kuriuos Komisija pateikė pranešime apie kaltinimus ir Sprendime 91/300, tyrimą.
Bylos, kurioje priimtas šio sprendimo 16 punkte minėtas Sprendimas
ICI II
, pagrindo pirma dalis susijusi su dokumentų, kurie galėjo išteisinti ieškovę, neatskleidimu jai. Pirma, kalbant apie argumentą,
kad Komisijos atsisakymas suteikti leidimą susipažinti su gamintojų dokumentais galėjo daryti įtakos jos gynybai, Pirmosios
instancijos teismas nusprendė, kad Sprendime 91/300 išdėstyti teiginiai dėl dominuojančios padėties, dėl piktnaudžiavimo dominuojančia
padėtimi ir dėl įtakos valstybių narių prekybai negalėjo būti paneigti neatskleistuose dokumentuose. Antra, kalbant apie atsisakymą
leisti susipažinti su pačios ieškovės pateiktais dokumentais, Pirmosios instancijos teismas nusprendė, kad ji gali remtis
tokiais dokumentais. Pirmosios instancijos teismas nusprendė, kad tos bylos aplinkybėmis Komisija teisingai atsisakė ieškovei
suteikti leidimą susipažinti su bylos medžiaga ir jai pateikti joje esančių dokumentų sąrašą.
Bylos, kurioje priimtas šio sprendimo 16 punkte minėtas Sprendimas
ICI II
, pagrindo antra dalis susijusi su tam tikrų dokumentų, kuriuose ieškovė kaltinama, neatskleidimu jai. Pirmosios instancijos
teismas nusprendė, kad, kalbant apie Komisijos teiginius, susijusius su specialia nuolaida, kurią bendrovė pasiūlė Jungtinėje
Karalystėje, Komisijos veiksmai buvo sunkiai suderinami su teise į gynybą, tačiau nustatytas trūkumas šiuo atveju nepaveikė
ieškovės teisės į gynybą įgyvendinimo. Be to, kiti ieškovės pateikti argumentai buvo susiję su bylos nagrinėjimu iš esmės
ir nebuvo susiję su pagrindu dėl teisės į gynybą pažeidimo.
Todėl Pirmosios instancijos teismas atmetė visą pagrindą, susijusį su teisės į gynybą pažeidimu.
Po to Pirmosios instancijos teismas išnagrinėjo pagrindą, susijusį su neteisėtu Sprendimo 91/300 patvirtinimu ir nusprendė
panaikinti minėtą sprendimą.
Šio sprendimo 19 punkte minėtu Sprendimu
Komisija prieš ICI
atmetus apeliacinį skundą, šio sprendimo 16 punkte minėtas Sprendimas
ICI II
tapo galutiniu teismo sprendimu.
Remiantis šio sprendimo 197 punkte nurodyta teismų praktika, siekiant nustatyti, ar klausimas dėl leidimo susipažinti su bylos
medžiaga yra galutinai išspręstas, reikia išnagrinėti, ar ieškinyje, kurį išnagrinėjus priimtas šio sprendimo 126 punkte minėtas
Sprendimas
ICI II
, ir šioje byloje pareikštame ieškinyje ginčo šalys yra tos pačios, ar jie susiję su tuo pačiu dalyku ir grindžiami tais pačiais
argumentais.
Kalbant apie sąlygą, susijusią su abiejų ieškinių šalių tapatybe, reikia konstatuoti, kad šioje byloje ji tenkinama. Iš tikrųjų
ieškinio, kurį išnagrinėjus priimtas šio sprendimo 16 punkte minėtas Sprendimas
ICI II
, ir šioje byloje pareikšto ieškinio šalys yra ieškovė ir Komisija. Kalbant apie sąlygas, susijusias su ieškinių dalyku, visų
pirma reikia pažymėti, kad formaliai Komisija priėmė du sprendimus, t. y. Sprendimą 91/300 ir ginčijamą sprendimą. Tačiau
remiantis aukščiau išdėstytais argumentais (žr. šio sprendimo 24, 111, 112 ir 156 punktus) darytina išvada, kad, pirma, ginčijamo
sprendimo ir Sprendimo 91/300 turinys yra identiškas, išskyrus naują dalį „Procesas Pirmosios instancijos teisme ir Teisingumo
Teisme“, ir, antra, ginčijamas sprendimas grindžiamas tais pačiais motyvais kaip ir Sprendimas 91/300. Komisija iš tikrųjų
turėjo pagrindo priimti ginčijamą sprendimą, kurio tekstas identiškas Sprendimo 91/300 tekstui, neprivalėdama atlikti naujų
procedūrinių veiksmų po Sprendimo 91/300 panaikinimo, nes procedūrinio reikalavimo pažeidimas susijęs tik su galutiniu minėto
sprendimo priėmimu, o jo panaikinimas nepadarė įtakos šio sprendimo parengiamųjų priemonių galiojimui.
Kadangi Komisija neatliko tyrimo veiksmų laikotarpiu nuo šio sprendimo 19 punkte minėto Sprendimo
Komisija prieš ICI
paskelbimo ir ginčijamo sprendimo priėmimo, ir kadangi ginčijamo sprendimo turinys yra identiškas Sprendimo 91/300 turiniui,
išskyrus skyrių dėl proceso Pirmosios instancijos teisme ir Teisingumo Teisme, ir kadangi ieškovė vėl prašo susipažinti su
bylos medžiaga, reikia konstatuoti, kad ginčo dalykas yra tas pats ir ginčas grindžiamas tais pačiais argumentais.
Kadangi šioje byloje visos trys sąlygos tenkinamos – tos pačios šalys, tas pats dalykas ir tie patys argumentai, remiantis
šio sprendimo 197 punkte minėta teismų praktika reikia pripažinti, kad teisės klausimą leidimo susipažinti su bylos medžiaga
byloje COMP/33.133 – D: Natrio karbonatas – ICI teismas iš tikrųjų išsprendė ir jam taikomas
res judicata
galios principas.
Dėl šios
res judicata
galios minėtas teisės klausimas negali būti dar kartą pateiktas Pirmosios instancijos teismui ir šis negali jo nagrinėti.
Todėl antrojo pagrindo ketvirta dalis turi būti atmesta kaip nepriimtina.
Tačiau siekiant išsamumo reikia pažymėti, kad jei teisės klausimui dėl leidimo susipažinti su bylos medžiaga nebūtų taikomas
res judicata
galios principas, 2005 m. spalio 13 d. ieškovės pateiktos pastabos po susipažinimo su byla taikant proceso organizavimo priemonę
neturi įtakos Pirmosios instancijos teismo išvadai, pateiktai šio sprendimo 16 punkte minėtame Sprendime
ICI II
.
Kalbant apie ieškovės argumentą, kad kai kurie dokumentai jai būtų sudarę galimybę pagrįsti savo teiginius ir iškelti klausimą
dėl daugelio išvadų, kurias Komisija padarė ginčijamame sprendime, reikia pažymėti, kad ieškovė neįrodė, jog tų dokumentų
ir informacijos neatskleidimais galėjo daryti jos atžvilgiu neigiamos įtakos administracinės procedūros eigai ir Komisijos
sprendimo turiniui, kaip to reikalauja teismų praktika, susijusi su kaltinimus paneigiančiais dokumentais (šiuo klausimu žr.
šio sprendimo 71 punkte minėto 2008 m. birželio 18 d. sprendimo
Hoechst prieš Komisiją
146 punktą ir jame nurodytą teismų praktiką).
Iš tikrųjų ieškovė neįrodė, kad jei būtų galėjusi remtis byloje esančiais dokumentais per administracinę procedūrą, būtų galėjusi
remtis aplinkybėmis, nesutampančiomis su Komisijos tame etape padarytomis išvadomis, ir todėl bent jau dėl elgesio, kuriuo
ji kaltinama, trukmės ir sunkumo ji būtų galėjusi padaryti kokią nors įtaką Komisijos sprendime pateiktiems vertinimams ir
galiausiai baudos dydžiui.
Kalbėdama apie dominuojančios padėties egzistavimą ieškovė teigia, kad jei per administracinę procedūrą būtų galėjusi susipažinti
su tam tikrais dokumentais, su kuriais ji susipažino pritaikius proceso organizavimo priemonę, ji būtų galėjusi paneigti Komisijos
teiginį, kad aptariamoje rinkoje ji užėmė dominuojančią padėtį. Ieškovė mano, kad būtų galėjusi remtis
Solvay
, Vokietijos gamintojų ir savo klientų Jungtinėje Karalystėje pateiktais dokumentais siekdama įrodyti pakaitinių produktų,
kaip antai kaustinė soda, stiklo duženos ir dolomitai, svarbą ir iliustruoti konkurencinį spaudimą, kurį darė importas iš
Jungtinių Valstijų.
Šiuo klausimu visų pirma reikia pažymėti, kad Komisija iš esmės rėmėsi 90 % rinkos dalimi, kurią tradiciškai užėmė ieškovė,
įrodydama, kad aptariamoje rinkoje ji užėmė dominuojančią padėtį. Taigi jokie įrodymai neleidžia preziumuoti, kad trūkstamose
bylos dalyse ieškovė galėjo rasti dokumentų, paneigiančių išvadą, jog ji užėmė dominuojančią padėtį natrio karbonato rinkoje
(šiuo klausimu žr. šio sprendimo 16 punkte minėto Sprendimo
ICI II
61 punktą). Be to, remiantis teismų praktika, labai didelės užimamos rinkos dalys jau yra, išskyrus ypatingas aplinkybes,
dominuojančios padėties egzistavimo įrodymas (1979 m. vasario 13 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Hoffmann-La Roche prieš Komisiją,
85/76, Rink. p. 461, 41 punktas ir 2003 m. spalio 23 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Van den Bergh Foods prieš Komisiją,
T‑65/98, Rink. p. II‑4653, 154 punktas). Tačiau ieškovė nepateikia jokio įrodymo, kad buvo susiklosčiusios ypatingos aplinkybės.
Galiausiai net ir darant prielaidą, kad tokios faktinės aplinkybės egzistavo ir yra nurodytos trūkstamose bylos dalyse esančiuose
dokumentuose, ieškovė negalėjo apie juos nežinoti atsižvelgiant į šios bylos aplinkybes, todėl šiuo atveju jos teisės į gynybą
nebuvo pažeistos.
Kalbant apie argumentą, susijusį su pakaitiniais produktais, reikia pažymėti, kad Komisija niekada neginčijo, jog kaustinė
soda ir stiklo duženos tam tikrais atvejais gali pakeisti natrio karbonatą, kaip matyti iš ginčijamo sprendimo 129–134 konstatuojamųjų
dalių. Tačiau ji nusprendė, kad dėl tokio riboto pakeičiamumo ieškovės dominuojanti padėtis aptariamoje rinkoje neišnyksta.
Be to, kadangi faktinių aplinkybių atsiradimo metu ieškovė buvo vienintelė natrio karbonato gamintoja Didžiojoje Britanijoje,
ji geriausiai buvo susipažinusi su padėtimi aptariamoje rinkoje ir pati galėjo pateikti Komisijos vertinimui reikiamą informaciją
dėl natrio karbonato pakeičiamumo kaustine soda ir stiklo duženomis. Taigi priešingai nei teigia ieškovė, jai visiškai nereikėjo
žemyninėje dalyje dirbusių gamintojų dokumentų, susijusių su kitomis rinkomis, nei jos klientų Jungtinėje Karalystėje dokumentų,
siekiant įrodyti, kad aptariamoje rinkoje ji nedominavo, nes natrio karbonatas iš dalies gali būti pakeistas kaustine soda
ir stiklo duženomis. Dėl natrio karbonato pakeičiamumo dolomitu reikia pažymėti, kad ieškovė remiasi konkurento pateiktu dokumentu,
kuris susijęs su vizitu jos gamykloje. Todėl ieškovė negalėjo nežinoti apie to dokumento egzistavimą ar bent jau apie informaciją,
kuri galėjo būti jame pateikta. Bet kokiu atveju ieškovė neįrodo, kad dokumentai, susiję su galimybe pakeisti dolomitu, galėjo
padaryti įtakos Komisijos atliktam jos dominuojančios padėties aptariamoje rinkoje vertinimui.
Galiausiai kalbant apie argumentą, kad dokumentai, kuriuos pateikė jos klientai Jungtinėje Karalystėje arba žemyninėje dalyje
veikiantys gamintojai, įrodytų konkurencinį spaudimą, kurį aptariamoje rinkoje vykdė Amerikos gamintojai, reikia pažymėti,
kad Amerikos konkurentų daromą įtaką Komisija išsamiai analizuoja ginčijamame sprendime, kuriame atsižvelgiama į šį importą
ir paaiškinama, kad Amerikos konkurencija buvo atkurta antidempingo priemonėmis (51–54 ir 128 konstatuojamosios dalys). Bet
kokiu atveju, atsižvelgiant į tai, kad ieškovė tuo metu buvo vienintelė natrio karbonato gamintoja Jungtinėje Karalystėje,
ji tikrai turėjo informacijos apie aptariamą rinką ir importo iš Jungtinių Valstijų poveikį rinkai, kad galėtų gintis per
administracinę procedūrą.
Todėl galima teigti, kad 2005 m. spalio 15 d. pastabose ieškovė nepateikia jokios informacijos, leidžiančios įrodyti, kad
dokumentų, su kuriais buvo susipažinta, ir dokumentų, kurie tariamai buvo trūkstamose bylos dalyse, neatskleidimas per administracinę
procedūrą galėjo daryti jos atžvilgiu neigiamos įtakos minėtos procedūros eigai ir ginčijamo sprendimo turiniui dėl ieškovės
dominuojančios pozicijos egzistavimo aptariamoje rinkoje.
Dėl piktnaudžiavimo dominuojančia padėtimi ieškovė teigia, kad jei per administracinę procedūrą ji būtų galėjusi susipažinti
su tam tikrais dokumentais, kuriuos ji perskaitė tik pritaikius proceso organizavimo priemonę susipažinti su byla, ir su nešališka
informacija, kurią pateikė klientai bei konkurentai Jungtinėje Karalystėje ir kuri tariamai buvo trūkstamose bylos dalyse,
ji būtų galėjusi įrodyti, kad jos taikomomis nuolaidomis nebuvo siekiama išstumti konkurentų ir kad iš esmės jos buvo teisėta
konkurencijos priemonė. Jos nuomone, įvairiais dokumentais būtų įrodyta, kad nuolaidų teikimas yra įprasta žemyninėje dalyje
veikiančių konkurentų praktika, o tai svariai pagrįstų, kad nuolaidos visiškai suderinamos su pramonėje pripažinta praktika.
Be to, ji teigia, kad dokumentai, kuriuos pateikė
Akzo
ir kuriuose kalbama apie dvigubo tiekimo šaltinio arba dviejų tiekėjų politiką, jai būtų buvę naudingi nagrinėjant klausimą,
ar jos teikiamomis nuolaidomis iš rinkos išstumiami konkurentai, kaip teigia Komisija.
Šiuo atveju visų pirma reikia pažymėti, kad ieškovės argumentas, jog nuolaidos už viršijančią dalį yra įprasta praktika, neįrodo,
kad tokios dominuojančią padėtį užimančios įmonės teikiamos nuolaidos buvo suderinamos su EB 82 straipsniu. Todėl susipažinimas
su dokumentais, įrodančiais tokios praktikos egzistavimą, ieškovei nebūtų davęs jokios naudos.
Taip pat reikia pabrėžti, kad lojalumą lemianti nuolaidų sistema, kurią taikė ieškovė, paliudyta dokumentais patvirtintuose
tiesioginiuose įrodymuose. Ginčijamo sprendimo dalyje, kurioje kalbama apie faktines aplinkybes, 61–82 konstatuojamosiose
dalyse Komisija paminėjo įvairius dokumentus, susijusius su nuolaidomis už viršijančią dalį, iš kurių matyti, kad jos neatspindi
efektyvumo padidėjimo ar masto ekonomijos ir kad priešingai nei nuolaidomis už kiekį, susisijusioms su perkamu kiekiu, šiomis
nuolaidomis buvo siekiama iš rinkos išstumti konkurentus. Taigi tokiu atveju, kaip šioje byloje, kai Komisija ginčijamame
sprendime remiasi tik dokumentais patvirtintais tiesioginiais įrodymais, siekdama įrodyti įvairius pažeidimus, ieškovė turi
pasistengti nurodyti, kokie kiti įrodymai gali kelti abejonių dėl taikytos lojalumą skatinančios nuolaidų sistemos, arba bent
jau nurodyti, kaip kitaip galima aiškinti dokumentais patvirtinus tiesioginius įrodymus, kurie nebuvo ginčijami.
Galiausiai kalbant apie argumentą, susijusį su antrojo tiekėjo politika, reikia atkreipti dėmesį, kad Komisija apie tai žinojo
ir kad niekada to neginčijo, kaip matyti iš ginčijamo sprendimo 23 konstatuojamosios dalies. Taigi net jei ieškovė būtų susipažinusi
su tokią politiką įrodančiais dokumentais, Komisijos išvados apie piktnaudžiavimą dominuojančia padėtimi nebūtų kitokios.
Todėl reikia pripažinti, kad 2005 m. spalio 13 d. pastabose ieškovė nepateikia jokios informacijos, leidžiančios įrodyti,
kad dokumentų, su kuriais buvo susipažinta, ir trūkstamose bylos dalyse tariamai esančių dokumentų neatskleidimas per administracinę
procedūrą galėjo turėti jos atžvilgiu neigiamos įtakos minėtos procedūros eigai ir ginčijamo sprendimo turiniui, kiek tai
susiję su ieškovės piktnaudžiavimu dominuojančia padėtimi.
Dėl poveikio valstybių narių prekybai ieškovė teigia, kad jei per administracinę procedūrą ji būtų galėjusi susipažinti su
tam tikrais dokumentais, kuriuos perskaitė tik pritaikius proceso organizavimo priemonę dėl susipažinimo su bylos medžiaga,
ir su klientų iš Jungtinės Karalystės pateikta informacija, kuri tariamai yra trūkstamose bylos dalyse, ji būti galėjusi paneigti
Komisijos tyrimą, susijusį su įtaka valstybių narių prekybai. Ji mano, kad įvairiais dokumentais buvo galima pagrįsti jos
teiginį, kad pasiskirstymą nacionalinėmis rinkomis lėmė ne tariamas jos elgesys, kuriuo siekta išstumti konkurentus, bet tokie
veiksniai, kaip antai transporto išlaidų dydis, valiutų kurso svyravimai ir vienašaliai gamintojų sprendimai neteikti produkcijos
į tam tikras rinkas, siekiant išvengti priverstinio pardavimo pavojaus.
Šiuo atveju reikia pažymėti, kad Komisijos analizė dėl įtakos valstybių narių prekybai grindžiama būtent pačios ieškovės pateiktais
dokumentais ir, visų pirma, 1985 m. birželio 28 d. jos strategijos pranešimu, kuris nurodytas ginčijamo sprendimo 66 konstatuojamojoje
dalyje, iš kurios matyti, kad ieškovė siekia sudaryti kliūčių arba visiškai pašalinti visą tankaus natrio karbonato importą
į Jungtinę Karalystę, išskyrus
General Chemical
importą (ginčijamo sprendimo 66–70 konstatuojamosios dalys). Taigi tokiu atveju, kaip šioje byloje, kai Komisija ginčijamame
sprendime remiasi tik dokumentais patvirtintais tiesioginiais įrodymais siekdama įrodyti pažeidimą, ieškovė turi pasistengti
nurodyti, kokie kiti įrodymai gali kelti abejonių dėl įtakos valstybių narių prekybai, arba bent jau nurodyti, kaip kitaip
galima aiškinti dokumentais patvirtinus tiesioginius įrodymus, kurie nebuvo ginčijami.
Be to, kiek tai susiję su nacionalinių rinkų pasidalijimu, reikia pažymėti, kad ieškovė per administracinę procedūrą galėjo
pateikti argumentus, susijusius su transporto išlaidų, valiutų kursų svyravimo ir priverstinio pardavimo pavojaus  svarba,
remdamasi savo patirtimi rinkoje, todėl jai nereikėjo remtis kitų gamintojų pateiktais dokumentais.
Todėl reikia pripažinti, kad 2005 m. spalio 13 d. pastabose ieškovė nepateikia jokios informacijos, leidžiančios įrodyti,
kad dokumentų, su kuriais buvo susipažinta, ir trūkstamose bylos dalyse tariamai esančių dokumentų neatskleidimas per administracinę
procedūrą galėjo turėti jos atžvilgiu neigiamos įtakos tos procedūros eigai ir sprendimo turiniui, kiek tai susiję su jos
elgesio įtaka prekybai tarp valstybių narių.
Dėl baudos dydžio ieškovė teigia, kad net jei jos pastabose pateikta informacija nebūtų padariusi įtakos Komisijos vertinimui
dėl EB 82 straipsnio pažeidimo, ta informacija galėjo daryti įtakos Komisijos vertinimui, susijusiam su bauda. Ji teigia,
kad jei per administracinę procedūrą ji būtų galėjusi susipažinti su tam tikrais dokumentais, kuriuos ji perskaitė tik pritaikius
proceso organizavimo priemonę dėl susipažinimo su bylos medžiaga, ir su klientų Jungtinėje Karalystėje pateikta informacija,
esančia trūkstamose bylos dalyse, ji būtų galėjusi pateikti argumentus, kuriais „įrodytų, kad praktiškai nė iš vieno konkurento
nebuvo atimta galimybė parduoti ir kad nebuvo daroma įtaka tarpvalstybinei prekybai“.
Šiuo atveju pakanka pažymėti, kad ieškovė remiasi argumentais, kuriuos pateikė kalbėdama apie ginčijamame sprendime Komisijos
pateiktus vertinimus, susijusius su jos piktnaudžiavimu dominuojančia padėtimi ir su poveikiu valstybių narių prekybai, ir
apie kuriuos šio sprendimo 218–226 punktuose buvo nurodyta, kad susipažinimas su bylos medžiaga jai nebūtų sudaręs galimybės
remtis informacija, kuri leistų paneigti minėtus vertinimus.
Todėl reikia pripažinti, kad 2005 m. spalio 13 d. pastabose ieškovė nepateikia jokios informacijos, leidžiančios įrodyti,
kad dokumentų, su kuriais buvo susipažinta, ir trūkstamose bylos dalyse tariamai esančių dokumentų neatskleidimas per administracinę
procedūrą galėjo turėti jos atžvilgiu neigiamos įtakos tos procedūros eigai ir ginčijamo sprendimo turiniui, kiek tai susiję
su baudos dydžiu.
Dėl penktos dalies, susijusios su EB 253 straipsnio pažeidimu
–       Šalių argumentai
Ieškovė teigia, kad Komisija neprivalėjo priimti naujo sprendimo po Sprendimo 91/300 panaikinimo. Vykdyta procedūra buvo labai
neįprasta, nes Komisija jai nepateikė naujo pranešimo apie kaltinimus, iš naujo neišklausė ir iš naujo nesikonsultavo su patariamuoju
komitetu. Tokiomis aplinkybėmis Komisija pažeidė EB 253 straipsnį, nes nepateikė paaiškinimo apie veiksmus.
Komisija taip pat pažeidė vidaus darbo tvarką (OL L 308, 2000, p. 26) ir gero administravimo principą nemotyvuodama ginčijamo
sprendimo ir „iš naujo nepriimdama kitų sprendimų, kurie buvo panaikinti dėl priežasčių, [panašių į] 1990 m. bylos priežastis“.
Šiuo atveju Komisijos personalo darbuotojų gero administracinio elgesio palaikant ryšius su visuomene kodeksas, kuris pridėtas
prie Komisijos vidaus darbo tvarkos, numato, kad bet koks skirtingas požiūris panašiais atvejais turi būti aiškiai pagrįstas
kiekvieno atvejo ypatybėmis ir kad kiekviena išimtis iš šio principo turi būti tinkamai pagrįsta. Be to, sprendimo nemotyvavimas
svarbiais klausimais, be kita ko, dėl teisinio vertinimo ir baudos, įrodo, kad Komisija pažeidė EB 253 straipsnį.
Komisija ginčija ieškovės pateiktus argumentus.
–       Bendrojo Teismo vertinimas
Reikia konstatuoti, kad ieškovės pateiktas kaltinimas yra iš esmės nepagrįstas. Iš tikrųjų ginčijamo sprendimo 162–172 konstatuojamosiose
dalyse Komisija motyvavo sprendimą priimti naują sprendimą po Sprendimo 91/300 panaikinimo.
Tai, kad Komisija ieškovei nepateikė naujo pranešimo apie kaltinimus, iš naujo jos neišklausė ir iš naujo nesikonsultavo su
patariamuoju komitetu, negali būti laikoma ginčijamo sprendimo nemotyvavimu. Iš tikrųjų šiais ieškovės pateiktais argumentais
iš esmės siekiama tik užginčyti Komisijos vertinimo, susijusio su įvairiais minėtais klausimais, pagrįstumą, todėl jie turi
būti atmesti (šiuo klausimu žr. šio sprendimo 25 punkte minėto Pirmosios instancijos teismo sprendimo
PVC II
389 punktą).
Taip pat, priešingai nei teigia ieškovė, Komisija, nuspręsdama po Sprendimo 91/300 panaikinimo naujame sprendime konstatuoti
panaikintame sprendime įrodytus pažeidimus, nenukrypo nuo nusistovėjusios sprendimų priėmimo praktikos. Ji paprasčiausiai
patvirtino pirminį savo sprendimą taikyti sankcijas už pažeidimus, o to daryti nedraudžia EB 233 straipsnis, pagal kurį ji
privalo imtis būtinų priemonių šio sprendimo 19 punkte minėtam Sprendimui
Komisija prieš ICI
įvykdyti, t. y. pašalinti vienintelį jame nustatytą trūkumą (šiuo klausimu žr. šio sprendimo 39 punkte minėto Teisingumo
Teismo sprendimo
PVC II
451 punktą). Be to, ieškovė nenurodo jokios kitos bylos, kuri būtų panaši į šią bylą ir kurią Komisija vertintų skirtingai.
Todėl antrojo pagrindo penktą dalį reikia atmesti ir dėl to atmesti visą antrąjį pagrindą.

Dėl trečiojo ieškinio pagrindo, susijusio su neteisingu aptariamos rinkos įvertinimu
Šalių argumentai
Remdamasi 2000 m. kovo 22 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimu
Coca‑Cola prieš Komisiją
(T‑125/97 ir T‑127/97, Rink. p. II‑1733), ieškovė nurodo, kad ieškinyje dėl Sprendimo 91/300 panaikinimo ji neginčijo Komisijos
išvados, kad aptariama „geografinė rinka“ yra Jungtinės Karalystės rinka ir kad aptariama „prekės rinka“ yra tankaus ir lengvo
natrio karbonato rinka. Tačiau, pasak ieškovės, Komisija negalėjo į ginčijamą sprendimą paprasčiausiai perkelti išvadų dėl
aptariamų prekių ir geografinių rinkų, remdamasi prieš dešimt metų atliktu tyrimu. Komisija turėjo išnagrinėti, ar tos išvados
tebegalioja atsižvelgiant į teisės ir praktikos raidą per laikotarpį tarp dviejų sprendimų priėmimo. Taigi ginčijamame sprendime
yra faktinė klaida ir tas sprendimas nemotyvuotas. Be to, niekur ginčijamame sprendime nenurodyta, kad 2000 m. Komisija atliko
vieną minėtų tyrimų, nurodytų pranešime dėl aptariamos rinkos apibrėžimo Bendrijos konkurencijos teisės srityje (OL C 372,
1997, p. 5).
Komisija ginčija ieškovės pateiktus argumentus.
Bendrojo Teismo vertinimas
Pirma, ieškovė neginčija, kad priimdama Sprendimą 91/300 Komisija išanalizavo rinkos ir konkurencijos sandarą. Taip pat ji
pripažįsta, kad minėtame sprendime Komisija nepadarė klaidos apibrėždama geografinę rinką ir prekių rinką.
Ieškovė tik nurodo, kad Komisija iš naujo turėjo išnagrinėti, ar jos išvados tebegalioja atsižvelgiant į teisės ir praktikos
raidą per laikotarpį nuo Sprendimo 91/300 priėmimo iki ginčijamo sprendimo priėmimo. Ji daro nuorodą į šio sprendimo 239 punkte
minėtą Sprendimą
Coca‑Cola prieš Komisiją
, kuriame Pirmosios instancijos teismas, be kita ko, nusprendė, kad Komisijos išvada dėl dominuojančios padėties yra rinkos
sandaros ir kiekvieno Komisijos sprendimo priėmimo momentu joje vyraujančios konkurencijos analizės rezultatas (81 punktas).
Tačiau reikia priminti, kad, remiantis teismų praktika, institucija, kurios aktas buvo panaikintas, yra įpareigota tik tiek,
kiek reikalinga užtikrinti sprendimo dėl panaikinimo vykdymą, o tokio akto pakeitimo kitu procedūra gali būti vėl pradėta
nuo to konkretaus momento, kai buvo padarytas pažeidimas (žr. 2007 m. lapkričio 29 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Italija prieš Komisiją
C‑417/06 P, Rink. p. I‑0000, 52 punktą ir jame nurodytą teismų praktiką). Taigi šioje byloje Pirmosios instancijos teismas
Sprendimą 91/300 panaikino todėl, kad minėtas sprendimas buvo patvirtintas po to, kai apie jį buvo pranešta, tai yra esminio
procedūrinio reikalavimo pažeidimas pagal EB 230 straipsnį.
Todėl Komisija galėjo iš naujo pradėti tyrimą nuo patvirtinimo momento ir neprivalėjo nagrinėti, ar išvados dėl aptariamos
rinkos, kurias ji padarė priimdama Sprendimą 91/300, vis dar galiojo atsižvelgiant į faktines ir teisines aplinkybes, egzistavusias
priimant ginčijamą sprendimą.
Ieškovės argumentas, susijęs su šio sprendimo 239 punkte minėto Sprendimo
Coca‑Cola prieš Komisiją
81 punktu, negali paneigti šios išvados. Iš tikrųjų argumentas, kad išvada dėl dominuojančios padėties yra rinkos sandaros
ir kiekvieno Komisijos sprendimo priėmimo momentu joje vyraujančios konkurencijos analizės rezultatas, nereiškia, kad Komisija
kiekvienu atveju turi iš naujo atlikti aptariamos rinkos analizę priimdama ginčijamą sprendimą. Šiuo atveju galima teigti,
kad Komisija neprivalėjo atlikti tokios analizės, nes tai nebuvo reikalinga šio sprendimo 16 punkte minėto Sprendimo
ICI II
vykdymui užtikrinti. Todėl šio sprendimo 239 punkte nurodyti ieškovės argumentai, susiję su faktine klaida ir motyvavimo nebuvimu,
grindžiami netikslia prielaida ir taip pat turi būti atmesti.
Todėl reikia atmesti trečiąjį pagrindą.

Dėl ketvirtojo ieškinio pagrindo, susijusio su dominuojančios padėties nebuvimu
Šalių argumentai
Pasak ieškovės, pripažįstama, kad įmonė, turinti daugiau nei 90 % produkto rinkos, paprastai laikoma dominuojančia pagal EB 82 straipsnį.
Tačiau didelės rinkos dalies užėmimo nepakanka dominuojančiai padėčiai įrodyti. Ginčijamame sprendime Komisija neteisingai
įvertino tam tikrus veiksnius, kurie jai labai sukliudė elgtis nepriklausomai nuo konkurentų, klientų ir, galiausiai, vartotojų
pagal šio sprendimo 216 punkte minėtą sprendimą
Hoffmann-La Roche prieš Komisiją
. Taigi per daugelį metų jos klientai turėjo galimybę nustatyti iš jos ir iš importuotojų perkamo natrio karbonato kiekį bei
pakaitinių produktų kiekį. Iš tikrųjų jos klientai užmezgė ryšius su tiekėjais iš Rytų Europos ir Jungtinių Valstijų, kad
turėtų alternatyvius šaltinius ir galėtų įsitikinti, kad ji išlieka konkurencinga kalbant apie kainą ir kokybę, neatsižvelgiant
į didelę jos užimamos rinkos dalį. Šiuo atveju jos klientai, visų pirma stiklo gamintojai, turėjo didelę perkamąją galią,
todėl ieškovė neužėmė dominuojančios padėties. Ieškovė pažymi, kad kompensuojančios perkamosios galios principą Komisija pritaikė
1998 m. lapkričio 25 d. Sprendime 1999/641/EB, kuriuo koncentracija pripažįstama suderinama su bendrąja rinka ir EEE sutarties
veikimu (Byla IV/M.1225 – Enso/Stora) (OL L 254, 1999, p. 9). Šioje byloje Komisija nepripažino, kad pirkėjų kompensacinė
galia riboja jos galią rinkoje. Be to, Komisija neatsižvelgė į pakaitinius produktus ir į tai, kad nuo 1979 m. jos pardavimo
apimtys pradėjo mažėti būtent dėl tų produktų.
Be to, Komisija neatsižvelgė į tai, kad bent vienas žemyninės Vakarų Europos stiklo gamintojas natrio karbonatą pakeitė kaustine
soda. Ieškovė taip pat teigia, kad Komisija neįvertino stiklo duženų, kaip jos galią rinkoje ribojančio veiksnio, ir kitų
pakaitalų, kaip antai dolomito, kurio ji net nemini ginčijamame sprendime, svarbos.
Ieškovė pripažįsta, kad jos klientai
General Chemical
ir
Brenntag
laikė antriniais tiekėjais. Tačiau ji nesutinka, kad toks jų traktavimas būtų laikomas veiksniu, įrodančiu jos galią rinkoje.
Jos teigimu, būtų pakakę, kad didelis klientas antrinį tiekėją pasirinktų pagrindiniu tiekėju arba kad keli klientai padidintų
pirkimą iš antrinio tiekėjo, kad visa jos pelno marža išnyktų.
Be to, Komisijos teiginys, kad ieškovė išlaikė aukštesnį kainų lygį nei kitose valstybėse narėse, yra klaidingas ir nepagrįstas
nė menkiausiu įrodymu. Tai, kad jos kainos buvo šiek tiek aukštesnės, atspindi didelio natrio karbonato paklausos kritimo,
kuris kitose rinkose tokiu mastu nepasireiškė, įtaką jos sąnaudoms. Tai taip pat atspindi tokių veiksnių, kaip antai valiutų
kursai ir kuro kainos, įtaką.
Ieškovė pripažįsta, kad, siekdama išlaikyti dvi natrio karbonato gamyklas, ji turėjo išlaikyti pakankamą pardavimo apimtį,
todėl reikėjo stengtis padidinti pardavimą ir konkuruoti su alternatyvių tiekėjų pasiūla. Tačiau ji nesutinka, kad stengėsi
iki minimumo sumažinti
General Chemical
ar
Brenntag
, kaip konkurentų, buvimą rinkoje ar jų veiksmingumą.
Galiausiai įvairiais reglamentais ir sprendimais dėl antidempingo, kuriuos Komisija priėmė aptariamu laikotarpiu, buvo pripažinta,
kad egzistuoja dempingas ir materiali žala, pavyzdžiui, 1984 m. liepos 31 d. Reglamentas (EEB) Nr. 2253/84, kuriuo nustatytas
laikinas antidempingo muitas tam tikros rūšies natrio karbonato tam tikram importui iš Jungtinių Amerikos Valstijų ir priimantis
įsipareigojimus dėl kito to paties produkto importo (OL L 206, p. 15). Tokia padėtis yra nesuderinama su dominuojančios padėties
egzistavimu. Pasak ieškovės, Komisija, priimdama antidempingo priemones, be abejonės, laikėsi nuomonės, kad tomis priemonėmis
nebus labai sumažinta konkurencija ar sukurta monopolija ir kad jos priimtos siekiant apsaugoti Bendrijos interesus.
Komisija ginčija ieškovės pateiktus argumentus.
Bendrojo Teismo vertinimas
Remiantis nusistovėjusia teismo praktika, EB 82 straipsnyje nurodyta dominuojanti padėtis yra įmonės turima ekonominė galia,
suteikianti jai galios sudaryti kliūčių veiksmingai konkurencijai aptariamoje rinkoje ir sudaranti galimybę elgtis nepriklausomai
konkurentų, klientų ir, galiausiai, vartotojų atžvilgiu (1978 m. vasario 14 d. Teisingumo Teismo sprendimo
United Brands ir United Brands Continentaal prieš Komisiją,
27/76, Rink. p. 207, 65 punktas ir 2007 m. rugsėjo 17 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Microsoft prieš Komisiją,
T‑201/04, Rink. p. II‑3601, 229 punktas). Tokia padėtis, priešingai nei monopolija ar kvazimonopolija, sudaro sąlygas egzistuoti
tam tikrai konkurencijai, tačiau ta padėtimi besinaudojanti bendrovė įgyja galimybę jei ne nuspręsti, tai bent daryti didelę
įtaką sąlygoms, kuriomis ta konkurencija vyksta, ir, bet kokiu atveju, elgtis laisvai bei į ją neatsižvelgti, kol toks elgesys
nedaro žalos jai pačiai (šio sprendimo 216 punkte minėto Sprendimo
Hoffmann-La Roche prieš Komisiją
39 punktas).
Dominuojanti padėtis įprastai atsiranda kartu veikiant keliems veiksniams, kurie, paėmus juos atskirai, nebūtinai yra lemiantys
(šio sprendimo 254 punkte minėto Sprendimo
United Brands ir United Brands Continental prieš Komisiją
66 punktas). Dominuojančios padėties aptariamoje rinkoje analizė turi būti atliekama visų pirma nagrinėjant jos sandarą ir
konkurencijos padėtį minėtoje rinkoje (šiuo klausimu žr. šio sprendimo 254 punkte minėto Sprendimo
United Brands ir United Brands Continental prieš Komisiją
67 punktą).
Labai didelės užimamos rinkos dalys, išskyrus tam tikras aplinkybes, jau yra dominuojančios padėties egzistavimo įrodymas.
Tam tikrą laikotarpį užimdama labai didelę rinkos dalį, įmonė, gamindama didelį kiekį ir sukurdama pasiūlą, įgyja galios,
dėl kurios tampa privalomu partneriu ir kuri pakankamai ilgą laikotarpį jai užtikrina dominuojančią padėtį užimančiai įmonei
būdingą veiksmų nepriklausomumą, nes daug mažesnę rinkos dalį užimančios įmonės nebegali greitai patenkinti tų klientų, kurie
norėtų nebebendradarbiauti su didžiausią rinkos dalį užimančia įmone, paklausos (šio sprendimo 216 punkte minėto Sprendimo
Hoffmann-La Roche prieš Komisiją
41 punktas ir šio sprendimo 216 punkte minėto 2003 m. spalio 23 d. Sprendimo
Van den Bergh Foods prieš Komisiją
154 punktas). Taigi remiantis Teisingumo Teismo praktika, didesnė nei 50 % užimamos rinkos dalis iš esmės, išskyrus ypatingas
aplinkybes, yra dominuojančios padėties egzistavimo įrodymas (šiuo klausimu žr. 1991 m. liepos 3 d. Teisingumo Teismo sprendimo
AKZO prieš Komisiją
, C‑62/86, Rink. p. I‑3359, 60 punktą).
Taip pat ir 70–80 % rinkos dalis iš esmės yra aiškus ženklas, kad egzistuoja dominuojanti padėtis (1991 m. gruodžio 12 d.
Pirmosios instancijos teismo Sprendimo
Hilti prieš Komisiją
, T‑30/89, Rink. p. II‑1439, 92 punktas ir 2003 m. rugsėjo 30 d. Sprendimo
Atlantic Container Line ir kt. prieš Komisiją
, T‑191/98, T-212/98–T‑214/98, Rink. p. II‑3275, 907 punktas).
Šioje byloje Komisija ginčijamo sprendimo 127 konstatuojamojoje dalyje nurodė, kad ieškovė užėmė „tradiciškai daugiau nei
90 %“ rinkos „per visą nagrinėjamą laikotarpį“. Ieškinyje ieškovė neginčija užėmusi tokią didelę rinkos dalį.
Kadangi užimama rinkos dalis tokia didelė, darytina išvada, kad, išskyrus ypatingas aplinkybes, ieškovė užėmė dominuojančią
padėtį aptariamoje rinkoje.
Ginčijamo sprendimo 128 konstatuojamojoje dalyje Komisija pateikia įvairios informacijos, kuri papildo jos atliktą ieškovės
rinkos dalių tyrimą ir leidžia daryti išvadą, kad ta įmonė užėmė dominuojančią padėtį.
Iš esmės tokia padėtis negali būti priskirta ypatingoms aplinkybėms, kurios leistų daryti išvadą, kad ieškovė neužėmė dominuojančios
padėties.
Tačiau ieškovė pateikia šešis argumentus, kuriuos reikia išnagrinėti, kad būtų galima apibrėžti, ar šioje byloje egzistavo
ypatingos aplinkybės pagal Teisingumo Teismo praktiką.
Pirma, ieškovė teigia, kad patyrė didelį konkurencinį spaudimą iš kitų natrio karbonato gamintojų.
Šiuo atveju reikia visų pirma priminti, kad tam tikro masto konkurencijos egzistavimas nėra nesuderinamas su dominuojančios
padėties egzistavimu aptariamoje rinkoje.
Be to, reikia atkreipti dėmesį, kad ieškovė nepateikia jokios faktinės aplinkybės ir įrodymo, kad paneigtų Komisijos nustatytą
„jokios konkurencijos iš
Solvay
ir kitų Vakarų Europos gamintojų nebuvimą“. Atvirkščiai, ieškovė pripažįsta, kad žemyninės Europos dalies gamintojai nevykdė
didelio natrio karbonato pardavimo Jungtinėje Karalystėje. Ji taip pat pripažįsta, jog „neįmanoma, kad „naujas sintetinio
natrio karbonato gamintojas“ atsirastų rinkoje ir sukurtų gamybos pajėgumus Bendrijoje“ (ginčijamo sprendimo 128 konstatuojamoji
dalis).
Be to, ginčijamo sprendimo 128 konstatuojamojoje dalyje Komisija teigia, kad „
General Chemical
ir
Bernntag
klientai [laiko] tik antriniais tiekėjais, ir ieškovė tai pripažįsta. Tačiau ji mano, kad būtų pakakę, jog vienas stambus
klientas antrinį tiekėją pasirinktų pagrindiniu tiekėju arba kad keli klientai padidintų pirkimą iš antrinio tiekėjo, kad
visa jos pelno marža išnyktų. Tačiau toks teiginys yra visiškai hipotetinis, nes ieškovė nepateikia jokio įrodymo savo teiginiui
pagrįsti. Bet kokiu atveju, net jei tas teiginys būtų pagrįstas, ieškovės argumentas yra netinkamas, nes vien tik tai, kad
klientai kelia tokį pavojų, negali būti laikoma ypatinga aplinkybe, kuri paneigtų dominuojančios padėties egzistavimą aptariamoje
rinkoje.
Taip pat nors ieškovė ginčija, kad „[jos strategija], skirta iki minimumo sumažinti
General Chemical
ir
Bernntag
, kaip konkurentų, buvimą ir veiksmingumą rinkoje ir išlaikyti didesnę rinkos dalį Jungtinėje Karalystėje, buvo sėkminga“,
ji nepateikia nė menkiausio konkretaus įrodymo savo argumentui pagrįsti.
Kalbant apie su konkurentais iš JAV susijusius žemyninėje dalyje esančių šaltinių pateiktus dokumentus, su kuriais ieškovė
susipažino pritaikius proceso organizavimo priemonę susipažinusi su bylos medžiaga, jie negali pakeisti Komisijos pateikto
vertinimo dėl ieškovės dominuojančios padėties aptariamoje rinkoje egzistavimo. Iš tikrųjų per administracinę procedūrą ieškovė
minėjo importą iš JAV, ir Komisija į tai atsižvelgė prieš priimdama ginčijamą sprendimą.
Darytina išvada, kad nepagrįstas ieškovės argumentas, susijęs su kitų natrio karbonato gamintojų daromu konkurenciniu spaudimu,
negali būti laikomas ypatinga aplinkybe, paneigiančia ieškovės dominuojančios padėties aptariamoje rinkoje egzistavimą.
Antra, ieškovė nurodo galimybę natrio karbonatą pakeisti kaustine soda, stiklo duženomis ir dolomitu, o tai, jos manymu, yra
konkurencinis spaudimas jos santykiuose su klientais.
Šiuo atveju reikia konstatuoti, kad ginčijamo sprendimo 129–133 konstatuojamosiose dalyse Komisija atliko išsamų pakeitimo
kaustine soda tyrimą ir nustatė, kad praktikoje ši galimybė labai ribota. Ieškinyje ieškovė nepateikia jokio įrodymo, galinčio
paneigti tokią išvadą.
Kalbėdama apie stiklo duženas, ginčijamo sprendimo 134 konstatuojamojoje dalyje Komisija nurodė, kad naudojant stiklo duženas
kliento natrio karbonato poreikiai tuščiavidurio stiklo gamybai gali sumažėti 15 % arba mažiau. Tokios dalies ieškovė neginčija.
Komisija taip pat pripažino, kad gali būti, jog stiklo duženų naudojimas sumažina klientų priklausomumą apskritai nuo natrio
karbonato tiekėjų, tačiau nesumažina didelio natrio karbonato gamintojo galimybės išstumti mažus gamintojus. Todėl reikia
pripažinti, kad, priešingai nei teigia ieškovė, Komisija atsižvelgė į šią galimybę pakeisti natrio karbonatą stiklo duženomis.
Todėl ieškovės argumentas iš esmės nepagrįstas.
Kalbant apie dolomitą, ieškovė tik pamini, kad jis egzistuoja, nepateikia jokio argumento ir jokio įrodymo, sudarančio galimybę
įvertinti jo, kaip natrio karbonato pakaitalo, naudojimą.
Iš tikrųjų, po susipažinimo su bylos medžiaga pritaikius proceso organizavimo priemonę, ieškovės pateiktose pastabose minėti
dokumentai leidžia tik nustatyti, kad kaustinė soda ir stiklo duženos iš esmės gali pakeisti natrio karbonatą ir kad pastarasis
gal būt gali būti pakeistas dolomitu. Tačiau šiuose dokumentuose nėra nieko, kas leistų suabejoti Komisijos išvada, kad natrio
karbonato dalinis pakeičiamumas kitais produktais nepaneigia ieškovės dominuojančios padėties egzistavimo aptariamoje rinkoje.
Be to, kaip pažymėjo Komisija, ieškovė neteigia, jog dolomitą naudoja stiklo gamintojai, kurie yra pagrindiniai natrio karbonato
pirkėjai. Todėl nėra jokių požymių, kad dolomito naudojimas galėjo daryti įtakos ieškovės dominuojančios padėties egzistavimui
aptariamoje rinkoje.
Taigi ieškovė neįrodė, kad Komisija padarė akivaizdžią vertinimo klaidą padarydama išvadą, jog galimybė pakeisti nėra didelis
ieškovės galios rinkoje ribojimas.
Trečia, ieškovė teigia, kad Komisija turėjo atsižvelgti į klientų daromą konkurencinį spaudimą.
Ieškinyje ieškovė nurodė, kad keturi didžiausi jos klientai nuperka maždaug 50 % jos gaminamos produkcijos. Tačiau nepatikslina,
kokią dalį kiekvienas tų keturių klientų nuperka. Ji tik teigia, kad jos klientai, visų pirma stiklo gamintojai, turi „didelę
perkamąją galią“, tačiau šio teiginio nepagrindžia. Todėl net jei Komisija privalėjo atsižvelgti į klientų kompensacinės galios
kriterijų, ieškovė neįrodė, kad jos klientai galėjo atsverti jos galią rinkoje.
Ketvirta, ieškovė ginčija Komisijos teiginį, kad ji išlaikė didesnes kainas nei kitose valstybėse narėse. Šiuo atveju reikia
pažymėti, kad ieškovė vis dėlto pripažįsta, jog jos kainos „buvo šiek tiek didesnės už kainas kitose valstybėse narėse“. Tiesa,
ji tai grindžia natrio karbonato paklausos kritimu, kuris pasireiškė nevienodai kitose rinkose, valiutų keitimo kursais ir
išlaidomis kurui. Tačiau ieškovė savo argumentų nepagrindžia konkrečiais įrodymais, kurie sudarytų galimybę Bendrajam Teismui
patikrinti jos teiginių pagrįstumą.
Penkta, ieškovė pabrėžia, kad, siekdama išsaugoti dvi natrio karbonato gamyklas, ji taikė strategiją išlaikyti pakankamas
pardavimo apimtis, o dėl to reikėjo siekti didinti pardavimą ir kovoti su alternatyvių tiekėjų pasiūla. Tačiau pakanka pažymėti,
kad tokiu argumentu negalima paneigti ieškovės dominuojančios padėties aptariamoje rinkoje egzistavimo.
Šešta, ieškovė remiasi Komisijos priimtomis antidempingo priemonėmis. Šiuo aspektu reikia pažymėti, kad ginčijamame sprendime
Komisija išsamiai išnagrinėjo antidempingo priemones, kurių imtasi prieš JAV gamintojus (51–54 konstatuojamosios dalys), ir
padarė išvadą, kiek tai susiję su ieškovės galia rinkoje, kad ji naudojosi apsauga nuo JAV ir Rytų Europos gamintojų, kurią
suteikė antidempingo priemonės ir antidempingo įsipareigojimais
General Chemical
nustatyti kainų ribojimai (128 konstatuojamoji dalis).
Atsakydama į šiuos teiginius ieškovė visų pirma pabrėžia, kad iki 1984 m. egzistavusio dempingo įrodymas prieštarauja išvadai,
jog ji tuo metu užėmė dominuojančią padėtį. Tačiau ieškovė nepaaiškina, kodėl JAV gamintojų dempingo egzistavimas leistų daryti
išvadą, kad ji neužėmė dominuojančios padėties. Bet kokiu atveju Reglamentas Nr. 2253/84, kuris buvo priimtas su EB 82 straipsniu
visiškai nesusijusiomis teisinėmis aplinkybėmis, nerodo, kad ieškovė Jungtinėje Karalystėje neužėmė dominuojančios padėties.
Ieškovė taip pat teigia, kad antidempingo priemonių priėmimas, Komisijos teigimu, reiškia, kad jos nedarys įtakos konkurencijai
Bendrijoje. Tačiau ieškovė nepagrindžia šio teiginio, kuris yra visiškai hipotetinis, nes Reglamente Nr. 2253/84 nedaroma
jokia nuoroda į konkurencijos padėtį Bendrijoje.
Taigi reikia daryti išvadą, kad ieškovės pateikti argumentai nesudaro galimybės pripažinti, jog egzistavo ypatingos aplinkybės,
kuriomis remiantis būtų galima paneigti teiginį, kad aptariamoje rinkoje ji užėmė dominuojančią padėtį.
Taigi ketvirtąjį ieškinio pagrindą reikia atmesti.

Dėl penktojo ieškinio pagrindo, susijusio su piktnaudžiavimo dominuojančia padėtimi nebuvimu
Penktąjį ieškinio pagrindą iš esmės galima suskirstyti į tris dalis, susijusias, pirma, su nuolaidomis už ribinį kiekį tonomis,
antra, su išskirtinio tiekimo nuostatomis ir pirkimo iš konkurentų ribojimais ir, trečia, su kitomis finansinėmis paskatomis.
Dėl pirmos dalies, susijusios su nuolaidomis už ribinį kiekį tonomis
–       Šalių argumentai
Ieškovė ginčija teiginį, kad jos kainų nustatymo praktika aptariamu laikotarpiu yra piktnaudžiavimas. Kiekvienu atveju jos
taikyta praktika buvo įprasti konkurenciniai veiksmai atsižvelgiant į ekonominius ir komercinius veiksnius. Ieškovės sudarytos
sutartys dėl kainos niekada neiškraipė konkurencinės rinkos sandaros ir nepadarė žalos vartotojams.
Ieškovė teigia, kad dominuojantis gamintojas nepiktnaudžiauja savo padėtimi derėdamasis dėl mažesnės kainos, jei jo klientas
pasirengęs užsakyti papildomą kiekį. Nuolaidų už ribinį kiekį tonomis tikslas ar poveikis nebuvo pašalinti konkurentus iš
rinkos. Jis buvo taikomas klientų prašymu, kurie siekė gauti žemesnes kainas už visą papildomai užsakytą kiekį. Pasak ieškovės,
individualiai suderėtomis nuolaidomis buvo siekiama išlaikyti pakankamą gamybos pajėgumų užimtumą ir tam tikrą pelningumą,
kad nereikėtų uždarinėti gamyklų. Tokios nuolaidos skatino klientus įsigyti natrio karbonato kiekius, kurių jie manė negalėsią
įsigyti. Tokiu atveju buvo ypač svarbu pasiekti, kad natrio karbonatas taptų patrauklesnis už pakaitinius produktus, kaip
antai kaustinė soda, stiklo duženos ir dolomitas.
Be to, ieškovė teigia, kad jos neto kainos niekada neprasilenkė su ekonomine realybe ir kad nuolaidos buvo visiškai skaidrios,
nes klientas buvo raštu informuotas apie kiekį tonomis, suteikiantį teisę į nuolaidą, ir apie tikslų tos nuolaidos skaičiavimą,
priešingai nei byloje, kurioje priimtas 1983 m. lapkričio 9 d. Teisingumo Teismo sprendimas
Nederlandsche Banden-Industrie-Michelin prieš Komisiją
(322/81, Rink. p. 3461), nagrinėtu atveju. Klientas nepatyrė spaudimo iš jos pirkti daugiau ir nebuvo atgrasomas papildomą
kiekį pirkti iš kitų tiekėjų dėl baimės netekti nuolaidos už pagrindinį kiekį. Be to, nuolaidos už ribinį kiekį tonomis buvo
taikomos tik mažai parduodamo natrio karbonato daliai, t. y. 8 %.
Išskyrus vienintelį atvejį, nuolaidos nebuvo susijusios su tuo, kad pirkėjas iš jos perka visą arba konkrečią jo poreikių
dalį atitinkantį kiekį. Tokios nuolaidos būtų suteiktos už papildomą kiekį tonomis atsižvelgiant į prognozuojamą pagrindinį
kiekį, kurį klientas būtų pasirengęs įsigyti iš jos arba iš vieno ar kelių antrinių tiekėjų iš anksto nustačius proporcijas.
Klientai galėjo laisvai bet kada įsigyti norimą kiekį iš kitų tiekėjų. Taigi ši situacija skiriasi nuo tuo atvejo, kai buvo
priimtas 1988 m. liepos 18 d. Komisijos sprendimas 88/518/EEB dėl [EB 82] straipsnio.
Ieškovė taip pat atkreipia dėmesį, kad šioje byloje jos suteikiamomis nuolaidomis už ribinį kiekį tonomis nebuvo siekiama
diskriminuoti klientų ir tai nedarė įtakos jų tarpusavio konkurencijai. Iš tikrųjų, atsižvelgiant į klientų ir pakaitinių
produktų įvairovę, ji turėjo tartis su kiekvienu klientu atskirai. Bet kokiu atveju, jos suteikiamos nuolaidos už ribinį kiekį
tonomis turėjo tik nereikšmingą poveikį, kiek tai susiję su jos klientų išlaidų diferencijavimu.
Be to, susitarimai dėl nuolaidos nebuvo sudaryti neribotam laikotarpiui, priešingai nei susitarimai, nagrinėti byloje, kurioje
priimtas šio sprendimo 216 punkte minėtas Sprendimas
Hoffmann-La Roche prieš Komisiją
. Iš tikrųjų dėl šių susitarimų buvo susitarta per atskiras metines derybas. Be to, pasak ieškovės, nuolaidų taikymas ar jų
dydis nepriklausė nuo aplinkybės, kad klientas pasiekė tam tikrą tikslą ar įsigijo papildomą kiekį per praėjusius metus.
Ieškovė teigia, kad nuolaidos buvo suteikiamos už papildomą natrio karbonato kiekio pirkimą, o ne atsižvelgiant į kliento
perkamų produktų gamą. Todėl ji mano, kad nepiktnaudžiavo siūlydama savo klientams mažesnę kainą už papildomą kiekį.
Komisija ginčija ieškovės pateiktus argumentus.
–       Bendrojo Teismo vertinimas
Pagal nusistovėjusią teismų praktiką piktnaudžiavimo dominuojančia padėtimi sąvoka yra objektyvi, apimanti dominuojančią padėtį
užimančios įmonės veiksmus, galinčius turėti įtakos rinkos, kurioje kaip tik dėl nagrinėjamos įmonės buvimo konkurencija jau
yra susilpnėjusi, struktūrai ir kurie gali trukdyti išlaikyti rinkoje dar esančios konkurencijos lygį arba neleisti jai vystytis,
pasitelkiant priemones, kurios skiriasi nuo įprastos prekių ar paslaugų konkurencijos, remiantis ūkio subjektų priemonių pasiūla
(šio sprendimo 216 punkte minėto Sprendimo
Hoffmann-La Roche prieš Komisiją
91 punktas ir 2005 m. gruodžio 14 d. Pirmosios instancijos teismo
General Electric prieš Komisiją
, T‑210/01, Rink. p. II‑5575, 549 punktas).
Nors iš esmės įmonės negalima kaltinti dėl jos užimamos dominuojančios padėties, ta įmonė, neatsižvelgiant į tokios padėties
atsiradimo priežastis, turi ypatingą pareigą savo veiksmais nedaryti neigiamo poveikio veiksmingai ir neiškreiptai konkurencijai
bendrojoje rinkoje (šio sprendimo 288 punkte minėto Sprendimo
Nederlandsche Banden-Industrie-Michelin prieš Komisiją
57 punktas ir šio sprendimo 254 punkte minėto sprendimo
Microsoft prieš Komisiją
229 punktas). Be to, nors užimama dominuojanti padėtis neatima iš tokią padėtį užimančios įmonės teisės ginti savo pačios
komercinius interesus, kai jiems kyla pavojus, ir nors ši įmonė turi teisę imtis pagrįstų veiksmų, kuriuos ji laiko tinkamais
apsaugoti šiuos interesus, tokie veiksmai yra nepriimtini, jeigu jais iš tikrųjų siekiama sustiprinti turimą dominuojančią
padėtį ir ja piktnaudžiauti (šio sprendimo 254 punkte minėto Sprendimo
United Brands ir United Brands Continental prieš Komisiją
, 189 punktas ir 2003 m. rugsėjo 30 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Michelin prieš Komisiją,
T‑203/01, Rink. p. II‑4071, 55 punktas).
Kalbant konkrečiai apie dominuojančią padėtį užimančios įmonės suteikiamas nuolaidas, remiantis nusistovėjusia teismų praktika
darytina išvada, kad lojalumo nuolaida, suteikiama už kliento įsipareigojimą vykdyti visus arba beveik visus pirkimus iš dominuojančią
padėtį užimančios įmonės, prieštarauja EB 82 straipsniui. Tokia nuolaida iš esmės siekiama taikant finansines paskatas sudaryti
kliūčių klientams apsirūpinti reikiamais produktais iš konkuruojančių gamintojų (šio sprendimo 295 punkte minėto Sprendimo
Michelin prieš Komisiją
56 punktas; šiuo klausimu taip pat žr. 1975 m. gruodžio 16 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Suiker Unie ir kt. prieš Komisiją
, 40/73–48/73, 50/73, 54/73–56/73, 111/73, 113/73 ir 114/73, Rink. p. 1663, 518 punktą).
Nuolaidų sistema, kuri turi galimybes ribojantį poveikį rinkai, laikoma prieštaraujančia EB 82 straipsniui, jei ją taiko dominuojančią
padėtį užimanti įmonė. Dėl šios priežasties Teisingumo Teismas nusprendė, kad nuolaida, susieta su pirkimo tikslų įvykdymu,
pažeidžia EB 82 straipsnį (šio sprendimo 295 punkte minėto Sprendimo
Michelin prieš Komisiją
57 punktas).
Kiekybinės nuolaidų sistemos, susijusios išskirtinai su iš dominuojančią padėtį užimančios įmonės nupirktu kiekiu, paprastai
laikomos nedarančiomis galimybes ribojančio poveikio, kurį draudžia EB 82 straipsnis. Jei tiekiamo kiekio padidėjimas pasireiškia
žemesne kaina tiekėjui, jis iš esmės turi teisę suteikti klientui nuolaidą pasiūlydamas palankesnę kainą. Taigi laikoma, kad
nuolaidos už kiekį atspindi dominuojančią padėtį užimančios įmonės pelną dėl efektyvumo ir masto ekonomijos (šio sprendimo
295 punkte minėto Sprendimo
Michelin prieš Komisiją
58 punktas).
Taigi darytina išvada, kad nuolaidų sistema, kai nuolaida didėja atsižvelgiant į nupirktą kiekį, neprieštarauja EB 82 straipsniui,
išskyrus atvejus, kai nuolaidos suteikimo kriterijai ir būdai atskleidžia, kad sistema grindžiama ne ekonomiškai pagrįstu
atlygiu, bet ja, kaip, pavyzdžiui, nuolaida už lojalumą ir pasiektą tikslą, siekiama sudaryti kliūčių klientams apsirūpinti
reikiamais produktais iš konkuruojančių gamintojų (šio sprendimo 216 punkte minėto Sprendimo
Hoffmann-La Roche prieš Komisiją
90 punktas ir šio sprendimo 295 punkte minėto Sprendimo
Michelin prieš Komisiją
59 punktas).
Siekiant nustatyti galimą piktnaudžiavimą kiekybine nuolaidų sistema, reikia įvertinti visas aplinkybes ir, be kita ko, nuolaidų
suteikimo kriterijus ir būdus bei išnagrinėti, ar nuolaidomis siekiama, suteikiant pranašumą, kuris nepagrįstas jokia jį pateisinančia
ekonomine paslauga, iš pirkėjo atimti arba apriboti jo galimybę rinktis tiekimo šaltinius, neleisti į rinką patekti konkurentams,
prekybos partneriams taikyti nevienodas sąlygas už vienodas paslaugas arba sustiprinti dominuojančią padėtį iškraipant konkurenciją
(šio sprendimo 216 punkte minėto Sprendimo
Hoffmann-La Roche prieš Komisiją
90 punktas ir šio sprendimo 295 punkte minėto Sprendimo
Michelin prieš Komisiją
60 punktas).
Šioje byloje, ginčijamo sprendimo 139–141 konstatuojamosios dalyse Komisija taip pasakė:
„(139) Įvertinus pačios sistemos pobūdį ir [ieškovės] vidaus dokumentų nuostatas, tampa akivaizdu, kad nuolaidomis už ribinį
kiekį tonomis buvo siekiama tokiomis priemonėmis panaikinti veiksmingą konkurenciją:
–        skatinant vartotojus [iš ieškovės] pirkti ribinį kiekį tonomis, kurį jie galėtų įsigyti iš kito tiekėjo,
–        sumažinant arba panaikinant
General Chemical
konkurencinį poveikį išsaugant savo vietą rinkoje palaikant kainas ir klientų kiekį, kiek tai reikalinga veiksmingai [ieškovės]
monopolijai išsaugoti,
–        pašalinant
Brenntag
iš rinkos arba bent iki minimumo sumažinant jos konkurencinį poveikį,
–        iki minimumo sumažinant pavojų, kad klientai pasirinks kitus tiekimo šaltinius (kitus gamintojus, tarpininkus ar kitus Bendrijos
gamintojus),
–        išsaugant arba sustiprinant virtualų [ieškovės] monopolį [aptariamoje] rinkoje.
(140) Didelis ribinio kiekio tonomis, nuo kurio kiekvienam klientui pradedama taikyti nuolaida, svyravimas įrodo, kad nuolaidų
už ribinį kiekį tonomis sistema ir pagal ją suteikiamos palankesnės kainos priklauso ne nuo [ieškovės] sąnaudų skirtumo atsižvelgiant
į didesnį pateiktą kiekį, bet nuo to, ar klientas iš [ieškovės] perka jam reikalingą ribinį kiekį tonomis.
(141) Nebūtina, kad tokia praktika atsidurtų EB 82 straipsnio taikymo srityje, jog klientas būtų teisiškai įpareigotas arba
aiškiai prisiimtų įsipareigojimą įsigyti reikiamą produkciją tik iš dominuojančią padėtį užimančios įmonės. Pakanka, kad pasiūlytų
paskatų tikslas ar poveikis būtų padaryti klientus priklausomus nuo dominuojančio gamintojo.“
Be to, 61–82 konstatuojamosiose dalyse Komisija taip pat daro nuorodą į įvairius su nuolaidomis už ribinį kiekį tonomis susijusius
dokumentus, pagal kuriuos ieškovė siekia pašalinti konkurentus iš rinkos.
Taip pat reikia pažymėti, kad ieškovė neginčija ginčijamame sprendime Komisijos nurodytų dokumentų egzistavimo ir turinio.
Iš tų dokumentų matyti, kad ieškovės suteiktos nuolaidos neatspindėjo pelno dėl veiksmingumo ir masto ekonomijos. Priešingai
nei nuolaida už kiekį, kuri susijusi tik su nupirktu kiekiu, šiomis nuolaidomis buvo siekiama užkirsti kelią klientams įsigyti
reikiamos produkcijos iš konkuruojančių gamintojų.
Be to, nė vienas ieškovės argumentas, kuriuo siekiama įrodyti, kad nuolaidos už ribinį kiekį tonomis neprieštarauja EB 82 straipsniui,
negali paneigti Komisijos išvadų.
Pirma, ieškovė teigia, kad nuolaidos už ribinį kiekį tonomis pradėtos taikyti jos klientų prašymu. Tačiau toks argumentas
yra netinkamas. Remiantis nusistovėjusia teismų praktika darytina išvada, jog tai, kad rinkoje dominuojančią padėtį užimanti
įmonė nustato pirkėjams pareigą arba reikalauja pasižadėti visiškai arba didele dalimi tenkinti savo poreikius išskirtinai
įgyjant produkciją iš minėtos įmonės – nors ji tai daro pirkėjų prašymu – yra piktnaudžiavimas dominuojančia padėtimi pagal
EB 82 straipsnį, nepaisant to, ar aptariamas įsipareigojimas paprasčiausiai išdėstytas, ar už jį atlyginama suteikiant nuolaidas
(šio sprendimo 216 punkte minėto Sprendimo
Hoffmann-Laroche prieš Komisiją
89 punktas).
Antra, ieškovė teigia, kad jos tikslas buvo išlaikyti pakankamas gamybos apimtis, kad nereikėtų uždaryti gamyklų. Šiuo atveju
pakanka konstatuoti, kad siekis išlaikyti ar padidinti gamybos pajėgumus nėra objektyvus pagrindas, leidžiantis įmonei nesilaikyti
EB 82 straipsnio.
Trečia, ieškovė teigia, kad jos taikyta sistema buvo skaidri, priešingai nei situacija, kuri buvo nagrinėta byloje, kurioje
priimtas šio sprendimo 288 punkte minėtas Sprendimas
Nederlandsche Banden-Industrie-Michelin prieš Komisiją
. Tačiau reikia atkreipti dėmesį, kad Komisija nekaltina ieškovės dėl nuolaidų už ribinį kiekį tonomis skaidrumo. Bet kokiu
atveju, remiantis teismų praktika, nuolaidų už lojalumą sistema prieštarauja EB 82 straipsniui neatsižvelgiant į tai, ar ji
skaidri, ar ne (šio sprendimo 295 punkte minėto Sprendimo
Michelin prieš Komisiją
111 punktas).
Ketvirta, ieškovė teigia, kad nuolaidos už ribinį kiekį tonomis buvo taikytos tik 8 % viso jos parduodamo natrio karbonato
kiekio. Tačiau reikia priminti, kad šio sprendimo 140 punkte nurodytoje teismų praktikoje paminėtas poveikis nebūtinai yra
konkretus nustatyto piktnaudžiavimo poveikis. Nustatant EB 82 straipsnio pažeidimą pakanka įrodyti, kad piktnaudžiaudama dominuojanti
įmonė siekia apriboti konkurenciją arba, kitaip tariant, toks elgesys daro arba gali daryti tokį poveikį (šio sprendimo 295 punkte
minėto Sprendimo
Michelin prieš Komisiją
239 punktas). Reikia pripažinti, kad bet kokiu atveju 8 % viso ieškovės parduodamo natrio karbonato kiekio negali būti laikomi
nežymiu minėto pardavimo kiekiu.
Penkta, ieškovė teigia, kad jos nuolaidos už ribinį kiekį tonomis nebuvo diskriminacinės. Toks argumentas taip pat turi būti
atmestas. Iš tikrųjų, pirma, Komisija ieškovės nekaltina dėl diskriminacinių nuolaidų už ribinį kiekį tonomis ir, antra, net
jei tos nuolaidos ir nediskriminacinės, vis tiek tenka pripažinti, kad ieškovė neginčija ginčijamame sprendime Komisijos nurodytų
dokumentų egzistavimo ir jų turinio, iš kurio matyti, kad šios nuolaidos nebuvo grindžiamos ekonomiškai pagrįstu pelnu ir
jomis buvo siekiama klientams sudaryti kliūčių įsigyti reikiamos produkcijos iš konkuruojančių tiekėjų. Taigi tokios nuolaidos,
turinčios galimybes ribojantį poveikį, prieštarauja EB 82 straipsniui, jei jas taiko dominuojančią padėtį užimanti įmonė (žr.
šio sprendimo 297 punktą).
Šešta, ieškovė teigia, kad jos susitarimai dėl nuolaidų nebuvo sudaryti neribotam terminui. Tačiau net jei tie susitarimai
buvo sudaryti trumpam laikui, tai neįrodo, kad jų poveikis nebuvo pašalinti konkurenciją.
Galiausiai reikia konstatuoti, kad ieškovė neįrodė, jog Komisija padarė klaidą nuspręsdama, kad jos taikoma nuolaidų sistema
buvo siekiama panaikinti veiksmingą konkurenciją.
Iš to, kas išdėstyta, darytina išvada, kad penktojo pagrindo pirma dalis turi būti atmesta.
Dėl antros dalies, susijusios su išskirtinio tiekimo nuostatomis ir su pirkimo iš konkurentų ribojimu
–       Šalių argumentai
Ieškovė neigia, kad jos susitarimai dėl kainų yra tolygūs išskirtinio tiekimo nuostatai. Ji teigia, kad Komisija praktiškai
tvirtina, jog jei dominuojantis tiekėjas siekia gauti visą arba didžiąją dalį užsakymo iš kliento arba tiekti visą ar dalį
jo poreikių sudarantį kiekį, yra piktnaudžiavimas. Taigi toks tvirtinimas reikštų, kad atsižvelgiant į jos užimamą rinkos
dalį ji neturėjo teisės rinkoje pasinaudoti konkurencija, kad gautų užsakymų. Nėra jokios teismų praktikos, kurioje būtų taip
aiškinama, ir toks teiginys prieštarautų „konkurencijos taisyklių filosofijai“.
Komisija ginčija ieškovės pateiktus argumentus.
–       Bendrojo Teismo vertinimas
Remiantis nusistovėjusia teismų praktika, darytina išvada, kad jei rinkoje dominuojančią padėtį užimanti įmonė susaisto pirkėjus,
kad ir jų pačių prašymu, pareiga ar pažadu išimtinai tik iš jos pirkti visą arba didžiąją dalį joms reikalingos produkcijos,
tai laikoma piktnaudžiavimu dominuojančia padėtimi pagal EB 82 straipsnį neatsižvelgiant į tai, ar tokia pareiga paprasčiausiai
nustatyta, ar už jos laikymąsi taikomos nuolaidos. Taip pat yra ir tuo atveju, kai minėta įmonė, nesusiedama pirkėjų formaliu
įsipareigojimu taiko, pagal su pirkėjais sudarytas sutartis arba vienašališkai, nuolaidų už lojalumą sistemą, t. y. nuolaidas,
susietas su sąlyga, kad klientas, neatsižvelgiant į tai, ar jo pirkimo suma didelė, ar nereikšminga, įsigytų visą arba didžiąją
dalį reikiamos produkcijos kiekio išimtinai iš dominuojančią padėtį rinkoje užimančios įmonės (šio sprendimo 216 punkte minėto
Sprendimo
Hoffmann-Laroche prieš Komisiją
89 punktas). Iš tikrųjų toks išimtinio tiekimo įsipareigojimas už tai taikant nuolaidas arba jų netaikant, arba nuolaidų
už lojalumą taikymas siekiant paskatinti pirkėją pirkti išimtinai iš dominuojančią padėtį užimančios įmonės, yra nesuderinamas
su neiškraipytos konkurencijos bendrojoje rinkoje tikslu, nes jis negrindžiamas ekonomine priemone, pagrindžiančia tokį įsipareigojimą
ar palankesnes sąlygas, bet juo siekiama iš pirkėjo atimti arba labai apriboti jo galimybę pasirinkti tiekimo šaltinius ir
užkirsti kelią kitiems gamintojams patekti į rinką (šio sprendimo 216 punkte minėto Sprendimo
Hoffmann-Laroche prieš Komisiją
90 punktas).
Šiuo atveju ginčijamame sprendime Komisija, be kita ko, taip kalba apie išimtinio tiekimo nuostatas:
„(144) Galimas antikonkurencinis nuostatų, susijusių su kiekiu [ieškovės] tiekimo sutartyse, poveikis turi būti vertinamas
atsižvelgiant į [ieškovės] deklaruojamą politiką
General Chemical
ir
Bernntag
atžvilgiu. Kaip liudija [iš ieškovės] paimti dokumentai, ši bendrovė siekė visiškai neišstumti konkurentų iš rinkos. Ji buvo
suinteresuota pasiekti, kad
General Chemical
bent jau išliktų [aptariamoje] rinkoje vien dėl „išlikimo“, tačiau griežtai kontroliuojama tiek kainų, tiek kiekio atžvilgiu,
ir atitiktų daugumos didelių klientų poreikius turėti antrą tiekėją, bet iš esmės nekeltų realios konkurencinės grėsmės [ieškovės]
kvazimonopolio padėčiai.
(145) Nustačiusi kiekvieno stambaus kliento bendrus poreikius, [ieškovė] galėjo sukurti nuolaidų už didesnę dalį sistemą ir
taip pašalinti arba iki minimumo sumažinti konkurentų keliamą grėsmę. Daugeliu atveju ji gavo kliento pažadą sumažinti pirkimą
iš konkurentų arba sumažinti jį iki nustatyto kiekio tonomis.
Beatson Clarke
atveju buvo aiškiai nustatyta, kad klientas [iš ieškovės] įsigis visą reikiamą produkcijos kiekį.
(146) Tokie susitarimai labai apriboja kliento laisvę sudaryti sutartis, sudaro kliūčių į rinką ateiti konkurentams ir prilygsta
išimtinio tiekimo nuostatai.
(147) [Ieškovės] sudaryti susitarimai su stambiais klientais reiškia, kad tie klientai su ja buvo susieti dėl beveik viso
jiems reikalingo produkcijos kiekio pirkimo (o vienu atveju dėl viso kiekio), o konkurencinis kitų tiekėjų poveikis buvo sumažintas
iki minimumo.“
Ginčijamo sprendimo 83–114 konstatuojamosiose dalyse Komisija taip pat nurodė įvairius dokumentus, susijusius su bendrovėmis
Pilkington, Rockware, CWS, Redfearn ir Beatson Clarke
.
Taigi darytina išvada, kad šie dokumentai įrodo, jog ieškovė siekė riboti klientų pirkimus iš jos konkurentų.
Iš tikrųjų, kalbant apie
Beatson Clarke
, Komisija surinko tiesioginius įrodymus, leidžiančius teigti, kad ši bendrovė su ieškove sudarė sutartį dėl veiksmingos konkurencijos
panaikinimo, pagal kurią ji privalėjo kiekvienais metais iš jos nupirkti visą reikiamą produkcijos kiekį.
Ieškinyje ieškovė neginčija tokios sutarties egzistavimo. Ji net pripažįsta, kad „tokia nuostata, kokia buvo išsakyta jos
laiškuose, galbūt gali būti laikoma nuolaida už lojalumą“. Jos teigimu, sutartimi su
Beatson Clarke
buvo siekiama palaikyti nepelningą eksportą. Tačiau toks argumentas nepaneigia Komisijos teiginio, kad egzistavo išimtinio
tiekimo įsipareigojimas.
Taip pat, kalbant apie
Redfearn
, Komisija be kita ko konstatavo, kad „1987 m. sutartyje buvo numatyta, kad
Redfearn
[iš ieškovės] nusipirks ne mažiau kaip 45 000 tonų viso sunaudojamo kiekio, kuris yra maždaug 47 500 tonų (t. y. apie 95 %
visų poreikių)“ ir kad [ieškovė] suteiks paskatą iš jos nupirkti visą ribinį kiekį tonomis suteikdama 10 [GBP] nuolaidą“.
Ieškovė neginčija, kad egzistavo toks
Redfearn
įsipareigojimas išskirtinai iš jos įsigyti didžiąją dalį jai reikalingos produkcijos.
Todėl nesant poreikio nagrinėti visus dokumentus, kuriais Komisija rėmėsi ginčijamame sprendime, reikia daryti išvadą, kad
Komisija teisingai nusprendė, jog ieškovė sudarė tiekimo sutartis, kurios prieštaravo EB 82 straipsniui.
Todėl penktojo pagrindo antrą dalį reikia atmesti.
Dėl trečios dalies, susijusios su kitomis finansinėmis paskatomis
–       Šalių argumentai
Ieškovė teigia, kad paprastai klientų prašymu jiems buvo taikomos kitos finansinės paskatos, idant jie galėtų plėstis eksportuodami,
nes kitaip tai nebūtų pelninga, arba jie galėtų išlaikyti turimą rinkos dalį, arba konkuruoti su pigiomis importuojamomis
prekėmis. Tokiais susitarimais nebuvo siekiama susaistyti klientų.
Komisija ginčija ieškovės pateiktus argumentus.
–       Bendrojo Teismo vertinimas
Ginčijamo sprendimo 148–150 konstatuojamosiose dalyse Komisija teigia:
„(148) Kalbėdama apie santykius su
Beatson Clarke
[ieškovė] taip pat pažymėjo, kad „pagalbos priemonės“, kurios taikomos papildomai prie nuolaidos už didesniąją dalį, priklauso
su jos sutikimo įsigyti 100 % viso reikiamo produkcijos kiekio [iš jos], o ši sąlyga buvo patvirtinta raštu. Tokia specialia
„paskata“ buvo siekiama sustiprinti [ieškovės] poziciją kliento atžvilgiu ir panaikinti konkurenciją.
(149) Visomis 139–147 konstatuojamosiose dalyse nurodytomis priemonėmis buvo siekiama panaikinti arba apriboti kitų natrio
karbonato gamintojų ar tiekėjų galimybę konkuruoti su [ieškove]. Jos turi būti vertinamos atsižvelgiant į aiškiai nurodytą
[ieškovės] strategiją išlaikyti kvazimonopolį (bet ne 100 %) [aptariamoje] rinkoje. Jomis buvo sutvirtinta [ieškovės] dominuojanti
padėtis, o tai prieštarauja [EB] 82 straipsnyje nustatytai konkurencijos sąvokai.
(150) Nuolaidos neatspindėjo galimo išlaidų, grindžiamų patiektu kiekiu, skirtumo. Jas taikyti skatino noras patenkinti visą
arba kiek galima didesnę klientų poreikių dalį. Nuolaidų už ribinį kiekį tonomis viršijimą sistema labai skyrėsi kiekvieno
kliento atveju, kiek tai susiję su kiekiu tonomis, nuo kurio ji pradedama taikyti. Be to, taip pat skyrėsi ir pačios nuolaidos
už toną dydis, kuris buvo nuo 6 GBP už toną iki 30 GBP ir daugiau.“
Tokiu atveju reikia pažymėti, jog ieškovė neginčija, kad egzistavo klientams taikomos finansinės paskatos.
Kaip minėta šio sprendimo 305 punkte, tai, kad finansinės paskatos klientams buvo suteiktos jų prašymu, jog jomis buvo siekiama
jiems padėti eksportuoti, išlaikyti jų turimą rinkos dalį ar konkuruoti su pigiomis importuojamomis prekėmis, ir kad tos priemonės
buvo skaidrios, nėra tinkami veiksniai vertinant jų teisėtumą pagal EB 82 straipsnį. Argumentui, kad susitarimais nebuvo siekiama
susaistyti klientus, negalima pritarti, nes remiantis minėtomis ginčijamo sprendimo konstatuojamosiomis dalimis darytina išvada,
kad ieškovė bent vienam klientui nurodė, jog pagalbos priemonės, teikiamos papildomai prie nuolaidos už ribinio kiekio tonomis
viršijimą, priklauso nuo jo įsipareigojimo iš jos įsigyti 100 % reikiamo produkcijos kiekio. Kaip ir nuolaidos už ribinį kiekį
tonomis, minėti susitarimai bent jau kai kuriems klientams sudarė kliūčių įsigyti produkcijos iš konkuruojančių gamintojų.
Taigi penktojo ieškinio pagrindo trečios dalies priimti negalima, todėl reikia atmesti visą penktąjį ieškinio pagrindą.

Dėl šeštojo ieškinio pagrindo, susijusio su įtakos valstybių narių prekybai nebuvimu
Šalių argumentai
Ieškovė atkreipia dėmesį, kad Komisijos patirti sunkumai įrodinėjant poveikį valstybių narių prekybai matyti iš jos pateiktos
trumpos ir prieštaringos šio klausimo analizės. Ji teigia, kad šią analizę jau kritikavo Pirmosios instancijos teismas šio
sprendimo 16 punkte minėto Sprendimo
ICI II
63 punkte. Be to, Komisija ginčijamame sprendime nepakartojo svarbaus veiksnio, kuris buvo nurodytas pranešime apie kaltinimus,
t. y. fakto, kad ieškovės kainų nustatymo politika turėjo įtakos prekybai tarp Bendrijos narių.
Komisija taip pat nepaaiškina „griežto Bendrijos nacionalinių rinkų suskirstymo“ reiškinio, kurį mini ginčijamo sprendimo
152 konstatuojamoje dalyje ir nenurodo ryšio tarp minėto suskirstymo bei piktnaudžiavimo. Iš tikrųjų, Sprendimo 91/300 priėmimo
momentu nusprendusi, kad rinkos suskirstytos dėl ieškovės ir
Solvay
suderintų veiksmų, ginčijamame sprendime Komisija nebeteigia, kad egzistuoja „griežtas suskirstymas“. Be to, ieškovė atkreipia
dėmesį, kad Komisija nepaneigia pateikto rinkų suskirstymo aiškinimo, kuris grindžiamas išsamia ir neginčijama ekonomine analize.
Jos nuomone, pateiktas aiškinimas patvirtintas pačios Komisijos išvadomis antidempingo procedūrose.
Beje, Komisijos teiginys, kad ieškovė norėjo, jog
General Chemical
liktų aptariamoje rinkoje, yra „nelogiškas“ ir „nepagrįstas“ įrodymais. Šiam teiginiui pagrįsti Komisija nepateikė ekonominės
analizės. Be to, jam prieštarauja pačios Komisijos išvados, pateiktos 1990 m. gruodžio 19 d. Komisijos sprendime 91/302/EEB
dėl procedūros pagal [EB 81 straipsnio 1 dalį] (IV/33.016 – ANSAC) (OL L 152, 1991, p. 54, toliau – Sprendimas ANSAC). Komisija
nebando rimčiau pagrįsti savo teiginio, kad jei nebūtų
General Chemical
, vartotojai galėtų būti paskatinti ieškoti kitų galbūt pigesnių tiekimo šaltinių žemyninėje Vakarų Europoje. Šiuo atveju
ieškovė daro nuorodą į 1995 m. balandžio 10 d. Komisijos reglamentą (EB) Nr. 823/95, kuriuo nustatomas laikinas antidempingo
muitas Jungtinių Amerikos Valstijų kilmės dinatrio karbonato importui (OL L 83, 1995, p. 8), pagal kurį ne mažiau nei trejus
su puse metų nuo tariamai piktnaudžiaujamų veiksmų nutraukimo praktiškai nepasikeitė Jungtinės Karalystės ir žemyninės Europos
prekybos modelis.
Komisija ginčija ieškovės pateiktus argumentus.
Bendrojo teismo vertinimas
Remiantis nusistovėjusia teismų praktika matyti, kad EB 81 ir 82 straipsniuose nurodytos sąlygos dėl poveikio prekybai tarp
valstybių narių aiškinimo ir taikymo atskaitos taškas turi būti šios sąlygos tikslas, t. y. konkurencijos reglamentavimo srityje
Bendrijos teisės sritį apibrėžti valstybių narių teisės srities atžvilgiu. Taip į Bendrijos teisės taikymo sritį patenka visi
karteliai ir veiksmai, kurie gali paveikti laisvą prekybą tarp valstybių narių taip, kad būtų trukdoma vieningos rinkos tarp
valstybių narių tikslų įgyvendinimui, ypač padalijant nacionalines rinkas arba pakeičiant konkurencijos sąlygas bendrojoje
rinkoje (1979 m. gegužės 31 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Hugin Kassaregister ir Hugin Cash Registers prieš Komisiją,
22/78, Rink. p. 1869, 17 punktas ir 2007 m. sausio 25 d. Sprendimo
Dalmine prieš Komisiją
, C‑407/04 P, Rink. p. I‑829, 89 punktas).
Kad būtų daromas poveikis prekybai tarp valstybių narių, įmonių susitarimai, sprendimai ar veiksmai, atsižvelgiant į objektyvių
faktinių ir teisinių aplinkybių visumą, turi leisti pakankamai tiksliai numatyti, kad jie gali tiesiogiai ar netiesiogiai,
realiai ar potencialiai daryti poveikį prekybai tarp valstybių narių ir kliudyti kurti vieningą valstybių narių rinką. Be
to, šis poveikis neturi būti nedidelis (1998 m. balandžio 28 d. Teisingumo Teismo
Javico
, C‑306/96, Rink. p. I‑1983, 16 punktas; 1999 m. sausio 21 d. Sprendimo
Bagnasco ir kt
., C‑215/96 ir C‑216/96, Rink. p. I‑135, 47 punktas ir šio sprendimo 334 punkte minėto Sprendimo
Dalmine prieš Komisiją
, 90 punktas). Šiuo atveju, kaip buvo minėta šio sprendimo 308 punkte, 8 % nuo viso ieškovės parduodamo natrio karbonato kiekio
negali būti laikomi nedidele minėtų pardavimų dalimi.
Šioje byloje reikia pažymėti, kad Komisija teisėtai nusprendė, kad veiksmai, kuriais kaltinama ieškovė, galėjo padaryti įtakos
valstybių narių prekybai.
Iš tikrųjų, pirma, nuolaidos už ribinį kiekį tonomis turi šalinamąjį poveikį, nes nuolaidomis už lojalumą, kurios suteikiamos
mainais už kliento įsipareigojimą  išimtinai arba beveik išimtinai įsigyti produkciją iš dominuojančią padėtį užimančios įmonės,
gali būti sudaromos kliūtys, suteikiant finansinių paskatų, klientams pirkti produkciją iš konkuruojančių tiekėjų (šio sprendimo
295 punkte minėto Sprendimo
Michelin prieš Komisiją
56 punktas; šiuo klausimu taip pat žr. šio sprendimo 296 punkte minėto Sprendimo
Suiker Unie ir kt. prieš Komisiją
518 punktą). Taigi užkirtus kelią į rinką patekti konkurentams, tokie ieškovės veiksmai galėjo turėti įtakos prekybai ir
konkurencijai bendrojoje rinkoje (šiuo klausimu žr. šio sprendimo 288 punkte minėto Sprendimo
Nederlandsche Banden-Industrie-Michelin prieš Komisiją
103 punktą).
Antra, Komisija remiasi 1985 m. birželio 28 d. ieškovės strategijos dokumentu, kuriame pasakyta, kad ieškovė siekia sukliudyti
arba pašalinti bet kokį tankiojo natrio karbonato importą į Jungtinę Karalystę, išskyrus
General Chemical
[buvusi
Allied
] (ginčijamo sprendimo 66–70 konstatuojamosios dalys). Ginčijamo sprendimo 70 konstatuojamojoje dalyje minėtame ieškovės dokumente
pasakyta:
„Išlieka strategija taikyti konkurencingas kainas visais atvejais, kad būtų galima realizuoti [ieškovės] bazinį kiekį tonomis,
ir už papildomą kiekį taikyti nuolaidas, kurių dydis yra iki 15 GBP už toną, kad iš
Allied
būtų perimtas papildomas kiekis tonomis. Tikslas išlaikyti
Allied
pozicijas apie 30 kilotonų per metus. Mes nesiekiame
Allied
išstumti iš rinkos, nes tokiu atveju stiklo pramonė bus priversta ieškoti tiekimo šaltinių žemyninėje Vakarų Europoje arba
Rytų Europoje.“
Bylos dokumentuose ieškovė neginčija nei šio pranešimo apie strategiją egzistavimo, nei jo turinio. Taigi ieškovė pati pripažįsta,
kad jos veiksmai bent jau galėjo daryti įtakos prekybai ir ta prekyba būtų vysčiusis kitaip, jei rinka būtų buvusi atvira
konkurencijai. Šiuo aspektu reikia pažymėti, kad šio sprendimo 335 punkte minėtas kriterijus, jog įtaka valstybių narių prekybai
neturi būti nežymi, šioje byloje yra visiškai įvykdytas.
Joks ieškovės argumentas negali paneigti išvados, kad veiksmai, kuriais kaltinama ieškovė, galėjo padaryti įtakos valstybių
narių prekybai.
Pirma, ieškovė teigia, kad šio sprendimo 16 punkte Pirmosios instancijos teismas sukritikavo Komisijos analizę dėl įtakos
valstybių narių prekybai. Tačiau remiantis to sprendimo 63 punktu darytina išvada, kad Pirmosios instancijos teismo nurodytas
dviprasmiškumas susijęs tik su tuo, kad Komisija konstatavo, jog priemonės, kurių ėmėsi ieškovė, daro įtaką valstybių prekybai,
o turėjo konstatuoti, kad jos gali daryti jai įtaką. Be to, Pirmosios instancijos teismas nepaneigė fakto, kad šioje byloje
ieškovės taikytos priemonės galėjo daryti įtaką valstybių narių prekybai.
Antra, ieškovė teigia, kad Komisija ginčijamame sprendime nenurodė svarbaus fakto, kuris buvo nurodytas pranešime apie kaltinimus,
t. y., kad jos kainų nustatymo politika padarė įtakos valstybių narių prekybai. Tačiau šiuo aspektu reikia pažymėti, kad Pirmosios
instancijos teismo vykdoma kontrolė nesusijusi su ta pranešimo apie kaltinimus dalimi, kuri nepaminėta ginčijamame sprendime.
Pirmosios instancijos teismas turi tik išsiaiškinti, ar ginčijamas sprendimas atitinka EB 82 straipsnį ir jo aiškinimą teismų
praktikoje ta dalimi, kurioje kalbama apie įtaką prekybai.
Trečia, ieškovė kaltina Komisiją nepaaiškinus „Bendrijos nacionalinių rinkų griežto suskirstymo“ reiškinio bei ryšio tarp
to suskirstymo ir piktnaudžiavimo. Jos nuomone, Sprendimas 91/300 buvo grindžiamas Komisijos konstatavimu, kad rinkos yra
suskirstytos dėl ieškovės ir
Solvay
suderintų veiksmų, apie kuriuos kalbėta vėliau Pirmosios instancijos teismo panaikintame Sprendime 91/297. Tačiau neatsižvelgiant
į tai, ar Komisija ginčijamame sprendime turėjo nurodyti rinkų suskirstymo priežastis, reikia pažymėti, kad, pirma, ieškovė
neginčija, jog suskirstymas egzistavo, ir, antra, ginčijamame sprendime pateikti įrodymai leidžia pagrįstai teigti, kad ieškovės
taikomos nuolaidos už ribinį kiekį tonomis dėl savo ribojamojo poveikio galėjo daryti į takos valstybių narių prekybai.
Ketvirta, ieškovė ginčija Komisijos teiginį, kad ji pageidavo, jog
General Chemical
liktų aptariamoje rinkoje. Šiuo atveju ji remiasi Sprendimu
ANSAC
, kuris priimtas tą pačią dieną kaip ir Sprendimas 91/300. Tačiau ieškovė neįrodė, kad Sprendimas
ANSAC
prieštarauja Sprendimui 91/300. Iš tikrųjų ieškovės ieškinyje cituojama Sprendimo
ANSAC
ištrauka yra dalis
ANSAC
išvadų, kurios nesusijusios su Komisijos vertinimu ir kurioms, be kita ko, Komisija nepritarė.
Penkta, ieškovė remiasi Reglamentu Nr. 823/95, kurio 45 konstatuojamojoje dalyje pasakyta:
„Nuo 1990 m. iki tiriamojo laikotarpio valstybių narių prekyba Bendrijoje pagamintu natrio karbonatu išaugo labai mažai. Įvairių
Bendrijos ūkio subjektų pozicija nacionalinėse rinkose visiškai nepasikeitė. Konkrečiai, praktiškai nebuvo jokių pokyčių Jungtinės
Karalystės ir žemyninės Europos prekybos sandaroje.“
Tačiau tai, kad Jungtinės Karalystės ir žemyninės Europos prekyba nepasikeitė po datos, kuri laikoma pažeidimų nutraukimo
data, nepakanka pagrįsti teiginiui, jog veiksmai, kuriais kaltinama ieškovė, negalėjo padaryti įtakos valstybių narių prekybai.
Remiantis tuo, kas išdėstyta, darytina išvada, kad šeštąjį ieškinio pagrindą reikia atmesti ir dėl to taip pat atmesti reikalavimus,
susijusius su ginčijamo sprendimo panaikinimu.

2. Dėl reikalavimų, susijusių su baudos panaikinimu arba sumažinimu
Visų pirma, ieškovė pažymi, kad prašymas, susijęs su baudos panaikinimu ar sumažinimu, neturi būti laikomas prisipažinimu
pažeidus EB 82 straipsnį ir kad jis pateiktas tik papildomai.
Ieškovė iš esmės pateikia keturis pagrindus prašymui dėl baudos panaikinimo ar sumažinimo pagrįsti. Jie susiję, pirma, su
praėjusiu laiku, antra, su pažeidimo sunkumo klaidingu vertinimu, trečia, su pažeidimo trukmės klaidingu vertinimu ir, ketvirta,
su lengvinančiomis aplinkybėmis.

Dėl pirmojo pagrindo, susijusio su praėjusiu laiku
Šalių argumentai
Ieškovė teigia, kad nors Komisija turi kompetenciją skirti jai baudą, Bendrasis Teismas šioje byloje turėtų ją panaikinti
pasinaudodamas neribota kompetencija.
Visų pirma ieškovė remiasi tuo, kad praėjo daug laiko nuo Sprendimo 91/300 iki ginčijamo sprendimo priėmimo.
Ieškovė taip pat pažymi, kad Komisija neteisingai „suformulavo“ su bauda susijusius motyvus ir neatsižvelgė į susijusių aplinkybių
pokyčius, įvykusius po Sprendimo 91/300 priėmimo. Jos teigimu neaišku, ar Komisijos narių kolegija žinojo apie pokyčius per
posėdį, per kurį tariamai priimtas ginčijamas sprendimas.
Komisija ginčija ieškovės pateiktus argumentus.
Bendrojo Teismo vertinimas
Remiantis ieškovės pateiktų su pirmuoju ir antruoju ieškinio pagrindais susijusių argumentų, kuriais grindžiamas prašymas
dėl viso ginčijamo sprendimo panaikinimo, analize, darytina išvada, kad Komisija ginčijamą sprendimą priėmė laikydamasi Reglamento
Nr. 2988/74 ir protingo termino principo. Taigi Komisijos negalima kaltinti tuo, kad ji vilkino ginčijamo sprendimo priėmimą.
Be to, iš teismų praktikos matyti, kad, nustatydama už konkurencijos teisės pažeidimus skiriamos baudos dydį, Komisija turi
atsižvelgti ne tik į pažeidimo sunkumą ir konkrečias bylos aplinkybes, bet ir į aplinkybes, kuriomis buvo padarytas pažeidimas,
bei užtikrinti, kad jos veiksmai turėtų atgrasomąjį poveikį, ypač Bendrijos tikslų įgyvendinimui itin kenkiančių pažeidimų
atveju (1983 m. birželio 7 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Musique Diffusion française ir kt. prieš Komisiją,
100/80–103/80, Rink. p. 1825, 106 punktas ir 2006 m. balandžio 5 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Degussa prieš Komisiją
, T‑279/02, Rink. p. II‑897, 272 punktas).
Todėl nereikia panaikinti ieškovei skirtos baudos dėl to, kad praėjo daug laiko nuo Sprendimo 91/300 ir ginčijamo sprendimo
priėmimo.
Taigi pirmąjį pagrindą reikia atmesti.

Dėl antrojo pagrindo, susijusio su pažeidimo sunkumo klaidingu vertinimu
Šalių argumentai
Ieškovė pažymi, kad Sprendimu 91/300 skirtos baudos suma yra akivaizdžiai per didelė. Be to, jokia į ieškovės panaši kainų
nustatymo sistema niekada nebuvo nagrinėjama Komisijos ar Bendrijos teismų „atitinkamuose sprendimuose“. Taigi Komisija padarė
esminę klaidą 1990 m. nuspręsdama, kad padarytas pažeidimas yra „ypač sunkus“. Ieškovė taip pat teigia, kad nustatydama baudos
dydį 1990 m. Komisija taip pat turėjo atsižvelgti į baudą, skirtą už tariamą EB 81 straipsnio pažeidimą. Jos nuomone, Komisija
pažeidimus laikė visiškai skirtingais, nors poveikis konkurencijai ir prekybai Bendrijoje sutapo, todėl buvo skirtos dvigubos
ir per didelės baudos.
Be to, ginčijamame sprendime Komisija nepadarė nuorodos į baudų nustatymo metodo gaires pagal Reglamento Nr. 17 15 straipsnio
2 dalį ir EAPB sutarties 65 straipsnio 5 dalį (OL C 9, 1998, p. 3, toliau – baudų nustatymo metodo gairės). Taigi ginčijamame
sprendime yra teiginių, kurie nesuderinami su baudų nustatymo metodo gairėmis, be kita ko dėl to, kad tik pakartotiniai tokios
pat rūšies pažeidimai turėtų būti laikomi sunkinančiomis aplinkybėmis.
Be to, ginčijamame sprendime Komisija neatsižvelgė į tai, kad po Sprendimo 91/300 priėmimo ji nebuvo bausta už EB 81 ir EB 82 straipsnių
pažeidimus.
Galiausiai ieškovė tvirtina, kad išleido 171 729,93 GBP suteikdama garantijas dėl baudos, skirtos pagal Sprendimą 91/300,
ir 120 000 GBP dėl baudos, skirtos pagal Sprendimą 91/297, o tuos sprendimus Pirmosios instancijos teismas panaikino. Jos
nuomone, Komisija turėjo atsižvelgti į šias sumas nustatydama baudą šioje byloje. Be to, ieškovė teigia patyrusi nesusigrąžinamas
vidaus išlaidas dėl veiksmų, kurių ji ėmėsi siekdama įrodyti, kad Sprendimas 91/300 yra neteisėtas, ir dėl perteklinio ir
nereikalingo Komisijos pateikto apeliacinio skundo. Bet kokiu atveju bauda turėjo būti sumažinta remiantis šio sprendimo 115 punkte
minėtu Sprendimu
Baustahlgewebe prieš Komisiją
dėl pernelyg ilgo laikotarpio nuo tyrimo pradžios 1989 m. balandžio mėn. iki ginčijamo sprendimo priėmimo.
Komisija atsikerta, kad nuoroda į Sprendimą 91/297 yra netinkama, nes tas sprendimas buvo panaikintas ir Komisija vėliau nepriėmė
naujo sprendimo. Be to, net jei Sprendime 91/300 skirta bauda lygi tam tikrai ieškovės natrio karbonato apyvartos per konkrečius
finansinius metus procentinei daliai, tai neturi reikšmės, nes bauda skirta kaip sankcija už pažeidimą, kuris buvo daromas
daug metų. Komisija primena, kad Reglamente Nr. 17 nurodyta apyvarta yra visoms prekėms taikoma pasaulinė apyvarta ir kad
dešimt milijonų ekiu yra labai maža ieškovės bendros apyvartos procentinė dalis.
Be to, kalbėdama apie ieškovės argumentą, kad ji nesilaikė baudų nustatymo metodo gairių, Komisija atkreipia dėmesį, jog ieškovė
neteigia turėjusi taikyti tas gaires. Šiuo atveju Komisija teigia, kad jei būtų taikyti baudų nustatymo metodo gairėse nustatyti
orientaciniai dydžiai, už tokį sunkų pažeidimą, kokį padarė ieškovė, būtų nustatyta didesnė bauda. Bet kokiu atveju nėra jokio
ginčijamo sprendimo ir baudų nustatymo metodo gairių nenuoseklumo. Iš tikrųjų akivaizdu, kad baudų nustatymo metodo gairių
2 skyriuje pateiktas sąrašas yra „tik orientacinis“.
Tai, kad nuo 1990 m. ieškovė nebuvo kaltinama jokiu pažeidimu, neturi reikšmės baudos už iki tos datos padarytą pažeidimą
nustatymui. Taip pat ir tai, kad po Sprendimo 91/300 priėmimo buvo skirtos lėšos garantijai pateikti, neturi reikšmės baudos
nustatymui ginčijamame sprendime.
Bendrojo Teismo vertinimas
Pirma, ieškovė kritikuoja Komisijos vertinimą, susijusį su Sprendimu 91/300 jai skirtos baudos dydžiu. Tačiau kadangi minėtą
sprendimą Pirmosios instancijos teismas panaikino, o šis ginčas susijęs tik su prašymu panaikinti ginčijamą sprendimą ir,
nepatenkinus šio prašymo, su prašymu panaikinti ar sumažinti ginčijamu sprendimu paskirtą baudą, šio sprendimo 357 punkte
nurodytų ieškovės argumentų, susijusių su Sprendimu 91/300 skirta bauda, nagrinėti nereikia.
Antra, reikia priminti, kad, remiantis nusistovėjusia teismų praktika, nors Komisija turi diskreciją nustatyti kiekvienos
baudos dydį ir neprivalo taikyti tikslios matematinės formulės, Pirmosios instancijos teismui pagal Reglamento Nr. 17 17 straipsnį
yra suteikiama neribota jurisdikcija pagal EB 229 straipsnį nagrinėti ieškinius dėl sprendimų, kuriais Komisija nustato baudą,
ir todėl jis gali panaikinti, sumažinti arba padidinti skirtą baudą (2004 m. balandžio 29 d. Pirmosios instancijos teismo
sprendimo
Tokai Carbon ir kt. prieš Komisiją
, T‑236/01, T‑239/01, T‑244/01–T‑246/01, T‑251/01 ir T‑252/01, Rink. p. II‑1181, 165 punktas ir 2006 m. gruodžio 13 d. Sprendimo
FNCBV ir kt. prieš Komisiją
, T‑217/03 ir T‑245/03, Rink. p. II‑4987, 358 punktas).
Kalbant apie baudų nustatymo metodo gairių taikymą reikia priminti, kad Sprendimas 91/300 buvo panaikintas dėl procedūros
pažeidimo, todėl Komisija turėjo teisę priimti naują sprendimą iš naujo nepradėdama administracinės procedūros.
Kadangi ginčijamo sprendimo turinys beveik sutampa su Sprendimo 91/300 turiniu ir šie du sprendimai pagrįsti tais pačiais
motyvais, nustatant baudos dydį ginčijamam sprendimui yra taikomos priimant Sprendimą 91/300 galiojusios taisyklės.
Iš tiesų Komisija atnaujino procedūrą nuo etapo, kai buvo padaryta procedūros klaida, ir iš naujo nevertino šio atvejo pagal
pirmojo sprendimo priėmimo metu negaliojusias taisykles. Taigi naujo sprendimo priėmimas iš esmės turėtų užkirsti kelią po
pirmojo sprendimo priėmimo priimtų gairių taikymui.
Todėl baudų nustatymo metodo gairės šioje byloje yra netaikomos.
Trečia, reikia pažymėti, kad pažeidimus, kuriais kaltinama ieškovė, Komisija pripažino „ypač sunkiais“ (ginčijamo sprendimo
156 konstatuojamoji dalis).
Šiuo klausimu reikia priminti, kad pagal teismų praktiką baudos dydis turi būti diferencijuojamas atsižvelgiant į pažeidimo
aplinkybes ir sunkumą, o pažeidimo sunkumo vertinimas nustatant baudos dydį turi būti atliekamas būtent atsižvelgiant į konkurencijos
apribojimų pobūdį (žr. 1994 m. vasario 23 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
CB ir Europay prieš Komisiją
, T‑39/92 ir T‑40/92, Rink. p. II‑49, 143 punktą ir jame nurodytą teismų praktiką).
Taigi vertindama konkurencijos taisyklių pažeidimų, kuriais kaltinama įmonė, sunkumą, Komisija, siekdama nustatyti proporcingą
baudą, gali atsižvelgti į tam tikrų pažeidimų ypatingai ilgą trukmę, į pažeidimų, kurie buvo susiję su visais arba beveik
visais aptariamos įmonės produktais ir iš kurių tam tikri pažeidimai turėjo įtakos visoms valstybėms narėms, skaičių ir įvairovę,
į konkretų pažeidimų, susijusių su patvirtinta ir nuoseklia strategija, kuria buvo siekiama, taikant įvairius eliminuojančius
veiksmus konkurentų atžvilgiu ir klientų lojalumo politiką, dirbtinai išlaikyti ar sustiprinti įmonės dominuojančią poziciją
rinkose, kuriose konkurencija jau buvo ribota, sunkumą, į ypač daug žalos darantį piktnaudžiavimo poveikį konkurencijai ir
į naudą, kurią įmonė gavo darydama tuos pažeidimus (šiuo klausimu žr. 1994 m. spalio 6 d. Pirmosios instancijos teismo Sprendimo
Tetra Pak prieš Komisiją
, T‑83/91, Rink. p. II‑755, 240 ir 241 punktus).
Šioje byloje reikia pripažinti, kad veiksmai, kuriais kaltinama ieškovė, pagrindžia Komisijos patvirtintą vertinimą.
Iš tiesų, klientams suteikdama nuolaidas už ribinį kiekį tonomis ir sudarydama su jais lojalumo sutartis, ieškovė padarė sunkų
konkurencijos pažeidimą. Kaip visiškai teisingai teigia Komisija, „[ieškovės padaryti pažeidimai] buvo dalis patvirtintos
politikos, kuria siekiama konsoliduoti [jos] vykdomą [aptariamos] rinkos kontrolę pagrindiniams sutarties tikslams visiškai
prieštaraujančiais būdais. Be to, darant šiuos pažeidimus konkrečiai buvo siekiama apriboti ar daryti įtaką tam tikrų konkurentų
veiklai. Ilgą laiką atimdama iš visų konkurentų galimybę parduoti, [ieškovė] labai pakenkė [aptariamos] rinkos sandarai vartotojaų
nenaudai.“
Siekiant aiškumo, reikia pažymėti, kad baudų nustatymo metodo gairėse, nors jos šioje byloje netaikytinos, nustatyta, kad
dominuojančią padėtį užimančios įmonės suteikiamos nuolaidos už lojalumą, kuriomis siekiama iš rinkos pašalinti konkurentus,
yra „sunkus“ pažeidimas, už kurį pradinė suma, nuo kurios skaičiuojamos numatomos skirti baudos, svyruoja nuo 1 iki 20 mln.
eurų.
Ketvirta, kalbant apie pakartotinius pažeidimus, reikia pažymėti, kad, atsakydama į raštu pateiktą Pirmosios instancijos teismo
klausimą, Komisija patvirtino, kad ginčijamo sprendimo 159 punkte išdėstytas kaltinimas, jog ieškovei ne vieną kartą jau buvo
skirtos nemenkos baudos už slaptus susitarimus chemijos pramonės srityje (peroksidai, polipropilenai, PVC) sudarytus susitarimus,
yra sunkinanti aplinkybė.
Tokiu atveju reikia priminti, kad, remiantis teismų praktika, analizuojant padaryto pažeidimo sunkumą reikia atsižvelgti į
galimą pakartotinį pažeidimą (šio sprendimo 128 punkte minėto Sprendimo
Aalborg Portland ir kt. prieš Komisiją
91 punktas ir 2005 m. spalio 25 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Groupe Danone prieš Komisiją
, T‑38/02, Rink. p. II‑4407, 348 punktas).
Pakartotinio pažeidimo sąvoka, kokia apibrėžta tam tikrų valstybių narių teisinėse sistemose, reiškia, kad asmuo padarė naujų
pažeidimų nors anksčiau jam buvo skirtos baudos už panašius pažeidimus (1999 m. kovo 11 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Thyssen Stahl prieš Komisiją
, T‑141/94, Rink. p. II‑347, 617 punktas).
Baudų nustatymo metodo gairėse, nors jos šioje byloje ir netaikomos, pasakyta taip pat ir daroma nuoroda į „tos pačios rūšies
pažeidimus“.
Taigi reikia konstatuoti, kad visi pažeidimai, už kuriuos ieškovė buvo kelis kartus bausta didelėmis baudomis dėl susitarimų
chemijos pramonės srityje, yra susiję su EB 81 straipsniu. Iš tikrųjų, kaip teigia Komisija, šiuo atveju kalbama apie 1969 m.
liepos 24 d. Sprendimą 69/243/EEB dėl [EB 81] straipsnio taikymo (IV/26.267 – Dažikliai) (OL L 195, p. 11), 1986 m. balandžio
23 d. Sprendimą 86/398/CEE dėl [EB 81] straipsnio taikymo (IV/31.149 – Polipropilenas) (OL L 230 p. 1) ir apie 1988 m. gruodžio
21 d. Sprendimą 89/190/EEB dėl [EB 81] straipsnio taikymo (IV/31.865 – PVC) (OL L 74, 1989, p. 1). Tačiau minėtuose sprendimuose
aptariami veiksmai labai skiriasi nuo šioje byloje nagrinėjamos praktikos.
Taigi dėl to, kad Komisija neteisingai nustatė sunkinančią aplinkybę ieškovės nenaudai, ginčijamą sprendimą reikia pakeisti
ir 5 % sumažinti ieškovei skirtos baudos dydį.
Penkta, ieškovės argumentui, kad ji niekada nebuvo bausta už EB 81 ir EB 82 straipsnių pažeidimą nuo Sprendimo 91/300 priėmimo,
pritarti negalima, nes ginčijamas sprendimas susijęs tik su iki 1990 m. įvykusiais įvykiais.
Šešta, ieškovės argumentai, kad Komisija, šioje byloje nustatydama baudą, turėjo atsižvelgti, pirma, į sąnaudas garantijoms
pateikti, kiek tai susiję su Sprendimu 91/300 paskirta bauda ir Sprendimu 91/297 paskirta bauda, ir, antra, į nesusigrąžinamas
vidaus sąnaudas dėl veiksmų, kurių buvo imtasi siekiant įrodyti, kad Sprendimas 91/300 yra neteisėtas, ir dėl to, kad Komisija
pateikė perteklinį ir nereikalingą apeliacinį skundą, turi būti atmesti. Iš tikrųjų, remiantis teismų praktika, nustatydama
baudos dydį, Komisija turi atsižvelgti ne tik į pažeidimo sunkumą ir konkrečias atvejo aplinkybes, bet ir į pažeidimo kontekstą
bei užtikrinti, kad jos veiksmai visų pirma pažeidimų, kurie ypač neigiamai veikia Bendrijos tikslų įgyvendinimą, atžvilgiu
turėtų atgrasomąjį poveikį (šio sprendimo 354 punkte minėto Sprendimo
Musique Diffusion française ir kt. prieš Komisiją
106 punktas ir šio sprendimo 354 punkte minėto Sprendimo
Degussa prieš Komisiją,
272 punktas). Šiuo atveju, net jei ieškovė patyrė išlaidų suteikdama garantijas, susijusias su skirtomis baudomis sprendimais,
kurie vėliau buvo panaikinti, ir siekdama įrodyti, jog vienas tų sprendimų buvo neteisėtas, Komisijos negalima kaltinti į
tai neatsižvelgus, nes ieškovė galėjo prašyti jas atlyginti pareikšdama ieškinį dėl žalos atlyginimo.
Septinta, išnagrinėjęs pirmąjį ieškovės nurodytą pagrindą, Bendrasis Teismas atmetė kaltinimą, susijusį su Komisijos padarytu
protingo termino principo pažeidimu. Todėl šioje byloje negalima remtis teismų praktika, susijusia su šio sprendimo 115 punkte
minėtu sprendimu
Baustahlgewebe prieš Komisiją
, kuriame nustatyta, kad buvo pažeistas protingo termino principas.
Galiausiai, kadangi Komisija neteisingai nustatė sunkinančią aplinkybę ieškovės atžvilgiu, ginčijamą sprendimą reikia pakeisti
ir jai skirtos baudos dydį sumažinti 5 %, t. y. 500 000 eurų.

Dėl trečiojo pagrindo, susijusio su klaidingu pažeidimo trukmės vertinimu
Šalių argumentai
Kalbėdama apie pažeidimo pabaigą, ieškovė teigia, kad Komisijos išvados yra dviprasmiškos ir nepagrįstos įrodymais.
Iš tikrųjų ginčijamo sprendimo 2 konstatuojamojoje dalyje pasakyta, kad pažeidimas tęsėsi iki „maždaug 1990 [metų] pabaigos“.
O ginčijamo sprendimo 160 ir 161 konstatuojamosiose dalyse pasakyta, kad pažeidimas buvo tęsiamas „bent iki 1989 [metų] pabaigos“
ir kad ieškovė nebetaikė nuolaidų už viršijamą kiekį nuo „1990 m. sausio 1 d.“ Be to, ginčijamo sprendimo 1 straipsnyje Komisija
nurodo „ne anksčiau kaip 1989 [metų] pabaigą“, kaip momentą, po kurio pažeidimas nebebuvo daromas. Ieškovė taip pat tvirtina,
kad Komisija nepateikė jokio įrodymo apie neteisėtus veiksmus po 1989 metų.
Kalbėdama apie pažeidimo pradžią, ieškovė teigia, kad Komisija neturi jokių įrodymų, kad pažeidimas pradėtas daryti 1983 m.,
arba kuriuose būtų nurodyti klientai, kuriems buvo taikyta nuolaida už viršijamą kiekį. Pranešime apie kaltinimus Komisija
nurodė 1984 m. kaip pažeidimo pradžią. Bet kokiu atveju, nė vieno dokumento, kuriuo remiasi Komisija, data nėra ankstesnė
už 1985 m. sausio 1 dieną.
Pasak ieškovės, dėl to, kad bauda nustatyta už aštuonerius pažeidimo metus, t. y. 1983–1990 m., o Komisija įrodymus pateikė
tik už penkerių metų laikotarpį, t. y. 1985–1989 m., baudą reikia sumažinti 35–40 % nepažeidžiant kitų išdėstytų argumentų.
Kalbėdama apie pažeidimo darymo pabaigą, Komisija pastebi, kad ieškovės nurodytas nenuoseklumas yra tik ginčijamo sprendimo
2 konstatuojamojoje dalyje, kurioje nurodyta, kad ieškovės suteiktos nuolaidos už viršijamą kiekį baigtos taikyti 1990 m.
pabaigoje, tačiau remiantis kitomis ginčijamo sprendimo nuostatomis darytina išvada, kad pažeidimas baigtas daryti baigiantis
1989 metams. Jos nuomone, Komisijos narių kolegija priėmė visą sprendimą ir jame negali būti netikslumų.
Kalbėdama apie pažeidimo pradžios datą, Komisija pripažįsta, kad tiksliai nežino tikslios datos, t. y. 1983 ar 1984 m. buvo
sudaryti susitarimai dėl nuolaidų už viršijamą kiekį, bet, jos teigimu, neginčytina, kad tokie veiksmai truko daugiau nei
penkerius metus, jog jie prasidėjo iki 1985 m. ir kad pažeidimas baigtas tik 1989 m. pabaigoje. Todėl ieškovei skirta bauda
už tokios trukmės pažeidimą nėra per didelė.
Bendrojo Teismo vertinimas
Visų pirma reikia pažymėti, kad nors šiuo pagrindu oficialiai siekiama panaikinti arba sumažinti baudą, jis taip pat turi
būti suprantamas kaip prašymas iš dalies panaikinti ginčijamą sprendimą tiek, kiek jo 1 straipsnyje teigiama, kad ieškovė
1983 m. pažeidė EB 82 straipsnio nuostatas.
Ginčijamame sprendime apie pažeidimo trukmę pasakyta:
„2) Nuo 1983 m. iki maždaug 1990 [metų] pabaigos [ieškovė] piktnaudžiavo dominuojančia padėtimi, kurią užėmė Jungtinės Karalystės
natrio karbonato rinkoje pagrindiniams klientams taikydama nuolaidų už lojalumą sistemą ir nuolaidas, susijusias su ribiniu
kiekiu tonomis (angl. –
top-slice rebates
arba „nuolaidos už viršijamą kiekį“), sutartines sąlygas, kurios jai užtikrino veiksmingą išimtinio tiekimo teisę ir kitas
priemones, kuriomis buvo siekiama susaistyti klientus, kad šie iš jos pirktų visą reikiamą kiekį, bei pašalinti konkurentus.
<…>
(160) Pažeidimas pradėtas daryti maždaug 1983 m. netrukus po derybų su Komisija ir po to, kai buvo nutrauktas tyrimas, bei
truko ne trumpiau kaip iki 1989 [metų] pabaigos.
(161) Komisija atsižvelgia į tai, kad [ieškovė] nuolaidų už viršijamą kiekį sistemos nebetaikė nuo 1990 m. sausio 1 dienos.“
Ginčijamo sprendimo 1 straipsnyje nustatyta:
„<…> [ieškovė] pažeidė [EB 82] straipsnio nuostatas maždaug nuo 1983 m. ir pažeidimas buvo tęsiamas iki ne anksčiau kaip 1989 [metų]
pabaigos atliekant veiksmus, kuriais buvo siekiama panaikinti arba labai apriboti konkurenciją.“
Taigi kalbant apie datą, kada pažeidimas baigtas daryti, egzistuoja dviejų ginčijamo sprendimo nuostatų prieštaringumas, vienoje
jų minima „maždaug 1990 [metų] pabaiga, o kitose nurodomi 1989 metai.
Šiuo atveju reikia nuspręsti, kad, kaip nustatyta ginčijamo sprendimo 1 straipsnyje, pažeidimas buvo tęsiamas iki „ne anksčiau
kaip 1989 [metų] pabaigos“, tai taip pat paminėta ir 160 konstatuojamojoje dalyje, kurioje kalbama apie pažeidimo trukmę,
o nuoroda į „maždaug 1990 [metų] pabaigą“, kuri išdėstyta ginčijamo sprendimo 2 konstatuojamojoje dalyje ir kuri yra tik ieškovės
padaryto pažeidimo santrauka, tikriausiai yra rašybos klaida.
Kalbėdama apie datą, kai pradėtas daryti pažeidimas, ieškovė pabrėžia, kad Komisija neturi jokių įrodymų, susijusių su 1983
ir 1984 metais, o Komisija teigia, kad susitarimus, susijusius su nuolaidomis už viršijamą kiekį, ieškovė sudarė iki 1985 m.,
nors pati pripažįsta, kad nežino tikslios datos, t. y. 1983 m. ar 1984 m. tie susitarimai buvo sudaryti.
Atsakydama į raštu pateiktą Bendrojo Teismo klausimą, Komisija daro nuorodą į tam tikrus byloje esančius dokumentus, jos nuomone,
įrodančius, kad veiksmai, kuriais kaltinama ieškovė, buvo atlikti 1983 ir 1984 metais.
Šiuo atveju, pirma, reikia pažymėti, kad atsakyme į pranešimą apie kaltinimus ieškovė pati daro nuorodą į 1984 m. ir kad ginčijamo
sprendimo 60 konstatuojamojoje dalyje, pasak ieškovės, nurodyta, jog nuo 1984 m. nuolaidos daugeliu atvejų buvo individualių
derybų objektas.
Antra, reikia atkreipti dėmesį, kad atsakant į Bendrojo teismo raštu pateiktą klausimą Komisijos nurodyti dokumentai neleidžia
daryti išvados, kad pažeidimas, kuriuo kaltinama ieškovė, padarytas jau 1983 m. Be to, Komisija pripažįsta, kad tiksliai nežino,
kada sudaryti susitarimai dėl nuolaidų už viršijamą kiekį (žr. šio sprendimo 391 punktą).
Todėl ginčijamą sprendimą reikia panaikinti tiek, kiek jame nurodyta, jog ieškovė 1983 m. pažeidė EB 82 straipsnio nuostatas.
Dėl to ieškovei skirtos baudos dydį reikia sumažinti 15 %, t. y. 1 500 000 eurų.

Dėl ketvirtojo pagrindo, susijusio su lengvinančiomis aplinkybėmis
Ieškovė pabrėžia, kad Komisija, vertindama pažeidimo sunkumą, turėjo atsižvelgti į devynias lengvinančias aplinkybes
Dėl pirmos dalies, susijusios su ieškovės ir Komisijos bendradarbiavimu
Ieškovė teigia, kad ji stengėsi bendradarbiauti su Komisija jai padėdama visose tyrimo stadijose ir atvykdama į išklausymą
su liudininkais, labiausiai prisidėjusiais prie faktinių aplinkybių išaiškinimo. Ji atkreipia dėmesį, kad 1992 m. kovo 10 d.
Sprendime
ICI prieš Komisiją
(T‑13/89, Rink. p. II‑1021) Pirmosios instancijos teismas dėl šios priežasties pritaikė papildomą vieno milijono ekiu baudos
sumažinimą.
Reglamento Nr. 17 11 straipsnyje „Prašymai pateikti informaciją“ nustatyta:
„4. Prašomą pateikti informaciją privalo pateikti įmonių savininkai arba jų atstovai, o teisinio subjektiškumo neturinčių
juridinių asmenų, bendrovių ar asociacijų atveju – pagal teisės aktus arba jų įstatus jiems atstovauti įgalioti asmenys.
5. Jeigu įmonė arba įmonių asociacija nepateikia reikalaujamos informacijos per Komisijos nustatytą terminą arba pateikia
ne visą informaciją, Komisija priima sprendimą, reikalaujantį pateikti informaciją. Sprendime nurodoma, kokios informacijos
reikia, nustatomas atitinkamas terminas jai pateikti ir nurodomos 15 straipsnio 1 dalies b punkte ir 16 straipsnio 1 dalies
c punkte numatytos sankcijos bei teisė kreiptis į Teisingumo Teismą dėl sprendimo peržiūrėjimo.“
Vadovaujantis nusistovėjusia teismų praktika, bendradarbiavimas tyrimo metu, neviršijantis pareigų, tenkančių įmonei pagal
Reglamento Nr. 17 11 straipsnio 4 ir 5 dalis, nepateisina baudos sumažinimo (1992 m. kovo 10 d. Pirmosios instancijos teismo
sprendimo
Solvay prieš Komisiją
, T‑12/89, Rink. p. II‑907, 341 ir 342 punktai ir 2005 m. liepos 18 d. Sprendimo
Scandinavian Airlines System prieš Komisiją
, T‑241/01, Rink. p. II‑2917, 218 punktas). Tačiau toks sumažinimas pateisinamas, kai įmonė pateikia daugiau informacijos
nei jos gali reikalauti Komisija pagal Reglamento Nr. 17 11 straipsnį (2003 m. liepos 9 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Daesang ir Sewon Europe prieš Komisiją
, T‑230/00, Rink. p. II‑2733, 137 punktas).
Šio sprendimo 404 punkte minėtame 1992 m. kovo 10 d. Sprendime
ICI prieš Komisiją
(393 punktas) Pirmosios instancijos teismas nustatė, kad ieškovė labai išsamiai atsakė į prašymą pateikti informaciją, kuri
buvo susijusi ne tik su jos, bet ir su visų kitų susijusių įmonių veiksmais, ir kad be tokio atsakymo Komisijai būtų buvę
daug sunkiau nutraukti pažeidimą, kuris yra Sprendimo 91/300 objektas.
Tačiau šioje byloje ieškovė, nepateikdama jokio įrodymo, paprasčiausiai teigia, kad ji visiškai padėjo Komisijai visose tyrimo
stadijose ir kad atvyko į išklausymą su liudininkais, kurie labiausiai prisidėjo prie faktinių aplinkybių išaiškinimo.
Bet kokiu atveju ieškovės elgesys negali būti laikomas Reglamento Nr. 17 11 straipsnio 4 ir 5 dalyse įmonėms nustatytas pareigas
viršijančiu bendradarbiavimu atliekant tyrimą. Be to, taip pat negalima teigti, kad ieškovė pateikė informacijos daugiau,
nei jos gali reikalauti Komisija pagal to reglamento 11 straipsnį.
Kadangi ieškovės veiksmų negalima laikyti lengvinančia aplinkybe, ketvirtojo pagrindo pirmą dalį reikia atmesti.
Dėl antros dalies, susijusios su susitarimų dėl kainų nustatymo neapgalvotu pobūdžiu
Pasak ieškovės, susitarimai dėl kainų nustatymo natrio karbonato rinkoje nebuvo apgalvota susijusių šalių politika, kuria
būtų siekiama pažeisti konkurencijos taisykles. Šiuo atveju ji remiasi 1988 m. lapkričio 29 d. „Natrio karbonato“ skyriaus
komercijos vadovo vidaus pranešimu, kuris buvo perduotas Komisijai per administracinę procedūrą ir kuriame pasakyta, kad „atsižvelgdamas
į prieš kelerius metus įvykusius natrio karbonato gamintojų susitikimus su [Konkurencijos Generaliniu direktoratu], [jis nemanė],
kad [gali kilti] didelių problemų dėl [jų] sutarčių pobūdžio“. Minėtame pranešime taip pat nurodyta, kad padėties rinkoje
optimizavimą ir piktnaudžiavimą dominuojančia padėtimi dažnai skiria neryški riba. Bet kokiu atveju ieškovė pažymi, kad ankstesniame
Teisingumo Teismo ar Pirmosios instancijos teismo sprendime jos veiksmai nebuvo laikomi piktnaudžiavimu. Todėl, jei pažeidimas
padarytas, jį reikėtų laikyti „techniniu pažeidimu“.
Pagal nusistovėjusią teismų praktiką tam, kad EB sutartyje nustatytos konkurencijos taisyklės būtų laikomos pažeistomis tyčia,
nebūtina, jog įmonė suprastų pažeidžianti tose taisyklėse nustatytus draudimus, pakanka to, kad ji negalėjo nežinoti, jog
veiksmų, dėl kurių ji kaltinama, tikslas arba poveikis buvo riboti konkurenciją bendrojoje rinkoje (1993 m. balandžio 1 d.
Pirmosios instancijos teismo sprendimo
BPB Industries ir British Gypsum prieš Komisiją
, T‑65/89, Rink. p. II‑389, 165 punktas ir 2005 m. liepos 27 d. Sprendimo
Brasserie nationale ir kt. prieš Komisiją
, T‑49/02–T‑51/02, Rink. p. II‑3033, 155 punktas).
Kaip teisingai pastebi Komisija ginčijamo sprendimo 137 konstatuojamojoje dalyje, Teismas jau yra priėmęs kelis sprendimus,
pagal kuriuos buvo baudžiama už veiksmus, kuriais siekiama sudaryti kliūčių konkurentams bendradarbiauti su klientais ir kuriais
pastarieji susaistomi su dominuojančiu tiekėju. Šio sprendimo 216 punkte minėtame sprendime
Hoffmann-Laroche prieš Komisiją
, be kita ko, nustatyta, jog tai, kad rinkoje dominuojančią padėtį užimanti įmonė nustato pirkėjams pareigą arba reikalauja
pasižadėti visiškai arba didele dalimi tenkinti savo poreikius išskirtinai įsigyjant produkciją iš minėtos įmonės – nors ji
tai daro pirkėjų prašymu – yra piktnaudžiavimas dominuojančia padėtimi pagal EB 82 straipsnį, nepaisant to, ar aptariamas
įsipareigojimas paprasčiausiai išdėstytas, ar už jį atlyginama suteikiant nuolaidas.
Be to, ginčijamo sprendimo 108 konstatuojamojoje dalyje pasakyta, kad ieškovė paskelbė „pranešimą „Problemos ir tikslai 1989 metais:
nuolaidų sistemos už viršijamą kiekį teisėtumas ir kiti sprendimai“.
Be to, ginčijamo sprendimo 158 konstatuojamojoje dalyje Komisija teigia:
„Po išsamių derybų su Komisija, kurios vyko 1980–1982 m., [ieškovė] puikiai žinojo [EB] 82 straipsnyje nustatytus reikalavimus.
Maždaug 1983 m. nustatydama nuolaidas už ribinį kiekį tonomis ji toli gražu nesilaikė Komisijai duoto konkretaus pažado neteikti
specialių paskatinimų klientams, kad šie [iš jos] įsigytų visą arba beveik visą jiems reikalingo natrio karbonato kiekį.“
Todėl ieškovė negalėjo nežinoti, kad ginčijamame sprendime nurodytais veiksmais buvo siekiama riboti konkurenciją bendrojoje
rinkoje.
1988 m. lapkričio 29 d. „Natrio karbonato“ skyriaus komercijos direktoriaus pranešimas nepaneigia šios išvados, nes teismų
praktikoje jau aiškiai yra nustatyta, kad veiksmai, panašūs į tuos, kuriais Komisija kaltina ieškovę, yra neteisėti.
Todėl ketvirtojo pagrindo antrą dalį reikia atmesti.
Dėl trečios dalies, susijusios su prevencinių priemonių egzistavimu
Ieškovė teigia ėmusis reikiamų priemonių konkurencijos taisyklių laikymuisi užtikrinti. Tarp tokių priemonių buvo bendra ir
nuolatinė mokymų programa, kurią įgyvendino įmonės ir nepriklausomi advokatai. Taip pat buvo naudojama profesionaliai parengta
vaizdo kasetė, parduota daugiau nei 170 kitų įmonių, ir aiškinamoji brošiūra. Ieškovės teigimu, šios priemonės buvo veiksmingos,
nes per dešimt metų nuo Sprendimo 91/300 priėmimo nebuvo nei vieno skundo, susijusio su konkurencijos teisės pažeidimais.
Šiuo atveju nors ir svarbu, jog įmonės ėmėsi priemonių, siekdamos užkirsti kelią būsimiems savo darbuotojų Bendrijos konkurencijos
teisės pažeidimams, tai nekeičia aplinkybės, kad konstatuotas pažeidimas buvo faktiškai padarytas. Vien tai, kad Komisija
savo sprendimų priėmimo praktikoje tam tikrais atvejais teisės laikymosi programos parengimą laikė lengvinančia aplinkybe,
nereiškia, kad taip ji privalo elgtis kiekvienoje byloje (žr. 2006 m. kovo 15 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
BASF prieš Komisiją
, T‑15/02, Rink. p. II‑497, 266 punktą ir nurodytą teismų praktiką).
Darytina išvada, kad Komisijos negalima kaltinti, jog nagrinėdama lengvinančių aplinkybių egzistavimą ji neatsižvelgė į prevencines
priemones, kurių ieškovė teigia ėmusis.
Todėl ketvirtojo pagrindo trečią dalį reikia atmesti.
Dėl ketvirtos dalies, susijusios su nuolaidų už viršijamą kiekį nebetaikymu
Ieškovė teigia, kad gerokai prieš gaudama pranešimą apie kaltinimus, ji savanoriškai iš naujo derėjosi dėl sutarčių, susijusių
su natrio karbonato kainų nustatymu, idant būtų išvengta nuolaidų už ribinį kiekį tonomis, ir nustatė vieningą kainą be jokių
nuolaidų ar sumažintų kainų. Ji remiasi Komisijos pranešimu dėl baudų neskyrimo ar jų dydžio sumažinimo bylose dėl kartelių
(OL C 207, 1996, p. 4). Jos teigimu tame pranešime nustatyta, kad savanoriškas veiksmų nutraukimas ankstyvoje stadijoje yra
veiksnys, lemiantis didelį baudos dydžio sumažinimą. Baudų nustatymo metodo gairių 3 punkte taip pat pasakyta, kad tai veiksnys,
kuriuo grindžiamas labai didelis baudos sumažinimas.
Šiuo atveju reikia pabrėžti, kad pagal Baudų nustatymo metodo gairių 3 punktą lengvinanti aplinkybė yra „pažeidimo nutraukimas
nuo pat pirmųjų Komisijos veiksmų (būtent patikrinimų)“.
Tačiau, kaip nurodyta šio sprendimo 366–369 punktuose, Baudų nustatymo metodo gairės šioje byloje netaikomos.
Bet kokiu atveju, net jei šioje byloje minėtos gairės būtų taikomos, reikia pripažinti, kad gairių 3 straipsnyje nustatytos
sąlygos šioje byloje nėra tenkinamos. Iš tikrųjų negalima teigti, kad ieškovė pažeidimo nebedarė nuo pat pirmųjų Komisijos
veiksmų, kaip to reikalaujama gairėse siekiant, kad pažeidimo nutraukimas būtų laikomas lengvinančia aplinkybe. Šiuo atveju,
remiantis minėtu 3 punktu, darytina išvada, kad Komisija pirmuosius tikrinimus atliko 1989 m. balandžio mėn., o ieškovė nustojo
taikyti nuolaidų už ribinį kiekį tonomis sistemą nuo 1990 m. sausio 1 d., kaip nurodyta ginčijamo sprendimo 161 konstatuojamojoje
dalyje.
Visų pirma reikia pažymėti, kad gairių 3 straipsnis negali būti aiškinamas taip, kad vien tik tai, jog pažeidėjas nutraukia
pažeidimą nuo pat pirmųjų Komisijos veiksmų, apskritai ir be išlygų yra lengvinanti aplinkybė. Toks gairių 3 straipsnio aiškinimas
sumažintų praktinį nuostatų, leidžiančių užtikrinti veiksmingą konkurenciją, veiksmingumą, nes susilpnintų tiek sankciją,
kuri gali būti paskirta už EB 82 straipsnio pažeidimą, tiek tokios sankcijos atgrasomąjį poveikį. Todėl ši nuostata turi būti
aiškinama taip, kad tik konkrečios bylos aplinkybės, kuriomis pažeidimas yra nutraukiamas įsikišus Komisijai, gali pateisinti
atsižvelgimą į šią aplinkybę kaip į lengvinančią (2006 m. rugsėjo 27 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Archer Daniels Midland prieš Komisiją
, T‑59/02, Rink. p. II‑3627, 335 ir 338 punktai).
Šioje byloje reikia priminti, kad Komisija kaltina ieškovę piktnaudžiavus dominuojančia padėtimi, kurią pastaroji užėmė Jungtinės
Karalystės natrio karbonato rinkoje, pagrindiniams klientams taikydama lojalumo nuolaidų sistemą ir nuolaidas už ribinį kiekį
tonomis – tokiomis sutartinėmis sąlygomis užsitikrindama veiksmingą išimtinį tiekimą, bei kitas priemones, kuriomis buvo siekiama
susaistyti minėtus klientus, kad jie pirktų visą arba beveik visą reikiamo natrio karbonato kiekį, o konkurentai būtų išstumti.
Šiuo atveju, be kita ko, reikia priminti, kad ieškovė neginčija ginčijamame sprendime Komisijos nurodytų dokumentų egzistavimo
ir jų turinio, kuriais remiantis darytina išvada, kad nuolaidos už viršijamą kiekį nebuvo grindžiamos ekonomiškai pagrįsta
nauda ir kad jomis buvo siekiama sukliudyti klientams apsirūpinti reikiama produkcija iš konkuruojančių gamintojų. Taip pat
reikia pažymėti, kaip nurodyta šio sprendimo 370, 373 ir 374 punktuose, kad pažeidimai, kuriais kaltinama ieškovė, yra labai
sunkūs.
Todėl reikia nuspręsti, kad net jei būtų taikomos gairės ir net jei ieškovė nustojo klientams taikyti nuolaidas už viršijamą
kiekį Komisijai ėmusis pirmųjų veiksmų, toks pažeidimo nutraukimas šioje byloje negali būti laikomas lengvinančia aplinkybe.
Todėl ketvirtojo pagrindo ketvirtą dalį reikia atmesti.
Dėl penktos dalies, susijusios su ribota nuolaidų apimtimi
Pasak ieškovės, nuolaidos už viršijamą kiekį tonomis buvo taikomos tik 8 % viso jos parduodamo natrio karbonato kiekio.
Šiuo atveju reikia priminti, kad vertindama pažeidimo sunkumą, Komisija privalo atsižvelgti į daugelį veiksnių, kurių pobūdis
ir reikšmė skiriasi, nelygu nagrinėjamo pažeidimo tipas, ir į ypatingas atitinkamo pažeidimo aplinkybes. Prie veiksnių, apibrėžiančių
pažeidimo sunkumą, gali būti priskiriamas prekių, susijusių su pažeidimu, kiekis ir vertė, įmonės dydis bei ekonominiai pajėgumai
ir, dėl tos priežasties, įtaka, kurią ji gali daryti rinkai (šio sprendimo 354 punkte minėto Sprendimo
Musique Diffusion française ir kt. prieš Komisiją
120 punktas).
Šioje byloje Komisija taip pasakė apie aptariamo pažeidimo sunkumą:
„(156) Šiuo atveju Komisija mano, kad [EB] 82 straipsnio pažeidimai buvo ypač sunkūs. Jie buvo dalis apgalvotos politikos,
kuria siekta konsoliduoti [ieškovės] vykdomą [aptariamos] rinkos kontrolę imantis veiksmų, kurie visiškai prieštarauja pagrindiniams
Sutarties tikslams. Be to, tais pažeidimais buvo konkrečiai siekiama riboti arba padaryti įtaką tam tikrų konkurentų veiklai.
(157) Ilgą laiką iš visų konkurentų atimdama galimybę parduoti, [ieškovė] smarkiai pažeidė aptariamos rinkos sandarą, o vartotojai
iš to neturėjo jokios naudos.“
Todėl reikia konstatuoti, kad Komisija teisingai atsižvelgė į įtaką, kuri pažeidimu galėjo būti daroma rinkai, ir kuri šios
bylos aplinkybėmis galėjo apsiriboti tik natrio karbonato kiekiu, kuriam buvo taikomos nuolaidos už ribinį kiekį tonomis.
Bet kokiu atveju, remiantis nusistovėjusia teismų praktika, darytina išvada, kad aspektai, susiję su elgesio tikslu, gali
turėti didesnės reikšmės nustatant baudos dydį nei aspektai, susiję su tokio elgesio poveikiu (šio sprendimo 378 punkte minėto
Sprendimo
Thyssen Stahl prieš Komisiją
636 punktas ir šio sprendimo 295 punkte minėto Sprendimo
Michelin prieš Komisiją
259 punktas).
Todėl ketvirto pagrindo penktą dalį reikia atmesti.
Dėl šeštos dalies, susijusios su kaltinimų dėl kitų pardavimo sutarčių aspektų nebuvimu
Ieškovė teigia, kad Komisija nepateikia jokių kaltinimų dėl natrio karbonato pardavimo sutarčių trukmės, konkurencijos sąlygų
nustatymo, sutarčių dėl viso klientams reikalingo kiekio arba nuolaidų už pagrindinį kiekį ar bet kokių kitų nuolaidų, susijusių
su likusiais 92 % jos gaminamos produkcijos.
Šiuo atveju pakanka pažymėti, kad apie tokius veiksmus ginčijamame sprendime nekalbama.
Tai, kad Komisija nepateikė kaltinimų dėl kitų pardavimo sutarčių aspektų, negali būti laikoma lengvinančia aplinkybe, kiek
tai susiję su pažeidimu, nagarinėjamu ginčijamame sprendime.
Todėl ketvirtojo pagrindo šeštą dalį reikia atmesti.
Dėl septintos dalies, susijusios su naudos iš pažeidimo nebuvimu
Ieškovė teigia, kad Komisija nepateikė jokių įrodymų, jog ji gavo kokios nors naudos vykdydama veiksmus, kuriais yra kaltinama.
Ji teigia, kad devintojo dešimtmečio pradžioje jos pardavimas smuko ir kad ji turėjo racionalizuoti gamybos pajėgumus uždarydama
gamyklą Valerskote (Jungtinė Karalystė). Dėl to padėtis pagerėjo, tačiau jos bendras pelnas buvo nedidelis per visą devintąjį
dešimtmetį.
Tačiau ieškovė nenurodo jokių faktinių aplinkybių ir nepateikia įrodymų teiginiui dėl naudos nebuvimo pagrįsti.
Be to, net jei ieškovė negavo jokios naudos iš veiksmų, kuriais ji kaltinama, reikia priminti, kad jei įmonei paskirtos baudos
dydis turi būti proporcingas pažeidimo trukmei ir kitiems veiksniams, turintiems įtakos vertinant pažeidimo sunkumą, tarp
kurių yra ir pelnas, kurį atitinkama įmonė galėjo gauti iš savo veiksmų, tai aplinkybė, kad dėl pažeidimo įmonė negavo jokios
naudos, nesudaro kliūčių jai skirti baudą, nes priešingu atveju ši bauda netektų atgrasomojo poveikio. Tai reiškia, kad Komisija,
nustatydama baudos dydį, neprivalo atsižvelgti į tai, kad nagrinėjamas pažeidimas neatnešė jokios naudos. Be to, su pažeidimu
susijusios finansinės naudos nebuvimas negali būti laikomas lengvinančia aplinkybe (šiuo klausimu žr. 2005 m. lapkričio 29 d.
Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Heubach prieš Komisiją
, T‑64/02, Rink. p. II‑5137, 184–186 punktus ir juose nurodytą teismų praktiką).
Todėl ketvirtojo pagrindo septintą dalį reikia atmesti.
Dėl aštuntos dalies, susijusios su pažeidimo neslaptumu
Ieškovė teigia, kad šioje byloje nėra sunkinančios aplinkybės, susijusios su nuolaidų už viršijamą kiekį slaptumu. Remiantis
Komisijos priimtomis antidempingo priemonėmis darytina išvada, kad natrio karbonato rinka buvo skaidri bei jautri kainai ir
kad vartotojai veikė Bendrijos ar pasaulio mastu sudarydami metines sutartis.
Šiuo atveju reikia pažymėti, kad vertindama pažeidimo sunkumą Komisija gali atsižvelgti į slaptumą kaip į sunkinančią aplinkybę
(šiuo klausimu dėl kartelio žr. 1998 m. gegužės 14 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Mayr-Melnhof prieš Komisiją
, T‑347/94, Rink. p. II‑1751, 213 punktą).
Tačiau dėl to negalima daryti išvados, kad neslaptumas yra lengvinanti aplinkybė.
Tokiomis aplinkybėmis ketvirtojo pagrindo aštunta dalis turi būti atmesta.
Dėl devintos dalies, susijusios su konkurentų savybėmis
Pasak ieškovės, nuolaidos už viršijamą kiekį įtakos turėjo tik jos konkurentams, veikiantiems už Bendrijos ribų, kurie patys
visą devintąjį dešimtmetį taikė šališką kainų nustatymo politiką.
Šiuo atveju pakanka pažymėti, kad net jei nuolaidos už viršijamą kiekį darė įtakos tik konkurentams, veikiantiems už Bendrijos
ribų, ieškovė nepaaiškina, kodėl tai, kad tos įmonės įsisteigusios už Bendrijos ribų, šioje byloje turi būti laikoma lengvinančia
aplinkybe.
Todėl ketvirtojo pagrindo devintą dalį reikia atmesti.
Galiausiai ginčijamą sprendimą reikia panaikinti tiek, kiek jame nurodyta, kad pažeidimas buvo daromas nuo maždaug 1983 m.
iki 1989 m. pabaigos, o ne nuo 1984 m. iki 1989 m. pabaigos, ir jį pakeisti tiek, kiek jame klaidingai atsižvelgiama į ieškovės
padarytą pakartotinį pažeidimą kaip į sunkinančią aplinkybę.
Todėl ieškovei skirta bauda sumažinama iki 8 mln. eurų.

Dėl bylinėjimosi išlaidų
Pagal Procedūros reglamento 87 straipsnio 3 dalį, jeigu kiekvienos šalies dalis reikalavimų patenkinama, o dalis atmetama,
Bendrasis Teismas gali paskirstyti išlaidas šalims arba nurodyti kiekvienai padengti savo išlaidas.
Šioje byloje ieškovės reikalavimai buvo pripažinti iš dalies pagrįstais. Šiomis bylos aplinkybėmis Bendrasis Teismas mano,
jog teisinga nuspręsti, kad ieškovė padengia keturis penktadalius savo bylinėjimosi išlaidų ir keturis penktadalius Komisijos
bylinėjimosi išlaidų, o Komisija padengia penktadalį savo bylinėjimosi išlaidų ir penktadalį ieškovės bylinėjimosi išlaidų.
Remdamasis šiais motyvais,
BENDRASIS TEISMAS (šeštoji kolegija)
nusprendžia:
1.
2000 m. gruodžio 13 d. Komisijos sprendimo 2003/7/EB dėl procedūros pagal [EB] 82 straipsnį (Byla COMP/33.133 – D: Natrio
karbonatas – ICI) 1 straipsnis panaikinamas tiek, kiek jame pripažįstama, jog
Imperial Chemical Industries Ltd
1983 m. pažeidė EB 82 straipsnio nuostatas.
2.
Sprendimo 2003/7 2 straipsniu
Imperial Chemical Industries
skirtos baudos dydis sumažinamas iki 8 mln. eurų.
3.
Atmesti likusią ieškinio dalį.
4.
Imperial Chemical Industries
padengia keturis penktadalius savo bylinėjimosi išlaidų ir keturis penktadalius Komisijos bylinėjimosi išlaidų.
5.
Komisija padengia penktadalį savo bylinėjimosi išlaidų ir penktadalį
Imperial Chemical Industries
bylinėjimosi išlaidų.
Meij
Vadapalas
Dittrich
Paskelbta 2010 m. birželio 25 d. viešame posėdyje Liuksemburge.
Parašai.
Turinys
Faktinės bylos aplinkybės
Procesas
Šalių reikalavimai
Dėl teisės
1. Dėl reikalavimų, susijusių su ginčijamo sprendimo panaikinimu
Dėl pirmojo ieškinio pagrindo, susijusio su Komisijos kompetencijos priimti ginčijamą sprendimą nebuvimu
Dėl pirmos dalies, susijusios su senaties taisyklių pažeidimu
– Šalių argumentai
– Bendrojo Teismo vertinimas
Dėl antros dalies, susijusios su protingo termino principo pažeidimu
– Šalių argumentai
– Bendrojo Teismo vertinimas
Dėl antrojo ieškinio pagrindo, susijusio su esminių procedūrinių reikalavimų pažeidimu
Dėl pirmos dalies, susijusios su Sprendimo 91/300 parengiamųjų etapų neteisėtumu
– Šalių argumentai
– Bendrojo Teismo vertinimas
Dėl antros dalies, susijusios su pernelyg ilgu laikotarpiu nuo administracinės procedūros iki ginčijamo sprendimo priėmimo
– Šalių argumentai
– Bendrojo Teismo vertinimas
Dėl trečios dalies, susijusios su pareiga atlikti naujus procedūrinius veiksmus
– Šalių argumentai
– Bendrojo Teismo vertinimas
Dėl ketvirtos dalies, susijusios su teisės susipažinti su bylos medžiaga pažeidimu
– Šalių argumentai
– Bendrojo Teismo vertinimas
Dėl penktos dalies, susijusios su EB 253 straipsnio pažeidimu
– Šalių argumentai
– Bendrojo Teismo vertinimas
Dėl trečiojo ieškinio pagrindo, susijusio su neteisingu aptariamos rinkos įvertinimu
Šalių argumentai
Bendrojo Teismo vertinimas
Dėl ketvirtojo ieškinio pagrindo, susijusio su dominuojančios padėties nebuvimu
Šalių argumentai
Bendrojo Teismo vertinimas
Dėl penktojo ieškinio pagrindo, susijusio su piktnaudžiavimo dominuojančia padėtimi nebuvimu
Dėl pirmos dalies, susijusios su nuolaidomis už ribinį kiekį tonomis
– Šalių argumentai
– Bendrojo Teismo vertinimas
Dėl antros dalies, susijusios su išskirtinio tiekimo nuostatomis ir su pirkimo iš konkurentų ribojimu
– Šalių argumentai
– Bendrojo Teismo vertinimas
Dėl trečios dalies, susijusios su kitomis finansinėmis paskatomis
– Šalių argumentai
– Bendrojo Teismo vertinimas
Dėl šeštojo ieškinio pagrindo, susijusio su įtakos valstybių narių prekybai nebuvimu
Šalių argumentai
Bendrojo teismo vertinimas
2. Dėl reikalavimų, susijusių su baudos panaikinimu arba sumažinimu
Dėl pirmojo pagrindo, susijusio su praėjusiu laiku
Šalių argumentai
Bendrojo Teismo vertinimas
Dėl antrojo pagrindo, susijusio su pa˛eidimo sunkumo klaidingu vertinimu
Šalių argumentai
Bendrojo Teismo vertinimas
Dėl trečiojo pagrindo, susijusio su klaidingu pažeidimo trukmės vertinimu
Šalių argumentai
Bendrojo Teismo vertinimas
Dėl ketvirtojo pagrindo, susijusio su lengvinančiomis aplinkybėmis
Dėl pirmos dalies, susijusios su ieškovės ir Komisijos bendradarbiavimu
Dėl antros dalies, susijusios su susitarimų dėl kainų nustatymo neapgalvotu pobūdžiu
Dėl trečios dalies, susijusios su prevencinių priemonių egzistavimu
Dėl ketvirtos dalies, susijusios su nuolaidų už viršijamą kiekį nebetaikymu
Dėl penktos dalies, susijusios su ribota nuolaidų apimtimi
Dėl šeštos dalies, susijusios su kaltinimų dėl kitų pardavimo sutarčių aspektų nebuvimu
Dėl septintos dalies, susijusios su naudos iš pažeidimo nebuvimu
Dėl aštuntos dalies, susijusios su pažeidimo neslaptumu
Dėl devintos dalies, susijusios su konkurentų savybėmis
Dėl bylinėjimosi išlaidų
*
Proceso kalba: anglų.