CELEX: 62008CJ0453
Bendra žuvininkystės politika
Žvejyba Viduržemio jūroje
Reglamentas (EB) Nr. 1626/94
1 straipsnio 2 ir 3 dalys
Draudimas naudoti tam tikros rūšies žvejybos tinklus
Papildomos arba šiuo reglamentu nustatytus būtiniausius reikalavimus peržengiančios priemonės, įvestos prieš įsigaliojant minėtam reglamentui
Galiojimo sąlygos

Prašymas priimti prejudicinį sprendimą pateiktas dėl 1994 m. birželio 27 d. Tarybos reglamento (EB) Nr. 1626/94, nustatančio
tam tikras technines priemones žuvų ištekliams išsaugoti Viduržemio jūroje (OL L 171, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių
k. 4 sk., 2 t., p. 166), iš dalies pakeisto 2000 m. lapkričio 17 d. Tarybos reglamentu (EB) Nr. 2550/2000 (OL L 292, p. 7;
2004 m. specialusis leidimas lietuvių k. 4 sk., 4 t., p. 346; toliau – Reglamentas Nr. 1626/94), 1 straipsnio 2 ir 3 dalių
išaiškinimo.
Šis prašymas pateiktas nagrinėjant bylą tarp P. I. Karanikolas, kitų 18 žvejų bei Kavalos pakrantės žvejų kooperatyvo ir
Ypourgos Agrotikis Anaptyxis kai Trofikon
(Žemės ūkio plėtros ir maisto produktų ministerija) bei
Nomarchiaki Aftodioikisi Dramas, Kavalas, Xanthis
(Dramos, Kavalos ir Ksantės nomų administracija) dėl atsisakymo išduoti žvejybos licencijas, pagrįsto nacionalinės teisės
aktu, kuriuo draudžiama išduoti tokias žvejybos licencijas mažais gaubiamaisiais tinklais.

Teisinis pagrindas

Sąjungos teisės aktai
Reglamentas (EB) Nr. 2371/2002
2002 m. gruodžio 20 d. Tarybos reglamento (EB) Nr. 2371/2002 dėl žuvų išteklių apsaugos ir tausojančio naudojimo pagal Bendrąją
žuvininkystės politiką (OL L 358, p. 59; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 4 sk., 5 t., p. 460) 1 straipsnis „Galiojimo
sritis“ suformuluotas taip:
„1.      Bendroji žuvininkystės politika turi apimti gyvųjų vandens išteklių apsaugą, valdymą ir naudojimą, akvakultūrą ir žuvininkystės
bei akvakultūros produktų perdirbimą ir prekybą, kai ši veikla vykdoma valstybių narių teritorijoje arba Bendrijos vandenyse
arba kai ją vykdo Bendrijos žvejybos laivai arba valstybių narių piliečiai, nepažeidžiant vėliavos valstybės tiesioginės atsakomybės.
2.      Bendroji žuvininkystės politika turi numatyti aiškias priemones, susijusias su:
a)      gyvųjų vandens išteklių apsauga, valdymu ir naudojimu;
b)      žvejybos poveikio aplinkai apribojimu;
c)      galimybių naudotis vandenimis ir ištekliais sąlygomis;
d)      struktūrine politika ir laivyno pajėgumo valdymu;
e)      kontrole ir jos vykdymo užtikrinimu;
f)      akvakultūra;
g)      bendruoju rinkos organizavimu ir
h)      tarptautiniais santykiais.“
Šio reglamento 2 straipsnyje „Tikslai“ numatyta:
„1.      Bendroji žuvininkystės politika turi garantuoti, kad gyvieji vandens ištekliai būtų naudojami, užtikrinant tausojančias ekonomines,
aplinkos ir socialines sąlygas.
Tuo tikslu Bendrija turi imtis atsargos principų [atsargumo priemonių], skirtų saugoti ir apsaugoti [išsaugoti] gyvuosius
vandens išteklius, numatyti tausojantį jų naudojimą ir sumažinti žvejybos poveikį jūros ekosistemoms. Ji turi siekti progresyviai
įgyvendinti ekosistema paremtą žvejybos valdymo būdą, stengtis skatinti veiksmingą žvejybą ekonomiškai gyvybingoje ir konkurencingoje
žuvininkystės bei akvakultūros pramonėje, suteikiant tinkamą pragyvenimo lygį priklausantiesiems nuo žvejybos verslo ir atsižvelgiant
į vartotojų interesus.
2.      Bendroji žuvininkystės politika turi vadovautis tokiais gero valdymo principais:
a)      aiškiu atsakomybės apibrėžimu Bendrijos, nacionaliniu ir vietos lygiais;
b)      sprendimo priėmimo procesu, paremtu pagrįstomis mokslinėmis rekomendacijomis, pateikiančiomis savalaikius rezultatus;
c)      plačiai įtraukiant suinteresuotas puses visais politikos etapais nuo koncepcijos sukūrimo iki jos įgyvendinimo;
d)      derinant su kitų sričių Bendrijos politika, ypač su aplinkos, socialine, regionine, plėtros, sveikatos ir vartotojų apsaugos.“
Minėto reglamento 4 straipsnio 1 dalis suformuluota taip:
„Tam, kad pasiektų 2 straipsnio 1 dalyje paminėtus tikslus, Taryba turi nustatyti naudojimosi vandenimis bei ištekliais ir
tausojančios žvejybos valdymo Bendrijos priemones.“
Reglamentas Nr. 1626/94
Reglamento Nr. 1626/94 antroje, ketvirtoje ir aštuntoje konstatuojamosiose dalyse numatyta:
„kadangi vis dėlto atėjo metas spręsti ištekliams Viduržemio jūroje poveikį turinčius klausimus, įvedant ten susidariusias
aplinkybes atitinkančią suderintą valdymo sistemą ir tuo pačiu metu atsižvelgiant į nacionalinės teisės aktus bei prie jų
nuosekliai ir laipsniškai prisiderinant tiek, kiek reikia žuvų ištekliams išsaugoti;
<...>
kadangi Viduržemio jūroje naudojama žvejybos įranga, kuri daro pernelyg didelę įtaką jūros aplinkos blogėjimui arba tam tikrų
žuvų išteklių išsekimui, turėtų būti uždrausta; kadangi pakrančių zonos dalis turėtų būti palikta tik selektyviai įrangai,
kurią naudoja smulkūs žvejai; <...>
<...>
kadangi reikia, kad būtų galimos nacionalinės priemonės, papildančios arba peržengiančios minimalius šiuo reglamentu nustatytos
sistemos reikalavimus, arba priemonės, reglamentuojančios žvejybos veikloje dalyvaujančiųjų santykius; kadangi tokios priemonės
gali būti palaikomos arba nustatomos, jeigu Komisija jas apsvarstys ir įvertins, ar jos suderinamos su Bendrijos teise ir
atitinka bendrąją žuvininkystės politiką.“
Šio reglamento 1 straipsnis suformuluotas taip:
„1.      Šis reglamentas yra taikomas visų rūšių žvejybos ir su ja susijusiai veiklai, vykdomai Viduržemio jūros vandenyse į rytus
nuo linijos 5° 36' vakarų ilgumos, priklausančiuose valstybių narių suverenitetui ir jurisdikcijai, išskyrus sietuvas ir lagūnas.
Jis taip pat taikomas šių rūšių veiklai, kurią Bendrijos laivai Viduržemio jūroje vykdo už šių vandenų ribų.
2.      Viduržemio jūros pakrančių valstybės narės gali toliau priimti teisės aktus tose srityse, kurioms taikoma šio straipsnio 1 dalis,
priimdamos priemones, papildančias arba peržengiančias šiuo reglamentu nustatytos sistemos būtiniausius reikalavimus, jei
tokios priemonės yra suderinamos su Bendrijos teise ir atitinka bendrąją žuvininkystės politiką.
Priimdamos tokias priemones, valstybės narės atkreipia dėmesį į jautrių arba nykstančių rūšių ar aplinkų <...> išsaugojimą.
3.      Komisija <...> informuojama <...> apie bet kuriuos planus nustatyti ar iš dalies keisti nacionalines išteklių apsaugos ir
valdymo priemones.“
Minėto reglamento 2 straipsnio 3 dalyje numatyta:
„Gaubiamųjų ir traukiamųjų tinklų, statomų laive ir metamų nuo kranto (metamųjų tinklų) naudojimas uždraudžiamas nuo 2002 m.
sausio 1 d., jei Taryba, remdamasi Komisijos pasiūlymu, kvalifikuota balsų dauguma nenuspręs kitaip, atsižvelgdama į mokslinius
duomenis, rodančius, kad jų naudojimas neturi neigiamo poveikio ištekliams.“
To paties reglamento 3 straipsnio 1, 1a ir 4 dalyse numatyta:
„1.      Tralus, gaubiamuosius ar panašius tinklus draudžiama naudoti per tris jūrų mylias [trijų jūrmylių atstumu] nuo kranto arba
iki 50 m izobatos, kur tas gylis yra pasiekiamas trumpesniu atstumu, nepaisant vilkimo ar traukimo būdo, išskyrus tuos atvejus,
kai nacionalinės teisės aktuose yra nustatyta išimtis trijų mylių pakrančių zonos atžvilgiu, kuri tęsiasi už valstybės narės
teritorinių vandenų ribų.
Tačiau bet kokie žvejybos įrankiai, naudojami mažesniu atstumu nuo kranto, negu nustatyta pirmoje pastraipoje, ir naudojami
laikantis 1994 m. sausio 1 d. įsigaliojusių nacionalinės teisės aktų, gali būti naudojami iki 2002 m. gruodžio 31 d., jei
Taryba, remdamasi Komisijos pasiūlymu, kvalifikuota balsų dauguma nenuspręs kitaip, atsižvelgdama
į mokslinius duomenis, rodančius, kad jų naudojimas neturi neigiamo poveikio ištekliams.
1a. Žvejybos įrankių naudojimas pagal pirmos straipsnio dalies antros pastraipos sąlygas uždraudžiamas, taikant išimtį žūklei,
vykdomai su „gangui“, jei susijusi valstybė narė nėra įteisinusi priemonių, užtikrinančių, kad dėl tokios žūklės:
–        nekiltų pavojus 3 straipsnio dalyje numatytam draudimui,
–        žvejyba netrukdytų veikti laivams, kurie naudoja kitokius įrankius nei tralai, gaubiamieji tinklai ar panašūs traukiamieji
tinklai,
–        žvejyba būtų apribojama tam tikroms rūšims, kurių versliniai ištraukimo dydžiai pagal 8 straipsnio nuostatas nenurodyti,
–        žvejyba būtų apribota taip, kad kiek įmanoma mažiau būtų sugaunama IV priede nurodytų rūšių,
–        laivams būtų išduoti specialūs žvejybos leidimai, laikantis 1994 m. birželio 27 d. Tarybos reglamento (EB) Nr. 1627/94, nustatančio
bendrąsias nuostatas dėl specialių žvejybos leidimų [OL L 171, p. 7; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k. 4 sk., 2 t.,
p. 173].
Apie šias priemones turi būti Komisijai pranešta iki 2000 m. gruodžio 31 d.
<...>
4.      Draudžiama statyti bet kurio tipo gaubiamąjį tinklą 300 m. atstumu nuo kranto arba [iki] 30 m izobatos, kur tas gylis pasiekiamas
trumpesniu atstumu.“
Reglamento Nr. 1626/94 5 straipsnio 1 dalyje numatyta:
„Apribojimus, susijusius su pagrindinių žvejybos įrangos tipų techninėmis charakteristikomis, valstybės narės nustato pagal
II priede nustatytus būtiniausius reikalavimus.“
Pagal šio reglamento II priedą gaubiamųjų tinklų ilgis ribojamas iki 800 m, o plotis – iki 120 m.
Minėto reglamento 6 straipsnio 1 dalyje numatyta:
„Tralo ar panašių traukiamųjų įrankių, žiauninio tinklaičio ar gaubiamojo tinklo naudojimas ir laikymas laivuose draudžiamas,
jeigu akių dydis toje tinklo vietoje, kurioje jos yra mažiausios, neatitinka vieno iš III priede išvardytų minimalių akių
dydžių arba yra didesnis.
<...>“
To paties reglamento III priede nustatyta, kad minimalus gaubiamųjų tinklų akių dydis yra 14 mm.
Reglamentas Nr. 1626/94 buvo panaikintas 2006 m. gruodžio 21 d. Tarybos reglamentu (EB) Nr. 1967/2006 (OL L 409, p. 9).

Nacionalinės teisės aktai
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo teigimu, pagrindinėje byloje nagrinėjami nacionalinės teisės aktai
buvo priimti per keletą etapų.
1958 m. rugpjūčio 15 d. Karaliaus dekretu dėl žvejybos mažais gaubiamaisiais tinklais reglamentavimo (FEK A’ 132) buvo leidžiama
visų žuvų rūšių žvejyba mažais gaubiamaisiais tinklais, nustatant maksimalų šių tinklų ilgį ir plotį bei minimalų jų akių
dydį. Šiuo dekretu taip pat buvo nurodyti metų laikotarpiai ir laikas, kai buvo galima naudoti minėtus tinklus.
Prezidento dekrete Nr. 587/1984 (FEK A’ 210) nurodoma, kad visos žvejybos licencijos, išduotos mažus gaubiamuosius tinklus
naudojantiems žvejybos laivams, baigia galioti 1986 m. gruodžio 31 dieną.
Prezidento dekretu Nr. 542/1985 (FEK A’ 191) buvo panaikintas Prezidento dekretas Nr. 587/1984 ir patvirtinta, kad žvejybos
mažais gaubiamaisiais tinklais licencijos po 1986 m. gruodžio 31 d. nebegalioja. Be to, Prezidento dekretu Nr. 542/1985 buvo
uždrausta ateityje išduoti žvejybos licencijas laivams, naudojantiems mažus gaubiamuosius tinklus.
Šiam draudimui taikyta laikina išimtis. Prezidento dekrete Nr. 526/1988 (FEK A’ 237) buvo numatyta, kad Prezidento dekreto
Nr. 542/1985 nuostatos netaikomos išduodant licencijas žvejybai tinklais, skirtais paprastosioms vėjažuvėms (
Belone belone
) gaudyti. Šios licencijos buvo išduodamos tik paprastosioms vėjažuvėms ir sairoms (
Scomberesox saurus saurus
) gaudyti, jei tinklai atitinka techninius reikalavimus ir laikomasi žvejybos laikotarpiams keliamų sąlygų. Vėliau Prezidento
dekretu Nr. 320/1997 (FEK A’ 224) Prezidento dekretas Nr. 526/1988 nuo 1998 m. gruodžio 31 d. buvo panaikintas ir numatyta,
kad nuo šiol draudžiama išduoti licencijas žvejybai tinklais, skirtais paprastosioms vėjažuvėms gaudyti, ir kad po šios datos
baigia galioti visos šiai žvejybai išduotos licencijos.
Anot prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo, iš šio teisės akto matyti, kad nuo 1987 m. sausio 1 d. draudžiama
išduoti licencijas visų rūšių žuvų žvejybai mažais gaubiamaisiais tinklais ir kad išduoti licencijas buvo galima tik paprastosioms
vėjažuvėms ir sairoms ir tik nuo 1988 m. spalio 26 d. iki 1998 m. gruodžio 31 dienos.

Pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai
Nacionalinės teisės aktuose nurodyta žvejybos įranga – tai mažas gaubiamasis tinklas. Šios rūšies tinklas naudojamas mažų
pelaginių rūšių žuvims, pavyzdžiui, skumbrėms ir sardinėms, gaudyti. Gaudoma apgaubiant žuvų būrį tinklu ir naudojantis pintu
lynu uždarant apatinę jo dalį tam, kad tinklas taptų krepšiu ir būtų galima ištraukti visas apgaubtas žuvis. Atrodo, kad Graikijoje
žvejai naudoja keletą mažų gaubiamųjų tinklų rūšių, t. y. tuos, kuriais gaudomos sardinės ir perpelės, ir tuos, kuriais gaudomos
paprastosios vėjažuvės ir sairos. Pastarieji tinklai yra trumpesni, siauresni, o jų akys mažesnės. Be to, yra didelių sardinėms
gaudyti skirtų tinklų, kurie vadinami „gri-gri“ ir kuriems draudimas netaikomas.
2003 m. gegužės 20 d. P. I. Karanikolas ir 18 kitų profesionalių žvejų, Kavaloje gyvenantys žvejybos laivų savininkai, bei
Kavalos pakrantės žvejų kooperatyvas, kuriam jie priklauso, paprašė išduoti licenciją gaudyti sardines mažais gaubiamaisiais
tinklais, nepažeidžiant Reglamente Nr. 1626/94 numatytų apribojimų ir techninių reikalavimų.
Šis prašymas buvo pateiktas
Nomarchiaki Aftodioikisi Dramas, Kavalas, Xanthis
, kuri paprašė informacijos
Ypourgos Agrotikis Anaptyxis kai Trofimon
apie galimybę išduoti tokias licencijas. 2003 m. rugpjūčio 8 d. Aktu Nr. 172 603 šios ministerijos Jūrinės žvejybos departamentas
atsakė, kad minėto prašymo negalima patenkinti dėl pagrindinėje byloje nagrinėjamo draudimo, kuris yra papildoma žvejybos
ribojimo priemonė, kaip tai suprantama pagal Reglamentą Nr. 1626/1994.
Ieškovams pagrindinėje byloje apie šį aktą buvo pranešta 2003 m. rugpjūčio 29 d. minėto nomo administracijos Aktu Nr. 19/760.
Ieškovai pagrindinėje byloje kreipėsi į prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusį teismą, prašydami panaikinti aktus
Nr. 172 603 ir Nr. 19/760.
Į bylą įstojo
Alieftikos Agrotikos Synetairismos gri-gri nomou Kavalas
(Makedonia) (Kavalos nomo laivų, vadinamų „gri-gri“, savininkų žvejybos kooperatyvas) ir
Panellinia Enosi Ploioktiton Mesis Alieias
(PEPMA) (Graikijos pakrantės žvejybos laivų savininkų sąjunga).

Symvoulio tis Epikrateias
mano, kad valstybės narės gali nustatyti papildomas griežtesnes priemones nei numatytosios Reglamente Nr. 1626/94 jų suverenitetui
priklausančiose jūrinėse zonose, siekdamos apsaugoti jautrias ar nykstančias jūros faunos rūšis. Šios priemonės gali apimti
ne tik griežtesnių techninių žvejybos įrangos reikalavimų ar laikotarpių nustatymą, bet ir visišką tam tikros rūšies žvejybos
įrangos naudojimo uždraudimą. Šis teismas taip pat mano, kad draudimai naudoti tam tikrą žvejybos įrangą, įtvirtinti nacionalinės
teisės nuostatomis iki Reglamento Nr. 1626/94 įsigaliojimo, nėra panaikinti vėlesnėmis šio reglamento nuostatomis ir kad šie
draudimai tebegalioja, net jeigu minėtu reglamentu nedraudžiama naudoti tokios įrangos.
Vis dėlto turėdamas abejonių dėl to, kaip turi būti aiškinamas Reglamentas Nr. 1626/94,
Symvoulio tis Epikrateias
nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui tokius prejudicinius klausimus:
„1.      Ar pagal <...> Reglamento Nr. 1626/94 1 straipsnio 2 dalį valstybė narė gali nustatyti papildomas priemones, visiškai draudžiančias
naudoti žvejybos įrangą, kurios naudojimas iš principo yra leidžiamas remiantis minėto reglamento nuostatomis?
2.      Ar Reglamento Nr. 1626/94 nuostatų prasme Viduržemio jūros pakrančių valstybės narės jūrinėje zonoje galima naudoti žvejybos
įrangą, kurios nėra tarp šio reglamento 2 straipsnio 3 dalyje ir 3 straipsnio 1 bei 1a dalyse išvardytų iš principo draudžiamų
įrenginių ir kurios naudojimas nacionalinės teisės nuostata buvo uždraustas prieš įsigaliojant minėtam reglamentui?“

Dėl prejudicinių klausimų
Šiais klausimais, kurie nagrinėtini kartu, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės klausia, ar Reglamento
Nr. 1626/94 1 straipsnio 2 ir 3 dalis reikia aiškinti taip, kad jomis neleidžiama tokia nacionalinė priemonė, kokia nagrinėjama
pagrindinėje byloje, draudžianti naudoti mažus gaubiamuosius tinklus, nors, pirma, ši priemonė buvo priimta prieš įsigaliojant
minėtam reglamentui ir, antra, minėtu reglamentu nedraudžiama naudoti tokios rūšies tinklų.
Siekiant atsakyti į šiuos klausimus, reikia išnagrinėti, pirma, ar pagal Reglamento Nr. 1626/94 nuostatas leidžiama palikti
galioti „priemones, papildančias arba peržengiančias šiuo reglamentu nustatytus būtiniausius sistemos reikalavimus“, kaip
numatyta minėto reglamento 1 straipsnio 2 dalyje. Antra, jei į pirmąjį klausimą būtų atsakyta teigiamai, reikės išnagrinėti,
ar pagrindinėje byloje nagrinėjama nacionalinė priemonė tenkina minėto 1 straipsnio 2 dalyje nustatytas sąlygas.
Pirma, kiek tai susiję su galimybe palikti galioti papildomas priemones po Reglamento Nr. 1626/94 įsigaliojimo, pažymėtina,
jog šio reglamento 1 straipsnio 3 dalyje nurodoma, kad Komisija turi būti informuojama apie bet kokius planus nustatyti ar
iš dalies pakeisti nacionalines išteklių apsaugos ir valdymo priemones. Pagal pažodinį šios nuostatos aiškinimą pareiga informuoti
Komisiją taikoma tik dėl nacionalinių priemonių, priimtų ar iš dalies pakeistų po minėto reglamento įsigaliojimo dienos, o
ne egzistavusių iki šios datos.
Kaip generalinis advokatas pažymėjo savo išvados 31 punkte, tokį aiškinimą patvirtina tai, kad Reglamento Nr. 1626/94 antroje
konstatuojamojoje dalyje nurodoma, jog reikia įvesti „Viduržemio jūroje susidariusias aplinkybes atitinkančią suderintą valdymo
sistemą, atsižvelgiant į nacionalinės teisės aktus“.
Žinoma, iš šio reglamento aštuntos konstatuojamosios dalies matyti, kad nacionalinės priemonės, papildančios arba peržengiančios
būtiniausius nustatytos sistemos reikalavimus, gali būti paliktos galioti, jei Komisija įvertina, ar jos suderinamos su Sąjungos
teise ir atitinka bendrą žuvininkystės politiką.
Vis dėlto iš Komisijos pastabų matyti, kad, pirma, rengdama Reglamentą Nr. 1626/94 ji atsižvelgė į esamas nacionalines priemones
ir, antra, šio reglamento įsigaliojimas neturėjo įtakos pagrindinėje byloje nagrinėjamo draudimo taikymui. Kaip savo išvados
32 punkte pažymėjo generalinis advokatas, iš 1992 m. gruodžio 11 d. Komisijos pasiūlymo dėl Tarybos reglamento (EEB) dėl įvairių
žvejybos Viduržemio jūroje techninių priemonių suderinimo (COM(92) 533 galutinis, OL C 5, 1993, p. 6), kuriuo remiantis priimtas
Reglamentas Nr. 1626/94, motyvų matyti, kad „remdamosi apie 400 teisinių tekstų, kuriuos pateikė keturios Viduržemio jūros
regiono valstybės narės, Komisijos tarnybos atliko žvejybai Viduržemio jūroje taikomų nuostatų lyginamąjį tyrimą, siekdamos
nustatyti pagrindines normas, kurios turi būti įgyvendinamos Bendrijos lygmeniu“.
Todėl Reglamento Nr. 1626/94 1 straipsnio 2 ir 3 dalis reikia aiškinti taip, kad šio reglamento įsigaliojimas neturi įtakos
papildomos nacionalinės priemonės, priimtos prieš jam įsigaliojant, galiojimui. Tačiau būtina, kad šios priemonės atitiktų
minėto 1 straipsnio 2 dalyje nurodytas sąlygas.
Antra, kiek tai susiję su nacionalinės priemonės kvalifikavimu kaip „papildomos priemonės“, nurodytos Reglamento Nr. 1626/94
1 straipsnio 2 dalyje, iš šios nuostatos formuluotės matyti, kad Viduržemio jūros pakrančių valstybės narės gali priimti priemones,
kurios papildo arba peržengia šiuo reglamentu nustatytos sistemos būtiniausius reikalavimus ir kurios yra suderinamos su Sąjungos
teise bei atitinka bendrą žuvininkystės politiką. Priimdamos tokias priemones valstybės narės turi užtikrinti, kad būtų išsaugotos
jautrios ir nykstančios rūšys ir aplinkos.
Siekiant įvertinti, ar pagrindinėje byloje nagrinėjamas draudimas naudoti mažus gaubiamuosius tinklus atitinka Reglamento
Nr. 1626/94 1 straipsnio 2 dalies reikalavimus, iš pradžių reikia nustatyti, ar tokios rūšies tinklas patenka tarp tų, kuriuos
šiuo reglamentu draudžiama naudoti. Jei ne, tuomet reikia patikrinti, ar šis draudimas yra priemonė, peržengianti minėtu reglamentu
nustatytus reikalavimus. Jei taip, – pagal minėto 1 straipsnio 2 dalį reikės išnagrinėti, ar minėta priemonė yra suderinama
su Sąjungos teise, ar ji atitinka bendrą žuvininkystės politiką ir ar ją priimdama Graikijos Respublika užtikrino, kad būtų
išsaugotos jautrios ir nykstančios rūšys bei aplinkos.
Kiek tai susiję su tuo, ar maži gaubiamieji tinklai patenka tarp žvejybos įrangos, kurią naudoti draudžiama Reglamentu Nr. 1626/94,
pažymėtina, jog iš minėto reglamento 3, 5 ir 6 straipsnių, du pastaruosius straipsnius skaitant kartu su to paties reglamento
II ir III priedais, formuluočių matyti, kad gaubiamieji tinklai nėra visiškai uždrausti, o paprasčiausia ribojamas jų naudojimas.
Darytina išvada, kad maži gaubiamieji tinklai nepatenka tarp žvejybos įrangos, kurios naudojimas draudžiamas Reglamentu Nr. 1626/94.
Kalbant apie tai, ar draudimas naudoti mažus gaubiamuosius tinklus yra priemonė, peržengianti Reglamentu Nr. 1626/94 nustatytos
sistemos būtiniausius reikalavimus, reikia pažymėti, kad iš šio reglamento 3 straipsnio 4 dalies matyti, jog gaubiamuosius
tinklus draudžiama naudoti 300 m atstumu nuo kranto arba iki 30 m gylio izobatos, kur tas gylis pasiekiamas trumpesniu atstumu.
Be to, minėto reglamento 5 straipsnio 1 dalyje, skaitomoje kartu su to paties reglamento II priedu, nurodoma, kad gaubiamųjų
tinklų ilgis ribojamas iki 800 m, o plotis – iki 120 metrų. Galiausiai Reglamento Nr. 1626/94 6 straipsnio 1 dalimi, skaitoma
kartu su šio reglamento III priedu, draudžiama naudoti ar laive laikyti gaubiamuosius tinklus, kurių akių dydis yra mažesnis
nei 14 mm.
Iš viso to, kas išdėstyta, matyti, kad pagal Reglamentą Nr. 1626/94 leidžiama naudoti gaubiamuosius tinklus, jei ši įranga
naudojama daugiau kaip 300 m atstumu nuo kranto arba už 30 m gylio izobatos, kur tas gylis pasiekiamas trumpesniu atstumu,
jei gaubiamųjų tinklų ilgis yra iki 800 m, plotis – iki 120 metrų ir jei akys yra didesnės nei 14 mm. Todėl draudimas išduoti
licenciją naudoti mažus gaubiamuosius tinklus, neatsižvelgiant į tai, kur jie naudojami, koks yra jų ilgis, plotis ar akių
dydis, yra priemonė, peržengianti Reglamentu Nr. 1626/94 nustatytus reikalavimus šio reglamento 1 straipsnio 2 dalies prasme.
Dėl pagrindinėje byloje nagrinėjamo draudimo suderinamumo su Sąjungos teise ir ypač dėl jo atitikties bendrai žuvininkystės
politikai pažymėtina, kad ieškovai pagrindinėje byloje pateikia keletą argumentų. Pirmiausia jie teigia, kad mažais gaubiamaisiais
tinklais sugaunamos sardinės sudaro tik 6–9 % visų Kavalos nome sugaunamų sardinių ir kad tik 30 laivų naudoja tokius tinklus
šiame nome. Be to, šis draudimas naudoti mažus gaubiamuosius tinklus taikomas tik mažiems, o ne dideliems, t. y. ilgesniems
kaip 14 metrų laivams. Kadangi maži laivai gali naudoti tik mažus gaubiamuosius tinklus, minėtu draudimu iš jų atimama bet
kokia galimybė žvejoti. Reglamento Nr. 1626/94 ketvirtoje konstatuojamojoje dalyje numatyta, kad pakrančių zonos dalis turi
būti palikta tik selektyviai įrangai, kurią naudoja smulkūs žvejai, o tai ir yra maži gaubiamieji tinklai. Geriau būtų buvę
paprasčiausia taikyti naudojimo apribojimus. Galiausiai, ieškovų manymu, šiam draudimui nėra taikomi laiko apribojimai, juo
diskriminuojami mažus gaubiamuosius tinklus naudojantys žvejai ir jų veiklai daromas neigiamas poveikis.
Graikijos vyriausybė teigia, kad maži gaubiamieji tinklai naudojami pakrantės zonoje, kurioje veisiasi ir vystosi tam tikri
vandens organizmai ir kurioje žiemoja tam tikrų rūšių žuvys, įskaitant sardines. Jos manymu, mažais gaubiamaisiais tinklais
naikinama ši jūrinė zona ir veisimosi vietos, o tai turi įtakos žuvų ištekliams. Tam tikroms šiose zonose gyvenančioms rūšims
kyla išnykimo grėsmė, net jeigu sardinėms tokia grėsmė ir nekyla. Ši vyriausybė patikslina, kad draudimas žvejoti mažais gaubiamaisiais
tinklais nekliudo žvejybos plėtrai, nes žvejoti leidžiama kita įranga, kuriai licencijos išduodamos. Taigi, jos nuomone, pagrindinėje
byloje nagrinėjamas draudimas yra pagrįstas, tinkamas ir proporcingas.
Komisija teigia, kad norint įsitikinti, jog pagrindinėje byloje nagrinėjamas draudimas yra suderinamas su bendra žvejybos
Viduržemio jūroje politika, reikia patikrinti, ar ši priemonė, atsižvelgiant į jos absoliutų pobūdį, yra proporcinga ir veiksminga,
siekiant apsaugoti ir valdyti gyvuosius vandens išteklius. Tam reikia subalansuotai atsižvelgti į ekonominius, socialinius
ir aplinkosauginius aspektus. Būtina patikrinti, ar nustatant pagrindinėje byloje nagrinėjamą draudimą buvo didelis pakrančių
žuvų trūkumas, ar visiškas uždraudimas buvo vienintelis pasirinkimas ir ar kitos priemonės, pavyzdžiui, neteisėtos žvejybos
prevencija arba sugaunamų žuvų kiekio ribojimas, taip pat būtų veiksmingos. Galiausiai reikia įvertinti, ar ūkio subjektai,
t. y. maži pakrančių žvejai ir „gri-gri“ naudotojai, buvo traktuojami vienodai. Visa tai turi patikrinti nacionalinis teismas
atsižvelgdamas į turimą informaciją.
Per teismo posėdį Komisija teigė, kad visiškas uždraudimas, jos nuomone, yra neproporcingas, atsižvelgiant į nedidelį mažus
gaubiamuosius tinklus naudojančių laivų skaičių ir nedidelę šiais tinklais sugaunamų žuvų procentinę dalį. Ji tvirtina, kad
pakaktų apriboti tokios rūšies tinklų naudojimą taip, kad juos naudotų nedaug laivų tam tikru metų laikotarpiu. Atrodo, kad
nustatyta, jog sardinių ištekliams pavojus nekyla, tačiau Komisija nežino, ar žvejyba mažais gaubiamaisiais tinklais nekelia
pavojaus kitoms žuvų rūšims. Galiausiai Komisija pažymi, kad pagrindinėje byloje nagrinėjamas draudimas buvo nustatytas 1985 m.
ir kad padėtis turi būti įvertinta iš naujo, atsižvelgiant į mokslininkų nuomones.
Primintina, kad pagal Reglamento Nr. 2371/2002 2 straipsnio 1 dalį bendra „žuvininkystės politika turi garantuoti, kad gyvieji
vandens ištekliai būtų naudojami, užtikrinant tausojančias ekonomines, aplinkos ir socialines sąlygas. Tuo tikslu Bendrija
turi imtis atsargos principų [atsargumo priemonių], skirtų saugoti ir apsaugoti [išsaugoti] gyvuosius vandens išteklius, numatyti
tausojantį jų naudojimą ir sumažinti žvejybos poveikį jūros ekosistemoms“.
Anot prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo, Prezidento dekretas Nr. 587/1984 buvo priimtas remiantis 1984 m.
balandžio 12 d. Žvejybos tarybos nuomone Nr. 75. Iš šios nuomonės matyti, kad buvo manoma, jog reikėjo uždrausti mažus gaubiamuosius
tinklus, nes ši žvejybos įranga buvo naudojama vieną ar dvi mylias nuo kranto nutolusioje zonoje, kurioje vystosi ir veisiasi
vandens organizmai ir kurioje naudojama kita žvejybos įranga, ir todėl mažėjo ištekliai. Taip pat, remiantis Graikijos vyriausybės
per teismo posėdį pateiktomis pastabomis, būtent šioje zonoje veisiasi ir vystosi tam tikri vandens organizmai ir žiemoja
tam tikrų rūšių žuvys, pavyzdžiui, sardinės. Maži gaubiamieji tinklai buvo naudojami gaudant šios rūšies žuvis minėtoje zonoje,
todėl ši jūrinė zona buvo naikinama. Taigi tokios žvejybos įrangos uždraudimu buvo siekiama užkirsti kelią šio pakrantės regiono
išteklių naikinimui ar net išnykimui.
Iš šių paaiškinimų matyti, kad pagrindinėje byloje nagrinėjamas draudimas buvo nustatytas turint tikslą ne apsaugoti sardinių
išteklius, o siekiant išsaugoti jautrią aplinką ir jūros ekosistemą. Taigi tai, kad tik nedidelė visų Kavalos nome sugautų
sardinių procentinė dalis buvo pagauta mažais gaubiamaisiais tinklais, neturi reikšmės vertinant šio draudimo galiojimą.
Todėl atrodo, kad pagrindinėje byloje nagrinėjamas draudimas atitinka atsargumo priemones, kurių turi imtis Sąjunga ir valstybės
narės nustatydamos priemones, kuriomis siekiama išsaugoti gyvuosius vandens išteklius, sudaryti sąlygas tausojančiam jų naudojimui
ir iki minimumo sumažinti žvejybos poveikį jūros ekosistemoms.
Vis dėlto tam, kad minėtas draudimas būtų suderinamas su Sąjungos teise ir atitiktų bendrą žuvininkystės politiką, jis turi
atitikti proporcingumo ir nediskriminavimo principus, kurie yra bendrųjų Sąjungos teisės principų dalis, o žemės ūkio srityje,
įskaitant žvejybą, jie įtvirtinti EB 34 straipsnio 2 dalies antroje pastraipoje (žr. 2006 m. kovo 23 d. Sprendimo
Unitymark ir North Sea Fishermen’s Organisation
, C‑535/03, Rink. p. I‑2689, 53 punktą).
Kiek tai susiję su proporcingumo principu, reikia pažymėti, jog būtina, kad draudimas būtų tinkamas norimam tikslui pasiekti
ir kad neviršytų to, kas būtina šiuo tikslu (žr. minėto Sprendimo
Unitymark ir North Sea Fishermen’s Organisation
56 punktą).
Nacionalinis teismas turi patikrinti, ar pagrindinėje byloje nagrinėjamas draudimas neviršija to, kas būtina norimam tikslui
pasiekti. Kadangi šia priemone nustatytas visiškas draudimas, reikia patikrinti, ar tokių priemonių, kaip, be kita ko, mažų
gaubiamųjų tinklų naudojimo apribojimai tam tikrais metų laikotarpiais ar tam tikromis dienos valandomis ir išduodamų licencijų
skaičiaus apribojimas, nebūtų pakakę pakrantės zonos ekosistemai apsaugoti.
Kiek tai susiję su nediskriminavimo principu, reikia priminti, kad pagal šį principą reikalaujama, jog panašios situacijos
nebūtų vertinamos skirtingai, o skirtingos situacijos – vienodai, nebent toks vertinimas būtų objektyviai pateisinamas (žr.
1995 m. spalio 17 d. Sprendimo
Fishermen’s Organisations ir kt.
, C‑44/94, Rink. p. I‑3115, 46 punktą).
Pažymėtina, kad pagrindinėje byloje nagrinėjamas draudimas susijęs su žvejybos tam tikros rūšies tinklais licencijomis, o
jį taikant nėra daromas skirtumas tarp įvairių šios žvejybos įrangos naudotojų kategorijų. Todėl neatrodo, kad šia priemone
įtvirtinta kokia nors tiesioginės diskriminacijos nuostata.
Per teismo posėdį buvo tvirtinama, kad maži pakrantės žvejybos laivai naudoja tik mažus gaubiamuosius tinklus ir nenaudoja
jokios kitos žvejybos įrangos ir kad minėtu draudimu iš jų faktiškai buvo atimta bet kokia galimybė žvejoti.
Vis dėlto tai, kad teisės aktu vienai konkrečiai grupei padarytas didesnis poveikis nei kitai, nebūtinai reiškia, kad šis
aktas yra neproporcingas ar diskriminuojantis, nes juo siekiama visapusiškai išspręsti bendrojo intereso problemą (žr. minėto
Sprendimo
Unitymark ir North Sea Fishermen’s Organisation
63 punktą).
Šiuo atžvilgiu, kaip savo išvados 47 punkte pažymėjo generalinis advokatas, tai, kad Reglamento Nr. 1626/94 ketvirtoje konstatuojamojoje dalyje
numatyta, jog pakrančių zonos dalis turi būti palikta tik selektyviai įrangai, kurią naudoja smulkūs žvejai, remiantis ta
pačia konstatuojamąja dalimi nekliudo uždrausti žvejybos įrangos, kurios naudojimas pernelyg prisideda prie jūros aplinkos
blogėjimo.
Kadangi dėl pagrindinėje byloje nagrinėjamo draudimo tam tikra žvejų kategorija netenka galimybės žvejoti, nacionalinis teismas
turi patikrinti, ar yra objektyvių skirtumų tarp „gri-gri“ ir mažų gaubiamųjų tinklų, kiek tai susiję su jų charakteristikomis
ir naudojimu, ir ar šie skirtumai pateisino tai, kad pastarieji buvo uždrausti, o pirmieji ne.
Iš viso to, kas išdėstyta, matyti, kad į pateiktus klausimus reikia atsakyti, jog Reglamento Nr. 1626/94 1 straipsnio 2 ir
3 dalys turi būti aiškinamos taip, kad, pirma, šio reglamento įsigaliojimas neturi įtakos papildomos nacionalinės draudimo
priemonės, priimtos prieš jam įsigaliojant, galiojimui ir, antra, minėtu reglamentu tokia priemonė nėra draudžiama, jeigu
ji atitinka bendrą žuvininkystės politiką, neviršija to, kas būtina norimam tikslui pasiekti, ir nepažeidžia vienodo požiūrio
principo, o tai turi patikrinti nacionalinis teismas.

Dėl bylinėjimosi išlaidų
Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo
nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo
Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.
Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (antroji kolegija) nusprendžia:
1994 m. birželio 27 d. Tarybos reglamento (EB) Nr. 1626/94, nustatančio tam tikras technines priemones žuvų ištekliams išsaugoti
Viduržemio jūroje, iš dalies pakeisto 2000 m. lapkričio 17 d. Tarybos reglamentu (EB) Nr. 2550/2000, 1 straipsnio 2 ir 3 dalys
turi būti aiškinamos taip, kad, pirma, šio reglamento įsigaliojimas neturi įtakos papildomos nacionalinės draudimo priemonės,
priimtos prieš jam įsigaliojant, galiojimui ir, antra, minėtu reglamentu tokia priemonė nėra draudžiama, jeigu ji atitinka
bendrą žuvininkystės politiką, neviršija to, kas būtina norimam tikslui pasiekti, ir nepažeidžia vienodo požiūrio principo,
o tai turi patikrinti nacionalinis teismas.
Parašai.
*
Proceso kalba: graikų.