CELEX: 62007TJ0074
ERPF
Finansinės paramos sumažinimas
Finansavimo plano pakeitimas be Komisijos pritarimo
Specifinėms priemonėms numatyta maksimali finansavimo norma
"Esminio pakeitimo" sąvoka
Reglamento (EEB) Nr. 4253/88 24 straipsnis
Pareiga motyvuoti
Ieškinys dėl panaikinimo

Teisinis pagrindas
Nuo 1989 m. iki 1999 m. EB 158 straipsnyje numatytą ekonominę ir socialinę sanglaudą įgyvendinančios normos buvo nustatytos 1988 m. birželio 24 d. Tarybos reglamentu (EEB) Nr. 2052/88 dėl struktūrinių fondų uždavinių, jų efektyvumo ir jų veiklos koordinavimo tarpusavyje bei su Europos investicijų banko operacijomis ir kitais esamais finansiniais instrumentais (
OL L 185, p. 9
). Šis reglamentas buvo svarbiausias aktas, kuriuo reglamentuojami struktūriniai fondai, visų pirma Europos regioninės plėtros fondas (ERPF). Reglamentas Nr. 2052/88 buvo pakeistas Tarybos reglamentu (EEB) Nr. 2081/93 (
OL L 193, p. 5
).
Reglamento Nr. 2052/88 1 straipsnyje apibrėžiami prioritetiniai tikslai, kuriuos Bendrija siekia įgyvendinti naudodama struktūrinius fondus.
Reglamento Nr. 2052/88 4 straipsnis susijęs su papildymu, partneryste ir technine pagalba. Jo 1 dalyje numatyta:
„1.   Bendrijos veikla skirta atitinkamai nacionalinei veiklai papildyti arba paremti. Ji nustatoma esant glaudžiam Komisijos, atitinkamos valstybės narės, kompetentingų institucijų <…>, valstybės narės paskirtų nacionaliniu, regioniniu, vietos ar kitu lygiu, bendradarbiavimui, kai visos šalys yra bendro tikslo siekiantys partneriai. Šis bendradarbiavimas toliau vadinamas „partneryste“. Partnerystė apima veiklos parengimą, finansavimą, taip pat išankstinį įvertinimą, priežiūrą ir įgyvendinimo įvertinimą.
Partnerystė įgyvendinama visiškai laikantis kiekvieno partnerio atitinkamų institucinių, teisinių ir finansinių galių.“ (Neoficialus vertimas)
Reglamento Nr. 2052/88 5 straipsnio „Paramos formos“ 2 dalies a punkte numatyta, kad „kalbant apie struktūrinius fondus <…>, finansinė parama gali būti suteikta (visų pirma) bendrai finansuojant veiklos programas“. Pagal šio straipsnio 5 dalį „veiklos programa“ – tai „darni daugiamečių priemonių, kurias įgyvendinti galima naudojant vieną ar kelis struktūrinius fondus, visuma“. (Neoficialus vertimas).
Reglamento Nr. 2052/88 13 straipsnio „Paramos normos moduliacija“ 3 dalyje numatyta:
„Bendrijos iš fondų suteiktai paramai <…> taikomi šie apribojimai:
—
daugiausia 75% visų sąnaudų ir apskritai mažiausiai 50% viešųjų išlaidų priemonėms, taikomoms regionuose, kuriems gali būti suteikta parama pagal Tikslą Nr. 1,
—
daugiausia 50% visų sąnaudų ir apskritai mažiausiai 25% viešųjų išlaidų priemonėms, taikomoms kituose regionuose.
<…>“ (Neoficialus vertimas)
1988 m. gruodžio 19 d. Taryba priėmė Reglamentą (EEB) Nr. 4253/88, nustatantį Reglamento (EEB) Nr. 2052/88 įgyvendinimo nuostatas dėl įvairių struktūrinių fondų veiklos koordinavimo tarpusavyje ir su Europos investicijų banko operacijomis bei kitais esamais finansiniais instrumentais (
OL L 374, p. 1
). Reglamentas Nr. 4253/88 buvo pakeistas Tarybos reglamentu (EEB) Nr. 2082/93 (
OL L 193, p. 20
).
Reglamento Nr. 4253/88 17 straipsnyje „Fondų finansinis įnašas“ nurodyta:
„<…>
2.   Fondų įnašas apskaičiuojamas arba pagal visas reikalavimus atitinkančias išlaidas, arba pagal visas viešąsias ar panašias reikalavimus atitinkančias išlaidas (nacionalines, regionines arba vietines ir Bendrijos), susijusias su kiekviena veikla (veiklos programa, pagalbos schema, visuotinės dotacijos, projektas, techninė pagalba arba tyrimai).
<…>
4.   Fondų įnašas veiklos programų individualioms priemonėms finansuoti gali skirtis atsižvelgiant į sutartis, kurias reikia sudaryti partnerystės pagrindu.“ (Neoficialus vertimas)
Reglamento Nr. 4253/88 24 straipsnyje „Paramos sumažinimas, sustabdymas ir nutraukimas“ nurodyta:
„1.   Jeigu paaiškėja, kad veikla arba priemonė nepateisina dalies arba visos jai skirtos finansinės paramos, Komisija partnerystės pagrindu atlieka atitinkamą patikrinimą, visų pirma prašydama, kad valstybė narė arba šiai veiklai įgyvendinti jos paskirtos institucijos per nustatytą laikotarpį pateiktų savo pastabas.
2.   Po šio patikrinimo Komisija gali sumažinti arba sustabdyti atitinkamai veiklai arba priemonei skirtą paramą, jeigu atlikus patikrinimą nustatomas pažeidimas arba esminis pakeitimas, turintis įtakos veiklos arba priemonės pobūdžiui arba jos įgyvendinimo sąlygoms, dėl kurio nebuvo prašoma Komisijos patvirtinimo.
3.   Bet kuri nepagrįstai gauta suma turi būti grąžinta Komisijai <…>“. (Neoficialus vertimas)
Galiausiai Reglamento Nr. 4253/88 25 straipsnio, susijusio su fondų paramos įgyvendinimo priežiūra, 5 dalyje nurodyta:
„Priežiūros komitetas, <…> neviršydamas turimų biudžeto lėšų ir laikydamasis biudžeto taisyklių, koreguoja parengtą finansavimo planą, įskaitant galimą lėšų perskirstymą tarp Bendrijos finansavimo šaltinių ir iš to išplaukiančius paramos dydžio pakeitimus <…>.
Apie šiuos pakeitimus nedelsiant pranešama Komisijai ir atitinkamai valstybei narei. Jie taikomi gavus Komisijos ir atitinkamos valstybės narės patvirtinimą, kuris turi būti pateiktas per dvidešimt darbo dienų nuo šio pranešimo gavimo, kurio datą patvirtina Komisija pateikdama gavimo patvirtinimą.
Sprendimą dėl kitų pakeitimų priima Komisija, bendradarbiaudama su atitinkama valstybe nare, gavusi priežiūros komiteto nuomonę.“ (Neoficialus vertimas)
Ginčo aplinkybės
1995 m. rugsėjo 28 d. Sprendimu C (95) 2271 Komisija suteikė Bendrijos finansinę paramą veiklos programai, pradėtai pagal Bendrijos iniciatyvą
Interreg II
, susijusią su Saro krašto, Lotaringijos ir Vakarų Pfalco regionais. Sprendimo dėl paramos suteikimo 2 straipsnyje numatyta, kad „finansinės paramos, įskaitant fondo įnašą įvairioms programas sudarančioms paprogramėms ir priemonėms, suteikimo taisyklės nurodytos <…> (šio sprendimo) priede esančiame finansavimo plane“. Nors sprendimo dėl paramos suteikimo tekste terminu „priemonė“ nurodomas trečiasis programavimo lygis (toliau – priemonės arba priemonių grupė), jo priede esančiame finansavimo plane šis lygis nurodomas vartojant žodžių junginį „priemonių grupė“. Be to, finansavimo plano stulpelių, kuriuose atitinkamai numatyti Bendrijos ir nacionalinis įnašai, antraštėje nurodyta, kad kiekvienas šių įnašų atitinka 50% visų kiekvienos prioritetinės srities ir kiekvienos priemonės ar priemonių grupės sąnaudų.
Sprendimas dėl paramos suteikimo buvo pakeistas dviem 1998 m. balandžio 7 d. ir Komisijos sprendimais. Sprendimo dėl paramos suteikimo versijoje po paskutinio pakeitimo numatyta iš viso 66898400 eurų sąnaudų: 23726800 eurų turi padengti ERPF, o 42171600 eurų – nacionalinės valdžios institucijos. Kiekvieno šių sprendimų dėl pakeitimo priede esančių finansavimo planų išnašose pateikiama garantija, kad Bendrijos lėšos neviršys 50% visų viešųjų išlaidų.
Pagal sprendime dėl paramos suteikimo numatytas programos įgyvendinimo taisykles programas įgyvendinti turi priežiūros komitetas, kuris turi būti įsteigtas partnerystės pagrindu. Visų pirma jis turi prižiūrėti, kaip laikomasi teisės aktų, įskaitant susijusius su veiklos ir projektų atitiktimi reikalavimams, bei parengti ir apsvarstyti galimus pasiūlymus dėl paramos pakeitimo. Dėl visų esminių klausimų, susijusių su programos įgyvendinimu, turi būti sprendžiama vienbalsiai. Komisijos atstovai priežiūros komitete turi veto teisę.
1999 m. gegužės 12 d. laišku Komisija paprašė iki pateikti jai tvirtinti programos pakeitimus, jeigu jais padidinama visa suma arba tarp fondų perskirstomos lėšos. Šį prašymą priežiūros komitetas išnagrinėjo per posėdį. Per šį posėdį Komisijos atstovas pridūrė, kad reikėjo priimti galutinį sprendimą dėl visos ERPF paramos veiklos programai sumos.
Atsižvelgusi į tai, kad struktūrinių fondų finansuojamos programos, susijusios su programavimo laikotarpiu nuo 1994 m. iki 1999 m., baigiasi 1999 m. gruodžio 31 d., Komisija patvirtino struktūrinių fondų veiklos priemonių (1994–1999 m.) finansavimo užbaigimo gaires (toliau – gairės) ir jas pateikė valstybėms narėms. Pagal gairių versiją vokiečių kalba:
„6. Finansavimo planai
6.1
Finansavimo planas negali būti keičiamas po galutinės įsipareigojimams prisiimti nustatytos datos.
6.2
Programos turi būti baigiamos finansuoti remiantis galiojančia finansavimo plano versija (apskritai tai yra finansavimo planas, suskirstytas į tris lygius, t. y. programa, paprogramė, priemonė). Valstybių narių parengtos ataskaitos turi būti tokios pat išsamios kaip ir prie sprendimų dėl veiklos priemonių patvirtinimo pridėti finansavimo planai, todėl paprastai jose turi būti nurodytos realiai patirtos išlaidos, suskirstytos pagal priemones.
Kiekvieno fondo įnašas kiekvienai priemonei gali viršyti 20%, tik jeigu nepadidinama visa galiojančiame finansavimo plane nustatyta paprogramės suma.
<…>
7. Galutinis atsiskaitymas
7.1.
Valstybės narės užtikrina, kad visa jų gauta Bendrijos parama būtų pervesta galutiniams gavėjams. Atsižvelgiant į tai, kad pateikiant ankstesnes galutines ataskaitas šiuo klausimu iškilo kelios problemos, pagal 6.2 punkte nustatytas taisykles apskaičiuotas Bendrijos įnašas buvo apribotas mažiausia šių dviejų sumų:
a)
suma, apskaičiuota deklaruotoms išlaidoms taikant galiojančiame finansavimo plane priemonei numatytą Bendrijos bendro finansavimo normą;
b)
galutiniams gavėjams realiai mokėtina Bendrijos paramos suma (sumokėta ir likusi sumokėti vykdant priemonę) <…>“ (Neoficialus vertimas)
Po 1999 m. lapkričio 10 d. priežiūros komiteto posėdžio vykstant rašytinei procedūrai Komisijos Regioninės politikos ir sanglaudos generalinis direktoratas laišku nurodė, jog visiškai neprieštarauja įgyvendinant nagrinėjamą programą pasiūlytiems patvirtintų projektų pakeitimams, ir paprašė daugiau jo neinformuoti apie vėlesnius projektų pakeitimus, nebent būtų daromas esminis pakeitimas, turintis įtakos veiklos ar priemonės pobūdžiui ar įgyvendinimo sąlygoms (projektų dalykas, sąnaudos, gavėjai ir kt.) Reglamento Nr. 4253/88 24 straipsnio prasme ir (arba) paveikiantis Bendrijos biudžetą.
Baigiamieji dokumentai kartu su prašymu dėl likučio pervedimo Komisijai buvo perduoti 2003 m. kovo 20 d. laišku. Prašyme dėl likučio pervedimo Vokietijos valdžios institucijos nurodė, kad visa Bendrijos parama turėjo būti apskaičiuota susumuojant kiekvienam įgyvendintam projektui suteiktą Bendrijos paramą, o ši turėjo būti apskaičiuota galutinėms projekto sąnaudoms taikant priežiūros komiteto nustatytą paramos normą, daugelio projektų atveju atitinkančią beveik 50%, išskyrus labai brangius projektus, kuriems buvo nustatyta mažesnė paramos norma. Tačiau, atsižvelgiant į tai, kad dalies projektų atveju visos reikalavimus atitinkančios sąnaudos buvo mažesnės už numatytąsias, prašyme pervesti likutį minėtos sumos neatitiko paskutinio sprendimo dėl pakeitimo priede esančiame finansavimo plane nurodytų sumų. Taigi suma, kurios prašoma kaip paramos iš ERPF veiklos programai, buvo mažesnė nei minėtame finansavimo plane visoms prioritetinėms sritims ir visoms priemonėms ar priemonių grupėms numatyta suma, išskyrus 3.2 priemonę ar priemonių grupę, kuriai prašoma suma, kaip parama iš ERPF, buvo šiek tiek didesnė už finansavimo plane esančią sumą.
2006 m. gruodžio 27 d. Sprendimu C (2006) 7271 (toliau – ginčijamas sprendimas) Komisija 933691,04 euro sumažino ERPF paramą, suteiktą veiklos programai, įgyvendinamai vykdant Bendrijos iniciatyvą
Interreg II
Saro krašto, Lotaringijos ir Vakarų Pfalco regionuose. Šiame sprendime Komisija pateikė toliau nurodomus nagrinėjamos Bendrijos paramos sumažinimo motyvus.
Komisija nurodo, kad iš Bendrijos fondų subsidijuojamos programos turi būti įgyvendinamos pagal sprendimus dėl paramos suteikimo bei jos patvirtintas finansines lenteles ir kad nebuvo galima daryti jokių pakeitimų po 1999 m. gruodžio 31 d., t. y. po galutinės įsipareigojimams prisiimti numatytos datos, nes programavimo laikotarpis jau buvo pasibaigęs. Ji nurodė, kad nors sprendime dėl paramos suteikimo ERPF įnašas siekė 50% viešųjų išlaidų kiekvienai programai, Sprendime dėl pakeitimo kiekvienai priemonei ar priemonių grupei buvo numatytos kitokios finansavimo normos. Komisija pažymėjo, jog visos realiai patirtos išlaidos ir ERPF paramos sumos, atitinkančios kiekvieną priemonę ar priemonių grupę, nesutampa su galiojančiame finansavimo plane esančiomis sumomis. Tačiau ji paaiškino, kad atsižvelgdama į tai, jog gairėse ji atsisakė tam tikrus skirtumus, susijusius su didesnėmis arba mažesnėmis sumomis nei numatytos finansavimo plane, laikyti esminiais pakeitimais, pagal minėtų gairių 6.2 punktą ji pritarė su didesnėmis sumomis susijusiems skirtumams tam tikra prasme žiūrėdama lanksčiai, t. y. kompensuodama toje pačioje prioritetinėje srityje. Skirtumų, susijusių tik mažesnėmis sumomis, atveju, atvirkščiai, ji taikė gairių 7 punktą ir Bendrijos paramą apribojo mažiausia iš dviejų sumų: suma, apskaičiuota realiai patirtoms išlaidoms taikant kiekvienai priemonei ar priemonių grupei numatytą finansavimo normą, arba suma, kurią realiai reikia sumokėti gavėjams. Taigi Komisija atsisakė išmokėti Vokietijos valdžios institucijų prašomą sumą 1.2, 2.2, 3.1, 4.1 ir 4.2 priemonėms arba priemonių grupėms, atitinkančią sumą, kurią reikia sumokėti gavėjams, motyvuodama tuo, kad ją sumokėjus būtų viršyta galiojančiame finansavimo plane šioms priemonėms arba priemonių grupėms numatyta finansavimo norma ir taip jis būtų pakeistas.
Procesas ir šalių reikalavimai
Ši byla buvo pradėta Vokietijos Federacinės Respublikos ieškiniu, kurį Pirmosios instancijos teismo kanceliarija gavo 2007 m. kovo 12 dieną.
Vokietijos Federacinė Respublika Pirmosios instancijos teismo prašo:
—
panaikinti ginčijamą sprendimą,
—
priteisti iš Komisijos bylinėjimosi išlaidas.
Komisija Pirmosios instancijos teismo prašo:
—
atmesti ieškinį,
—
priteisti iš Vokietijos Federacinės Respublikos bylinėjimosi išlaidas.
Dėl teisės
Vokietijos Federacinė Respublika iš esmės remiasi trimis pagrindais, susijusiais atitinkamai su Reglamento Nr. 4253/88 24 straipsnio pažeidimu, motyvavimo stoka ir Reglamento Nr. 2052/88 4 straipsnyje numatyto „partnerystės“ reikalavimo nesilaikymu.
Dėl pirmojo pagrindo, susijusio su Reglamento Nr. 4253/88 24 straipsnio pažeidimu
Šalių argumentai
Vokietijos Federacinė Respublika tvirtina, kad Komisija pažeidė Reglamento Nr. 4253/88 24 straipsnį, nes sumažino nagrinėjamą finansinę paramą, nors nebuvo įvykdytos šioje nuostatoje numatytos sąlygos. Iš tiesų ji mano, kad, pirma, visų finansavimo plane numatytų sąnaudų bei visų galutinių išlaidų skirtumai ir dėl to pasikeitęs ERPF įnašo ir visų sąnaudų santykis negali būti laikomi „esminiais pakeitimais“ Reglamento Nr. 4253/88 24 straipsnio prasme ir kad bet kuriuo atveju Komisija suteikė išankstinį patvirtinimą bei, antra, kad pastaroji nepasinaudojo šios nuostatos jai suteikta diskrecija spręsti, ar Bendrijos parama yra pateisinama.
Kalbėdama apie tai, ar pakeitimas yra esminis, Vokietijos Federacinė Respublika teigia, kad, pirma, finansavimo planai yra orientaciniai ir dėl savo pobūdžio tik laikini, todėl kiekvieno pakeitimo nereikia laikyti esminiu. Taigi ji prieštarauja ginčijamo sprendimo dvyliktoje konstatuojamojoje dalyje Komisijos nurodytam teiginiui, kad ji turi teisę „laikyti, jog prašymas dėl likučio pervedimo yra nepriimtinas, kai viena ar kelios priemonės skiriasi, palyginti su galutiniu finansavimo planu“. Šiuo atžvilgiu ji teigia, kad finansavimo plane yra numatytas didžiausias ERPF paramos dydis, todėl sumos sumažinimas neturi būti laikomas nukrypimu.
Antra, Vokietijos Federacinė Respublika tvirtina, kad, nepaisant žodžių junginio „esminis pakeitimas“ apibrėžimo, įgyvendinant nagrinėjamą programą tokių pakeitimų nebuvo padaryta, nes ji buvo įvykdyta pagal paskutinę sprendimo dėl paramos suteikimo versiją ir pagal priežiūros komiteto sprendimus. Šiuo klausimu ji teigia, kad galiojančiame finansavimo plane numatyta tik didžiausia ERPF įnašo suma bei visiems programos lygiams ir visų pirma individualių projektų lygmenyje taikoma maksimali ERPF paramos dalis, lygi 50% visų sąnaudų, ir pažymi, jog šių ribų buvo laikomasi.
Ji prieštarauja ginčijamo sprendimo antroje ir tryliktoje konstatuojamosiose dalyse nurodytam Komisijos teiginiui, kad sprendimais dėl sprendimų dėl paramos suteikimo pakeitimo buvo pakeistas finansavimo planas taip, kad jame būtų numatyta priemonių ir priemonių grupių lygmeniu taikoma mažesnė nei 50% maksimali finansavimo norma. Jos nuomone, minėtais sprendimais buvo siekiama tik padidinti ar sumažinti didžiausią paramos sumą kiekvienai priemonei ar priemonių grupei, bet numatyta paramos dalis, t. y. daugiausia 50% visų sąnaudų, išliko nepakeista, kaip matyti iš minėtų sprendimų priede esančiuose finansavimo planuose nurodytų pastabų, kuriose užtikrinama, kad Bendrijos lėšos neviršys 50% visų viešųjų išlaidų. Ji teigia, kad nepaisant to, kad minėtuose planuose numatytos didesnės nacionalinės išlaidos, dėl šio padidinimo nebuvo nustatytos kiekvienai priemonei ar priemonių grupei specialios paramos dalys, o tik apskaičiuojant sumažintas ERPF įnašas į finansavimą.
Todėl ji teigia, kad ginčijamo sprendimo pirmoje ir tryliktoje konstatuojamosiose dalyse Komisijos nurodytos paramos dalys buvo nustatytos ne sprendimais dėl pakeitimo, o atsirado tik dėl to, kad priežiūros komitetas nustatė, jog ERPF parama tam tikriems projektams yra mažesnė už 50% ribą, todėl susumuoti sprendimų dėl pakeitimų finansavimo planuose nurodyti dydžiai įvairioms priemonėms ar priemonių grupėms yra neišvengiamai mažesni už šią ribinę normą.
Trečia, Vokietijos Federacinė Respublika tvirtina, kad Komisija negali, kaip ji daro ginčijamo sprendimo septynioliktoje ir 21 konstatuojamosiose dalyse, remtis gairių 7a punktu, kad nuspręstų, jog numatytų sąnaudų ir realiai patirtų projekto išlaidų skirtumai yra esminis pakeitimas Reglamento Nr. 4253/88 24 straipsnio 2 dalies prasme, nes gairėse nėra nuorodos į šią nuostatą ir jos negali būti ERPF paramos sumažinimo teisinis pagrindas. Šiuo klausimu ji pridūrė, kad minėtos gairės buvo priimtos tik 1999 m. rugsėjo mėn., todėl nebebuvo įmanoma iš esmės pakeisti programos, vykdomos nuo 1994 m. lapkričio 4 dienos. Be to, pati Komisija ginčijamo sprendimo 24 konstatuojamojoje dalyje pabrėžė, kad gairės yra vidinio pobūdžio.
Bet kuriuo atveju ji mano, kad net pritarus gairių 7a punkto taikymui, sumažinimas šiuo atveju negali būti pateisintas. Šiuo atžvilgiu ji primena, kad 7a ir 7b punktuose numatytas mažiausios sumos pasirinkimas pagal gairių 7.1 punktą yra būtinas siekiant užtikrinti, kad „visa Bendrijos parama būtų sumokėta galutiniams gavėjams“. Iš to ji daro išvadą, kad 7a punkte nurodyta suma yra tik orientacinė, palyginti su suma, kuri buvo realiai sumokėta galutiniam gavėjui, ir mano, jog šiame punkte nėra jokios nuostatos, susijusios su paramos sumažinimu. Tačiau ji teigia, kad ginčijamoje programoje orientacinė suma atitinka ERPF suteiktą paramą su sąlyga, kad finansavimo dalis neviršytų 50% visų sąnaudų. Tokiomis aplinkybėmis ji teigia, kad šioje byloje Komisija atsižvelgia į tris skirtingas sumas, kiekvienu atveju siekdama pasirinkti tik mažiausią.
Ketvirta, ji teigia, kad įgyvendindama programą pati Komisija nemanė, kad sąnaudų skirtumai projektų lygmeniu buvo esminiai, nes 1999 m. gegužės 12 d. laiške (žr. šio sprendimo 13 punktą) nurodė, jog jai reikia pranešti tik apie tuos pakeitimus, dėl kurių padidinama bendra fondų paramos suma arba perskirstomos tarp jų lėšos. Be to, laiške (žr. šio sprendimo 15 punktą) Komisija nurodė, kad įprasti projektų pakeitimai nėra „esminiai pakeitimai“ Reglamento Nr. 4253/88 24 straipsnio prasme.
Be to, dėl tariamo Komisijos pritarimo Vokietijos Federacinė Respublika tvirtina, kad net darant prielaidą, jog nagrinėjami pakeitimai yra esminiai ir juos turi patvirtinti Komisija, jie turi būti laikomi jos patvirtintais, nes jiems pritarė priežiūros komitetas, kuriame posėdžiauja Komisijos atstovas, vykdantis jos įgaliojimus. Šiuo atžvilgiu ji tvirtina, kad Reglamento Nr. 4253/88 17 straipsnio 4 dalimi, kuria leidžiama dėl individualių projektų sudaryti susitarimus, priežiūros komitetui nedraudžiama nustatyti ERPF paramos bendradarbiaujant su Komisija.
Galiausiai dėl to, kad Komisija neįgyvendino savo diskrecijos, Vokietijos Federacinė Respublika teigia, jog net jeigu skirtumus tarp finansavimo plano ir prašymo dėl likučio pervedimo reikėtų laikyti Komisijos nepatvirtintais esminiais pakeitimais, nepaprašius jos patvirtinimo buvo paprasčiausiai pažeistos procedūros taisyklės ir, vadovaujantis proporcingumo principu, tai negali pateisinti ERPF finansinės paramos sumažinimo bei atsisakymo pervesti likutį. Taigi, jos nuomone, Komisija turėjo atsižvelgti į savo sprendimo poveikį subsidijuojamiems projektams, kurie buvo įgyvendinti, kaip numatyta. Ji pridūrė, kad Komisija nepaaiškino, kodėl priežiūros komiteto suteikta prašyme pervesti likutį minėta ERPF parama nebebuvo pateisinama nei priemonių ar priemonių grupių, nei projektų lygmeniu.
Komisija ginčija visus šiuos argumentus.
Pirmosios instancijos teismo vertinimas
Atsižvelgiant į Vokietijos Federacinės Respublikos argumentus reikia paeiliui išnagrinėti, ar tai, kad finansavimo plane numatytos sumos nesutampa su prašyme pervesti likutį numatytomis sumomis, yra esminis pakeitimas Reglamento Nr. 4253/88 24 straipsnio prasme, ar Komisija nagrinėjamoje byloje šį pakeitimą patvirtino iš anksto ir galiausiai ar ji naudojosi šia nuostata jai suteikta diskrecija spręsti, ar Bendrijos parama pateisinama.
Pirmiausia dėl esminių pakeitimų Reglamento Nr. 4253/88 24 straipsnio prasme Vokietijos Federacinė Respublika iš esmės teigia, kad finansavimo plane numatytų ir realiai patirtų sąnaudų skirtumai nėra esminiai pakeitimai, motyvuodama tuo, kad, pirma, sprendimo dėl paramos suteikimo priede esantis finansavimo planas yra tik orientacinis, antra, šiais skirtumais nepažeidžiamos galutinėje sprendimų dėl paramos suteikimo versijoje ir priežiūros komiteto numatytos sąlygos, trečia, gairių 7a punktas neleidžia ginčijamų skirtumų laikyti esminiais pakeitimais ir galiausiai Komisija pripažino, jog skirtumai projektų lygmenyje nėra esminiai pakeitimai.
Pirma, dėl tariamai orientacinio ir laikino sprendimo dėl paramos suteikimo priede esančio finansavimo plano pobūdžio reikia nurodyti 2008 m. rugsėjo 9 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Vokietija prieš Komisiją
(
T-349/06, T-371/06, T-14/07, T-15/07 ir T-332/07, Rink. p. II-2181
) 60–64 punktus, kuriuose atmesti argumentai, iš esmės tapatūs Vokietijos Federacinės Respublikos pateiktiems argumentams (šiuo klausimu dėl Bendrijos teismo teisės motyvuoti sprendimą darant nuorodą į ankstesnį sprendimą dėl iš esmės tapačių klausimų žr. Teisingumo Teismo sprendimo
Crailsheimer Volksbank
, C-229/04, Rink. p. I-9273, 47–49 punktus ir Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Sison prieš Tarybą
, T-47/03, nepaskelbta Rinkinyje, 102 punktą). Šiame sprendime Pirmosios instancijos teismas nusprendė, kad iš teismo praktikoje išaiškintų taikytinų teisės aktų matyti, jog visa iš struktūrinių fondų suteikta finansinė parama turi būti naudojama pagal ją patvirtinantį sprendimą, būtent pagal šio sprendimo priede esančią finansinę lentelę, ir todėl Komisijos patvirtinto finansavimo plano pakeitimai, padaryti be jos pritarimo, iš esmės lemia nagrinėjamai programai suteiktos paramos sumažinimą.
Šiuo atžvilgiu reikia atmesti Vokietijos Federacinės Respublikos argumentą, kad priežiūros komitetas gali pakeisti finansavimo planą, apie šiuos pakeitimus nepranešdamas Komisijai, kai dėl minėtų pakeitimų programai nereikia papildomų išteklių. Iš tiesų konstatuotina, kad iš Reglamento Nr. 4253/88 25 straipsnio 5 dalies aiškiai matyti, jog apie bet kokį finansavimo plano pakeitimą arba pranešama Komisijai ir atitinkamai valstybei narei siekiant patvirtinimo iš karto po to, kai jį priima priežiūros komitetas, arba jį tiesiogiai priima pati Komisija, bendradarbiaudama su valstybe nare, gavusi priežiūros komiteto nuomonę. Iš to matyti, kad, Komisijai iš anksto ar
a posteriori
nepatvirtinus, negali būti daroma jokio finansavimo plano pakeitimo.
Antra, dėl Vokietijos Federacinės Respublikos argumento, kad finansavimo planuose esančių sumų ir galutinių sumų skirtumais nepažeidžiamos galutinėje sprendimo dėl paramos suteikimo versijoje numatytos sąlygos, kai taikoma paramos dalis neviršija ribinės 50% visų sąnaudų dalies, reikia konstatuoti, kad Vokietijos Federacinė Respublika šiuo argumentu prieštarauja ginčijamame sprendime esančiam teiginiui, jog galutinėje sprendimo dėl paramos suteikimo versijoje numatomos kiekvienai priemonei ar priemonių grupei specifinės paramos dalys, kurios daugeliu atvejų yra mažesnės nei 50%.
Šiuo atžvilgiu reikia nurodyti, kad paramos normos, kuriomis Komisija remiasi ginčijamame sprendime, buvo nustatytos atsižvelgiant į ERPF paramos sumų ir visų finansavimo plane kiekvienai priemonei ar priemonių grupei numatytų sąnaudų santykį. Reikia nurodyti, kad, pagal finansavimo plane numatytas sumas apskaičiuodama ERPF paramos dalis, Komisija tik taikė Reglamento Nr. 4253/88 17 straipsnio 2 dalį, pagal kurią finansinė ERPF parama nustatoma procentais ir apskaičiuojama arba atsižvelgiant į visas sąnaudas, arba į visas reikalavimus atitinkančias viešąsias išlaidas, kurios nurodomos finansavimo plane (šiuo klausimu žr. 2007 m. birželio 27 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Nuova Gela Sviluppo prieš Komisiją
, T-65/04, nepaskelbta Rinkinyje, 82 punktą).
Nors akivaizdu, kad Reglamento Nr. 4253/88 17 straipsnio 2 dalis grindžiama vienos paramos normos visai veiklai (veiklos programa, pagalbos schema ir t. t.) principu, šio reglamento 17 straipsnio 4 dalimi aiškiai leidžiama nustatyti paramos normą individualioms arba specifinėms priemonėms, laikant, kad „individualios priemonės“ šios nuostatos prasme turi būtinai atitikti finansavimo plane esantį programavimo lygį. Iš tiesų, iš teismo praktikos matyti, kad Bendrijos paramos dalis yra viena iš ją suteikiant nustatytų paramos sąlygų, kurią vėliau keičiant turi būti taikomos Reglamento Nr. 4253/88 25 straipsnio 5 dalyje numatytos procedūros (sprendimo
Nuova Gela Sviluppo prieš Komisiją
, minėto šio sprendimo 39 punkte, 92 punktas). Beje, tik toks aiškinimas atitinka Reglamento Nr. 4253/88 25 straipsnio 5 dalį, kurioje numatyta, kad koreguojant sprendimų dėl paramos suteikimo prieduose esančius finansavimo planus keičiama paramos dalis, ir taip akivaizdžiai leidžiama suprasti, jog tokios paramos dalys iš tiesų numatytos kiekviename finansavimo plane ir jos keičiasi automatiškai, kai padaroma kitų plano pakeitimų. Be to, reikia konstatuoti, kad tokiu atveju kaip nagrinėjamas šioje byloje, kai galutinės sąnaudos yra mažesnės nei numatytos finansavimo plane, tik taip šios sąnaudos gali būti padalytos tarp Bendrijos ir valstybių narių nurodant padengti tokias pačias jų dalis kaip tuo atveju, jei sąnaudos atitiktų numatytąsias partnerystės pagrindu patvirtintame finansavimo plane.
Iš to matyti, kad Vokietijos Federacinė Respublika negali teigti, kad sprendimuose dėl pakeitimo numatytu nacionalinio ir Bendrijos įnašo įvairioms priemonėms bei priemonių grupėms pakeitimu nebuvo pakeista ERPF paramos kiekvienai priemonei ar priemonių grupei norma ir taip nebuvo nustatytos kitokios normos, daugeliu atvejų kiekvienai jų mažesnės nei 50%. Jei būtų patvirtintas jos teiginys, kad buvo nustatyta vienintelė maksimali 50% norma, būtų laikoma, jog galutinė ERPF paramos norma gali būti nustatoma tik baigiant vykdyti programą, o tai prieštarautų teismo praktikoje išaiškintiems teisės aktams.
Šiomis aplinkybėmis tai, kad sprendimų dėl pakeitimo motyvuose aiškiai nenurodoma, jog naujas visų numatytų sąnaudų ir Bendrijos įnašo santykis lemia specifinių kiekvienai priemonei ar priemonių grupei normų pakeitimą vienintele 50% norma, nėra svarbu, nes toks pakeitimas tiesiogiai numatytas teisės aktuose. Be to, konstatuotina, kaip pažymi Komisija, kad nagrinėjamų sprendimų motyvuose nurodoma Reglamento Nr. 4253/88 25 straipsnio 5 dalis.
Galiausiai reikia pažymėti, kad specifinės paramos kiekvienai priemonei ar priemonių grupei normos nustatymas nereiškia, jog sprendimais dėl pakeitimo buvo sumažinta ERPF parama, nes, kaip pabrėžė Komisija, ji visa būtų buvusi sumokėta, jei galutinės programos sąnaudos būtų atitikusios numatytąsias šiuose sprendimuose nurodytuose finansavimo planuose.
Šios išvados nepaneigia Vokietijos Federacinės Respublikos argumentai, visų pirma susiję su tuo, kad šioje byloje, pirma, sprendimų dėl pakeitimo prieduose esančiuose finansavimo planuose buvo pateikta garantija, jog Bendrijos lėšos neviršys 50% visų viešųjų išlaidų, ir, antra, kad veiklos programa buvo įgyvendinta pagal priežiūros komiteto sprendimus.
Dėl argumento, susijusio su sprendimų dėl pakeitimo prieduose esančiuose finansavimo planuose įrašyta pastaba, kuria užtikrinama, kad Bendrijos lėšos neviršys 50% visų viešųjų išlaidų, kaip pažymi Komisija, reikia nurodyti, jog ši nuoroda nekliudo manyti, kad minėtais sprendimais pakeistame sprendime dėl paramos suteikimo numatytos paramos dalys tam tikrų priemonių ar priemonių grupių atveju yra mažesnės nei 50%, nes šios ribinės 50% normos turi būti laikomasi individualių projektų lygmeniu. Taigi neįmanoma finansuoti projekto taikant daug didesnę nei 50% normą ir numatyti daug mažesnes normas kitiems projektams, priklausantiems tai pačiai priemonei ar priemonių grupei, net jei nebūtų nukrypstama nuo visos priemonei ar priemonių grupei numatytos normos.
Dėl argumento, kad veiklos programa buvo įgyvendinta pagal priežiūros komiteto sprendimus, pakanka nustatyti, jog iš ginčijamo sprendimo bei jo priede esančios lentelės aiškiai matyti, kad nagrinėjama veiklos programa nebuvo įgyvendinta pagal šiuos sprendimus, nes dalis jai skirtų lėšų galiausiai nebuvo panaudota. Iš tiesų, kaip pažymi Komisija, ši byla buvo iškelta būtent dėl to, kad programa buvo įvykdyta ne visiškai taip, kaip numatyta, nes šalys nesutarė, kaip turi būti apskaičiuojamas Bendrijos įnašas, kai visos programos sąnaudos mažesnės, nei numatyta. Tai, kad projektai buvo įgyvendinti teisingai, žinoma, yra svarbu, bet to nepakanka, kad būtų manoma, jog planas įvykdytas teisingai, nes tam taip pat būtina laikytis visų sprendime dėl paramos suteikimo nustatytų sąlygų, įskaitant paramos normas.
Trečia, dėl argumento, kad pagal gairių 7a punktą neleidžiama ginčijamų skirtumų laikyti esminiais pakeitimais, pirmiausia, reikia nustatyti, kaip išplaukia iš ginčijamo sprendimo antros nurodomosios dalies ir 28 konstatuojamosios dalies, kad sprendimą dėl paramos sumažinimo Komisija grindė ne gairėmis, bet Reglamento Nr. 4253/88 24 straipsniu. Gairėse Komisija tik priminė valstybėms narėms, kaip ji aiškina taikytinas nuostatas, ir jas informavo, kad, vadovaudamasi Reglamento Nr. 4253/88 24 straipsniu jai suteikta diskrecija, kaip nurodė savo sprendimo penkioliktoje konstatuojamojoje dalyje, nusprendė pritarti tam tikras sąlygas atitinkantiems skirtumams. Akivaizdu, kad pateiktame pranešime valstybėms narėms įsipareigojusi naudotis savo diskrecija, taikydama Reglamento Nr. 4253/88 24 straipsnį pagal gairėse numatytus kriterijus, Komisija ginčijamą sprendimą motyvavo darydama į jas nuorodą, tačiau tai nereiškia, kad gairės yra ginčijamo sprendimo teisinis pagrindas. Be to, tai, kad gairės buvo priimtos tik 1999 m. rugsėjo mėn., priešingai nei teigia Vokietijos Federacinė Respublika, nereiškia, kad jas priėmus reikia peržiūrėti įgyvendinamas programas. Iš tiesų, atsižvelgiant į tai, kas nuspręsta šio sprendimo 36–46 punktuose, finansavimo plano privalomas pobūdis ir nekintanti paramos norma kiekvienos priemonės ar priemonių grupės atveju išplaukia iš taikytinų teisės aktų nuostatų, todėl gairių 7 punkte, kurio turinys visiškai neatrodo neatitinkantis šių nuostatų, nereikalaujama daryti kokių nors programų pakeitimų.
Bet kuriuo atveju reikia pripažinti, kad Komisija šioje byloje taikydama gairių 7 punktą nepadarė klaidos, nes, kaip matyti iš šio sprendimo 39–46 punktų, „finansavimo plane numatyta bendro finansavimo norma“, nurodyta gairių 7a punkte, gali būti aiškinama tik kaip daranti nuorodą į finansavimo normas, apskaičiuotas pagal Bendrijos įnašo ir finansavimo plane kiekvienai priemonei ar priemonių grupei numatytų visų sąnaudų, nurodytų Komisijos ginčijamo sprendimo pirmoje konstatuojamojoje dalyje, santykį, o ne kaip daranti nuorodą į vienintelę maksimalią 50% normą.
Galiausiai dėl argumento, kad Komisija pripažino, jog skirtumai projektų lygmeniu nėra esminiai pakeitimai, reikia konstatuoti, kad tai, jog Komisija 1999 m. gegužės 12 d. laiške (žr. šio sprendimo 13 punktą) paprašė iki tam tikros datos pateikti jai patvirtinti pakeitimus, kuriais padidinama visa suma arba kuriais perskirstomos lėšos tarp fondų, nereiškia, kad, jos nuomone, nacionalinės valdžios institucijos gali laisvai daryti kitus programos pakeitimus, nepaisant Reglamento Nr. 4253/88 25 straipsnio 5 dalyje numatytos priežiūros komiteto pareigos apie kiekvieną pakeitimą pranešti Komisijai ir laukti jos patvirtinimo. Be to, iš laiško (žr. šio sprendimo 15 punktą) nematyti, kad projektų pakeitimams niekada netaikomas Reglamento Nr. 4253/88 24 straipsnis. Atvirkščiai, šiame laiške Komisija aiškiai nurodė, kad apie projektų pakeitimus neturi būti jai pranešta tik tuo atveju, jei buvo padarytas neesminis pakeitimas ir jei nebuvo paveiktas Bendrijos biudžetas. Taigi, kaip pabrėžė Komisija, skirtumams projektų lygmeniu Reglamento Nr. 4253/88 24 straipsnio 2 dalis taikoma tik tada, jei dėl jų nukrypstama nuo finansavimo plane numatytų sumų.
Antra, dėl to, kad Komisija tariamai patvirtino nagrinėjamus pakeitimus, pažymėtina, jog Vokietijos Federacinės Respublikos argumentą, kad Komisijos atstovo dalyvavimas veiklos programos priežiūros komitete ir jo aktyvus dalyvavimas įgyvendinant minėtą programą reiškia, kad Komisija padarytus pakeitimus patvirtino, reikia atmesti. Iš tiesų iš Reglamento Nr. 4253/88 25 straipsnio 5 dalies aiškiai matyti, kad nors priežiūros komitetas iš esmės turi kompetenciją koreguoti finansavimo planus, kai nepadidinamos visos programos sąnaudos, Komisijai ir suinteresuotajai valstybei narei turi būti nedelsiant pranešama apie bet kokį jo padarytą pakeitimą, kuris taikomas tik gavus jų patvirtinimą. Reikia nurodyti, kad ši nuostata gali būti aiškinama tik taip, kad Komisijos atstovas priežiūros komitete nėra „Komisija“ šios nuostatos prasme, nes, atsižvelgiant į tai, kad jis yra priežiūros komiteto narys, pareiga pranešti apie pakeitimą priežiūros komitetui priėmus sprendimą ir pareiga sulaukti Komisijos patvirtinimo neturėtų jokios reikšmės.
Be to, neginčijama, jog kadangi pagal Reglamento Nr. 4253/88 25 straipsnio 5 dalies trečiąją pastraipą priimti du sprendimai dėl sprendimo dėl paramos suteikimo pakeitimo nėra priežiūros komiteto kompetencija, juos priėmė Komisija kaip kolegiali institucija, o ne jos atstovas priežiūros komitete. Tačiau Reglamento Nr. 4253/88 25 straipsnio 5 dalies termino „Komisija“ negalima aiškinti taip, kad juo alternatyviai nurodoma kolegiali institucija arba jos atstovas priežiūros komitete pagal nagrinėjamą šios nuostatos pastraipą.
Šiomis aplinkybėmis galima teigti, kad Komisija patvirtina pakeitimą, dėl kurio sprendimą priėmė priežiūros komitetas, tik tuo atveju, jei apie jį jai buvo oficialiai šiuo tikslu pranešta (šiuo klausimu žr. sprendimo
Nuova Gela Sviluppo prieš Komisiją
, nurodyto šio sprendimo 39 punkte, 64 ir 66 punktus; pagal analogiją žr. 2006 m. lapkričio 22 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Italija prieš Komisiją
, T-282/04, nepaskelbta Rinkinyje, 72 ir 78 punktus). Kadangi Vokietijos Federacinė Respublika nepranešė Komisijai apie šioje byloje nagrinėjamus pakeitimus, ji negali teigti, kad jie buvo patvirtinti.
Galiausiai dėl Vokietijos Federacinės Respublikos argumento, kad Komisija neįgyvendino Reglamento Nr. 4253/88 24 straipsniu jai suteiktos diskrecijos, o būtent dėl argumento, kad Komisijos nepaprašius patvirtinti nustatytų pakeitimų buvo padarytas tik procedūros taisyklių pažeidimas ir tai nepateisina jos atlikto finansinės paramos sumažinimo bei kelia grėsmę teisingai įvykdytų projektų finansavimui, reikia priminti, kad pagal nusistovėjusią teismo praktiką nacionalinių ar Bendrijos nuostatų, reglamentuojančių Bendrijos fondų paramą, įskaitant finansinio pobūdžio nuostatas, pažeidimas pateisina suteiktos paramos sumažinimą ar nutraukimą (šiuo klausimu žr. 2005 m. rugsėjo 15 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Airija prieš Komisiją
, C-199/03, Rink. p. I-8027, 29–34 punktus ir Sprendimo
Comunità montana della Valnerina prieš Komisiją
, C-240/03 P, Rink. p. I-731, 76 ir 97 punktus). Taigi reikia pažymėti, kad šio sprendimo 52 punkte nurodytame sprendime
Italija prieš Komisiją
(72 ir 78 punktai), susijusiame su Europos žemės ūkio orientavimo ir garantijų fondo (EŽŪOGF) finansuojamais kaimo plėtros planais, Pirmosios instancijos teismas nusprendė, jog Italijos Respublikai pažeidus nuostatą, kurios turinys labai panašus į Reglamento Nr. 4253/88 25 straipsnio 5 dalies nuostatos turinį, turėjo būti sumažinta veiklos programai suteikta parama.
Pažymėtina, kad Vokietijos Federacinės Respublikos prašymu pritarus tam, kad atsižvelgdama į tai, jog ji pažeidė tik procedūros taisykles, Komisija negali sumažinti paramos, nes tai paveiktų teisingai įvykdytus projektus, Vokietijos Federacinė Respublika liktų nenubausta dėl įsipareigojimo įgyvendinti veiklos programą pagal Komisijos patvirtintą finansavimo planą neįvykdymo. Tokiu atveju šis įsipareigojimas taptų nereikšmingas, nes nacionalinės valdžios institucijoms pakaktų įrodyti, jog tam tikri projektai buvo įvykdyti tinkamai, kad gautų visą suteiktą finansavimą, nepaisant to, ar buvo laikomasi finansinių nuostatų, dėl kurių jos susitarė su Komisija.
Bet kuriuo atveju reikia pripažinti, kad ginčijamu sprendimu negali būti keliama grėsmė įvykdytų projektų finansavimui. Iš tiesų, kadangi nagrinėjamos veiklos programos sąnaudos yra mažesnės už numatytąsias, nacionalinės valdžios institucijos gali naudoti dalį taip sutaupytų nacionalinių lėšų teisingai įvykdytiems projektams papildomai finansuoti.
Šiuo atžvilgiu per posėdį Vokietijos Federacinės Respublikos nurodyta aplinkybė atsakant į Pirmosios instancijos teismo klausimą, kad šioje byloje nacionalinį įnašą vykdant Bendrijos iniciatyvą
Interreg II
parengtai programai sudarančios lėšos suteiktos iš trijų skirtingų nacionalinės valdžios institucijų biudžetų, neturi reikšmės. Tai, kad įvairioms nacionalinės valdžios institucijoms bendradarbiaujant neįgyvendintus projektus turi finansuoti viena nacionalinė institucija, o įgyvendintus projektus – kita, nekliudo neįvykdžius tam tikrų projektų dalį sutaupytų nacionalinių lėšų panaudoti papildomam įvykdytų projektų finansavimui.
Iš tiesų, nors nagrinėjami projektai iš tikrųjų yra svarbūs kelioms valstybėms, kaip turėtų būti kiekvieno projekto, finansuojamo vykdant veiklos programą pagal Bendrijos iniciatyvą
Interreg II
atveju, nacionalinė valdžios institucija, kurios projektai nebuvo įvykdyti arba pasirodė pigesni, gali padengti dalį nacionalinio įnašo į projektus, kurie buvo įvykdyti pagal reikalavimus. Bet kuriuo atveju pažymėtina, kad prašymai suteikti subsidijas veiklos programai pateikiami bendrai visų teritorijų, kurioms skirta minėta programa, kompetentingų nacionalinės valdžios institucijų ir kad sprendimuose dėl paramos suteikimo skiriamas tik Bendrijos įnašas ir nacionalinis įnašas neskiriant kiekvienos nacionalinės valdžios institucijos įnašo.
Atsižvelgiant į tai, kas nurodyta, pirmasis Vokietijas Federacinės Respublikos pagrindas yra atmetamas.
Dėl antrojo pagrindo, susijusio su motyvavimo stoka
Šalių argumentai
Dėl ginčijamo sprendimo šešioliktoje konstatuojamojoje dalyje pateiktos Komisijos nuorodos į gairių 6.2 punktą Vokietijos Federacinė Respublika teigia, kad Komisija nepaaiškino, kodėl skirtumui, „apimančiam didesnę sumą“ nei finansavimo plane numatytos išlaidos, taikomos gairės, o skirtumas, „apimantis mažesnę sumą“, yra esminis pakeitimas Reglamento Nr. 4253/88 24 straipsnio 2 dalies prasme. Jos nuomone, jei Komisija šioje byloje būtų taikiusi 20% paklaidą, numatytą gairėse, nebūtų atlikta jokio sumažinimo. Šiuo atžvilgiu ji pridūrė, kad ypač nesuprantama, kodėl Komisija netaikė šios paklaidos, kai, Komisijos nuomone, visa ERPF parama galėjo būti sumokėta net nesinaudojant šia taisykle, jei to būtų tinkamai paprašyta (ginčijamo sprendimo dvidešimta konstatuojamoji dalis). Ji tvirtina nesuprantanti, kodėl Komisija, ginčijamame sprendime suteikusi esminę reikšmę finansavimo plane kiekvienai priemonei ar priemonių grupei numatytai finansavimo normai, nesutinka taikyti gairių, kad leistų, užuot viršijus 20% plane numatytą paramą, tiek pat viršyti finansavimo normą, juo labiau kad prašoma suma mažesnė nei plane numatyta parama.
Dėl ginčijamo sprendimo priede esančios lentelės Vokietijos Federacinė Respublika tvirtina, kad ji nesuprantama, ir mano, jog tai gali būti susiję su tuo, kad nei paaiškinimai, nei stulpelių antraštės nepateikiami vokiečių kalba, t. y. proceso kalba. Taigi ji tvirtina, kad kita motyvavimo klaida buvo padaryta pažeidus 1958 m. balandžio 15 d. Tarybos reglamento Nr. 1, nustatančio kalbas, kurios turi būti vartojamos Europos ekonominėje bendrijoje (
OL 17, 1958, p. 385
), 3 straipsnį. Ji ginčija Komisijos teiginį, kad lentelėje esančios matematinės formulės yra aiškios.
Komisija nesutinka, kad ginčijamas sprendimas nepakankamai motyvuotas.
Pirmosios instancijos teismo vertinimas
Dėl ginčijamo sprendimo šešioliktos konstatuojamosios dalies Vokietijos Federacinė Respublika visų pirma tvirtina, kad Komisija nepaaiškino, kodėl skirtumas, „apimantis didesnes sumas“ nei finansavimo plane numatytos išlaidos, gali būti pripažintas leistinu, o skirtumas, „apimantis mažesnes sumas“, yra esminis pakeitimas Reglamento Nr. 4253/88 24 straipsnio prasme. Vis dėlto reikia pažymėti, kad Komisija ginčijamo sprendimo dvyliktoje ir penkioliktoje konstatuojamosiose dalyse nurodė, kad bet koks skirtumas, apimantis tiek didesnes, tiek mažesnes sumas, yra esminis pakeitimas. Be to, minėto sprendimo šešioliktoje konstatuojamojoje dalyje ji nurodė, kad skirtumai, apimantys didesnes sumas, galimi su sąlyga, kad jų dydis būtų apribotas (20% nagrinėjamai priemonei skirtos sumos) ir kad jie paprogramėje arba prioritetinėje srityje būtų kompensuoti atitinkamu skirtumu, apimančiu mažesnes sumas, taip, kad „paprogramei skirta suma <…> nebūtų padidinta“. Šiomis aplinkybėmis reikia konstatuoti, kad Komisija nemanė, jog skirtumai, „apimantys didesnes sumas“, buvo visada leistini, o skirtumai, „apimantys mažesnes sumas“, – ne, ir kad todėl šiuo atžvilgiu ginčijamame sprendime negalėjo būti pateikiami motyvai.
Antra, Vokietijos Federacinė Respublika tvirtina, kad Komisija nepaaiškino, kodėl šioje byloje netaikė gairių 6 punkte numatytos 20% paklaidos. Šiuo klausimu reikia nurodyti, kad iš gairių 6.2 punkto bei ginčijamo sprendimo devynioliktos konstatuojamosios dalies matyti, kad 20% paklaida buvo taikyta, priešingai nei teigia Vokietijos Federacinė Respublika, bet ji galėjo būti taikoma tik 3 prioritetinei sričiai, nes tik šioje srityje yra priemonė ar priemonių grupė, kurioms finansavimo plane numatyta suma buvo viršyta. Iš šių motyvų aiškiai išplaukia, kad gairių 6.2 punktas negali būti taikomas kitoms sritims, nes nebuvo tenkinama viena iš jo taikymo sąlygų, t. y. nebuvo viršyta suma, numatyta bent vienai priemonei arba priemonių grupei.
Trečia, Vokietijos Federacinė Respublika teigia nesuprantanti, kodėl Komisija netaiko gairių taip, kad priemonei ar priemonių grupei nustatytos paramos normos viršijimas 20% galėtų būti priimtinas, jei nelemia prioritetinei sričiai numatytos paramos viršijimo taip pat, kaip priemonei ar priemonių grupei numatytos paramos sumos viršijimas pagal šių gairių 6.2 punktą yra leistinas, jei dėl jo neviršijama prioritetinei sričiai numatytos paramos suma. Šiuo atžvilgiu reikia pabrėžti, kad Vokietijos Federacinė Respublika prašo tam tikru būdu pagal analogiją taikyti gaires. Tačiau ginčijamo sprendimo 24 konstatuojamojoje dalyje Komisija nurodė, kad gairės, jos tarnyboms pateikiamos kaip instrukcija, turėtų būti įgyvendinamos pagal vienodo požiūrio principą ir todėl ji negali jų taikyti Vokietijos Federacinės Respublikos programoms kitaip, nei ji jas taiko kitų valstybių narių programoms. Iš to matyti, kad ginčijamas sprendimas šiuo atžvilgiu yra pakankamai motyvuotas.
Be to, dėl ginčijamo sprendimo priede esančios lentelės Vokietijos Federacinė Respublika mano, kad ji yra nesuprantama, nes nei paaiškinimai, nei stulpelių antraštės nepateikiamos vokiečių kalba, ir ginčija Komisijos teiginį, jog joje esančias matematines formules lengva suprasti. Tačiau pakanka konstatuoti, kaip teigia Komisija, kad iš Vokietijos Federacinės Respublikos ieškinyje daromų nuorodų į lentelės turinį matyti, kad ši ją suprato teisingai. Be to, reikia pabrėžti, kad ginčijamo sprendimo tekste nurodyti motyvai leidžia suprasti kiekvienai priemonei ar priemonių grupei atliktą skaičiavimą bei Vokietijos Federacinės Respublikos pateiktų prašymų pervesti sumas patenkinimo ar atmetimo priežastis.
Šiomis aplinkybėmis antrasis Vokietijos Federacinės Respublikos pagrindas turi būti atmestas.
Dėl trečiojo pagrindo, susijusio su „partnerystės“ reikalavimo nesilaikymu
Šalių argumentai
Vokietijos Federacinė Respublika tvirtina, kad nors ginčijama programa buvo parengta bendrai ir projektų finansavimo sumos buvo nustatytos laikantis programos, Komisija, pažeisdama joje numatytas sąlygas, vienašališkai pakeitė ERPF paramą ir nesilaikė „partnerystės“ reikalavimo.
Ji teigia, kad Komisijos taikytas apskaičiavimo metodas reiškia, jog nė vienam šių projektų nebeužtikrinamas finansavimas, nes kompetentingos tarnybos ir už projektus atsakingi asmenys negali nustatyti ERPF paramos sumos iki laikotarpio išlaidoms įtraukti pabaigos, t. y. 2001 m. gruodžio 31 d., ir iki prašymo pervesti sumas pateikimo.
Be to, ji teigia, kad Komisija taip pat nesilaikė „partnerystės“ reikalavimo tiek, kiek ji elgėsi pažeisdama teisėtų lūkesčių apsaugos principą, nes jos atstovas priežiūros komitete nepaaiškino savo partneriams, ką reiškia finansinėse lentelėse esančios sumos iki laikotarpio įsipareigojimams prisiimti pabaigos, ir nepasakė, kad priežiūros komitete patvirtintų projektų finansavimui iškilo kliūčių. Savo dublike ji tvirtina, kad Komisija siekia nuvertinti savo dalyvavimą priežiūros komitete. Jos teigimu, šis dalyvavimas vis dėlto buvo reikšmingas programų įgyvendinimui ir teigia, kad, nustatant ERPF paramą projektams pagal priežiūros komiteto darbo reglamentą, Komisija bendradarbiavo laikydamasi numatyto teisinio pagrindo. Tačiau ji mano, kad Komisijos apskaičiavimo metodas nesuderinamas su priežiūros komiteto sprendimais ir nėra privalomas bent tuo atveju, kai ji iš anksto dalyvavo priimant priešingus priežiūros komiteto sprendimus.
Ji priduria, kad iš esmės išsiskiriant požiūriams dėl programos įgyvendinimo „partnerystės“ pagrindu Komisija turi leisti pataisyti prašymą pervesti likutį.
Komisija ginčija šiuos argumentus.
Pirmosios instancijos teismo vertinimas
Pirmiausia reikia priminti, kad pagal Reglamento Nr. 2052/88 4 straipsnio 1 dalį (žr. šio sprendimo 3 punktą) „partnerystės“ sąvoka vartojama norint pabrėžti, kad „(Bendrijos veikla) nustatoma esant glaudžiam Komisijos, atitinkamos valstybės narės, kompetentingų institucijų ir įstaigų, valstybės narės paskirtų <…>, bendradarbiavimui“. Partnerystė visų pirma apima veiklos parengimą, finansavimą, priežiūrą bei įvertinimą ir turi būti įgyvendinama visiškai laikantis kiekvieno partnerio atitinkamų institucinių, teisinių ir finansinių galių.
Be to, dėl argumento, kad Komisija nesilaikė „partnerystės“ reikalavimo, nes vienašališkai pakeitė ERPF paramos sąlygas, reikia nurodyti, kad išnagrinėjus pirmąjį pagrindą paaiškėjo, jog, priešingai nei teigia Vokietijos Federacinė Respublika, Komisija laikėsi galutinėje sprendimo dėl paramos suteikimo versijoje numatytų sąlygų ir todėl vienašališkai nepakeitė ERPF paramos. Be to, atsižvelgiant į tai, kad finansavimo normos yra nustatytos sprendime dėl paramos suteikimo, taip pat negalima tvirtinti, jog Komisijos taikytas apskaičiavimo metodas pagal taikytinas nuostatas ir sprendimą dėl paramos suteikimo, neleidžia iš anksto nustatyti Bendrijos paramos sumos.
Dėl argumento, kad Komisijos veiksmai prieštarauja teisėtų lūkesčių apsaugos principui dėl jos atstovo elgesio priežiūros komitete, pakanka priminti, kad pagal nusistovėjusią teismo praktiką teisėtų lūkesčių atsiranda, kai įgaliotas asmuo suteikia tikslius ir taikytinas nuostatas atitinkančius patikinimus (šiuo klausimu žr. 1999 m. liepos 6 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Forvass prieš Komisiją
, T-203/97, Rink. VT p. I-A-129 ir II-705, 70 punktą ir Sprendimo
Branco prieš Komisiją
, T-347/03, Rink. p. II-2555, 102 punktą). Tačiau šioje byloje, nepaisant to, kad Komisijos atstovas priežiūros komitete neperspėjo apie finansavimo normas priemonių ar priemonių grupių lygmeniu ir tai negali būti laikoma tiksliais patikinimais, juo labiau kad iš bylos medžiagos matyti, jog jis nurodė, kad nebalsuos priimant sprendimus dėl projektų todėl, kad nepateiktų išankstinės pozicijos dėl Komisijos vidaus finansinės kontrolės išvadų, bet kuriuo atveju šie „patikinimai“, kaip matyti atlikus tyrimą, negalėtų atitikti taikytinos teisės.
Galiausiai dėl Vokietijos Federacinės Respublikos argumento, kad Komisija turi leisti pataisyti prašymą pervesti likutį, reikia nurodyti, jog Vokietijos Federacinė Respublika visiškai nepritardama Komisijos aiškinimui ir jos neprašydama leisti pateikti naują prašymą pervesti didesnę sumą priemonėms ar priemonių grupėms, kurioms pradiniame prašyme buvo numatyta mažesnė suma nei suma, gauta pritaikius finansavimo plane numatytą finansavimo normą, pareiškė šį ieškinį ginčydama tokį aiškinimą. Šiomis aplinkybėmis darant prielaidą, kad tai leidžiama pagal taikytinus teisės aktus, Komisija negalėjo savo iniciatyva leisti pataisyti prašymo.
Šiomis aplinkybėmis šį pagrindą ir todėl visą ieškinį reikia atmesti.
Dėl bylinėjimosi išlaidų
Pagal Procedūros reglamento 87 straipsnio 2 dalį pralaimėjusiai šaliai nurodoma padengti bylinėjimosi išlaidas, jeigu laimėjusi šalis to reikalavo. Kadangi Vokietijos Federacinė Respublika pralaimėjo bylą, ji turi padengti Komisijos išlaidas pagal jos pateiktus reikalavimus.

Remdamasis šiais motyvais,
PIRMOSIOS INSTANCIJOS TEISMAS (ketvirtoji kolegija)
nusprendžia:

1.
Atmesti ieškinį.

2.
Priteisti iš Vokietijos Federacinės Respublikos bylinėjimosi išlaidas.

Czúcz
Labucka
Frimodt Nielsen
Paskelbta 2008 m. sausio 28 d. viešame posėdyje Liuksemburge.
Parašai.
(
*1
)	Proceso kalba: vokiečių.