CELEX: 62004CJ0170
Preču brīva aprite
EKL 28. pants, 30. pants un 31. pants
Valsts tiesiskais regulējums par aizliegumu privātpersonām importēt alkoholiskos dzērienus
Tiesību norma attiecībā uz alkoholisko dzērienu tirdzniecības monopola esamību un darbību Zviedrijā
Novērtēšana
Pasākums, kas ir pretrunā EKL 28. pantam
Pamatojums ar cilvēku veselības un dzīvības aizsardzību
Samērīguma pārbaude

1       Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par EKL 28., 30. un 31. panta interpretāciju.
2       Šis lūgums tika iesniegts prāvā
K. Rosengren
,
B. Morelli
,
H. Särman
,
M. Åkerström
,
Å. Kempe
,
A. Kempe
,
M. Kempe
,
B. Rosengren
,
M. Lindberg
,
J. Pierre
un
T. Staf
pret
Riksåklagaren
(Karalistes prokurors) par vīna kastu konfiskāciju, kuras tika importētas, neievērojot 1994. gada 16. decembra Likumu par
alkoholiskajiem dzērieniem (
alkohollagen
) (
SFS
1994, Nr. 1738; turpmāk tekstā – “Likums par alkoholu”).

Atbilstošās valsts tiesību normas
3       Likuma par alkoholu 1. nodaļā, kuras virsraksts ir “Ievada noteikumi”, ir noteikts, ka tas attiecas uz alkoholisko dzērienu
ražošanu, reklāmu un importu, kā arī uz šo preču tirdzniecību.
4       1. nodaļas 8. panta noteikumos paredzēts:
“[..] Ar pārdošanu saprot dzēriena visu veidu nodošanu pret samaksu.
Pārdošana patērētājam ir mazumtirdzniecība vai apkalpošana sabiedriskās ēdināšanas vietā, ja pārdod patērēšanai uz vietas.
Cita veida pārdošanu apzīmē ar vairumtirdzniecību.”
5       Likuma par alkoholu 4. nodaļas, kuras virsraksts ir “Vairumtirdzniecība”, 1. un 2. pantā ir noteikts:
“1. pants – Ar spirtoto dzērienu, vīna vai stiprā alus vairumtirdzniecību var nodarboties tikai personas, kas ir saņēmušas
noliktavas atļauju vai ir reģistrētas kā šāda veida preču saņēmējas saskaņā ar [1994. gada 15. decembra] Likuma par alkohola
nodokli 9. vai 12. pantu (
SFS
1994, Nr. 1564). No tā izriet, ka tiesības nodarboties ar vairumtirdzniecību attiecas tikai uz dzērienu, par kuru ir noliktavas
atļauja vai saņēmēja reģistrācija saskaņā ar Likuma par alkohola nodokli noteikumiem.
Neskarot pirmās daļas noteikumus, ar spirtoto dzērienu, vīna vai stiprā alus vairumtirdzniecību var nodarboties mazumtirdzniecības
uzņēmums saskaņā ar 5. nodaļas 1. panta trešās daļas noteikumiem.
Neierobežojot pirmās daļas noteikumus, tirdzniecības vietas licences īpašnieki var individuāli pārdot minētajā licencē norādītās
preces visām personām, kurām ir tiesības nodarboties ar minēto preču vairumtirdzniecību.
2. pants – Spirtotos dzērienus, vīnu un stipro alu Zviedrijā var importēt tikai personas, kas saskaņā ar 1. panta pirmo daļu
ir tiesīgas nodarboties ar šo preču vairumtirdzniecību, kā arī mazumtirdzniecības uzņēmumi, lai pildītu pienākumus, kas tiem
noteikti saskaņā ar 5. nodaļas 5. pantu.
Neierobežojot pirmās daļas noteikumus, spirtotos dzērienus, vīnu un stipro alu var importēt:
[..]
2)      ceļotājs, kas sasniedzis vismaz 20 gadu vecumu, vai ikviena šādu vecumu sasniegusi persona, kura strādā uz transporta līdzekļa,
personiskam vai ģimenes patēriņam, vai kā dāvanu piederīgajiem personiskam vai ģimenes patēriņam;
[..]
4)      ikviena vismaz 20 gadu vecumu sasniegusi privātpersona vai profesionāls pārvadātājs, kas rīkojas šīs personas vārdā, kura
atgriežas Zviedrijā, ja dzērieni ir paredzēti personiskam vai ģimenes patēriņam;
5)      ikviena vismaz 20 gadu vecumu sasniegusi privātpersona vai profesionāls pārvadātājs, kas rīkojas šīs personas vārdā, kas dzērienus
ir saņēmusi mantojumā, ja tie ir paredzēti personiskam vai ģimenes patēriņam, un
6)      kā atsevišķu dāvanu ar profesionāla pārvadātāja starpniecību, ko privātpersona no citas valsts ir nosūtījusi privātpersonai
Zviedrijā, kura sasniegusi vismaz 20 gadu vecumu, personiskam vai ģimenes patēriņam.
[..]”
6       Likuma par alkoholu 5. nodaļa, kuras virsraksts ir “Mazumtirdzniecība”, pilnvaro vienu valsts uzņēmumu, kas izveidots īpaši
šim mērķim, nodrošināt vīna, stiprā alus un spirtoto dzērienu mazumtirdzniecību Zviedrijā. Šim mērķim izveidotais uzņēmums
ir
Systembolaget Aktiebolag
(turpmāk tekstā – “
Systembolaget
”), Zviedrijas valstij pilnībā piederoša akciju sabiedrība.
7       Šī uzņēmuma darbība, vadība un kontroles noteikumi ir paredzēti ar valsti noslēgtā līgumā.
8       Tās pašas 5. nodaļas 5. pantā ir noteikts:
“Spirtotos dzērienus, vīnu vai stipro alu, kas nav noliktavā, iepērk pēc pieprasījuma, ja vien mazumtirdzniecības uzņēmumam
pret to nav iebildumu.”
9       Likuma par alkoholu 10. nodaļas 10. pantā paredzēts, ka par alkoholisko dzērienu nelikumīgu ievešanu soda saskaņā ar 2000. gada
30. novembra Likumu par kontrabandu (
lagen om straff för smuggling
) (
SFS
2000, Nr. 1225), kurā ir noteikts, ka krāpnieciski ievestu vīnu konfiscē, ja vien šāds pasākums nav acīmredzami nesamērīgs.

Pamata prāva un prejudiciālie jautājumi
10     Prasītāji pamata lietā no savas dzīvesvietas Zviedrijā pasūtīja pa pastu un bez starpnieka Spānijā ražotu vīnu kastēs.
11     Šīs kastes, kas Zviedrijā tika ievestas, nedeklarējot muitā, tika konfiscētas ar pamatojumu, ka tās saskaņā ar Likumu par
alkoholu esot importētas nelikumīgi.
12
Göteborgs tingsrätt
(Gēteborgas Pirmās instances tiesa) ar 2002. gada 3. janvāra spriedumu apstiprināja preču konfiskāciju.
Hovrätten för Västra Sverige
(Rietumzviedrijas Apelācijas tiesa) noraidīja apelācijas sūdzību, ko prasītāji pamata lietā bija iesnieguši par šo spriedumu.
13     Prasītāji pamata lietā to pārsūdzēja apelācijas kārtībā
Högsta domstolen
(Augstākā tiesa). Tā uzskatīja, ka tās lēmums ir atkarīgs no Zviedrijas tiesību aktu saderību ar EK līgumu attiecībā uz principiālo
aizliegumu visiem rezidentiem tieši importēt, pašiem nenodrošinot pārvadājumu, alkoholiskos dzērienus Zviedrijas teritorijā.
14     Šajos apstākļos
Högsta domstolen
nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:
“1)      Vai var pieņemt, ka importa, ko veic fiziskas personas [veic tieši ar pasūtījumu], aizliegums ir daļa no tā, kā funkcionē
mazumtirdzniecības monopols, un tādējādi nav pretrunā ar EKL 28. pantu, un tas ir izvērtējams tikai atbilstoši EKL 31. pantam?
2)      Vai – ja uz pirmo jautājumu atbilde ir apstiprinoša, – šādā gadījumā [..] importa aizliegums ir saderīgs ar EKL 31. pantā
paredzētajiem nosacījumiem par komerciālajiem valsts monopoliem?
3)      Vai – gadījumā, ja atbilde uz pirmo jautājumu ir noliedzoša, – EKL 28. pants ir interpretējams tādējādi, ka tas, neskatoties
uz
Systembolaget
pienākumu uz pieprasījuma pamata pircējam piegādāt noliktavā neesošus alkoholiskos dzērienus, principā nepieļauj [minēto
aizliegumu]?
4)      Vai – gadījumā, ja atbilde uz trešo jautājumu ir apstiprinoša, – šāds [..] aizliegums ir atzīstams par pamatotu un samērīgu
attiecībā uz cilvēka veselības un dzīvības aizsardzību?”

Par prejudiciālajiem jautājumiem

Par pirmo jautājumu
15     Ar pirmo jautājumu iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai, pārbaudot saderību ar Kopienu tiesībām, valsts tiesību noteikums, kas
privātpersonām aizliedz importēt alkoholiskos dzērienus, kā tas izriet no Likuma par alkoholu 4. nodaļas 2. panta pirmās daļas,
ir vērtējams saskaņā ar EKL 31. pantu par komerciāliem valsts monopoliem vai saskaņā ar EKL 28. pantu, kas aizliedz importa
kvantitatīvos ierobežojumus vai citus pasākumus ar līdzvērtīgu iedarbību.
16     Netiek apstrīdēts, ka pamata lietā attiecīgais valsts pasākums ir viens no noteikumiem Likumā par alkoholu, ar kuru tiek izveidots
arī komerciāls monopols, kuram piešķirtas ekskluzīvas tiesības uz alkoholisko dzērienu mazumtirdzniecību Zviedrijā. Šis monopols
ir piešķirts
Systembolaget
.
17     Ņemot vērā Tiesas judikatūru, noteikumi par šāda monopola pastāvēšanu un darbību ir jāizvērtē, ievērojot EKL 31. panta noteikumus,
kas ir īpaši piemērojami komerciāla valsts monopola ekskluzīvo tiesību izmantošanai (skat. 1976. gada 17. februāra spriedumu
lietā 91/75
Miritz
,
Recueil
, 217. lpp., 5. punkts; 1979. gada 20. februāra spriedumu lietā 120/78
Rewe-Zentral
, dēvētu par “Cassis de Dijon”,
Recueil
, 649. lpp., 7. punkts; 1979. gada 13. marta spriedumu lietā 91/78
Hansen
,
Recueil
, 935. lpp., 9. un 10. punkts; 1995. gada 14. decembra spriedumu lietā C‑387/93
Banchero
,
Recueil
, I‑4663. lpp., 29. punkts, un 1997. gada 23. oktobra spriedumu lietā C‑189/95
Franzén
,
Recueil
, I‑5909. lpp., 35. punkts).
18     Turpretī citu valsts tiesību aktu noteikumu ietekme uz Kopienas iekšējo tirdzniecību, ko iespējams nošķirt no monopola darbības,
lai arī tie to ietekmē, ir jāizvērtē, ņemot vērā EKL 28. pantu (skat. iepriekš minēto spriedumu lietā
Franzén
, 36. punkts).
19     Tādēļ ir svarīgi pārbaudīt, vai pamata lietā attiecīgais aizlieguma pasākums ir noteikums, kas attiecas uz monopola pastāvēšanu
un darbību.
20     Vispirms ir jāatgādina, ka īpašo funkciju, kas monopolam uzticēta ar Likumu par alkoholu, veido tam piešķirtās ekskluzīvās
tiesības Zviedrijā nodarboties ar alkoholisko dzērienu mazumtirdzniecību patērētājiem, izņemot sabiedriskās ēdināšanas nozari.
Netiek apstrīdēts, ka šāda ekskluzivitāte neattiecas uz minēto dzērienu importu.
21     Lai gan attiecīgais pasākums pamata lietā, reglamentējot alkoholisko dzērienu importu Zviedrijas Karalistes teritorijā, ietekmē
preču brīvu apriti Eiropas Kopienā, tas pats par sevi neattiecas uz monopola ekskluzīvo tiesību izmantošanu attiecībā uz alkoholisko
dzērienu mazumtirdzniecību Zviedrijas teritorijā.
22     Šis pasākums, kas tādējādi neattiecas uz monopola īpašās funkcijas īstenošanu, līdz ar to nav uzskatāms par saistītu ar šī
monopola pastāvēšanu.
23     Tālāk no Tiesai iesniegtajiem materiāliem izriet, ka saskaņā ar Likuma par alkoholu 5. nodaļas 5. pantu
Systembolaget
principā ir pienākums importēt jebkādu alkoholisku dzērienu pēc patērētāja pieprasījuma un uz viņa rēķina. Tādēļ tāda aizlieguma
privātpersonām importēt alkoholiskos dzērienus, kas izriet no Likuma par alkoholu 4. nodaļas 2. panta pirmās daļas, rezultātā
patērētāji, kas vēlas iegādāties šādus dzērienus, tiek virzīti uz monopolu, un līdz ar to tam var būt ietekme uz minētā monopola
darbību.
24     Taču šāds aizlieguma pasākums īsti neregulē monopola darbību, jo tas neattiecas uz alkoholisko dzērienu mazumtirdzniecības
kārtību Zviedrijas teritorijā. It īpaši tas neregulē ne monopola preču izvēles sistēmu, ne tā tirdzniecības tīklu, ne tirdzniecības
veidošanu vai minētā monopola izplatīto preču reklāmu.
25     Turklāt šis pasākums izriet no noteikumiem Likumā par alkoholu, kas ietverti tā 4. nodaļā par vairumtirdzniecību. Tiesa jau
ir lēmusi, ka šīs nodaļas normas, kas alkoholisko dzērienu importu atļauj tikai vairumtirdzniecības licences īpašniekiem,
nav to normu skaitā, kas reglamentē monopola darbību (šajā sakarā skat. iepriekš minēto spriedumu lietā
Franzén
, 34., 67. un 70. punkts).
26     Šajos apstākļos šādu aizliegumu nevar uzskatīt par normu, kas attiecas uz monopola pastāvēšanu vai darbību. Pārbaudot šāda
pasākuma saderību ar Kopienu tiesībām, it īpaši ar Līguma noteikumiem par preču brīvu apriti, EKL 31. pantam tāpēc nav nozīmes.
27     Līdz ar to uz pirmo jautājumu ir jāatbild, ka tāds valsts tiesību noteikums, kas privātpersonām aizliedz importēt alkoholiskos
dzērienus, kāds izriet no Likuma par alkoholu 4. nodaļas 2. panta pirmās daļas, ir jāvērtē, ņemot vērā EKL 28. pantu, nevis
EKL 31. pantu.

Par otro jautājumu
28     Otrais jautājums tiek uzdots gadījumā, ja Tiesa uzskatītu, ka aizliegums pamata lietā ir jāvērtē, ņemot vērā EKL 31. pantu.
29     Ņemot vērā atbildi uz pirmo jautājumu, uz otro jautājumu nav jāatbild.

Par trešo jautājumu
30     Ar trešo jautājumu iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai tāds pasākums, kas privātpersonām aizliedz importēt alkoholiskos dzērienus,
kāds izriet no Likuma par alkoholu, ir importa kvantitatīvs ierobežojums EKL 28. panta izpratnē, pat ja minētais likums mazumtirdzniecības
monopola īpašniekam uzliek pienākumu piegādāt un līdz ar to vajadzības gadījumā importēt attiecīgus dzērienus pēc pieprasījuma.
31     Šajā sakarā ir jāatgādina, ka preču brīva aprite ir EK līguma pamatprincips, kas izpaužas EKL 28. pantā noteiktajā kvantitatīvo
ierobežojumu, kā arī jebkuru pasākumu ar tiem līdzvērtīgu iedarbību aizliegumā importam starp dalībvalstīm (2006. gada 10. janvāra
spriedums lietā C‑147/04
De Groot en Slot Allium
un
Bejo Zaden
, Krājums, I‑245. lpp., 70. punkts).
32     EKL 28. pantā noteiktais aizliegums noteikt pasākumus ar kvantitatīviem ierobežojumiem līdzvērtīgu iedarbību attiecas uz jebkuru
dalībvalstu tiesisko regulējumu, kas tieši vai netieši, faktiski vai iespējami varētu ietekmēt Kopienas iekšējo tirdzniecību
(skat. it īpaši 1974. gada 11. jūlija spriedumu lietā 8/74
Dassonville
,
Recueil
, 837. lpp., 5. punkts; 2003. gada 23. septembra spriedumu lietā C‑192/01 Komisija/Dānija,
Recueil
, I‑9693. lpp., 39. punkts; 2004. gada 2. decembra spriedumu lietā C‑41/02 Komisija/Nīderlande, Krājums, I‑11375. lpp., 39. punkts,
un iepriekš minēto spriedumu lietā
De Groot en Slot Allium
un
Bejo Zaden
, 71. punkts).
33     Šajā gadījumā vispirms ir jāatzīst, ka pat Likuma par alkoholu 5. nodaļas 5. panta noteikumi pamata lietas faktu rašanās laikā
spēkā esošajā redakcijā
Systembolaget
deva iespēju iebilst patērētāja pieprasījumam piegādāt un līdz ar to vajadzības gadījumā importēt dzērienus, kas nebija iekļauti
monopola piedāvātajā sortimentā. Šādos apstākļos aizliegums privātpersonām šādus dzērienus Zviedrijā importēt tieši, pašiem
nenodrošinot to pārvadāšanu, kas netiek kompensēts ar monopolam uzlikto pienākumu importēt šādus dzērienus vienmēr, kad to
pieprasa ieinteresētās personas, ir importa kvantitatīvs ierobežojums.
34     Faktiski un neatkarīgi no iepriekšējā punktā atgādinātās iespējas netiek apstrīdēts, ka gadījumos, kad patērētāji izmanto
Systembolaget
pakalpojumus, lai iegādātos importējamos alkoholiskos dzērienus, ieinteresētās personas saskaras ar dažādām neērtībām, kādas
tiem nerastos, ja tās šos dzērienus importētu pašas.
35     Ņemot vērā rakstveida procedūrā un tiesas sēdē sniegto informāciju, izrādās, ka ieinteresētajiem patērētājiem kādā no monopola
veikaliem ir jāaizpilda pasūtījuma veidlapa, jāatgriežas, lai to parakstītu, ja piegādātāja piedāvājums tiek pieņemts, un
vēlāk jāsaņem preces pēc to importēšanas. Šāds pasūtījums tiek pieņemts tikai tad, ja tiek pasūtīts importējamo pudeļu noteiktais
minimālais skaits. Patērētājs nevar kontrolēt ne pārvadājuma nosacījumus, ne pasūtīto dzērienu iepakojumu, un viņš nevar izvēlēties
pasūtāmo pudeļu veidu. Tāpat izrādās, ka par ikvienu importu pircējam prasītā cena ietver ne tikai piegādātāja rēķinā norādīto
dzērienu cenu, bet arī atlīdzību par
Systembolaget
administratīvajiem un transporta izdevumiem, kā arī 17 % uzcenojumu, kas pircējam principā nebūtu jāmaksā, ja viņš šīs preces
tieši importētu pats.
36     Līdz ar to uz trešo jautājumu ir jāatbild, ka tāds pasākums, kas privātpersonām aizliedz importēt alkoholiskos dzērienus,
kāds izriet no Likuma par alkoholu 4. nodaļas 2. panta pirmās daļas, ir importa kvantitatīvs ierobežojums EKL 28. panta izpratnē,
pat ja minētais likums mazumtirdzniecības monopola īpašniekam uzliek pienākumu piegādāt un līdz ar to vajadzības gadījumā
importēt attiecīgus dzērienus pēc pieprasījuma.

Par ceturto jautājumu
37     Ar ceturto jautājumu iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai tāds pasākums, kas privātpersonām aizliedz importēt alkoholiskos dzērienus,
kāds izriet no Likuma par alkoholu 4. nodaļas 2. panta pirmās daļas, ir uzskatāms par pamatotu, ievērojot EKL 30. pantu, ar
cilvēku veselības un dzīvības aizsardzības apsvērumiem.
38     Tas ir tiesa, ka pasākumi, kas rada importa kvantitatīvus ierobežojumus EKL 28. panta izpratnē, var būt pamatoti īpaši, kā
tas paredzēts EKL 30. pantā, ar cilvēku veselības un dzīvības aizsardzības apsvērumiem (šajā sakarā skat. iepriekš minēto
spriedumu lietā
Franzén
, 75. punkts).
39     Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru cilvēku veselība un dzīvība ieņem pirmo vietu starp lietām vai interesēm, ko aizsargā EKL
30. pants, un dalībvalstīm Līgumā noteiktajās robežās ir jāizlemj, kādā līmenī tās vēlas nodrošināt to aizsardzību (skat.
2003. gada 11. decembra spriedumu lietā C‑322/01
Deutscher Apothekerverband
,
Recueil
, I‑14887. lpp., 103. punkts un tajā minētā judikatūra).
40     Tiesa jau ir atzinusi, ka tāds tiesiskais regulējums, kura mērķis ir ietekmēt alkohola patēriņu, lai novērstu alkoholisko
vielu radīto kaitīgo ietekmi uz cilvēku veselību un sabiedrību, un kas tādējādi cenšas cīnīties pret alkohola pārmērīgu lietošanu,
atbilst EKL 30. pantā atzītajām rūpēm par sabiedrības veselību un sabiedrisko kārtību (skat. 2006. gada 28. septembra spriedumu
lietā C‑434/04
Ahokainen
un
Leppik
, Krājums, I‑9171. lpp., 28. punkts).
41     Tomēr ir nepieciešams, lai attiecīgais pasākums, kā tas paredzēts EKL 30. pantā, netiktu piemērots dalībvalstu tirdzniecībā
kā patvaļīgas diskriminācijas vai slēptas ierobežošanas līdzeklis.
42     Šajā sakarā ir jāatgādina, ka neviens Tiesas rīcībā esošs fakts neļauj uzskatīt, ka sabiedrības veselības apsvērumi, uz kuriem
Zviedrijas iestādes atsaucas apstākļos, kas ir minēti šī sprieduma 44. un 48. punktā, būtu novērsti no to mērķa un izmantoti
tādā veidā, lai diskriminētu citu dalībvalstu izcelsmes preces vai netieši aizsargātu konkrētus valsts ražojumus (2001. gada
8. marta spriedums lietā C‑405/98
Gourmet International Products
,
Recueil
, I‑1795. lpp., 32. punkts un tajā minētā judikatūra).
43     Turklāt tāds valsts tiesiskais regulējums vai prakse, kam var būt ierobežojoša iedarbība vai jau ir ierobežojoša iedarbība
uz importu, ir saderīgs ar Līgumu tikai tad, ja tas ir nepieciešams cilvēku veselības un dzīvības efektīvai aizsardzībai.
Valsts tiesisko regulējumu vai praksi nevar pamatot ar EKL 30. pantā paredzēto izņēmumu, ja cilvēku veselību un dzīvību tikpat
efektīvi var aizsargāt ar pasākumiem, kas tirdzniecību Kopienā ierobežo mazāk (šajā sakarā skat. iepriekš minēto spriedumu
lietā
Deutscher Apothekerverband
, 104. punkts).
44     Šajā sakarā Zviedrijas valdība aizlieguma pasākumu pamata lietā vispirms cenšas pamatot ar nepieciešamību vispārēji ierobežot
alkohola patēriņu.
45     Taču ir jāatzīst – lai gan aizliegums privātpersonām tieši importēt alkoholiskos dzērienus samazina patērētājam pieejamos
piedāvājuma avotus un zināmā mērā var veicināt šādu dzērienu kaitīgās ietekmes novēršanu to iegūšanas grūtību dēļ, tomēr saskaņā
ar Likuma par alkoholu 5. nodaļas 5. pantu patērētājs tik un tā vienmēr var pieprasīt
Systembolaget
piegādāt viņam šīs preces.
46     Patiesi un, kā jau minēts šī sprieduma 33. punktā, saskaņā ar Likuma par alkoholu 5. nodaļas 5. pantu pamata lietas faktu
rašanās laikā spēkā esošajā redakcijā pienākums piegādāt alkoholiskos dzērienus pēc pasūtījuma ir papildināts ar
Systembolaget
iespēju atteikt šādu pasūtījumu. Taču minētajā pantā nav precizēts, ar kādiem motīviem šādu atteikumu var pamatot. Katrā
ziņā no Tiesas rīcībā esošās informācijas neizriet, ka
Systembolaget
praksē būtu atteikusi šādu piegādi, ņemot vērā pasūtītā alkohola konkrētu daudzuma ierobežojumu, vai vismaz tādu ierobežojumu
alkoholiskiem dzērieniem ar lielāku alkohola saturu.
47     Šādos apstākļos aizliegums privātpersonām tieši importēt alkoholiskos dzērienus šķiet līdzeklis, kas dod priekšroku šo preču
izplatīšanas kanālam, novirzot uz
Systembolaget
importējamā alkohola pieprasījumu. Savukārt, ņemot vērā apgalvoto mērķi, proti, vispārēji ierobežot alkohola patēriņu, lai
aizsargātu cilvēku veselību un dzīvību, minētais aizliegums tā iedarbības šajā ziņā marginālā rakstura dēļ ir uzskatāms par
nepiemērotu šī mērķa sasniegšanai.
48     Zviedrijas valdība tālāk apgalvo, ka attiecīgais aizliegums pamata lietā, novirzot pieprasījumu uz
Systembolaget
, atbilst mērķim aizsargāt jauniešus pret alkohola lietošanas kaitīgo ietekmi, jo
Systembolaget
, kam ir pienākums pārbaudīt pasūtītāju vecumu, alkoholiskos dzērienus var piegādāt tikai personām, kas ir sasniegušas vismaz
divdesmit gadu vecumu. Turklāt Likuma par alkoholu 4. nodaļas 2. panta otrā daļa šādām personām atšķirībā no gados vecākiem
ceļotājiem aizliedz ievest Zviedrijā alkoholiskos dzērienus kā ceļotājiem.
49     Nevar apstrīdēt – ja aizliegums pamata lietā izrādās līdzeklis, kā efektīvi novērst, ka jaunieši kļūst par alkoholisko dzērienu
pircējiem, un tādējādi samazinātu risku, ka tie kļūst par patērētājiem, šādu aizliegumu var uzskatīt par pamatotu, ņemot vērā
EKL 30. pantā noteikto sabiedrības veselības aizsardzības mērķi.
50     Taču, tā kā aizliegums, kāds izriet no pamata lietā izskatāmā valsts tiesiskā regulējuma, ir preču brīvas aprites principa
izņēmums, valsts iestādēm ir jāpierāda, ka šāds tiesiskais regulējums atbilst samērīguma principam, proti, tas ir vajadzīgs
izvirzīto mērķu īstenošanai, un ka šo mērķi nevarētu sasniegt ar aizliegumiem vai ierobežojumiem, kas apmēra ziņā ir mazāki
vai kas mazākā mērā ietekmē Kopienas iekšējo tirdzniecību (šajā sakarā skat. 1994. gada 14. jūlija spriedumu lietā C‑17/93
Van der Veldt
,
Recueil
, I‑3537. lpp., 15. punkts; iepriekš minēto spriedumu lietā
Franzén
, 75. un 76. punkts, kā arī iepriekš minēto spriedumu lietā
Ahokainen
un
Leppik
, 31. punkts).
51     Importa aizliegums pamata lietā attiecas uz visiem neatkarīgi no vecuma. Tādēļ tas acīmredzami pārsniedz to, kas ir nepieciešams,
lai sasniegtu mērķi aizsargāt jauniešus pret alkohola lietošanas kaitīgo ietekmi.
52     Runājot par nepieciešamību kontrolēt vecumu, ir jānorāda, ka aizlieguma pamata lietā rezultātā aprobežojoties ar importēto
alkoholisko dzērienu tirdzniecību tikai
Systembolaget
veikalos, valsts tiesību akti pakļauj to izplatīšanu centralizētai un viendabīgai sistēmai, kas monopola pārstāvjiem saskaņā
ar sasniedzamo mērķi ļauj konsekventi nodrošināt, ka preces tiek nodotas tikai personām, kas ir vecākas par divdesmit gadiem.
53     Pastāvot šādiem apstākļiem, no Tiesas rīcībā esošās informācijas izriet, ka, lai gan
Systembolaget
principā izmanto šādu preču izplatīšanas un pircēju vecuma pārbaudes kārtību, pastāv citas alkoholisko dzērienu izplatīšanas
metodes, kas tādējādi šādas pārbaudes pienākumu uztic trešām personām. It īpaši netiek apstrīdēts, ka
Systembolaget
atzīst, ka virkne pārstāvju ārpus monopola tirdzniecības vietām vecuma pārbaudi var veikt alkoholisko dzērienu piegādes brīdī,
piemēram, pārtikas veikalos vai degvielas uzpildes stacijās. Turklāt šādas pārbaudes esamība nav skaidri noteikta un pārbaudāma
gadījumos, kad
Systembolaget
, kā to īpaši norāda Zviedrijas valdība, alkoholiskos dzērienus piegādā “pa pastu vai citā piemērotā veidā tuvākajā stacijā
vai autoveikala pieturā”.
54     Šajā kontekstā nešķiet, ka personu, kurām tiek piegādāti minētie dzērieni, vecuma pārbaudes nevainojama efektivitāte tiktu
skaidri nodrošināta jebkuros apstākļos, un šīs sistēmas izvirzītais mērķis tādējādi tiek īstenots tikai daļēji.
55     Atliek atbildēt uz jautājumu, vai ir iespējamas citas metodes, kas mazāk aizskartu preču brīvas aprites principu un kuras
varētu aizstāt lietā izskatāmo sistēmu, lai vismaz tikpat efektīvi īstenotu šo mērķi aizsargāt jauniešu veselību.
56     Šajā sakarā Eiropas Kopienu Komisija apgalvo, kam netiek iebilsts, ka vecuma pārbaudi varētu veikt ar deklarāciju, kurā importēto
dzērienu saņēmējs importēšanas brīdī precēm pievienotā pavadlapā apliecina, ka ir vecāks par divdesmit gadiem. Tikai tā informācija,
kas ir Tiesas rīcībā, neļauj uzskatīt, ka šāda metode, papildināta ar piemērotu kriminālsodu neievērošanas gadījumā, būtu
mazāk efektīva nekā
Systembolaget
īstenotā metode.
57     Tādēļ nav pierādīts, ka attiecīgais aizliegums pamata lietā ir samērīgs, lai īstenotu mērķi aizsargāt jauniešus pret alkohola
lietošanas kaitīgo ietekmi.
58     Šādos apstākļos uz ceturto jautājumu ir jāatbild, ka pasākums, kas privātpersonām aizliedz importēt alkoholiskos dzērienus,
kāds izriet no Likuma par alkoholu 4. nodaļas 2. panta pirmās daļas,
–       būdams nepiemērots, lai īstenotu mērķi vispārēji ierobežot alkohola patēriņu, un
–       nebūdams samērīgs, lai īstenotu mērķi aizsargāt jauniešus pret alkohola lietošanas kaitīgo ietekmi,
nav uzskatāms par pamatotu, ņemot vērā EKL 30. pantu, ar cilvēku veselības un dzīvības aizsardzības apsvērumiem.

Par tiesāšanās izdevumiem
59     Attiecībā uz lietas dalībniekiem pamata lietā šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par
tiesāšanās izdevumiem. Tiesāšanās izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto lietas dalībnieku
tiesāšanās izdevumi, nav atlīdzināmi.
Ar šādu pamatojumu Tiesa (virspalāta) nospriež:
1)
valsts tiesību noteikums, kas privātpersonām aizliedz importēt alkoholiskos dzērienus, kāds izriet no 1994. gada 16. decembra
Likuma par alkoholiskajiem dzērieniem (
alkohollagen
) 4. nodaļas 2. panta pirmās daļas, ir jāvērtē, ņemot vērā EKL 28. pantu, nevis EKL 31. pantu;
2)
pasākums, kas privātpersonām aizliedz importēt alkoholiskos dzērienus, kāds izriet no Likuma par alkoholiskajiem dzērieniem
4. nodaļas 2. panta pirmās daļas, ir importa kvantitatīvs ierobežojums EKL 28. panta izpratnē, pat ja minētais likums mazumtirdzniecības
monopola īpašniekam uzliek pienākumu piegādāt un līdz ar to vajadzības gadījumā importēt attiecīgus dzērienus pēc pieprasījuma;
3)
pasākums, kas privātpersonām aizliedz importēt alkoholiskos dzērienus, kāds izriet no Likuma par alkoholiskajiem dzērieniem
4. nodaļas 2. panta pirmās daļas,
–
būdams nepiemērots, lai īstenotu mērķi vispārēji ierobežot alkohola patēriņu, un
–
nebūdams samērīgs, lai īstenotu mērķi aizsargāt jauniešus pret alkohola lietošanas kaitīgo ietekmi,
nav uzskatāms par pamatotu, ņemot vērā EKL 30. pantu, ar cilvēku veselības un dzīvības aizsardzības apsvērumiem.
[Paraksti]
*
Tiesvedības valoda – zviedru.