CELEX: 62001TJ0329
Konkurence
Aizliegtas vienošanās
Nātrija glukonāts
EKL 81. pants
Naudas sods
Regulas Nr. 17 15. panta 2. punkts
Vadlīnijas naudas soda apmēra noteikšanai
Paziņojums par sadarbību
Samērīguma princips
Vienlīdzīga attieksme
Atpakaļejoša spēka aizliegums
Pienākums norādīt pamatojumu
Tiesības uz aizstāvēšanos

Prāvas rašanās fakti
Sabiedrība
Archer Daniels Midland Co
. (turpmāk tekstā – “
ADM
”) ir mātes sabiedrība uzņēmumu grupai, kuri darbojas graudu un eļļu saturošu sēklu pārstrādē. 1990. gadā
ADM
uzsāka darboties nātrija glukonāta tirgū.
Nātrija glukonāts ir daļa no helatoniem, kas ir vielas, kas ražošanas procesā dezaktivizē metāla jonus. Šie procesi īpaši
ietver rūpniecisko mazgāšanu (pudeļu vai rīku mazgāšana), virsmu apstrādi (rūsas izturīga apstrāde, attaukošana, alumīnija
gravēšana) un ūdens apstrādi. Helatoni tādējādi tiek izmantoti pārtikas rūpniecībā, kosmētikas, farmācijas, papīra un betona
ražošanā, kā arī citās rūpniecības nozarēs. Nātrija glukonāts tiek tirgots visā pasaulē un konkurējošie uzņēmumi darbojas
pasaules tirgū.
1995. gadā pasaulē kopumā nātrija glukonāts tika pārdots par aptuveni 58,7 miljoniem EUR un Eiropas Ekonomikas zonā (turpmāk
tekstā – “EEZ”) – par aptuveni 19,6 miljoniem EUR. Lietas faktu iestāšanās laikā gandrīz visu nātrija glukonātu pasaulē saražoja
pieci uzņēmumi, proti, pirmkārt,
Fujisawa Pharmaceutical Co. Ltd
(turpmāk tekstā – “
Fujisawa
”), otrkārt,
Jungbunzlauer AG
(turpmāk tekstā – “
Jungbunzlauer
”), treškārt,
Roquette Frères SA
(turpmāk tekstā – “
Roquette
”), ceturtkārt,
Glucona vof
(turpmāk tekstā – “
Glucona
”), kuru līdz 1995. gada decembrim kopīgi kontrolēja
Akzo Chemie BV
,
Akzo Nobel NV
(turpmāk tekstā – “
Akzo
”), 100 % apmērā piederoša meitas sabiedrība, un
Coöperatieve Verkoop‑ en Productiervereniging van Aardappelmeel en Derivaten Avebe BA
(turpmāk tekstā – “
Avebe
”) un, piektkārt,
ADM
.
1997. gada martā Amerikas Savienoto Valstu Tieslietu ministrija [
United States Department of Justice
] informēja Komisiju, ka pēc lizīna un citronskābes tirgū veiktās izmeklēšanas ir uzsākta izmeklēšana arī par nātrija glukonāta
tirgu. 1997. gada oktobrī un decembrī, kā arī 1998. gada februārī Komisijai tika paziņots, ka
Akzo
,
Avebe
,
Glucona
,
Roquette
un
Fujisawa
ir atzinušas, ka ir bijušas aizliegtās vienošanās par nātrija glukonāta cenas noteikšanu un šīs preces pārdošanas apjomu
sadali Savienotajās Valstīs un citur dalībnieces. Pēc vienošanās noslēgšanas ar Amerikas Tieslietu ministriju Amerikas valsts
iestādes šiem uzņēmumiem uzlikušas naudas sodus.
ADM
uzliktais naudas sods attiecībā uz aizliegto vienošanos nātrija glukonāta tirgū tika ietverts kopējā naudas sodā 100 miljonu
USD apmērā, kas tika samaksāts saistībā ar lietām par lizīnu un citronskābi.
1998. gada 18. februārī Komisija saskaņā ar 11. pantu Padomes 1962. gada 6. februāra Regulā Nr. 17 – Pirmā Regula par Līguma
[81.] un [82.] panta īstenošanu (OV 13, 204. lpp.) – galvenajiem nātrija glukonāta ražotājiem, importētājiem, eksportētājiem
un pircējiem Eiropā nosūtīja informācijas pieprasījumus.
ADM
nebija šī pieprasījuma adresāte.
Atbilstoši informācijas pieprasījumam
Fujisawa
sazinājās ar Komisiju, lai to informētu, ka tas ir sadarbojies ar Amerikas valsts iestādēm saistībā ar iepriekš aprakstīto
izmeklēšanu un ka tas vēlas darīt to pašu ar Komisiju, pamatojoties uz Komisijas 1996. gada 18. jūlija Paziņojumu par naudas
sodu neuzlikšanu vai to apmēra samazināšanu lietās, kas skar aizliegtas vienošanās (OV C 207, 4. lpp.; turpmāk tekstā – “Paziņojums
par sadarbību”). 1998. gada 12. maijā pēc 1998. gada 1. aprīļa sanāksmes ar Komisiju
Fujisawa
iesniedza rakstveida deklarāciju un materiālus, kuri ietvēra aizliegtās vienošanās vēstures kopsavilkumu, un vairākus dokumentus.
1998. gada 16. un 17. septembrī Komisija atbilstoši Regulas Nr. 17 14. panta 3. punktam veica pārbaudes uz vietas sabiedrību
Avebe
,
Glucona
,
Jungbunzlauer
un
Roquette
mītnēs.
1998. gada 10. novembrī Komisija nosūtīja informācijas pieprasījumu
ADM
. 1998. gada 26. novembrī
ADM
paziņoja, ka tā sadarbosies ar Komisiju. 1998. gada 11. decembra sanāksmes laikā
ADM
iesniedza “pirmo atskaiti [savas] sadarbības ietvaros”. Pēc tam, 1999. gada 21. janvārī, Komisijai tika nodots uzņēmuma paziņojums
un ar lietu saistītie dokumenti.
1999. gada 2. martā Komisija nosūtīja detalizētus informācijas pieprasījumus
Glucona
,
Roquette
un
Jungbunzlauer
. Ar 1999. gada 14., 19. un 20. aprīļa vēstulēm šie uzņēmumi paziņoja, ka vēlas sadarboties ar Komisiju, un sniedza tai noteiktu
informāciju par aizliegto vienošanos. 1999. gada 25. oktobrī Komisija nosūtīja papildu informācijas pieprasījumus
ADM
,
Fujisawa
,
Glucona
,
Roquette
un
Jungbunzlauer
.
2000. gada 17. maijā, pamatojoties uz tai sniegto informāciju, Komisija
ADM
un citiem attiecīgajiem uzņēmumiem nosūtīja paziņojumu par iebildumiem par EKL 81. panta 1. punkta un Līguma par EEZ (turpmāk
tekstā – “EEZ līgums”) 53. panta 1. punkta pārkāpumu.
ADM
un visi pārējie iesaistītie uzņēmumi, atbildot uz Komisijas iebildumiem, iesniedza rakstveida apsvērumus. Neviens no lietas
dalībniekiem nepieprasīja noklausīšanos, tāpat tie neapstrīdēja paziņojumā par iebildumiem norādītos faktus pēc būtības.
2001. gada 11. maijā Komisija
ADM
un citiem attiecīgajiem uzņēmumiem nosūtīja papildu informācijas pieprasījumus.
2001. gada 2. oktobrī Komisija pieņēma lēmumu C(2001) 2931 (galīgā redakcija) par EKL 81. panta un EEZ līguma 53. panta piemērošanu
(
COMP
/E‑1/36.756 – Nātrija glukonāts) (turpmāk tekstā – “Lēmums”). Lēmums
ADM
tika paziņots ar 2001. gada 12. oktobra vēstuli.
Lēmums tostarp ietver šādus noteikumus:
“1. punkts
[
Akzo
], [
ADM
], [
Avebe
], [
Fujisawa
], [
Jungbunzlauer
] un [
Roquette
] ir pārkāpušas EKL 81. panta 1. punktu [..] un – sākot ar 1994. gada 1. janvāri – EEZ 53. panta 1. punktu, piedaloties nolīgumā
un/vai turpinātās saskaņotās darbībās nātrija glukonāta sektorā.
Pārkāpums ir ildzis:
–        [
Akzo
], [
Avebe
], [
Fujisawa
] un [
Roquette
] gadījumā – no 1987. gada februāra līdz 1995. gada jūnijam;
–      [
Jungbunzlauer
] gadījumā – no 1988. gada maija līdz 1995. gada jūnijam;
–      [
ADM
] gadījumā – no 1991. gada jūnija līdz 1995. gada jūnijam.
[..]
3. punkts
Par 1. punktā minēto pārkāpumu tiek noteikti šādi naudas sodi:
a)      [
Akzo
]                                          9 miljoni EUR,
b)      [
ADM
]                                          10,13 miljoni EUR,
c)      [
Avebe
]                                          3,6 miljoni EUR,
d)      [
Fujisawa
]                                 3,6 miljoni EUR,
e)      [
Jungbunzlauer
]                        20,4 miljoni EUR,
f)      [
Roquette
]                                 10,8 miljoni EUR.
[..]”
Lai aprēķinātu naudas soda apmēru, Komisija Lēmumā piemēroja metodoloģiju, kas ietverta Pamatnostādnēs sodanaudas [naudas
soda] noteikšanai, piemērojot Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktu un EOTK līguma 65. panta 5. punktu (OV 1998, C 9, 3. lpp.;
turpmāk tekstā – “Pamatnostādnes”), kā arī Paziņojumu par sadarbību.
Pirmkārt, Komisija naudas soda apmēru noteica, pamatojoties uz pārkāpuma smagumu un ilgumu.
Šajā sakarā attiecībā uz pārkāpuma smagumu Komisija vispirms uzskatīja, ka attiecīgie uzņēmumi ir izdarījuši ļoti smagumu
pārkāpumu, ņemot vērā tā būtību, konkrēto ietekmi uz nātrija glukonāta tirgu EEZ un ietekmi uz konkrēto ģeogrāfisko tirgu
(Lēmuma 371. apsvērums).
Turpinājumā Komisija uzskatīja, ka bija jāņem vērā faktiskā ekonomiskā kapacitāte nodarīt kaitējumu konkurencei un naudas
sods jānosaka līmenī, kas garantētu pietiekamu preventīvu iedarbību. Tā rezultātā, pamatojoties uz skaitļiem tirdzniecības
apgrozījuma apjomu pasaulē, kuru realizējuši attiecīgie uzņēmumi, pārdodot nātrija glukonātu 1995. gadā – pārkāpuma perioda
pēdējā gadā, – ko paziņojuši attiecīgie uzņēmumi pēc Komisijas informācijas pieprasījumiem un no kuriem Komisija aprēķināja
šiem uzņēmumiem piederošās attiecīgās tirgus daļas, Komisija šos uzņēmumus iedalīja divās kategorijās. Pirmajā kategorijā
tā ietvēra uzņēmumus, kuriem atbilstoši Komisijas rīcībā esošajai informācijai piederēja nātrija glukonāta pasaules tirgus
daļas, kas lielākas par 20 %, proti,
Fujisawa
(35,54 %),
Jungbunzlauer
(24,75 %) un
Roquette
(20,96 %). Šiem uzņēmumiem Komisija noteica sākuma summu 10 miljonu EUR apmērā. Otrajā kategorijā tā ietvēra uzņēmumus, kuriem
saskaņā ar Komisijas rīcībā esošo informāciju piederēja nātrija glukonāta pasaules tirgus daļas, kas mazākas par 10 %, proti,
Glucona
(aptuveni 9,5 %) un
ADM
(9,35 %). Attiecībā uz šiem uzņēmumiem Komisija noteica sākuma summu 5 miljonu EUR apmērā, t.i.,
Akzo
un
Avebe
, kam kopīgi piederēja
Glucona
, – 2,5 miljonu EUR apmērā katrai (Lēmuma 385. apsvērums).
Turklāt, lai nodrošinātu, ka naudas sodam ir pietiekama preventīva iedarbība, no vienas puses, un lai ņemtu vērā faktu, ka
lielajiem uzņēmumiem ir zināšanas un juridiski ekonomiskā infrastruktūra, kas tiem ļauj labāk novērtēt savas rīcības pārkāpjošo
raksturu un tās sekas no konkurences tiesību viedokļa, no otras puses, Komisija veica šīs sākuma summas pielāgojumus. Tā rezultātā,
ņemot vērā attiecīgo uzņēmumu lielumu un kopējos resursus, Komisija attiecībā uz
ADM
un
Akzo
noteiktajiem sākuma apmēriem piemēroja palielinājuma koeficientu 2,5 un tādējādi palielināja šo sākotnējo apjomu tā, ka tas
tika noteikts 12,5 miljonu EUR apmērā
ADM
gadījumā un 6,25 miljonu EUR apmērā
Akzo
gadījumā (Lēmuma 388. apsvērums).
Attiecībā uz katra uzņēmuma izdarītā pārkāpuma ilgumu sākotnējais apmērs tika palielināts par 10 % par gadu, t.i., palielināts
par 80 %
Fujisawa
,
Akzo
,
Avebe
un
Roquette
gadījumā, par 70 %
Jungbunzlauer
gadījumā un par 35 %
ADM
gadījumā (Lēmuma 389.–392. apsvērums).
Tādējādi Komisija attiecībā uz
ADM
naudas soda pamatsummu noteica 16,88 miljonu EUR apmērā. Attiecībā uz
Akzo
,
Avebe
,
Fujisawa
,
Jungbunzlauer
un
Roquette
pamatsumma tika noteikta attiecīgi 11,25, 4,5, 18, 17 un 18 miljonu EUR apmērā (Lēmuma 396. apsvērums).
Otrkārt, attiecībā uz atbildību pastiprinošiem apstākļiem
Jungbunzlauer
noteiktā naudas soda pamatsumma tika palielināta par 50 %, pamatojot ar to, ka šis uzņēmums bija pildījis vadošo lomu aizliegtās
vienošanās kontekstā (Lēmuma 403. apsvērums).
Treškārt, Komisija izvērtēja un noraidīja dažu uzņēmumu, tostarp
ADM
, argumentus, ka šiem uzņēmumiem būtu piemērojami atbildību mīkstinoši apstākļi (Lēmuma 404.–410. apsvērums).
Ceturtkārt, piemērojot Paziņojuma par sadarbību B sadaļu, Komisija piešķīra
Fujisawa
“ļoti būtisku samazinājumu” (proti, 80 %) naudas sodam, kas tam būtu uzlikts, ja tas nebūtu sadarbojies. Turklāt Komisija
uzskatīja, ka
ADM
nebija izpildījusi šī paša paziņojuma C sadaļā paredzētos nosacījumus, lai uz to attiektos tai uzliktā naudas soda apmēra
“būtisks samazinājums”. Visbeidzot, saskaņā ar šī paziņojuma D sadaļu Komisija piešķīra “nozīmīgu samazinājumu” (proti, 40 %)
ADM
un
Roquette
un 20 % –
Akzo
,
Avebe
un
Jungbunzlauer
(Lēmuma 418., 423., 426. un 427. apsvērums).

Process un lietas dalībnieku prasījumi
Ar prasības pieteikumu, kas Pirmās instances tiesas kancelejā iesniegts 2001. gada 21. decembrī,
ADM
cēla šo prasību.
Pēc tiesneša–referenta ziņojuma, Pirmās instances tiesa (trešā palāta) nolēma uzsākt mutvārdu procesu un atbilstoši Pirmās
instances tiesas reglamenta 64. pantā noteiktajiem procesa organizatoriskajiem pasākumiem rakstveidā uzdeva jautājumus lietas
dalībniekiem, uz kuriem tie sniedza atbildes noteiktajā termiņā.
Lietas dalībnieku mutvārdu apsvērumi tika uzklausīti tiesas sēdē 2004. gada 18. februārī.
Ar 2006. gada 21. jūlija vēstuli
ADM
ir lūgusi Pirmās instances tiesu ņemt vērā jaunu pamatu, kas balstīts uz Pamatnostādnēm naudas sodu apmēra noteikšanai, kuri
uzlikti, piemērojot Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punkta a) apakšpunktu (OV C 210, 2. lpp.; turpmāk tekstā – “2006. gada
Pamatnostādnes”), pamatojot ar to, ka šīs Pamatnostādnes ir jauns tiesību un faktiskais apstāklis, kas kļuvis zināms iztiesāšanas
laikā Pirmās instances tiesas reglamenta 48. panta 2. punkta izpratnē. Ievērojot vispārējo pareizas tiesvedības principu,
Pirmās instances tiesa, neatsākot procesu, ir uzaicinājusi Komisiju izteikties par
ADM
lūgumu. Ar 2006. gada 11. augusta vēstuli Komisija ir norādījusi, ka tā uzskata, ka
ADM
lūgums nav apmierināms.

ADM
prasījumi Pirmās instances tiesai ir šādi:
–        atcelt Lēmuma 1. punktu tiktāl, ciktāl tas attiecas uz
ADM
, vai vismaz tiktāl, ciktāl tajā uzskatīts, ka tā piedalījusies pārkāpumā pēc 1994. gada 4. oktobra;
–        atcelt Lēmuma 3. punktu tiktāl, ciktāl tas attiecas uz
ADM
;
–        pakārtoti, atcelt vai būtiski samazināt tai uzlikto naudas sodu;
–        piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
Komisijas prasījumi Pirmās instances tiesai ir šādi:
–        prasību noraidīt;
–        piespriest
ADM
atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

Juridiskais pamatojums

ADM
izvirzītie pamati, no kuriem visi attiecas uz tai uzliktā naudas soda noteikšanu, attiecas, pirmkārt, uz to, vai šajā gadījumā
ir piemērojamas Pamatnostādnes; otrkārt, uz pārkāpuma smagumu, treškārt, uz pārkāpuma ilgumu, ceturtkārt, uz atbildību mīkstinošiem
apstākļiem, piektkārt, uz tās sadarbību administratīvā procesa laikā un, sestkārt, uz tiesību uz aizstāvību ievērošanu.
A –
Par Pamatnostādņu piemērojamību
1.
Par tiesiskās drošības un sodu atpakaļejoša spēka neesamības principu pārkāpumu
a)     Lietas dalībnieku izvirzītie argumenti

ADM
apgalvo, ka Pamatnostādnēs paredzētā naudas sodu aprēķināšanas metode krasi atšķiras no Komisijas līdzšinējās naudas sodu
uzlikšanas prakses, kas, kā to Lēmumā atzīst Komisija (395. apsvērums), ietvēra naudas soda noteikšanu saskaņā ar pamata likmi,
kas atspoguļoja noteiktu tirdzniecības apjoma attiecīgajā Kopienas tirgū procentuālo daļu. Savukārt Pamatnostādnes ievieš
naudas sodu ar fiksētu likmi, piemēram, 20 miljoni EUR par ļoti smagu pārkāpumu, neatkarīgi no attiecīgās preces pārdošanas
apjoma.

ADM
atzīmē, ka laika periodā, uz kuru attiecas lieta (1991.–1994. vai 1991.–1995. gads), Komisija pastāvīgi piemēroja šo praksi
un parasti uzlika naudas sodus 2 %–9 % apmērā no attiecīgās preces tirdzniecības apgrozījuma Kopienas tirgū. Savukārt jaunās,
no Pamatnostādnēm izrietošās politikas ieviešanas rezultātā naudas sodi ir no 43 līdz 153 reizēm augstāki nekā naudas sodi,
kas tika uzlikti, pamatojoties uz iepriekš pastāvējušo praksi.

ADM
atzīst, ka Komisijai ir rīcības brīvība palielināt naudas sodus, ja konkurences tiesību politika prasa naudas sodus ar lielāku
preventīvu iedarbību. Tomēr, uzliekot naudas sodu, kas no 43 līdz 153 reizēm pārsniedz naudas sodu, kas būtu uzlikts saskaņā
ar tās līdzšinējo praksi, Komisija ir acīmredzami pārkāpusi šīs rīcības brīvības robežas. Pretēji Komisijas apgalvotajam šo
secinājumu apstiprina Pirmās instances tiesas 2002. gada 20. marta spriedums lietā T‑16/99
Lögstör Rör
/Komisija (
Recueil
, II‑1633. lpp., 237. punkts). Šajā spriedumā Pirmās instances tiesa, no vienas puses, ir atzinusi, ka Komisija var palielināt
naudas sodus Regulā Nr. 17 noteiktajās robežās, ar nosacījumu, ka tas ir nepieciešams, lai nodrošinātu Kopienas konkurences
politikas ieviešanu. Komisija ne lēmumā, ne savos apsvērumos nav ne sniegusi pamatojumu, ne iesniegusi pierādījumus, lai parādītu,
ka šīs politikas ieviešana prasa uzlikt naudas sodus, kuri no 43 līdz 153 reizēm pārsniedz naudas sodus, kuri būtu uzliekami,
pamatojoties uz iepriekš pastāvējušo standarta praksi.
ADM
tāpat atzīmē, ka lietā, kurā tika pasludināts minētais spriedums, kā arī visās pārējās lietās attiecībā uz aizliegto vienošanos
par izolētajām apkures caurulēm, izņemot lietu, kas attiecās uz
ABB
, Komisija naudas sodus esot noteikusi līmenī, kas bija salīdzināms ar līmeni, kāds tika izmantots, piemērojot Komisijas līdzšinējo
praksi.
ADM
apgalvo, ka uzņēmumiem, kuri bija šīs aizliegtās vienošanās dalībnieki, tika uzlikts naudas sods, kas atbilda tikai 3 %–14 %
no attiecīgā pārdotā apjoma, un pat
ABB
uzliktais naudas sods atbilda tikai 44 % no tās attiecīgā tirdzniecības apgrozījuma.

ADM
norāda, ka iesaistītajiem uzņēmumiem ir jāspēj turpināt veikt savu uzņēmējdarbību apstākļos, kas ir iepriekš paredzami. Tādējādi,
kā tas esot izskaidrots arī Pamatnostādnēs (pirmā daļa), naudas soda noteikšanā Komisijai ir jāievēro saskaņota un nediskriminējoša
politika. Tiesiskās drošības neievērošana, nosakot naudas sodu, ir neētiska attiecībā uz naudas soda preventīvās iedarbības
efektīvas īstenošanas jēdzienu. Lai naudas sodam būtu individuāla preventīva iedarbība, ir būtiski, lai iesaistītie uzņēmumi
jau iepriekš zinātu piemērojamās soda sankcijas. Tā norāda, ka vispārēja amnestija vai efektīva iecietības politika prasa,
lai soda sankcijas atteikšanās no sadarbības gadījumā būtu iepriekš skaidri noteiktas. Tāpat ir nesaprātīgi uzturēt pastāvīgu
nedrošību attiecībā uz lielumu naudas sodiem, ko var uzlikt par konkurences tiesību pārkāpumiem, it īpaši ņemot vērā nozīmīgo
laika periodu, kāds ir nepieciešams, lai pabeigtu šādu pārkāpumu izmeklēšanu. Tā rezultātā tiesiskās drošības princips prasot,
lai ar pietiekamu noteiktību būtu iespējams iepriekš paredzēt Komisijas nostāju, aprēķinot naudas sodus saskaņā ar Regulas
Nr. 17 15. panta 2. punktu.

ADM
piebilst, ka no Savienoto Valstu
Sentencing Guidelines
[(Naudas sodu piespriešanas vadlīnijas) (sadaļa 1B1.11(b)(1); turpmāk tekstā – “ASV vadlīnijas”) un no
Federal Court of Appeals
(Federālā Apelāciju tiesa) sprieduma (Savienotās Valstis pret
Kimler
, 167 F. 3d 889 (
5th Circ. 1999
)] izriet, ka jaunu vadlīniju piemērošana ar atpakaļejošu spēku attiecībā uz naudas sodiem ir aizliegta ar
ex post facto
noteikumu, kas ir ietverts Savienoto Valstu Konstitūcijā, ja tā rezultātā tiek uzlikts sods, kas ir smagāks nekā sods, kas
bija paredzēts brīdī, kad notikušas sodāmās darbības.
Tā rezultātā saskaņā ar
ADM
viedokli, ja Pamatnostādnēs paredzētā jaunā politika tiek ar atpakaļejošu spēku piemērota pārkāpumam, kas, kā izskatāmajā
lietā, ir noticis pirms šo Pamatnostādņu publicēšanas, un tā rezultātā
ADM
tiek uzlikts naudas sods, kas ir daudz lielāks nekā naudas sods, kas uzlikts saskaņā ar līdz šim pastāvējušo praksi, ja vien
tas nav nepieciešams, lai nodrošinātu konkurences tiesību politikas ievērošanu, šāda piemērošana pārkāpj tiesiskās drošības
principu un ir prettiesiska.
Komisija lūdz šo pamatu noraidīt.
b)     Pirmās instances tiesas vērtējums
Pirmās instances tiesa vispirms atgādina, ka krimināltiesību normu atpakaļejoša spēka aizlieguma princips, kas kā pamattiesības
atzīts 7. pantā Eiropas Cilvēktiesību un pamatbrīvību aizsardzības konvencijā, kas parakstīta Romā 1950. gada 4. novembrī,
veido vispārēju Kopienu tiesību principu, kas jāievēro, uzliekot naudas sodus par konkurences tiesību normu pārkāpumu, un
ka šis princips prasa, lai piespriestie sodi atbilstu tiem sodiem, kas noteikti pārkāpuma izdarīšanas brīdī (Tiesas 2005. gada
28. jūnija spriedums apvienotajās lietās C‑189/02 P, C‑202/02 P, no C‑205/02 P līdz C‑208/02 P un C‑213/02 P
Dansk Rørindustri
u.c./Komisija, Krājums, I‑5425. lpp., 202. punkts; Pirmās instances tiesas 2002. gada 20. marta spriedums lietā T‑23/99
LR AF
/Komisija,
Recueil
, II‑1705. lpp., 218.–221. punkts, un 2003. gada 9. jūlija spriedums lietā T‑224/00
Archer Daniels Midland
un
Archer Daniels Midland Ingredients
/Komisija,
Recueil
, II‑2597. lpp., 39. punkts).
Turpinājumā Pirmās instances tiesa uzskata, ka tādu pamatnostādņu pieņemšana, kas var grozīt Komisijas vispārējo konkurences
politiku naudas sodu jautājumā, principā ietilpst atpakaļejoša spēka aizlieguma principa piemērošanas jomā.
Pirmkārt, Pamatnostādnes var radīt juridiskas sekas. Šīs sekas izriet nevis no pašu Pamatnostādņu normatīvā rakstura, ka tās
pieņem un publicē Komisija. Pieņemot un publicējot Pamatnostādnes, Komisija nosaka ierobežojumus pašas rīcības brīvībai; tā
var atkāpties no šiem noteikumiem, vienīgi attiecīgā gadījumā pārkāpjot vispārējos tiesību principus, tādus kā vienlīdzīgas
attieksmes princips vai tiesiskās paļāvības un tiesiskās drošības aizsardzības princips (šajā sakarā skat. iepriekš 38. punktā
minēto spriedumu apvienotajās lietās
Dansk Rørindustri
u.c./Komisija, 209.–212. punkts).
Otrkārt, kā konkurences politikas instruments, Pamatnostādnes ietilpst atpakaļejoša spēka aizlieguma principa piemērošanas
jomā tāpat kā jauna tiesas interpretācija normai, kas definē pārkāpumu atbilstoši Eiropas Cilvēktiesību tiesas judikatūrai
par Cilvēktiesību un pamatbrīvību aizsardzības konvencijas 7. panta 1. punktu (skat. it īpaši Eiropas Cilvēktiesību tiesas
1995. gada 22. novembra spriedumu lietā
S. W
. un
C. R
. pret Apvienoto Karalisti, A sērija Nr. 335‑B un 335‑C, 34.–36. un 32.–34. punkts; 1996. gada 15. novembra spriedumu lietā
Cantoni
pret Franciju,
Recueil des arrêts et décisions
1996‑V, 29.–32. punkts, un 2000. gada 22. jūnija spriedumu lietā
Coëme
u.c. pret Beļģiju,
Recueil des arrêts et décisions
2000‑VII, 145. punkts), saskaņā ar ko šī tiesību norma nepieļauj atpakaļejoša spēka piešķiršanu pārkāpumu definējošas normas
jaunai interpretācijai. Saskaņā ar šo judikatūru tas tā it īpaši ir tādas tiesas veiktās interpretācijas gadījumā, kas nav
bijusi saprātīgi iepriekš paredzama brīdī, kad pārkāpums tika izdarīts, it īpaši ievērojot tiesību normas interpretāciju lietas
faktu iestāšanās brīdī. Tomēr ir jāprecizē, ka no šīs pašas judikatūras izriet, ka iepriekšparedzamības jēdziena apjoms lielā
mērā ir atkarīgs no attiecīgā teksta satura, jomas, uz kuru tas attiecas, kā arī tā adresātu skaita un statusa. Tādējādi likums
var atbilst iepriekšparedzamības prasībai, pat ja attiecīgajai personai ir jāvēršas pēc padoma, lai novērtētu, ciktāl tas
ir iespējams attiecīgajos apstākļos, sekas, kādas var būt noteiktai darbībai. Konkrētāk, saskaņā ar spriedumu lietā
Cantoni
pret Franciju (minēts iepriekš, 35. punkts) tas it īpaši attiecas uz profesionāļiem, kas, veicot savus pienākumus, parasti
rīkojas ar lielu rūpību. Tādējādi var sagaidīt, ka viņi būs īpaši uzmanīgi, novērtējot riskus, kas saistīti ar šādu darbību
(iepriekš 38. punktā minētais spriedums apvienotajās lietās
Dansk Rørindustri
u.c./Komisija, 215.–223. punkts).
Ievērojot iepriekš iztirzāto, ir jānovērtē, vai pārmaiņas, ko radīja Pamatnostādņu pieņemšana, bija saprātīgi paredzamas brīdī,
kad tika izdarīti attiecīgie pārkāpumi.
Šajā sakarā ir jāatzīst, ka Pamatnostādņu principiāls jauninājums ir tāds, ka par aprēķinu sākuma summu jāpieņem pamata apmērs,
kas noteikts, pamatojoties uz minētajās Pamatnostādnēs šajā sakarā paredzētām kategorijām, kuras atspoguļo dažādas pārkāpumu
smaguma pakāpes, bet kurām kā tādām nav nekāda sakara ar attiecīgo apgrozījumu. Šī metode galvenokārt pamatota ar naudas sodu
tarifikāciju, kaut arī tā ir relatīva un elastīga (iepriekš 38. punktā minētais spriedums apvienotajās lietās
Dansk Rørindustri
u.c./Komisija, 225. punkts).
Turklāt ir jāatgādina, ka apstāklis, ka iepriekš Komisija dažāda veida pārkāpumiem piemērojusi noteikta apmēra naudas sodus,
nevar Komisijai liegt šo apmēru palielināt Regulā Nr. 17 norādītajās robežās, ja tas nepieciešams, lai nodrošinātu Kopienas
konkurences politikas īstenošanu, bet ka – tieši pretēji – Kopienas konkurences tiesību normu efektīvai piemērošanai Komisijai
jebkurā brīdī naudas sodu apmēru jāspēj pielāgot šīs politikas vajadzībām (šajā sakarā skat. iepriekš 38. punktā minēto Tiesas
spriedumu apvienotajās lietās
Dansk Rørindustri
u.c./Komisija, 227. punkts; 1983. gada 7. jūnija spriedumu apvienotajās lietās no 100/80 līdz 103/80
Musique Diffusion française
u.c./Komisija,
Recueil
, 1825. lpp., 109. punkts; 2003. gada 2. oktobra spriedumu lietā C‑196/99 P
Aristrain
/Komisija,
Recueil
, I‑11005. lpp., 81. punkts; Pirmās instances tiesas 1992. gada 10. marta spriedumu lietā T‑12/89
Solvay
/Komisija,
Recueil
, II‑907. lpp., 309. punkts, un 1998. gada 14. maija spriedumu lietā T‑304/94
Europa Carton
/Komisija,
Recueil
, II‑869. lpp., 89. punkts; iepriekš 38. punktā minēto spriedumu lietā
Archer Daniels Midland
un
Archer Daniels Midland Ingredients
/Komisija, 56. punkts).
No tā izriet, ka uzņēmumi, kas iesaistīti administratīvajā procesā, kura rezultātā varētu uzlikt naudas sodu, nevar tiesiski
paļauties ne uz to, ka Komisija nepārsniegs iepriekš piemēroto naudas sodu apmēru, ne arī uz šo naudas sodu aprēķināšanas
metodi (iepriekš 38. punktā minētais spriedums apvienotajās lietās apvienotajās lietās
Dansk Rørindustri
u.c./Komisija, 228. punkts).
Tādējādi minētajiem uzņēmumiem ir jāņem vērā iespēja, ka Komisija jebkurā brīdī var nolemt palielināt naudas sodu apmēru salīdzinājumā
ar tiem, kuri piemēroti iepriekš. Tas attiecas ne tikai uz gadījumiem, kad Komisija palielina naudas sodu apmēru, darot tos
zināmus individuālā lēmumā, bet arī uz gadījumiem, kad šis palielinājums tiek veikts, konkrētos gadījumos piemērojot tādas
vispārpiemērojamas rīcības normas kā Pamatnostādnes (iepriekš 38. punktā minētais spriedums apvienotajās lietās
Dansk Rørindustri
u.c./Komisija, 229. un 230. punkts).
Tādējādi, neskarot tālāk – 99. un turpmākajos punktos izklāstītos argumentus,
ADM
kļūdaini apgalvo, ka aizliegtās vienošanās kontekstā Komisijas izdarīta naudas sodu apmēra palielināšana ir acīmredzami nesamērīga,
lai nodrošinātu Kopienas konkurences politikas īstenošanu.
Tāpat
ADM
izvirzītais apstāklis – pat ja tas ir pierādīts, ka jaunās politikas piemērošanas rezultātā naudas sodi būtu no 43 līdz 153 reizēm
augstāki nekā naudas sodi, kas būtu uzlikti, pamatojoties uz līdzšinējo praksi, – nevar radīt atpakaļejoša spēka aizlieguma
principa pārkāpumu. Ievērojot, cita starpā, šī sprieduma 41. punktā minēto judikatūru,
ADM
bija saprātīgi jāparedz, ka Komisija jebkurā brīdī var pārskatīt vispārējo naudas sodu līmeni kontekstā ar citas konkurences
politikas ieviešanu. Tādējādi
ADM
bija saprātīgi jāparedz šāds palielinājums – pat ja tas ir pierādīts – apskatāmo pārkāpumu izdarīšanas brīdī.
Visbeidzot, tiktāl, ciktāl
ADM
apgalvo, ka, lai nodrošinātu, ka naudas sodiem ir preventīva iedarbība, ir būtiski, lai visiem uzņēmumiem būtu iepriekšēja
informācija par to naudas sodu apmēru, kuri tiem tiks uzlikti, ja šie uzņēmumi veiks Kopienas konkurences tiesību pārkāpumu,
pietiek uzsvērt, ka ar naudas sodu preventīvo iedarbību nekādi netiek prezumēts, ka uzņēmumiem ir iepriekšēja informācija
par precīzu to naudas soda apmēru, kāds tiem tiks uzlikts par konkrēto pret konkurenci vērsto rīcības veidu.
Tā rezultātā pamats, kas saistīts ar tiesiskās drošības un sodu atpakaļejošā spēka aizlieguma principu pārkāpumu, ir noraidāms.
2.
Par vienlīdzīgas attieksmes principa pārkāpumu
a)     Lietas dalībnieku izvirzītie argumenti

ADM
uzskata, ka Pamatnostādņu piemērošana pārkāpj vienlīdzīgas attieksmes principu, jo tās diferencē Kopienu tiesības pārkāpušos
uzņēmumus, nevis vadoties no pārkāpuma izdarīšanas datuma, bet gan datuma, kad ticis pieņemts Komisijas lēmums, kuru Komisija
ir noteikusi patvaļīgi. Piemēram,
ADM
norāda, ka Komisijas 1997. gada 14. maija Lēmumā 97/624/EK par EK līguma [82.] panta piemērošanu (IV/34.621, 35.059/F‑3 –
Irish Sugar plc
) (OV L 258, 1. lpp.) un Komisijas 1994. gada 29. marta Lēmumā 94/210/EK par EK līguma [81.] un [82.] panta piemērošanu (IV/33.941
–
HOV‑SVZ/MCN
) (OV L 104, 34. lpp.) minētajiem uzņēmumiem naudas sodi tika uzlikti, tikai pamatojoties uz 6,8 % un 5 % no attiecīgajā tirgū
realizētā apjoma, kaut arī pārkāpumi notika tajā pašā laika posmā, kad aizliegtā vienošanās par nātrija glukonātu.
Komisija lūdz šo pamatu noraidīt.
b)     Pirmās instances tiesas vērtējums
Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru Pamatnostādnēs norādītās metodes izmantošana, aprēķinot uzlikto naudas sodu, nav diskriminējoša
attieksme, salīdzinājumā ar uzņēmumiem, kas pārkāpuši Kopienu konkurences normas tajā pašā laika periodā, taču kuriem sakarā
ar iemesliem, kas attiecas uz laiku, kad pārkāpums ticis atklāts, vai sakarā ar tos skaroša administratīvā procesa norisi
sodi tika uzlikti pirms Pamatnostādņu pieņemšanas un publicēšanas (šajā sakarā skat. iepriekš 38. punktā minēto spriedumu
lietā
Archer Daniels Midland
un
Archer Daniels Midland Ingredients
/Komisija, 69.–73. punkts; Pirmās instances tiesas 2001. gada 12. jūlija spriedumu apvienotajās lietās T‑202/98, T‑204/98
un T‑207/98
Tate
&
Lyle
u.c./Komisija,
Recueil
, II‑2035. lpp., 118. un 119. punkts).
Tā rezultātā iepriekšējā punktā norādītajos spriedumos izvirzīto iemeslu dēļ tāpat ir jānoraida ar apgalvoto vienlīdzīgas
attieksmes principa pārkāpumu saistītais pamats.
B –
Par pārkāpuma smagumu
1.
Ievads

ADM
uzskata, ka Komisija, aprēķinot naudas soda apmēru, kļūdaini novērtējusi pārkāpuma smagumu. Šajā sakarā izvirzītie pamati
attiecas, pirmkārt, uz to, ka vērā nav ņemts vai nav pietiekami ņemts vērā attiecīgās preces tirdzniecības apgrozījums; otrkārt,
uz to, ka vērā nav ņemts vai nav pietiekami ņemts vērā nātrija glukonāta tirgus ierobežotais lielums; treškārt, ka nepieciešamība,
lai naudas sodam būtu preventīva iedarbība, attiecībā uz šo naudas sodu ir tikusi ņemta vērā divas reizes; ceturtkārt, uz
palielinājuma koeficienta piemērošanu sākuma summai un, piektkārt, uz aizliegtās vienošanās konkrēto ietekmi uz tirgu.
Pirms tiek lemts par šajā kontekstā izvirzīto dažādo pamatu pamatotību, ir jārezumē izskatāmajā gadījumā Komisijas izmantotā
metode pārkāpuma smaguma novērtēšanai un vērā ņemšanai, kā tas izriet no Lēmuma apsvērumiem.
No Lēmuma izriet, ka, novērtējot pārkāpuma smagumu, Komisija, pirmkārt, ir uzskatījusi, ka, ievērojot pārkāpuma raksturu,
tā konkrēto ietekmi uz EEZ nātrija glukonāta tirgu un konkrētā ģeogrāfiskā tirgus lielumu, iesaistītie uzņēmumi ir izdarījuši
ļoti smagu pārkāpumu, kas ir ietekmējis visu EEZ (Lēmuma 334.–371. apsvērums).
Turpinājumā Komisija ir uzskatījusi, ka iesaistītajiem uzņēmumiem bija jāpiemēro “atšķirīga attieksme, lai ņemtu vērā pārkāpuma
izdarītāju faktisko ekonomisko kapacitāti nodarīt nozīmīgu kaitējumu konkurencei, un [..] jānosaka naudas sods apmērā, kas
nodrošinātu, ka tam ir pietiekama preventīva iedarbība”. Šajā kontekstā Komisija ir norādījusi, ka tā ņems vērā katra uzņēmuma
konkrēto nozīmi un tādējādi – konkrēto ietekmi, kāda katra uzņēmuma pārkāpumam ir bijusi uz konkurenci (Lēmuma 378. un 379. apsvērums).
Lai novērtētu šos elementus, Komisija ir izvēlējusies aprēķinos izmantot iesaistīto uzņēmumu tirdzniecības apgrozījumu, visā
pasaulē pārdodot nātrija glukonātu pārkāpuma pēdējā gadā, proti, 1995. gadā. Šajā sakarā Komisija ir uzskatījusi, ka, “tā
kā [nātrija glukonāta tirgus ir] pasaules tirgus, šie skaitļi [sniedz] visatbilstošāko priekšstatu par uzņēmumu – dalībnieku
kapacitāti nodarīt nozīmīgu kaitējumu pārējiem kopējā tirgus dalībniekiem un/vai EEZ” (Lēmuma 381. apsvērums). Komisija ir
piebildusi, ka tā uzskata, ka šo metodi apstiprināja apstāklis, ka šī bija pasaules mēroga aizliegtā vienošanās, kuras mērķis,
cita starpā, bija sadalīt tirgu pasaules līmenī un tādējādi noteiktās EEZ tirgus zonās novērst konkurenci. Turklāt tā uzskatīja,
ka katra no aizliegtās vienošanās dalībnieku tirdzniecības apgrozījums pasaules līmenī tāpat parādīja tā ieguldījumu aizliegtās
vienošanās efektivitātē kopumā vai tieši pretēji – nestabilitāti, kas ietekmētu šo aizliegto vienošanos, ja šis dalībnieks
tajā nebūtu piedalījies (Lēmuma 381. apsvērums).
Tāpēc Komisija ir nolēmusi noteikt divas uzņēmumu kategorijas, proti, pirmkārt, kategoriju, kas sastāv no “trim galvenajiem
nātrija glukonāta ražotājiem, kuriem pieder pasaules tirgus daļas apmērā, kas pārsniedz 20 %”, un, otrkārt, kategoriju, kas
sastāv no uzņēmumiem, kuriem “pieder daudz mazākas pasaules nātrija glukonāta tirgus daļas (mazākas par 10 %)” (Lēmuma 382. apsvērums).
Tādējādi Komisija noteica sākuma summu 10 miljonu EUR apmērā uzņēmumiem pirmajā kategorijā, kurā ietilpa
Fujisawa
,
Jungbunzlauer
un
Roquett
e, kuriem attiecīgi piederēja tirgus daļas aptuveni 36, 25 un 21 % apmērā, un sākuma summu 5 miljonu EUR apmērā – uzņēmumiem
otrajā kategorijā, proti,
Glucona
un
ADM
, kuriem katram piederēja tirgus daļas aptuveni 9 % apmērā. Tā kā
Glucona
bija
Akzo
un
Avebe
kopīpašums, Komisija katram no šiem uzņēmumiem ir noteikusi sākuma summu 2,5 miljonu EUR apmērā (Lēmuma 385. apsvērums).
Visbeidzot, lai, pirmkārt, nodrošinātu, ka naudas sodam ir pietiekama preventīva iedarbība, un lai, otrkārt, ņemtu vērā, ka
lieliem uzņēmumiem ir zināšanas un juridiski ekonomiskā infrastruktūra, kas tiem ļauj vieglāk konstatēt to rīcības pārkāpjošo
raksturu un apzināties tās sekas atbilstoši konkurences tiesībām, Komisija veica šīs sākuma summas pielāgojumu. Tā rezultātā,
ņemot vērā iesaistīto uzņēmumu lielumu un kopējos resursus, Komisija, norādot uz pārkāpuma smagumu,
ADM
un
Akzo
sākuma summai piemēroja palielinājuma koeficientu 2,5 un tādējādi palielināja naudas sodu līdz 12,5 miljoniem EUR
ADM
gadījumā un līdz 6,25 miljoniem EUR
Akzo
gadījumā (Lēmuma 388. apsvērums).
2.
Par to, ka nav ņemts vērā vai nav pienācīgi ņemts vērā attiecīgās preces pārdošanas tirdzniecības apgrozījums
a)     Lietas dalībnieku izvirzītie argumenti

ADM
pārmet Komisijai, ka tā, aprēķinot naudas soda pamatsummas apmēru, nav ņēmusi vērā vai nav pienācīgi ņēmusi vērā
ADM
tirdzniecības apgrozījumu, kas radies, pārdodot attiecīgo preci.
No vienas puses,
ADM
apgalvo, ka no Pirmās instances tiesas judikatūras izriet, ka tirdzniecības apgrozījums, kas radies, pārdodot attiecīgo preci,
ir svarīgs naudas sodu aprēķināšanas elements (Pirmās instances tiesas 1994. gada 14. jūlija spriedums lietā T‑77/92
Parker Pen
/Komisija,
Recueil
, II‑549. lpp., 92.–95. punkts; 1996. gada 8. oktobra spriedums apvienotajās lietās no T‑24/93 līdz T‑26/93 un T‑28/93
Compagnie maritime belge transports
u.c./Komisija,
Recueil
, II‑1201. lpp., 233. punkts; 1997. gada 21. oktobra spriedums lietā T‑229/94
Deutsche Bahn
/Komisija,
Recueil
, II‑1689. lpp., 127. punkts, un 1998. gada 14. maija spriedums lietā T‑327/94
SCA Holding
/Komisija,
Recueil
, II‑1373. lpp., 176. punkts).

ADM
uzskata, ka tirdzniecības apgrozījuma, kas radies, pārdodot attiecīgo preci EEZ, ņemšana vērā ir atbilstošs sākuma punkts,
lai novērtētu gan kaitējumu konkurencei attiecīgās preces tirgū Kopienā, kā arī aizliegtās vienošanās dalībnieku relatīvo
nozīmi aizliegtās vienošanās ietvaros saistībā ar attiecīgajām precēm. Šo secinājumu apstiprina Pirmās instances tiesas judikatūra
(iepriekš 44. punktā minētais Pirmās instances tiesas spriedums
Europa Carton
/Komisija, 126. punkts, un 1998. gada 14. maija spriedums lietā T‑309/94
KNP BT
/Komisija,
Recueil
, II‑1007. lpp., 108. punkts, kas apstiprināts apelācijā ar Tiesas 2000. gada 16. novembra spriedumu lietā C‑248/98 P
KNP BT
/Komisija,
Recueil
, I‑9641. lpp.).
Turklāt saskaņā ar
ADM
– Pirmās instances tiesas 2002. gada 20. marta spriedums lietā T‑9/99
HFB
u.c./Komisija (
Recueil
, II‑1487. lpp., 442. punkts) apstiprina, ka nesamērīgi lielas nozīmes piešķiršana uzņēmuma kopējam lielumam, nosakot naudas
soda apmēru, ir prettiesiska.
Tāpat
ADM
norāda, ka savā lēmumu pieņemšanas praksē līdzīgās lietās pēdējos gados [Komisijas 1994. gada 13. jūlija Lēmums 94/601/EK
par EK līguma 85. panta piemērošanas procedūru (IV/C/33.833 – Kartons) (OV L 243, 1. lpp.); Komisijas 1994. gada 30. novembra
Lēmums 94/815/EK par EK līguma 85. panta piemērošanas procedūru (IV/33.126 un 33.322 – Cements) (OV L 343, 1. lpp.); Komisijas
1986. gada 23. aprīļa Lēmums 86/398/EEK par EK līguma 85. panta piemērošanas procedūru (IV/31.149 – Polipropilēns) (OV L 230,
1. lpp.); Komisijas 1989. gada 2. augusta Lēmums 89/515/EEK par EEK līguma 85. panta piemērošanas procedūru (IV/31.553 – Metināta
tērauda režģis) (OV L 260, 1. lpp.); Komisijas 1994. gada 16. februāra Lēmums 94/215/EOTK par EOTK līguma 65. panta piemērošanas
procedūru attiecībā uz nolīgumiem un saskaņotām darbībām, ko izdarījuši Eiropas starpsiju ražotāji (OV L 116, 1. lpp.)] Komisija
pati par pamatu izmantoja attiecīgās preces tirdzniecības apjomu Kopienas tirgū, kā tā arī to ir atzinusi Lēmumā (395. apsvērums).
Minētajos lēmumos, balstoties uz šādiem aprēķiniem, Komisija noteica naudas sodus no 2 % līdz 9 % no uzņēmuma attiecīgās preces
tirdzniecības apgrozījuma. Ja Komisija būtu piemērojusi šādu aprēķinu pamatu arī šajā gadījumā, tā
ADM
būtu uzlikusi naudas sodu no EUR 66 000 līdz EUR 236 000 apmērā. Tomēr, tā kā Komisija šādu aprēķinu pamatu neizmantoja,
tā šajā gadījumā
ADM
uzlika naudas sodu, kas bija no 43 līdz 153 reizes augstāks nekā naudas sods, kas būtu uzlikts ar šādu pamatu.

ADM
uzskata, ka ar Komisijas izmantoto pieeju nišas prece ar nelielu vērtību tiek sodīta tādā pat veidā kā aizliegta vienošanās
attiecībā uz ekonomiski nozīmīgu preci ar augstu vērtību. Tā uzskata, ka nevienā no naudas soda aprēķina fāzēm Komisija nav
pienācīgi ņēmusi vērā
ADM
ierobežoto nātrija glukonāta pārdošanas rezultātā panākto tirdzniecības apgrozījumu.

ADM
piebilst, ka, pat ņemot vērā tās realizēto nātrija glukonāta apjomu EEZ visā aizliegtās vienošanās pastāvēšanas laikā, nevis
tikai viena gada ietvaros, Komisijas uzliktais naudas sods tomēr ir acīmredzami nesamērīgs.
ADM
kopējais tirdzniecības apgrozījums, pārdodot nātrija glukonātu EEZ laika posmā no 1991. gada jūnija līdz 1995. gada jūnijam
(laika posmā, kad, kā apgalvo Komisija,
ADM
ir bijusi aizliegtās vienošanās dalībniece), atbilda tikai aptuveni 7,83 miljoniem EUR, un tādējādi naudas sods atbilst 216 %
no šī apmēra. Laika posmā no 1991. gada jūnija līdz 1994. gada oktobrim (proti, visu laika posmu, kurā, kā uzskata
ADM
, tā esot bijusi aizliegtās vienošanās dalībniece) tās realizētā nātrija glukonāta tirdzniecības apgrozījums EEZ bija aptuveni
5,96 miljoni EUR, bet uzliktais naudas sods atbilda 283 % no šī skaitļa. Lai arī kuru no precīziem periodiem, kad notikusi
dalība aizliegtā vienošanās neizvēlētos, naudas sods par vairāk nekā 200 % pārsniedz kopējās attiecīgās preces pārdošanas
vērtību visā laika periodā, kad
ADM
ir bijusi aizliegtās vienošanās dalībniece. Faktiski naudas sods atbilst 644 % no ikgadējās pārdošanas summas, kura iegūstama,
piemērojot Amerikas Savienoto Valstu iestāžu izmantoto metodi, uz kuru atsaucas Komisija, ja aizliegtā vienošanās būtu pastāvējusi
32 gadus (nevis mazāk nekā četrus gadus).
Tā rezultātā
ADM
uzskata, ka Komisija ne vien nav ņēmusi vērā ar judikatūru iedibinātos principus, bet arī ir pārkāpusi samērīguma principu.
No otras puses,
ADM
uzskata, ka Pamatnostādnes norāda, ka ir “jāņem vērā pārkāpumu izdarītāju faktiskā ekonomiskā kapacitāte nodarīt nozīmīgu
kaitējumu pārējiem tirgus dalībniekiem, it īpaši patērētājiem”, un ka tās tāpat aizliegto vienošanos gadījumā prasa veikt
novērtējumu, lai atspoguļotu “katra uzņēmuma rīcības, kas veido pārkāpumu, [..] konkrēto ietekmi [..] uz konkurenci”.
Saskaņā ar
ADM
viedokli ekonomisko ietekmi vai nu uz konkurenci vai citiem tirgus dalībniekiem var novērtēt vienīgi saistībā ar ietekmēto
preces tirdzniecību. Vienīgi ņemot vērā šo tirdzniecību, ir iespējams novērtēt iespējamā kaitējuma patērētājiem vai konkurencei
apmēru no pret konkurenci vērsta uzcenojuma vai cita prettiesiska ieguvuma viedokļa.

ADM
uzskata, ka tādējādi, neņemot vērā attiecīgās preces tirdzniecības apjomu, Komisija ir kļūdaini piemērojusi pati savas Pamatnostādnes.
Visbeidzot,
ADM
norāda, ka, nesniedzot konkrētu pamatojumu savam lēmumam neņemt vērā
ADM
realizēto tirdzniecības apjomu EEZ konkrētās preces tirgū, Komisija nav izpildījusi savu pienākumu sniegt pamatojumu.
Komisija lūdz izvirzītos pamatus noraidīt.
b)     Pirmās instances tiesas vērtējums

ADM
apgalvo, ka ir noticis, pirmkārt, samērīguma principa pārkāpums, otrkārt, Pamatnostādņu pārkāpums un, treškārt, pienākuma
sniegt pamatojumu pārkāpums.
Par samērīguma principa pārkāpumu
Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru – pārkāpuma smagums ir jānosaka, ievērojot vairākus faktorus, tādus kā lietas konkrētie apstākļi
un tās konteksts, un nepastāv ierobežots vai izsmeļošs obligāti ievērojamo kritēriju saraksts (Tiesas 1996. gada 25. marta
rīkojums lietā C‑137/95 P
SPO
u.c./Komisija,
Recueil
, I‑1611. lpp., 54. punkts, un Tiesas 1997. gada 17. jūlija spriedums lietā C‑219/95 P
Ferriere Nord
/Komisija,
Recueil
, I‑4411. lpp., 33. punkts; iepriekš 65. punktā minētais spriedums lietā
HFB
u.c./Komisija, 443. punkts).
Turklāt saskaņā ar pastāvīgo judikatūru – kritēriji pārkāpuma smaguma novērtēšanai atkarībā no lietas var ietvert to preču,
attiecībā uz kurām pārkāpums izdarīts, apjomu un vērtību, kā arī uzņēmuma lielumu un ekonomisko potenciālu, un tādējādi ietekmi,
kādu tas var atstāt uz konkrēto tirgu. No tā izriet, ka, pirmkārt, naudas soda noteikšanas mērķiem ir pieļaujams ņemt vērā
gan uzņēmuma kopējo apgrozījumu, kas sniedz norādes, kaut arī aptuvenas un nepilnīgas, par uzņēmuma lielumu un tā ekonomisko
potenciālu, gan iesaistītajiem uzņēmumiem piederošo tirgus daļu konkrētajā tirgū, kas sniedz norādes par pārkāpuma apmēru.
Otrkārt, no tā izriet, ka ir svarīgi nevienam no šiem skaitļiem nepiešķirt nesamērīgu nozīmi salīdzinājumā ar citiem faktoriem
un ka atbilstoša naudas soda noteikšana nevar būt vienkārša, ar kopējo tirdzniecības apgrozījumu pamatota aprēķina iznākums
(šajā sakarā skat. iepriekš 44. punktā minēto spriedumu apvienotajās lietās
Musique diffusion française
u.c./Komisija, 120. un 121. punkts; iepriekš 63. punktā minēto spriedumu lietā
Parker Pen
/Komisija, 94. punkts; iepriekš 63. punktā minēto spriedumu lietā
SCA Holding
/Komisija, 176. punkts; iepriekš 38. punktā minēto spriedumu lietā
Archer Daniels Midland
un
Archer Daniels Midland Ingredients
/Komisija, 188. punkts, un iepriekš 65. punktā minēto spriedumu lietā
HFB
u.c./Komisija, 444. punkts).
No tā izriet, ka, lai gan nevar noliegt – kā norāda
ADM
‑ ka attiecīgās preces tirdzniecības apgrozījums var būt atbilstošs sākuma punkts, lai novērtētu kaitējumu konkurencei konkrētās
preces tirgū Kopienā un aizliegtās vienošanās dalībnieku relatīvo nozīmi saistībā ar attiecīgo preci, tomēr tas nekādi nav
vienīgais kritērijs, saskaņā ar kuru Komisijai ir jāvērtē pārkāpuma smagums.
Tā rezultātā pretēji
ADM
norādītajam, lai novērtētu novērtējuma samērīgumu, ierobežot to, kā tas šķiet piedāvājam, ar attiecību starp uzlikto naudas
sodu un attiecīgās preces tirdzniecības apgrozījumu, nozīmētu, ka šim faktoram piešķirta nesamērīga nozīme.
Katrā ziņā ar vienīgo
ADM
izvirzīto apstākli – ka uzliktais naudas sods pārsniedz šīs preces tirdzniecības apgrozījuma apmēru EEZ aizliegtās vienošanās
pastāvēšanas periodā vai pat to ievērojami pārsniedz – nepietiek, lai parādītu, ka naudas sods ir nesamērīgs. Naudas soda
samērīgums ir jāizvērtē, ievērojot visus faktorus, kuri Komisijai ir jāņem vērā, novērtējot pārkāpuma smagumu, proti, pārkāpuma
raksturs, tā konkrētā ietekme uz konkrēto tirgu un ģeogrāfiskā tirgus lielums. Lēmuma pamatotība saistībā ar dažiem no šiem
kritērijiem, ievērojot
ADM
argumentus, tiks apskatīta turpmāk.
Tādējādi pamats, kas saistīts ar samērīguma principa pārkāpumu, tiktāl, ciktāl uzliktais naudas sods pārsniedz tirdzniecības
apgrozījumu no šīs preces pārdošanas EEZ aizliegtās vienošanās pastāvēšanas laikā, ir noraidāms.
Par Pamatnostādņu pārkāpumu
Kā Pirmās instances tiesai jau ir bijusi iespēja norādīt, Pamatnostādnes neparedz, ka naudas sodi tiek aprēķināti atbilstoši
uzņēmumu vispārējam tirdzniecības apgrozījumam vai to tirdzniecības apgrozījumam konkrētajā tirgū. Tomēr tās Komisijai arī
neliedz ņemt vērā šos skaitļus, nosakot naudas soda apmēru, lai nodrošinātu Kopienu tiesību vispārējo principu īstenošanu
un kad to prasa apstākļi (šajā sakarā skat. iepriekš 38. punktā minēto spriedumu lietā
LR AF 1998
/Komisija 283. punkts, kas apelācijas kārtā apstiprināts ar iepriekš 38. punktā minēto Tiesas spriedumu apvienotajās lietās
Dansk Rørindustri
u.c./Komisija, 258. punkts, un iepriekš 38. punktā minēto spriedumu lietā
Archer Daniels Midland
un
Archer Daniels Midland Ingredients
/Komisija, 187. punkts).
Tādējādi Pamatnostādnes neparedz, ka iesaistīto uzņēmumu tirdzniecības apgrozījums – vai nu kopējais apgrozījums, vai konkrētās
preces tirdzniecības apgrozījums – ir atskaites punkts, lai aprēķinātu naudas sodu, un vēl jo mazāk, ka tie ir vienīgie atbilstošie
kritēriji, lai novērtētu pārkāpuma smagumu.
Savukārt Komisija var ņemt vērā tirdzniecības apgrozījumu kā vienu no atbilstīgajiem faktoriem. Tas tā daļēji ir, ja saskaņā
ar Pamatnostādņu 1.A punkta no trešās līdz sestajai daļai Komisija pielāgo summu, lai nodrošinātu, ka naudas sodiem ir pietiekama
preventīva iedarbība. Šajā kontekstā Komisija ņem vērā pārkāpuma izdarītāju faktisko kapacitāti radīt nopietnu kaitējumu citiem
tirgus dalībniekiem un nepieciešamību nodrošināt, lai naudas sodiem būtu pietiekama preventīva iedarbība (1.A punkta ceturtā
daļa), un piemēro noteikto summu novērtējumu, pamatojoties uz konkrēto ietekmi un tādējādi – katra uzņēmuma rīcības, kas uzskatāma
par pārkāpumu – konkrēto ietekmi uz konkurenci, it īpaši ja pastāv ievērojamas atšķirības starp viena veida pārkāpumu izdarījušo
uzņēmumu lielumiem (1.A punkta sestā daļa).
Konkrētāk, Komisija savā atbildes rakstā ir norādījusi, ka kontekstā ar atšķirīgu attieksmi pret iesaistītajiem uzņēmumiem,
novērtējot katra uzņēmuma prettiesiskās rīcības konkrēto ietekmi uz konkurenci, tai ir jāņem vērā konkrētās preces tirdzniecības
apgrozījums.
Kā tas izriet no Lēmuma 378.–382. apsvēruma, pretēji
ADM
norādītajam Komisija šajā kontekstā bija ņēmusi vērā konkrētās preces tirdzniecības apgrozījumu iesaistītajām personām. Kā
jau norādīts iepriekš 58. un 60. punktā, lai piemērotu atšķirīgu attieksmi iesaistītajiem uzņēmumiem, Komisija balstījās uz
šo uzņēmumu tirdzniecības apgrozījumu no nātrija glukonāta pārdošanas pasaules tirgū pārkāpuma perioda pēdējā gadā, proti,
1995. gadā.
Šajā gadījumā aizliegtā vienošanās apvieno uzņēmumus, kuriem pieder gandrīz viss konkrētās preces tirgus pasaules līmenī.
Turklāt aizliegtā vienošanās attiecas uz cenu noteikšanu un tirgus sadalīšanu, piešķirot tirdzniecības kvotas. Šādā gadījumā
atšķirīgas attieksmes pret iesaistītajiem uzņēmumiem kontekstā Komisija var tiesiski par pamatu izmantot šīs aizliegtās vienošanās
dalībnieku tirdzniecības apgrozījumu no nātrija glukonāta pārdošanas pasaules līmenī. Tā kā šīs atšķirīgās attieksmes mērķis
ir novērtēt pārkāpuma izdarītāju faktisko kapacitāti nodarīt kaitējumu konkurencei, izdarot darbības, kas uzskatāmas par pārkāpumu,
un tāpēc ņemt vērā to specifisko nozīmi aizliegtās vienošanās ietvaros, Komisija nepārsniedza plašo rīcības brīvību novērtējumā,
konstatējot, ka attiecīgo aizliegtās vienošanās dalībnieku pasaules tirgus daļa ir piemērota norādošā vērtība.
Tā rezultātā pamats, ar kuru tiek apgalvots par Pamatnostādņu pārkāpumu, ir jānoraida.
Par pienākuma sniegt pamatojumu pārkāpumu
Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru pamatojumā, ko prasa EKL 253. pants, skaidri un nepārprotami jābūt norādītai apstrīdētā tiesību
akta izdevējas iestādes argumentācijai, lai ieinteresētās personas varētu uzzināt, kāds ir veiktā pasākuma pamatojums, un
lai kompetentā tiesa varētu veikt savu kontroli. Prasība sniegt pamatojumu ir jāizvērtē saistībā ar lietas apstākļiem, it
īpaši ar attiecīgā pasākuma saturu, izvirzītā pamatojuma būtību un interesēm, kādas attiecībā uz pamatojuma iegūšanu varētu
būt tā adresātiem vai citām personām, kuras tas skar tieši un individuāli. Šajā sakarā nav nepieciešams, lai pamatojums aptvertu
visus attiecīgos faktu un juridiskos apstākļus, jo tas, vai sniegtais pamatojums atbilst EKL 253. panta prasībām, ir jāizvērtē,
ņemot vērā ne vien tā formulējumu, bet arī tā kontekstu, kā arī visas tiesību normas, kas regulē attiecīgo jautājumu (Tiesas
1998. gada 2. aprīļa spriedums lietā C‑367/95 P Komisija/
Sytraval
un
Brink’s France
,
Recueil
, I‑1719. lpp., 63. punkts, un 2003. gada 30. septembra spriedums lietā C‑301/96 Vācija/Komisija,
Recueil
, I‑9919. lpp., 87. punkts).
Attiecībā uz lēmumu par naudas soda uzlikšanu vairākiem uzņēmumiem par Kopienas konkurences tiesību normu pārkāpšanu, pienākuma
sniegt pamatojumu apjoms ir jānosaka, cita starpā ievērojot faktu, ka pārkāpumu smagums ir jānovērtē, ņemot vērā daudzus apstākļus,
kuri it īpaši ietver lietas konkrētos apstākļus un tās kontekstu, turklāt nepastāv ierobežots vai izsmeļošs uzskaitījums kritērijiem,
kuri obligāti jāņem vērā (iepriekš 76. punktā minētais rīkojums lietā
SPO
u.c./Komisija, 54. punkts).
Izskatāmajā gadījumā Komisija naudas sodu neaprēķināja, pamatojoties uz attiecīgās preces apgrozījumu EEZ. Pretēji
ADM
apgalvotajam Komisijai nebija pienākuma aprēķināt uzņēmumam uzliekamā naudas soda apmēru, pamatojoties uz tā attiecīgās preces
tirdzniecības apgrozījumu EEZ (skat. iepriekš 86. un 87. punktu). Tādējādi Komisijai nevar pārmest, ka tā nav sniegusi pamatojumu
par to, kāpēc tā nav izmantojusi šo apstākli, aprēķinot uzlikto naudas sodu.
Tādējādi arī ar pienākuma sniegt pamatojumu pārkāpumu saistītais pamats ir noraidāms.
3.
Par attiecīgās preces tirgus ierobežotā lieluma neņemšanu vērā vai nepienācīgu ņemšanu vērā
a)     Lietas dalībnieku izvirzītie argumenti

ADM
norāda, ka, aprēķinot naudas soda apmēru, Komisija pretēji Lēmuma 377. apsvērumā norādītajam nav ņēmusi vērā vai vismaz nav
pienācīgi ņēmusi vērā konkrētās preces tirgus ierobežoto lielumu.
Pirmkārt,
ADM
norāda, ka Komisija sākuma summu visiem iesaistītajiem uzņēmumiem noteica 40 miljonu EUR apmērā, bet
ADM
atsevišķi – 5 miljonu EUR apmērā (Lēmuma 385. apsvērums). 40 miljoni EUR atbilst vairāk nekā 200 % no visu iesaistīto uzņēmumu
nātrija glukonāta pārdošanas cenām 1995. gadā EEZ. Turklāt tā apgalvo, ka Komisijas galīgais naudas sods atbilda 438 % (pirms
samazināšanas par sadarbību) un 294 % (pēc samazināšanas) no 1995. gada nātrija glukonāta pārdošanas apjoma EEZ (Lēmuma 396. un
440. punkts).
Otrkārt, salīdzinot Komisijas tai uzlikto naudas sodu izskatāmajā gadījumā ar naudas sodu, kas uzlikts “Cinka fosfāta” lietā
(Komisijas 2001. gada 11. decembra Lēmums 2003/437/EK par EK līguma 81. panta un EEZ līguma 53. panta piemērošanas procedūru
(Lieta
COMP
/E‑1/37.027 – Cinka fosfāts) (OV 2003, L 153, 1. lpp.),
ADM
uzskata, ka Komisija ir pārkāpusi vienlīdzīgas attieksmes principu. Tā norāda, ka, lai gan abas lietas daļēji norisinājās
vienā un tajā pašā laika periodā un ir salīdzināmas ne vien no attiecīga tirgus viedokļa, bet arī no pārkāpuma smaguma un
ilguma viedokļa, Komisija ir ņēmusi vērā ierobežoto cinka fosfāta tirgus lielumu Eiropā un šajā otrajā lietā noteikusi kopējo
naudas sodu 11,95 miljonu EUR apmērā (vai 75 % no attiecīgas preces kopējā pārdošanas apjoma) salīdzinājumā ar kopējo naudas
sodu 40 miljonu EUR apmērā nātrija glukonāta lietā (vairāk nekā 200 % no preces kopējā pārdošanas apjoma EEZ). Turklāt
ADM
atzīmē, ka tā dēvētajā “Cinka fosfāta” lietā pamatsumma tika noteikta 3 miljonu EUR apmērā uzņēmumiem, kuriem piederēja vairāk
nekā 20 % liela tirgus daļa, un 0,75 miljonu EUR apmērā uzņēmumam, kam piederēja nozīmīgi mazāka tirgus daļa.
ADM
atgādina, ka nātrija glukonāta lietā Komisija sākuma summu naudas soda aprēķināšanai noteica 10 miljonu EUR apmērā uzņēmumiem,
kuriem piederēja vairāk nekā 20 % liela tirgus daļa, un 5 miljonu EUR apmērā uzņēmumiem, kuriem piederēja ievērojami mazāka
tirgus daļa.
Treškārt,
ADM
uzskata, ka Lēmumam šajā sakarā nav sniegts arī pienācīgs pamatojums, jo saskaņā ar tās viedokli, pastāv pretruna starp tā
377. apsvērumu un tā 394. un 395. apsvērumu.
ADM
norāda, ka 377. apsvērumā Komisija apstiprina, ka ir ņēmusi vērā attiecīgās preces tirdzniecības apgrozījumu, savukārt 394. un
395. apsvērumā tā noraida
ADM
iesniegtos argumentus, ka būtu jāņem vērā minētais tirdzniecības apgrozījums.
Komisija lūdz izvirzītos pamatus noraidīt. Attiecībā uz izskatāmās lietas salīdzinājumu ar tā dēvēto “Cinka fosfāta” lietu
Komisija uzskata, ka tajā, pirmkārt, sākotnēji aprēķinātie naudas sodi tika samazināti uz pusi atbilstoši Regulas Nr. 17 15. pantā
paredzētajam ierobežojumam 10 % apmērā no apgrozījuma un, otrkārt, Komisija nekonstatēja atbildību pastiprinošus apstākļus.
Turklāt citas atšķirības attieksmē pret abām šīm lietām attaisno Komisijai šajā jomā piešķirtā rīcības brīvība.
b)     Pirmās instances tiesas vērtējums

ADM
apgalvo, ka ir pārkāpts, pirmkārt, samērīguma princips, otrkārt, vienlīdzīgas attieksmes princips un, treškārt, pienākums
sniegt pamatojumu.
Par samērīguma principa pārkāpumu
Jāatgādina, ka saskaņā ar Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktu naudas soda apmēru nosaka, ievērojot pārkāpuma smagumu un ilgumu.
Turklāt saskaņā ar Pamatnostādnēm naudas soda sākuma summu nosaka, pamatojoties uz pārkāpuma smagumu, ņemot vērā pārkāpuma
raksturu, tā konkrēto ietekmi uz tirgu un ģeogrāfiskā tirgus lielumu.
Tādējādi atbilstošās tiesību normas kā tādas Komisijai tieši neliek ņemt vērā, ka preces tirgus ir neliels.
Tomēr saskaņā ar judikatūru, novērtējot pārkāpuma smagumu, Komisijai ir pienākums ņemt vērā daudzus apstākļus, kuru raksturs
un nozīme atšķiras atkarībā no attiecīgā pārkāpuma veida un attiecīgā pārkāpuma īpašajiem apstākļiem (iepriekš 44. punktā
minētais spriedums apvienotajās lietās
Musique diffusion française
u.c./Komisija, 120. punkts). Viens no elementiem, kuri apliecina pārkāpuma smagumu atbilstošā gadījumā, var būt attiecīgās
preces tirgus lielums.
Tā rezultātā, ja tirgus lielums var būt elements, kas ir jāņem vērā, lai novērtētu pārkāpuma smagumu, tā nozīme atšķiras atkarībā
no konkrētā pārkāpuma īpašajiem apstākļiem.
Izskatāmajā lietā pārkāpums, cita starpā, attiecas uz aizliegtu vienošanos par cenu noteikšanu, kas pēc sava rakstura būtībā
ir ļoti smags. Turklāt uzņēmumi, kuri bija aizliegtās vienošanās dalībnieki, apgādāja vairāk nekā 90 % no pasaules tirgus
un 95 % no Eiropas tirgus (Lēmuma 9. apsvērums). Visbeidzot, ir redzams, ka nātrija glukonāts ir izejviela, kas tiek izmantota
daudzos ļoti atšķirīgos izstrādājumos, kas tādējādi ietekmē vairākus tirgus (Lēmuma 6. un 8. apsvērums). Šajā kontekstā tam,
ka attiecīgais tirgus ir neliels, pieņemot, ka tas ir pierādīts, ir tikai sekundāra nozīme, salīdzinot ar pārējiem faktoriem,
kas apliecina pārkāpuma smagumu.
Katrā gadījumā, ir jāņem vērā, ka Komisija ir konstatējusi, ka pārkāpums uzskatāms par ļoti smagu pārkāpumu no Pamatnostādņu
viedokļa, kurās attiecībā uz šādiem gadījumiem noteikts, ka Komisija var “paredzēt” sākuma summu, kas pārsniedz 20 miljonus
EUR. Tomēr šajā gadījumā no Lēmuma 385. apsvēruma kļūst skaidrs, ka Komisija sākuma summu tikai EUR 10 miljonu apmērā noteica
attiecībā uz uzņēmumiem, kuri ietilpa pirmajā kategorijā, un 5 miljonu EUR apmērā – attiecībā uz uzņēmumiem, kuri ietilpa
otrajā kategorijā, un šī sākuma summa atbilst pusei vai pat vienai ceturtdaļai summas, kuru tā atbilstoši Pamatnostādnēm būtu
varējusi “paredzēt” par ļoti smagu pārkāpumu.
Šāda naudas soda sākuma summas noteikšana apstiprina – kā tas norādīts Lēmuma 377. apsvērumā –, ka Komisija, cita starpā,
bija ņēmusi vērā attiecīgās preces tirgus ierobežoto apmēru.
Tā rezultātā ar samērīguma principu saistītais pamats ir noraidāms.
Par vienlīdzīgas attieksmes principa pārkāpumu
Jāatgādina, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru vienlīdzīgas attieksmes princips ir pārkāpts tikai tad, ja līdzīgas situācijas
tiek atrisinātas atšķirīgi vai ja atšķirīgas situācijas tiek atrisinātas vienādi, ja vien šāda attieksme nav objektīvi pamatota
(Tiesas 1984. gada 13. decembra spriedums lietā 106/83
Sermide
,
Recueil
, 4209. lpp., 28. punkts, un Pirmās instances tiesas 1998. gada 14. maija spriedums lietā T‑311/94
BPB de Eendracht
/Komisija,
Recueil
, II‑1129. lpp., 309. punkts).
Tāpat ir arī jāatgādina, ka Komisijas lēmumu pieņemšanas prakse juridiski neierobežo naudas sodus konkurences jautājumos,
jo šie ierobežojumi ir paredzēti Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktā, ko papildina Pamatnostādnes (šajā sakarā skat. iepriekš
38. punktā minēto spriedumu apvienotajās lietās
Dansk Rørindustri
u.c./Komisija, 209.–213. punkts un tajos minētā judikatūra).
Turklāt naudas soda apmēra noteikšana ietilpst Komisijai piešķirtajā plašajā rīcības brīvībā, tā ka tirgus dalībniekiem nevar
būt tiesiskā paļāvība attiecībā uz to, kā Komisija šādus apmērus nosaka (šajā sakarā skat. iepriekš 38. punktā minēto spriedumu
apvienotajās lietās
Dansk Rørindustri
u.c./Komisija, 171. un 172. punkts un tajos minētā judikatūra).
Visbeidzot, būtu jāatgādina, ka tikai tas, ka Komisija savā līdzšinējā lēmumu pieņemšanas praksē ir konstatējusi, ka noteikta
rīcība attaisno noteikta apmēra naudas sodu, nekādi nenozīmē, ka tai ir pienākums to konstatēt arī turpmākajos lēmumos (skat.
it īpaši pēc analoģijas Pirmās instances tiesas 1991. gada 17. decembra spriedumu lietā T‑7/89
Hercules Chemicals
/Komisija,
Recueil
, II‑1711. lpp., 357. punkts; 1998. gada 14. maija spriedumu lietā T‑347/94
Mayr-Melnhof
/Komisija,
Recueil
, II‑1751. lpp., 368. punkts, un iepriekš 38. punktā minēto spriedumu lietā
LR AF
/Komisija, 234. un 337. punkts).
Tādējādi izskatāmajā lietā ir jāuzskata, ka
ADM
atsaukšanās uz tā dēvēto “Cinka fosfāta” lēmumu pati par sevi ir nevietā, jo Komisijai nebija pienākuma šo lietu novērtēt
tādā pašā veidā.
Attiecībā uz vienlīdzīgas attieksmes principa piemērošanu izskatāmajā lietā ir jāuzsver, ka Komisijas citiem lēmumiem naudas
sodu uzlikšanas jomā principā ir tikai norādes raksturs, vēl jo vairāk gadījumos, kad šo citu lēmumu apstākļi, tādi kā tirgus,
preces, valstis, uzņēmumi un attiecīgie laika periodi, nav tādi paši kā apstrīdētajā lēmumā (šajā sakarā skat. Pirmās instances
tiesas 2004. gada 13. janvāra spriedumu lietā T‑67/01
JCB Service
/Komisija,
Recueil
, II‑49. lpp., 187. punkts).
Izskatāmajā lietā
fumus boni juris
ir jākonstatē, ka aizliegtās vienošanās, kura ir Lēmuma priekšmets, apstākļi atšķiras no apstākļiem tā dēvētajā “Cinka fosfāta”
lēmumā. Faktiski aizliegtā vienošanās par cinka fosfāta tirgu attiecās tikai uz EEZ teritoriju, kamēr aizliegtā vienošanās
par nātrija glukonātu aptvēra visu pasauli. Turklāt pretēji šīs lietas apstākļiem tikai relatīvi nelieli uzņēmumi bija aizliegtās
vienošanās par cinka fosfāta tirgu dalībnieki. Tādējādi apgrozījums pasaules tirgū uzņēmumiem, uz kuriem attiecās tā dēvētais
“Cinka fosfāta” lēmums, 2000. gadā bija no 7,09 līdz 278,8 miljoniem EUR, savukārt izskatāmajā lietā iesaistīto uzņēmumu apgrozījums
pasaules tirgū 2000. gadā bija no 314 miljoniem līdz 14,003 miljardiem EUR, bet
ADM
pasaules apgrozījums bija 13,936 miljardi EUR.
Katrā ziņā, pat ja visus attiecināmos apstākļus, kam ir nozīme, lai noteiktu piemērotu naudas soda apmēru tā dēvētajā “Cinka
fosfāta” lēmumā, varētu uzskatīt par salīdzināmiem ar izskatāmo gadījumu, Pirmās instances tiesa atbilstoši savai neierobežotajai
kompetencei uzskata, ka Komisijas noteiktā pamatsumma par
ADM
izdarīto pārkāpumu izskatāmajā gadījumā ir atbilstoša, ievērojot visus apstākļus, ko Komisija ir norādījusi Lēmumā, un ievērojot
dažu šo apstākļu novērtējumu šajā spriedumā.
Tādējādi
ADM
nevar pamatoti balstīties uz Komisijas lēmumu tā dēvētajā “Cinka fosfāta” lietā, lai parādītu, ka izskatāmajā lietā ir pieļauts
vienlīdzīgas attieksmes principa pārkāpums.
Par pienākuma sniegt pamatojumu pārkāpumu
Attiecībā uz
ADM
apgalvoto, ka pastāv pretruna starp Lēmuma 377. apsvērumu, no vienas puses, un tā 394. un 395. apsvērumu, no otras puses,
ir jāatzīmē, ka Lēmuma 377. apsvērumā Komisija ir norādījusi, ka tā, nosakot sākuma summas, ir ņēmusi vērā nātrija glukonāta
tirgus ierobežoto lielumu. Pretēji
ADM
norādītajam Komisija, izmantojot šo pieeju, nav nonākusi pretrunā, Lēmuma 395. apsvērumā noraidot argumentus, kurus it īpaši
bija izvirzījusi
ADM
un ar kuriem būtībā tiek apgalvots, ka Komisijai bija jānosaka naudas sodi, pamatojoties uz iesaistīto uzņēmumu tirdzniecības
apgrozījumu konkrētajā tirgū. Pirmkārt, apstāklis, ka noteikti dalībnieki, tostarp
ADM
, sasniedz tikai nelielu tirdzniecības apgrozījumu konkrētajā tirgū, obligāti nenozīmē, ka šim tirgum ir ierobežots lielums.
Otrkārt, kā jau norādīts iepriekš 104. punktā, nosakot šajā gadījumā sākuma summu tikai 10 miljonu EUR apmērā, neraugoties
uz to, ka tas pēc sava rakstura bija ļoti smags pārkāpums, Komisija ņēma vērā tirgus ierobežoto lielumu. Tādējādi Lēmums šajā
sakarā nav pretrunīgs.
Tā rezultātā ar pienākuma sniegt pamatojumu pārkāpumu saistītais pamats arī ir noraidāms.
4.
Par preventīvās iedarbības divreizēju vērā ņemšanu
a)     Lietas dalībnieku izvirzītie argumenti

ADM
apgalvo, ka Komisija naudas soda preventīvo iedarbību ir ņēmusi vērā divreiz – pirmoreiz, konstatējot aizliegtās vienošanās
dalībnieku lomu, lai noteiktu sākuma summu (Lēmuma 378., 382. un 385. apsvērums), un otrreiz, lai piemērotu palielinājumu
250 % apmērā, ievērojot
ADM
lielumu un kopējos resursus (Lēmuma 386.–388. apsvērums). Katrā gadījumā, ja argumenti, kurus Komisija ir izvirzījusi Pirmās
instances tiesā, ir pareizi, Lēmums šī iemesla dēļ esot atzīstams par spēkā neesošu pienākuma sniegt pamatojumu pārkāpuma
dēļ.
Komisija noliedz, ka tā ir divreiz ņēmusi vērā naudas soda preventīvo iedarbību. Tieši pretēji, tā uzskata, ka ir veikusi
divus nošķiramus un secīgus posmus, kas balstīti uz atšķirīgiem kritērijiem, lai noteiktu naudas sodu ar pietiekamu preventīvu
iedarbību (Lēmuma 378. un 380. apsvērums). Turklāt Komisija uzskata, ka Lēmums šajā sakarā ir pienācīgi pamatots.
b)     Pirmās instances tiesas vērtējums
Tādējādi
ADM
norāda, pirmkārt, uz Pamatnostādņu piemērošanas pārkāpumu un, otrkārt, uz pienākuma sniegt pamatojumu pārkāpumu.
Par Pamatnostādņu piemērošanas pārkāpumu
Kā pareizi norādījusi
ADM
, Komisija atsaucās uz nepieciešamību noteikt naudas sodus līmenī, kas atturētu no turpmākas pārkāpumu izdarīšanas, piemērojot
aizliegtās vienošanās dalībniekiem atšķirīgu attieksmi, pamatojoties uz dalībniekiem piederošo tirgus daļu, un tādējādi ievietojot
ADM
to uzņēmumu kategorijā, kuriem piederēja mazāk nekā 10 % liela tirgus daļa (Lēmuma 378., 382. un 385. apsvērums). Tāpat Komisija
šo argumentu izvirzīja, noteiktiem aizliegtās vienošanās dalībniekiem, tostarp
ADM
, piemērojot palielinājuma koeficientu 2,5, lai ņemtu vērā to lielumu un kopējos resursus (Lēmuma 386.–388. apsvērums).
Tomēr, lai noteiktu naudas soda sākuma summu, pamatojoties uz pārkāpuma smagumu, Komisija vispirms kvalificēja pārkāpumu kā
tādu, ņemot vērā objektīvus apstākļus, proti, paša pārkāpuma raksturu, tā ietekmi uz tirgu un šī tirgus ģeogrāfisko apjomu.
Pēc tam Komisija ņēma vērā subjektīvos apstākļus, proti, apstākļus, kas saistīti īpaši ar katru no aizliegtās vienošanās dalībniekiem,
tādus kā uzņēmuma lielums un tā kopējie resursi. Tieši otrajā savas analīzes daļā tā, cita starpā, centās nodrošināt, lai
naudas sodam būtu pietiekama preventīva iedarbība, lai atturētu no turpmāku pārkāpumu izdarīšanas.
Kā pamatoti norāda Komisija, pat ja tā savas analīzes otrajā daļā uz šo mērķi norādījusi divreiz, faktiski tā ir veikusi tikai
vienu aprēķinu, kas ir sadalīts divos posmos un kura mērķis bija katram no aizliegtās vienošanās dalībniekiem noteikt naudas
sodu tādā apmērā, lai, ņemot vērā to īpašos apstākļus, tiktu sasniegts mērķis atturēt no turpmākas pārkāpumu izdarīšanas,
ievērojot gan pārkāpuma smaguma objektīvos, gan subjektīvos apstākļus.
Tādējādi pretēji
ADM
norādītajam Komisija nav “divreiz ņēmusi vērā” naudas soda preventīvo iedarbību.
Tā rezultātā ar Pamatnostādņu piemērošanas pārkāpumu saistītais pamats ir noraidāms.
Par pienākuma sniegt pamatojumu pārkāpumu
Jākonstatē, ka
ADM
nav izvirzījusi nevienu konkrētu argumentu, lai pamatotu savu apgalvojumu, un ir tikai pārmetusi, ka Komisija nav sniegusi
pamatojumu, kāpēc naudas soda preventīvā iedarbība ir ņemta vērā divreiz.
Katrā ziņā jau iepriekš 121.–125. punktā ir nospriests, ka Komisija naudas soda preventīvo iedarbību nav ņēmusi vērā divreiz.
Tādējādi tai šajā sakarā nebija pienākuma sniegt īpašu pamatojumu.
Tādējādi ar pienākumu sniegt pamatojumu saistītais pamats ir noraidāms.
5.
Par palielinājuma koeficienta piemērošanu sākuma summai
a)     Lietas dalībnieku izvirzītie argumenti

ADM
uzskata, ka palielinājuma koeficienta 2,5 piemērošana sākuma summai ir acīmredzami nesamērīgs pasākums, kas tāpat nav pienācīgi
pamatots un pārkāpj vienlīdzīgas attieksmes principu.
Pirmkārt,
ADM
apgalvo, ka, tā kā uzņēmumi ir racionālas saimnieciskas vienības, lai naudas sodam būtu preventīva iedarbība, ir nepieciešams
vienīgi, lai tas tiktu noteikts tādā līmenī, ka sagaidāmais apmērs pārsniedz no pārkāpuma gūstamo labumu. Tā uzskata, ka,
ja uzņēmumi apzinās, ka ar naudas sodu saistītais zaudējums līdzsvaro no aizliegtās vienošanās gūstamo labumu, naudas sodam
jau būs preventīva iedarbība. Šādu pieeju ir apstiprinājusi Tiesa iepriekš 44. punktā minētajā spriedumā apvienotajās lietās
Musique diffusion française
u.c./Komisija (108. punkts). Tā ir atspoguļota arī Pamatnostādnēs, kur noteikts (1.A punkta ceturtā daļa), ka preventīvā
iedarbība ir jāvērtē, vadoties no aizliegtās vienošanās dalībnieku kapacitātes nodarīt kaitējumu patērētājiem un tā rezultātā
prasot, lai vērā tiktu ņemtu visi prettiesiskie ar aizliegto vienošanos saistītie ieguvumi. Visbeidzot, šāda pieeja ir ierasta
arī citviet Kopienas tiesiskajā regulējumā.
Pat ja pieņemtu, ka ar naudas sodu, kas nepārsniedz iespējamo ieguvumu līmeni, nepietiek, racionāls pamats, lai nodrošinātu
naudas soda preventīvo iedarbību, būtu novērtēt aizliegtas vienošanās sagaidāmo peļņu kā procentuālu attiecību no konkrētās
preces pārdošanas, pievienojot tai palielinājumu, ievērojot kļūdas līmeni. Tieši tāds esot racionālais pamatojums Amerikas
Savienotajās Valstīs izmantotajai pieejai. Tiesa (spriedums iepriekš 44. punktā minētajā apvienotajās lietās
Musique diffusion française
u.c./Komisija, 108. punkts) un Pirmās instances tiesa (spriedums iepriekš 65. punktā minētajā lietā
HFB
u.c./Komisija, it īpaši 456. punkts) savā judikatūrā ir atzinušas, ka pastāv saikne starp naudas soda preventīvo iedarbību
un peļņu, kuru varētu gūt aizliegtas vienošanās rezultātā.

ADM
neapstrīd, ka kopējo tirdzniecības apgrozījumu var ņemt vērā, aprēķinot naudas sodu. Tomēr, piešķirot kopējam apgrozījumam
nesamērīgu nozīmi, tiek noteikts nesamērīgs naudas sods. Komisija šajā sakarā aprobežojas ar to, ka aizstāv piemēroto palielinājumu,
salīdzinot to ar
ADM
kopējo tirdzniecības apgrozījumu. Nepastāv racionāls pamatojums, ar ko varētu attaisnot, ka palielinājums ar mērķi atturēt
no turpmāku pārkāpumu izdarīšanas tika aprēķināts, koncentrējoties uz
ADM
kopējo tirdzniecības apgrozījumu. Komisijas pieeja neizskaidro, kāpēc bija jāsamazina
ADM
no tādu preču pārdošanas gūtā peļņa, kuras nebija saistītas ar konkrēto pārkāpumu, lai novērstu, ka iesaistītie uzņēmumi turpina
veikt savas darbības saistībā ar aizliegto vienošanos par nātrija glukonātu.
Otrkārt, savā replikā
ADM
pakārtoti apgalvo, ka, pat ja Pirmās instances tiesa nolemtu, ka pretēji iepriekš iztirzātajiem prasījumiem palielinājums
ar mērķi novērst turpmāku pārkāpumu izdarīšanu bija pamatots
ADM
lieluma un kopējo resursu dēļ, tomēr, kā uzskata
ADM
, Komisija nevarēja palielinājumam 7,5 miljonu EUR apmērā, lai panāktu preventīvu iedarbību, pamatoti pievienot vēl palielinājumu
35 % apmērā, lai ņemtu vērā pārkāpuma ilgumu. Šādu palielinājumu loģiski pamatot ir iespējams vienīgi tad, ja palielinājums,
lai panāktu preventīvu iedarbību, ir balstīts uz paredzamo peļņu no aizliegtās vienošanās. Saskaņā ar
ADM
viedokli, jo ilgāk pastāv aizliegtā vienošanās, jo lielāka ir iespējamā peļņa, un tāpēc palielinājums, kas vērsts uz to, lai
ņemtu vērā aizliegtas vienošanās pastāvēšanas ilgumu, ir atbilstošs. Pareizā metode naudas soda aprēķināšanai būtu piemērot
palielinājumu tikai pamatsummai 5 miljonu EUR apmērā. Pati Komisija, šķiet, bija iecerējusi šādu rezultātu, jo Lēmuma 392. apsvērumā
tā ir norādījusi, ka “uz pārkāpuma smaguma pamata noteiktā sākuma summa (385. apsvērums) tādējādi [tika] palielināta par 35 %”.
Lēmuma 385. apsvērums tomēr norāda tikai uz sākotnējo sākuma summu 5 miljonu EUR apmērā.
Treškārt,
ADM
uzskata, ka Komisija ir pārkāpusi vienlīdzīgas attieksmes principu, naudas soda sākuma summas preventīvās iedarbības mērķiem
ņemdama vērā apstākli, ka lieliem uzņēmumiem ir zināšanas un juridiski ekonomiskā infrastruktūra, kas tiem ļauj labāk novērtēt
savas rīcības pārkāpjošo raksturu un apzināties sekas, kas izriet no konkurences tiesībām (Lēmuma 386. punkts).
Faktiski saskaņā ar
ADM
viedokli pārkāpumā iesaistītie uzņēmumi ir multinacionālas uzņēmumu grupas, kuru tirdzniecības apgrozījums pasaules līmenī
pārsniedz 300 miljonus EUR un kam tādējādi ir pieeja kā iekšējam juridiskajam dienestam, tā arī ārējiem juridiskajiem padomdevējiem,
kas tiem ļauj noteikt riskus, kas saistīti ar iesaistīšanos aizliegtās vienošanās un novērtēt pārkāpuma sekas.
Turklāt Lēmums šajā sakarā neesot pienācīgi pamatots.
Komisija norāda, ka arguments par papildu palielinājumu 35 % apmērā, lai ņemtu vērā pārkāpuma ilgumu, ir jauns pamats, kas
noraidāms kā nepieņemams saskaņā ar Pirmās instances tiesas reglamenta 48. panta 2. punktu. Tāpat Komisija lūdz noraidīt arī
visus pārējos izvirzītos pamatus.
b)     Pirmās instances tiesas vērtējums

ADM
tādējādi izvirza, pirmkārt, samērīguma principa pārkāpumu, otrkārt, vienlīdzīgas attieksmes principa pārkāpumu un, treškārt,
pienākuma sniegt pamatojumu pārkāpumu.
Par samērīguma principa pārkāpumu
Saistībā ar šo pamatu
ADM
izvirza divus dažādus iebildumus.
Pirmkārt,
ADM
būtībā apgalvo, ka, tā kā uzņēmumi ir racionālas saimnieciskas vienības, lai naudas sodam būtu preventīva iedarbība, ir nepieciešams
vienīgi, lai tas būtu noteikts tādā līmenī, kādā sagaidāmais apmērs pārsniedz no pārkāpuma gūto peļņu. Šajā sakarā būtu jāatgādina,
ka preventīva iedarbība ir viens no galvenajiem apsvērumiem, kas jāievēro, nosakot naudas sodus (Tiesas 1970. gada 15. jūlija
spriedums lietā 41/69
Chemiefarma
/Komisija,
Recueil
, 661. lpp., 173. punkts, un 1972. gada 14. jūlija spriedums lietā 49/69
BASF
/Komisija,
Recueil
, 713. lpp., 38. punkts, kā arī iepriekš 90. punktā minētā judikatūra).
Tomēr, ja naudas sods tiktu noteikts līmenī, kas aprobežojas ar aizliegtās vienošanās peļņas atņemšanu, tam nebūtu preventīvas
iedarbības. Faktiski var saprātīgi prezumēt, ka, veicot finansiālus aprēķinus un pieņemot vadības lēmumus, uzņēmumi racionāli
ņem vērā ne vien to naudas sodu, kurus tie riskē saņemt pārkāpuma gadījumā, apmēru, bet arī riska līmeni, ka aizliegtā vienošanās
tiks atklāta. Turklāt, ja naudas soda funkcijas tiktu ierobežotas tikai ar peļņas vai iecerētās peļņas atņemšanu, netiktu
pietiekami ņemts vērā attiecīgās rīcības pārkāpuma raksturs, ievērojot EKL 81. panta 1. punktu. Faktiski, padarot naudas sodu
tikai par kompensāciju par nodarītajiem zaudējumiem bez preventīvās iedarbības, kas var būt vērsta tikai uz rīcību nākotnē,
vērā netiktu ņemts arī šāda pasākuma piespiedu raksturs saistībā ar konkrētu faktiski izdarītu pārkāpumu. Tādējādi, kā naudas
soda preventīvā iedarbība, tā arī tā piespiedu raksturs attaisno to, ka Komisija var uzlikt naudas sodu, kas izskatāmās lietas
apstākļu dēļ var pat nozīmīgi pārsniegt attiecīgā uzņēmuma gūtā labuma apmēru.
Tāpat arī tāda uzņēmuma gadījumā, kurš, tāpat kā
ADM
, darbojas daudzos tirgos un kura finansiālā kapacitāte ir īpaši nozīmīga, ar to vien, ka vērā tiek ņemts konkrētajā tirgū
realizētais tirdzniecības apgrozījums, var nepietikt, lai nodrošinātu naudas soda preventīvu iedarbību. Faktiski, jo lielāks
ir uzņēmums un jo vairāk tam ir kopējo resursu, kas tam ļauj neatkarīgi darboties tirgū, jo vairāk tam ir jāapzinās sava loma
attiecībā uz pienācīgu konkurences funkcionēšanu tirgū. Tādējādi, faktiskie apstākļi, kas attiecas uz tāda uzņēmuma ekonomisko
potenciālu, kas atzīts par vainīgu pārkāpuma izdarīšanā, ir jāņem vērā, nosakot naudas soda apmēru, lai nodrošinātu naudas
soda preventīvo iedarbību.
Turklāt, kā to ir norādījusi Komisija un ko nav apstrīdējusi
ADM
, naudas sods, kas tika noteikts attiecībā uz
ADM
pēc palielinājuma koeficienta 2,5 piemērošanas, atbilst tikai nenozīmīgai daļai, proti – 0,0538 % no tās kopējā tirdzniecības
apgrozījuma, un to arī no šī viedokļa nevar uzskatīt par nesamērīgu.
Otrkārt, savā atbildes rakstā
ADM
apgalvo, ka Komisija nekādi nevarēja 7,5 miljoniem EUR, kas jau ietvēra palielinājumu preventīvai iedarbībai, pieskaitīt 35 %
naudas soda palielinājumu, lai ņemtu vērā pārkāpuma ilgumu. Šajā sakarā ir jāatgādina, ka saskaņā ar Reglamenta 48. panta
2. punktu tiesvedības laikā nav atļauts izvirzīt jaunus pamatus, izņemot gadījumus, kad tie ir saistīti ar tādiem tiesību
vai faktiskiem apstākļiem, kas ir kļuvuši zināmi iztiesāšanas laikā. Savukārt pamats, kas ir tiešs vai netiešs papildinājums
iepriekš sākotnējā prasības pieteikumā izvirzītam pamatam un ir cieši saistīts ar to, ir atzīstams par pieņemamu. Analoģisks
risinājums attiecas uz pamata pamatošanai izvirzītu iebildumu (Pirmās instances tiesas 2002. gada 21. marta spriedums lietā
T‑231/99
Joynson
/Komisija,
Recueil
, II‑2085. lpp., 156. punkts).
Izskatāmajā lietā savā prasības pieteikumā
ADM
apgalvoja, ka palielinājuma koeficients 2,5 ir pārmērīgs, būtībā uzskatot, ka tas pārsniedz apmēru, kāds nepieciešams, lai
nodrošinātu naudas soda preventīvo iedarbību. Savā atbildes rakstā un pakārtoti savam iepriekšējam iebildumam tā apgalvo,
ka Komisijai palielinājums 35 % apmērā uz pārkāpuma ilguma pamata katrā ziņā būtu bijis jāpiemēro nevis apmēram, kas bija
noteikts pēc palielinājuma koeficienta 2,5 piemērošanas, bet gan apmēram, kas tika noteikts pirms šī palielinājuma koeficienta
piemērošanas. Šādā veidā
ADM
izvirza iebildumu, kas ir cieši saistīts ar prasības pieteikumā izvirzīto, tādējādi vienīgi papildinot iepriekš izvirzītu
pamatu. Tā rezultātā šis iebildums ir jāizskata pēc būtības.
Attiecībā uz
ADM
izvirzītā iebilduma pamatotību Komisija sākuma summai, kurai jau bija piemērots palielinošais koeficients 2,5, pamatoti ir
piemērojusi palielinājuma koeficientu, kas balstīts uz pārkāpuma ilgumu. Šajā sakarā, kā tas tikko ticis nospriests (skat.
iepriekš 140.–143. punktu), palielinājuma koeficients 2,5 ir preventīvs apstāklis, kas nodrošina, pirmkārt, ka naudas sodam
ir pietiekama preventīva iedarbība saistībā ar iesaistītā uzņēmuma iezīmēm. Turpinot, Komisijai nekas neliedza šādi iegūtam
skaitlim piemērot otru apstākli, ar kuru ņemts vērā rīcības, kas veido pārkāpumu, raksturs. Faktiski, jo vairāk uzņēmumu ir
gatavi izdarīt ļoti smagus pārkāpumus ilgākā laika posmā, jo lielāka nepieciešamība pēc preventīvas iedarbības.
Attiecībā uz Lēmuma 392. apsvērumā ietverto norādi uz 385. apsvērumu Komisija Pirmās instances tiesā atzina, ka notikusi kļūda.
Tomēr šī kļūda neietekmē Lēmuma tiesiskumu, jo no tā, kā tika aprēķināts palielinājums sakarā ar pārkāpuma ilgumu, un no norādes
uz sākuma summu, kas noteikta par pārkāpuma smagumu, kas ietver palielinājumu, piemērojot palielinājuma koeficientu 2,5, skaidri
izriet, ka Komisija bija domājusi atbilstoši pārkāpuma smagumam pielāgoto sākuma summu. Tas ir skaidrs arī no Komisijas analīzes
loģiskās secības, kurā Lēmuma 378.–388. apsvērumā soli pa solim vērā ņemti iesaistīto uzņēmumu konkrētie apstākļi. Tāpēc ir
redzams, ka faktiski 392. apsvērumā ietvertā norāde attiecās nevis tikai uz 385. apsvērumu, bet arī uz 385.–388. apsvērumu.
Šajā kontekstā tāpat būtu jāņem vērā, Pamatnostādnēs precizētais, ka, ievērojot pārkāpuma ilgumu, ir “jānosaka iespējams naudas
soda apmēra palielinājums” (1.B punkta otrā daļa).
Tāpēc
ADM
ir kļūdaini Komisijai pārmetusi, ka tā palielinājumam, pamatojoties uz nepieciešamību nodrošināt preventīvu iedarbību, pievienojusi
vēl 35 % naudas soda palielinājumu, ievērojot pārkāpuma ilgumu.
Tā rezultātā ar samērīguma principa pārkāpumu saistītais pamats ir noraidāms.
Par vienlīdzīgas attieksmes principa pārkāpumu

ADM
apgalvo, ka visi pārkāpumā iesaistītie uzņēmumi ietilpa starptautiskās uzņēmumu grupās, kurām tādējādi bija pieeja iekšējiem
un ārējiem juridiskiem padomdevējiem, kas tām ļāva izlemt, vai pastāv risks noslēgt prettiesisku aizliegtu vienošanos, un
novērtēt pārkāpuma sekas.
Šajā sakarā ir jāatzīmē, ka Lēmumā Komisija patiešām apsvērusi divus iemeslus, kāpēc dažiem aizliegtās vienošanās dalībniekiem,
tostarp
ADM
, noteiktajai naudas soda sākuma summai ir piemērojams palielinājuma koeficients 2,5. Komisija apgalvoja, ka tas bija nepieciešams,
pirmkārt, lai nodrošinātu, ka naudas sodam ir pietiekama preventīva iedarbība, un, otrkārt, lai ņemtu vērā apstākli, ka lieliem
uzņēmumiem ir zināšanas un juridiskā un ekonomiskā infrastruktūra, kas tiem ļauj labāk novērtēt, vai to rīcība ir pārkāpums,
un apzināties sekas, kas no tā izriet atbilstoši konkurences tiesībām (Lēmuma 386. apsvērums).
Tomēr no Lēmuma 388. apsvēruma izriet, ka būtībā Komisija nolēma attiecībā uz
ADM
piemērot palielinājuma koeficientu 2,5, lai naudas sodam būtu preventīva iedarbība. Kā jau tas tika minēts iepriekš 139.–143. punktā,
Komisija pamatoti ir ņēmusi vērā nepieciešamību nodrošināt, lai naudas sodam būtu pietiekama preventīva iedarbība, un, konkrētāk,
ka tā varēja uzskatīt, – kā norādīts Lēmuma 387. apsvērumā ‑ ka, nosakot attiecīgo sākuma summu, kas aprēķināta, ievērojot
relatīvo nozīmi konkrētajā tirgū, vērā bija jāņem iesaistīto uzņēmumu lielums un kopējie resursi. Turpinājumā, ievērojot,
ka
ADM
un
Akzo
katram 2000. gadā tirdzniecības apgrozījums pasaulē bija aptuveni 14 miljardi EUR, kamēr citiem aizliegtās vienošanās dalībniekiem
apgrozījums bija tikai no 300 miljoniem līdz 3 miljardiem EUR, nevar apstrīdēt, ka, lai sasniegtu šo mērķi, Komisija bija
tiesīga nošķirt divas aizliegtās vienošanās dalībnieku kategorijas atbilstoši to lielumam un kopējiem resursiem un palielināt
ADM
un
Akzo
uzliekamo naudas soda pamatsummu, piemērojot palielinājuma koeficientu 2,5.
Attiecībā uz iesaistīto uzņēmumu zināšanām un juridiski ekonomisko infrastruktūru Pirmās instances tiesa uzskata, ka tās var
ņemt vērā, lai palielinātu naudas soda apmēru. Izskatāmajā lietā
ADM
neapstrīd, ka tai bija šādas zināšanas un juridiski ekonomiskā infrastruktūra. Turklāt var uzskatīt, ka tāda uzņēmuma kā
ADM
, kura pasaules tirdzniecības apjoms 2000. gadā bija aptuveni 14 miljardi EUR, rīcībā ir šādas zināšanas un infrastruktūra.
Tā rezultātā Komisija pamatoti konstatējusi, ka
ADM
rīcībā bija šādas zināšanas un infrastruktūra, tādējādi palielinot tai uzliktā naudas soda pamatsummu. Šo konstatāciju nevar
apstrīdēt, izmantojot
ADM
argumentu, ka arī uzņēmumiem otrā kategorijā bija zināšanas un juridiski ekonomiskā infrastruktūra, kas attaisnotu šiem uzņēmumiem
uzlikto sodu palielināšanu. Pat ja šis apstāklis tiktu pierādīts un Komisija kļūdainā kārtā nebūtu konstatējusi, ka arī uzņēmumiem
šajā otrajā kategorijā bija šādas zināšanas un infrastruktūra,
ADM
tāpat nevar uz to atsaukties, lai panāktu tai uzliktā naudas soda samazinājumu.
Tā rezultātā ar vienlīdzīgas attieksmes principa pārkāpumu saistītais pamats ir noraidāms.
Par pienākuma sniegt pamatojumu pārkāpumu
Neiesniedzot turpmākus argumentus,
ADM
apgalvo, ka Lēmums nav pienācīgi pamatots attiecībā uz palielinājuma koeficientu 2,5. Šajā sakarā ir jāatzīmē, ka Lēmuma 386. apsvērumā
Komisija ir atsaukusies uz diviem jau iepriekš 151. punktā minētajiem iemesliem palielinājuma koeficienta piemērošanai. Tālāk,
Lēmuma 387. apsvērumā, Komisija ir paskaidrojusi, ka, ņemot vērā šī Lēmuma 48. apsvērumā norādītos skaitļus, bija nepieciešams
aizliegtās vienošanās dalībniekus iedalīt divas kategorijās. Visbeidzot, Lēmuma 388. apsvērumā tā ir norādījusi, ka uzskata
par atbilstošu piemērot palielinājuma koeficientu 2,5, lai nodrošinātu, ka naudas sodam ir preventīva iedarbība.
Attiecībā uz
ADM
piemērotā palielinājuma koeficienta nozīmi Komisija būtu varējusi aprobežoties ar to, ka tā būtu norādījusi uz šī uzņēmuma
lielumu, kāds tas aptuvenā veidā izriet no tā realizētā kopējā tirdzniecības apgrozījuma, un uzsvērusi nepieciešamību nodrošināt
naudas soda preventīvu iedarbību. Komisijai saistībā ar tās pienākumu norādīt pamatojumu nebija pienākuma norādīt skaitliskos
pierādījumus attiecībā uz aprēķinu metodi, kas ir šīs izvēles pamatā (šajā sakarā skat. Tiesas 2000. gada 16. novembra spriedumu
lietā C‑291/98 P
Sarrió
/Komisija,
Recueil
, I‑9991. lpp., 80. punkts).
Tādējādi Komisija ir sniegusi pienācīgu Lēmuma pamatojumu šajā jautājumā, un ar pienākuma sniegt pamatojumu saistītais pamats
arī ir noraidāms.
6.
Par to, ka pastāv kļūdas novērtējumā, kas ir saistītas ar aizliegtās vienošanās konkrēto ietekmi uz tirgu
a)     Ievads
Vispirms būtu jāatgādina, ka pārkāpuma smagums ir jānosaka, vadoties no vairākiem faktoriem (skat. iepriekš 76. punktu). Šajā
kontekstā aizliegtās vienošanās konkrēto ietekmi uz tirgu var ņemt vērā kā vienu no attiecināmajiem kritērijiem.
Pamatnostādnēs (1.A punkta pirmā daļa) Komisija ir norādījusi, ka, novērtējot pārkāpuma smagumu, tā ņem vērā “[pārkāpuma]
konkrēto ietekmi uz tirgu, ja to ir iespējams izmērīt”, kā arī tā raksturu un konkrētā ģeogrāfiskā tirgus lielumu.
Attiecībā uz izskatāmo lietu no Lēmuma 334.–388. apsvēruma izriet, ka Komisija faktiski naudas soda apmēru, kas tika noteikts,
vadoties no pārkāpuma smaguma, noteica, ņemot vērā šos trīs kritērijus. Konkrētāk, tā šajā kontekstā uzskatīja, ka aizliegtā
vienošanās bija “ar konkrētu ietekmi” uz nātrija glukonāta tirgu (Lēmuma 371. apsvērums).
Saskaņā ar
ADM
viedokli Komisija ir pieļāvusi vairākas kļūdas novērtējumā, vērtējot aizliegtās vienošanās ietekmi uz konkrēto tirgu. Saskaņā
ar
ADM
viedokli šīs kļūdas ietekmē naudas soda apmēra aprēķināšanu.
b)     Par to, ka Komisija esot izvēlējusies kļūdainu pieeju, lai parādītu aizliegtās vienošanās konkrēto ietekmi uz tirgu
Lietas dalībnieku izvirzītie argumenti

ADM
uzskata, ka Komisija nav iesniegusi pierādījumus, ka aizliegtā vienošanās konkrēti ietekmēja nātrija glukonāta tirgu, it īpaši
to kļūdu dēļ, kuras pieļautas tās pieejā, nonākot pie šī secinājuma.
Vispirms saskaņā ar
ADM
viedokli Komisija vienīgi konstatēja, ka aizliegtā vienošanās faktiski bija īstenota, un no tā secināja, ka tai ir jābūt bijušai
konkrētai ietekmei uz tirgu.
ADM
uzsver – kā izriet no Pamatnostādņu 1.A punkta pirmās daļas un kā to ir atzinusi arī Komisija Lēmuma 341. apsvērumā, ‑ ka
aizliegtas vienošanās īstenošanu nedrīkst jaukt ar tās ietekmi uz konkrēto tirgu.
Tāpat
ADM
uzskata, ka Komisijai nebija tiesību balstīties uz relatīvi ilgo aizliegtās vienošanās pastāvēšanas laiku, lai konstatētu,
ka tai bija konkrēta ietekme uz tirgu.
ADM
norāda, ka Komisija nav iesniegusi pierādījumus par konkrēto ietekmi, taču tā ir tikai prettiesiski balstījusies uz attiecīgu
prezumpciju šajā sakarā.
Visbeidzot, attiecībā uz nātrija glukonāta cenu attīstību
ADM
norāda, ka Komisija nav iesniegusi pierādījumus, ka aizliegtā vienošanās atstāja “izmērojamu” ietekmi uz šo attīstību, kā
tai tas bija jādara saskaņā ar Pamatnostādņu 1.A punkta pirmo daļu. No otras puses, saskaņā ar
ADM
viedokli Komisija balstījās tikai uz diagrammu, kas bija atrasta
Roquette
mītnē izmeklēšanas laikā, un, salīdzinot Komisijas no šīs diagrammas izrietošos konstatējumus ar
ADM
atbalstītajiem argumentiem, Komisija atzīmēja, ka šie “argumenti [..] pārliecinošā veidā neparāda, ka aizliegtās vienošanās
īstenošanai nevarētu būt bijusi nekāda loma cenas svārstībās” (Lēmuma 359. apsvērums). Tāpat
ADM
kritizē apstākli, ka, nenoliedzot šā argumenta spēkā esamību kā tādu, Komisija vienīgi atzīmēja, ka nātrija glukonāta cenu
attīstība, kāda tā izriet no minētās diagrammas, “tāpat pilnībā saskanēja ar pastāvošo aizliegto vienošanos” (turpat). Saskaņā
ar
ADM
viedokli, ievērojot šādu pieeju, Komisija nav iesniegusi pierādījumus, ka aizliegtā vienošanās konkrēti ietekmēja tirgu, bet
tieši pretēji – ir prettiesiski apgriezusi otrādi pušu pierādīšanas pienākumu.
Komisija neapstrīd, ka nedrīkst jaukt kritērijus, kas saistīti ar aizliegtās vienošanās īstenošanu un tās konkrēto ietekmi,
un ka tieši Komisijai ir jāiesniedz pierādījumi, ka aizliegtā vienošanās konkrēti ietekmējusi tirgu. Tomēr tā norāda, ka šajā
gadījumā tā nav apgriezusi otrādi pierādīšanas pienākumu, bet gan tieši otrādi – atbilstoši attiecīgajām tiesību normu prasībām
iesniegusi pierādījumus par šādu aizliegtās vienošanās ietekmi.
Pirmās instances tiesas vērtējums
Ievērojot
ADM
izvirzītos iebildumus attiecībā uz Komisijas izvēlēto pieeju, lai pierādītu, ka aizliegtā vienošanās konkrēti ietekmējusi
nātrija glukonāta tirgu, pirms lemšanas par
ADM
izvirzīto argumentu pamatotību ir jāsniedz Komisijas analīzes kopsavilkums atbilstoši Lēmuma 340.–369. apsvērumā norādītajam.
–       Komisijas veiktās analīzes kopsavilkums
Vispirms Lēmuma 340. apsvērumā Komisija savu analīzi ir uzsākusi šādi:
“Komisija uzskata, ka pārkāpumam, kuru izdarīja uzņēmumi, kuri laika periodā, uz kuru attiecās Lēmums, aptvēra 90 % pasaules
nātrija glukonāta tirgus un 95 % Eiropas nātrija glukonāta tirgus, bija konkrēta ietekme uz nātrija glukonāta tirgu EEZ, jo
tas tika rūpīgi īstenots. Tā kā pasākumi bija īpaši izstrādāti, lai ierobežotu pārdošanas apjomu, lai panāktu augstākas cenas,
nekā tās būtu bijušas citos apstākļos, un pārdotu preci tikai noteiktiem klientiem, tie obligāti ir ietekmējuši normālo tirgus
attīstību un tāpēc tiem ir bijusi ietekme uz tirgu.”
Lēmuma 341. apsvērumā Komisija ir uzsvērusi, ka, “ciktāl, iespējams, [ir ticis nošķirts] jautājums par aizliegto vienošanos
īstenošanu no jautājuma par šīs īstenošanas ietekmi uz tirgu”, bet ka “tomēr saprotamā kārtā pastāv[ēja] pārklāšanās starp
zināmiem faktiskajiem elementiem, kas izmantoti, lai nonāktu pie secinājumiem šajos divos jautājumos”.
Tādā veidā, pirmkārt, Komisija vispirms analizēja aizliegtās vienošanās īstenošanu (Lēmuma 342.–351. apsvērums). Saskaņā ar
Komisijas viedokli dažādie elementi, kuri attiecās uz par aizliegtās vienošanās stūrakmeni uzskatīto, proti, tirdzniecības
kvotām, parādīja, ka aizliegtā vienošanās ir tikusi īstenota. Turklāt Komisija atsaucās uz to, ka “aizliegto vienošanos raksturoja
pastāvīgas rūpes par mērķa un/vai minimālo cenu noteikšanu”, un piebilda, ka, pēc tās domām, “šīm cenām [bija] jābūt ietekmei
uz dalībnieku rīcību, neraugoties uz faktu, ka aizliegtās vienošanās dalībnieki tās sistemātiski nebija sasnieguši” (Lēmuma
348. apsvērums). Komisija secināja, ka “[aizliegtās vienošanās] ieviešanas efektivitāti nevar apšaubīt” (Lēmuma 350. apsvērums).
Otrkārt, Komisija izvērtēja pārkāpuma ietekmi uz nātrija glukonāta tirgu. Šajā sakarā tā vispirms norādīja uz konkrētā tirgus
novērtējumu Lēmuma 34.–41. apsvērumā. Turpinājumā, norādot uz jau Lēmuma 235. un 236. apsvērumā veikto novērtējumu, Komisija,
pamatojoties uz
Roquette
mītnes vietā atrastajām divām tabulām (turpmāk tekstā – “diagrammas”) (Lēmuma 354. apsvērums), norādīja:
“Cenu attīstība atbilstoši
Roquette
mītnes vietā atrastajām [diagrammām]” liek domāt, ka aizliegtās vienošanās dalībnieku izvirzītais mērķis vismaz daļēji tika
sasniegts. Abas [diagrammas] parāda nātrija glukonāta cenas attīstību [Francijas frankos (FRF)] Eiropā laikā no 1977. līdz
1995. gadam un parāda, ka 1985. gadā Eiropas nātrija glukonāta cena kritās. Ir domājams, ka šī attīstība, iespējams, bija
agrākās aizliegtās vienošanās sabrukuma un ražošanas jaudu izmantošanas tālākas palielināšanās rezultāts. 1986. gada beigās
cena bija gandrīz par 50 % zemāka nekā 1985. gada sākumā. Ir ļoti iespējams, ka jauno aizliegto vienošanos ieviešana, sākot
ar 1986. gadu, nozīmīgi veicināja kraso cenas palielināšanos laikā no 1987. līdz 1989. gadam, kad cena bija divkāršojusies.
Pēc cenas samazināšanās 1989. gadā, kas bija mazāka nekā 1985. gadā, cena līdz 1995. gadam saglabājās aptuveni par 60 % augstāka
nekā 1987. gadā.”
Lēmuma 235. un 236. apsvērumā, uz kuriem norāde ietverta tā 354. apsvērumā, Komisija norādīja:
“(235) Divi pārbaudes laikā
Roquette
mītnē atrastie dokumenti ir pietiekami pašsaprotami un ir pierādījumi par rezultātiem, kas iegūti aizliegtās vienošanās par
nātrija glukonātu rezultātā. Starp tiem ir [diagramma], kas parāda vidējo “Eiropas” cenu no 1977. gada līdz 1995. gadam.
(236)          Pārsteidzošā kārtā [viena no diagrammām] parāda, ka 1981. un 1987. gadā, kad attiecīgi tika īstenota “pirmā” un “otrā” aizliegtā
vienošanās, cenas strauji cēlās. 1985. gadā cenas strauji kritās, tas atbilst “pirmās aizliegtās vienošanās” beigu laika posmam,
kad
Roquette
no tās izstājās. Krass cenas pieaugums notika laikā no 1987. līdz 1989. gadam, kad nātrija glukonāta cena būtībā palielinājās
divas reizes. No 1989. līdz 1995. gadam tā saglabājās aptuveni par 60 % augstāka nekā 1987. gadā, kad tā bija savā zemākajā
līmenī. Ir jānorāda, ka pretēji 1981.–1986. gada periodam nātrija glukonāta cenu ievērojami augstu varēja saglabāt līdz 1995. gadam.”
Turpinājumā Komisija rezumēja, analizēja un noraidīja dažādus ieinteresēto pušu administratīvā procesa laikā izvirzītos argumentus
ar mērķi apstrīdēt secinājumu, pie kura tā bija nonākusi, analizējot
Roquette
mītnē atrastās diagrammas. Attiecībā uz
ADM
argumentiem, ar kuriem it īpaši tika apgalvots, ka šī cenas attīstība būtu notikusi arī tad, ja aizliegtā vienošanās nebūtu
pastāvējusi, Komisija norādīja (Lēmuma 359., 365. un 369. apsvērums):
“(359) [..]
ADM
izvirzītie argumenti pārliecinošā veidā neparāda, ka aizliegtās vienošanās īstenošana nav varējusi ietekmēt cenu svārstības.
Kamēr
ADM
izvirzītais scenārijs var īstenoties, ja aizliegtā vienošanās nepastāv, tas arī pilnībā atbilst aizliegtās vienošanās situācijai.
Kapacitātes palielināšanās astoņdesmito gadu vidū varētu būt gan cēlonis, gan iznākums pirmās aizliegtās vienošanās sabrukumam
(1981.–1985.). Kas attiecas uz attīstību kopš 1987. gada, tā pilnībā atbilst aizliegtās vienošanās darbības atjaunotai aktivizācijai
šajā periodā. Tāpēc apstākli, ka nātrija glukonāta cena sāka pieaugt, nevar pilnībā izskaidrot tikai ar konkurences norisi,
bet tas ir jāinterpretē, ņemot vērā apstākli, ka dalībnieki bija vienojušies par “cenas slieksni” un tirgus daļu sadali, kā
arī par ziņošanas un uzraudzības sistēmu. Visi šie faktori ir veicinājuši sekmīgu cenas pieaugumu.
[..]
(365)          Viena no
Roquette
mītnē atrastajām [diagrammām] apliecina, ka laika posmā no 1991. līdz 1995. gadam, kad
ADM
bija aizliegtās vienošanās dalībniece, cenas saglabājās nemainīgas vai nedaudz samazinājās. Nekas neliecina par to, ka cenas
būtu samazinājušās, nemaz nerunājot par to, ka cenu līmenis neesot bijis rentabls. Ticamāks izskaidrojums, kāpēc
ADM
no aizliegtās vienošanās izstājās, varētu būt tas, ka tieši pēc pievienošanās tai
ADM
skāra nozīmīgas tehniskās problēmas, kuras turpinājās. Tāpēc tā nevienā brīdī nevarēja izpildīt savas tirdzniecības kvotas.
[..]
(369) Visbeidzot, ir neiedomājami, ka dalībnieki būtu atkārtoti piekrituši tikties dažādās pasaules vietās, lai sadalītu tirdzniecības
kvotas, noteiktu cenas un nodalītu klientus šādā ilgā laika periodā, ņemot vērā, cita starpā, ar to saistītos riskus, ja tie
būtu uzskatījuši, ka aizliegtā vienošanās nekādi neietekmē vai arī tās ietekme uz nātrija glukonāta tirgu ir ierobežota.”
–       Vērtējums
Vispirms būtu jāatgādina, ka saskaņā ar Pamatnostādņu 1.A punkta pirmo daļu Komisijai, aprēķinot naudas sodu uz pārkāpuma
smaguma pamata, cita starpā, ir jāņem vērā “[pārkāpuma] konkrētā ietekme uz tirgu, ja to ir iespējams izmērīt”.
Šajā sakarā ir jāanalizē vārdi “ja to [t.i. – konkrēto ietekmi] ir iespējams izmērīt”. It īpaši tas ir jautājums par to, vai
šo vārdu nozīmē Komisija, aprēķinot naudas sodu, var pārkāpuma konkrēto ietekmi ņemt vērā tikai un tiktāl, ciktāl tā spēj
šo ietekmi noteikt.
Kā pamatoti norādījusi Komisija, aizliegtās vienošanās ietekmes uz tirgu novērtējums obligāti ietver norādi uz prezumpcijām.
Šajā sakarā Komisijai it īpaši ir jāapsver, kāda būtu konkrētās preces cena, ja aizliegtā vienošanās nebūtu pastāvējusi. Izvērtējot
faktiskās cenu attīstības iemeslus, ir bīstami spekulēt attiecībā uz šo cēloņu relatīvo nozīmi. Ir jāņem vērā objektīvais
apstāklis, ka aizliegtās vienošanās par cenām dēļ dalībnieki ir īpaši atteikušies no savas brīvības savstarpēji sacensties
attiecībā uz cenām. Tādējādi ietekmes, kas izriet no citiem apstākļiem, nevis aizliegtās vienošanās dalībnieku brīvprātīgas
atturēšanas, novērtējums obligāti ir pamatots ar saprātīgu iespējamību un nav precīzi nosakāms.
Tāpēc, ja vien šim kritērijam, kuru var ņemt vērā, nosakot naudas soda apmēru, neatņem tā lietderīgo iedarbību, Komisijai
nevar pārmest, ka tā ir balstījusies uz aizliegtās vienošanās konkrēto ietekmi uz tirgu, neraugoties uz faktu, ka tā nevar
noteikt šīs ietekmes apmēru vai šajā sakarā sniegt skaitlisku novērtējumu.
Tā rezultātā aizliegtās vienošanās konkrētā ietekme uz tirgu ir jāuzskata par pietiekami pierādītu, ja Komisija var sniegt
konkrētus un ticamus pierādījumus, kas ar saprātīgu iespējamību norāda, ka aizliegtā vienošanās ir ietekmējusi tirgu.
Izskatāmajā lietā no Komisijas analīzes kopsavilkuma (skat. iepriekš 168.–173. punktu) izriet, ka Komisija, konstatējot, ka
aizliegtā vienošanās “konkrēti ietekmēja” tirgu, balstījās uz diviem pierādījumiem. Pirmkārt, tā atsaucās uz faktu, ka aizliegtās
vienošanās dalībnieki bija rūpīgi īstenojuši aizliegtās vienošanās nolīgumu (skat. it īpaši 340. apsvērumu, kas citēts iepriekš
168. punktā), kas pastāvēja ilgu laika periodu (Lēmuma 369. apsvērums, citēts iepriekš 173. punktā). Otrkārt, Komisija uzskatīja,
ka
Roquette
mītnē atrastās diagrammas norāda uz zināmu saskaņotību starp cenām, ko noteica ar aizliegto vienošanos, un cenām, kuras tirgū
faktiski noteica aizliegtās vienošanās dalībnieki (Lēmuma 354. apsvērums, skat. iepriekš 171. punktu).
Pretēji
ADM
apgalvotajam Komisija neaprobežojās ar to, ka tāpēc vien, ka aizliegtā vienošanās tika faktiski īstenota, tā būtu secinājusi,
ka ir bijusi konkrēta ietekme uz nātrija glukonāta tirgu. Kā izriet no iepriekš citētajiem Lēmuma fragmentiem, Komisija cik
vien iespējams mēģināja pārbaudīt aizliegtās vienošanās īstenošanu un tās konkrēto ietekmi uz tirgu, būtībā konstatējot, ka
aizliegtās vienošanās īstenošana ir iepriekšējs un obligāts nosacījums, lai pierādītu tās konkrēto ietekmi, taču tas nav pietiekams,
lai to pierādītu (šajā sakarā skat. Lēmuma 341. apsvērumu). Ir tiesa, ka Lēmuma 341. apsvērumā Komisija atzina, ka bija “neizbēgami,
ka noteikti fakti, kuri tika izmantoti, lai nonāktu pie šiem diviem secinājumiem, pārklājās” – tas ir iemesls, kāpēc Komisija
nav vienmēr, kā to norādījusi
ADM
, izmantojusi piemērotus jēdzienus katrā no Komisijas analīzes sadaļām. Tomēr
ADM
ir kļūdaini pārmetusi, ka Komisija bija sajaukusi aizliegtās vienošanās īstenošanu un tās konkrēto ietekmi. Turklāt, tā kā
tā ir obligāts priekšnoteikums aizliegtās vienošanās konkrētajai ietekmei, aizliegtās vienošanās faktiska īstenošana ir sākotnēja
norāde, ka tai ir bijusi konkrēta ietekme.
Turklāt Komisijai nevar pārmest, ka tā ir konstatējusi, ka tādā gadījumā kā izskatāmais, kad aizliegtās vienošanās dalībnieki
aptvēra vairāk nekā 90 % pasaules nātrija glukonāta tirgus un 95 % EEZ nātrija glukonāta tirgus un bija veltījuši ievērojamas
pūles šīs aizliegtās vienošanās nolīgumu organizācijai, izpildei un uzraudzībai, tās īstenošana bija spēcīga norāde par ietekmi
uz tirgu, ņemot vērā (skat. iepriekš 179. punktu), ka Komisija neaprobežojās ar šo analīzi.
Turklāt Komisijai bija tiesības uzskatīt, ka šo pierādījumu nozīme palielinās līdz ar aizliegtās vienošanās pastāvēšanas ilgumu.
Veiksmīga tādas kompleksas aizliegtās vienošanās funkcionēšana, kura, kā šajā gadījumā, attiecās uz cenu noteikšanu, tirgus
sadalīšanu un informācijas apmaiņu, cita starpā ietver nozīmīgus administratīvus un ar vadību saistītus izdevumus. Komisija
tāpēc saprātīgā kārtā varēja uzskatīt, ka tas, ka uzņēmumi turpināja izdarīt pārkāpumu un nodrošināja, ka tas tika efektīvi
vadīts ilgā laika posmā, neraugoties uz risku, kas ir saistīts ar šādām prettiesiskām darbībām, norāda, ka aizliegtās vienošanās
dalībnieki no šīs aizliegtās vienošanās guva noteiktu peļņu, un tādējādi, ka tai bija konkrēta ietekme uz tirgu, pat ja šo
ietekmi nebija iespējams izmērīt.
Attiecībā uz
Roquette
mītnē atrastajām diagrammām no Komisijas veiktās analīzes izriet (skat. iepriekš 171. un 172. punktu), ka, neapgalvojot, ka
šīs diagrammas bija neapstrīdams pierādījums, ka aizliegtā vienošanās ietekmējusi cenas, un pat nemēģinot izmērot šo ietekmi,
Komisija uzskatīja, ka bija “ļoti iespējams”, ka nolīgumu īstenošana “būtiski veicināja” cenu attīstību.
Turpinājumā tiks izvērtēts, vai, kā to apgalvo
ADM
, Komisija ir pieļāvusi kļūdas, vērtējot faktus, ar kuriem tā ir pamatojusi savus secinājumus. Tomēr, ievērojot iepriekš 178. punktā
jau nospriesto,
ADM
ir nepamatoti Komisijai pārmetusi, ka tā ir izmantojusi kļūdainu pieeju, lai pierādītu, ka aizliegtā vienošanās bija ietekmējusi
nātrija glukonāta cenu attīstību. Fakts, ka, atbildot uz
ADM
argumentiem, Komisija būtībā atzina, ka tā nevarēja izslēgt, ka šī cenu attīstība būtu varējusi notikt arī, ja aizliegtā vienošanās
nebūtu pastāvējusi, bet ka, ievērojot aizliegtās vienošanās efektīvo īstenošanu un paralēles starp faktiskajām cenām un cenām,
par kurām bija noslēgta vienošanās, šis arguments nebija pārliecinošs. Neprasot, kā to norādījusi
ADM
, lai iesaistītie uzņēmumi iesniegtu pierādījumus par pretējo, proti, pierādījumus, kurus iepriekš 177. punktā norādīto iemeslu
dēļ praksē bieži vien neesot iespējams iesniegt, Komisija šādā veidā gluži pretēji rūpīgi ir izsvērusi dažādos argumentus
par un pret tās secinājumiem.
No iepriekš iztirzātā izriet, ka Komisija nav izmantojusi kļūdainu pieeju, novērtējot aizliegtās vienošanās konkrēto ietekmi
uz nātrija glukonāta tirgu.
c)     Par nātrija glukonāta cenas attīstības novērtējumu

ADM
uzskata, ka Komisijas Lēmumā izvirzītie argumenti nepamato secinājumu, ka esot “ļoti iespējams, ka jaunās aizliegtās vienošanās
nolīgumu īstenošana, sākot ar 1986. gadu, bija nozīmīgi veicinājusi krasu cenas palielināšanos (dubultu), kas konstatēta no
1987. līdz 1989. gadam” (Lēmuma 354. apsvērums). Šajā sakarā tā izvirza divus atšķirīgus argumentu virzienus.
Par to, ka Komisijai neesot bijusi pietiekama informācija un tā nav ņēmusi vērā citus administratīvā procesa ietvaros izvirzītos
argumentus
–       Lietas dalībnieku izvirzītie argumenti

ADM
atsaucas uz faktu, ka maz ticams, ka būtu pastāvējusi aizliegtās vienošanās iedarbība papildus tirgus spēku iedarbībai. No
Lēmuma preambulas izriet, ka paši iesaistītie uzņēmumi norādīja, ka no 1986. līdz 1987. gadam noteiktā cena nenosedza izejvielu
izmaksas un ka pat 1989. gadā, kad cena bija sasniegusi savu augstāko līmeni, šīs izmaksas netika nosegtas.
ADM
norāda, ka šādā situācijā cena būtu palielinājusies jebkurā gadījumā, pat ja aizliegtā vienošanās nepastāvētu.

ADM
tāpat uzskata, ka Komisijai bija ļoti maz informācijas par laika posmu no 1987. līdz 1989. gadam: tai neesot bijuši pierādījumi
par cenām, par kurām bija noslēgta vienošanās, pirms 1989. gada 9. augusta. Visbeidzot,
ADM
norāda, ka cenas attiecībā uz laika periodu no 1986. līdz 1987. gadam liek domāt, ka ir pastāvējusi plēsonīgo cenu politika,
lai liktu sabiedrībai
FinnSugar
, sabiedrībai, no kuras
ADM
1989. gadā bija nopirkusi nātrija glukonāta ražošanas tehnoloģiju (turpmāk tekstā – “
FinnSugar
”), atmest paplašināšanās plānus.
Komisija apstrīd šo vērtējumu, uzsverot, ka, ja preces cena ir izputinoša un piedāvājums pārsniedz pieprasījumu, cena var
palielināties tikai tad, ja viens no uzņēmumiem tirgū ir izputējis un pamet šo tirgu, un ka šajā gadījumā neviens no uzņēmumiem
viens pats nebūtu varējis paaugstināt cenas ar vienpusēju lēmumu, nezaudējot savu tirgus daļu. Komisija tādēļ uzskata, ka,
lai gan palielinājums varētu notikt bez aizliegtās vienošanās, aizliegtā vienošanās pastāvēja, un piedāvā visticamāko cenas
attīstības izskaidrojumu.
–       Pirmās instances tiesas vērtējums
Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru, lai kontrolētu Komisijas novērtējumu aizliegtās vienošanās konkrētajai ietekmei uz tirgu,
ir īpaši svarīgi, lai Tiesa izvērtētu Komisijas novērtējumu aizliegtās vienošanās ietekmei uz cenām (iepriekš 38. punktā minētais
spriedums lietā
Archer Daniels Midland
un
Archer Daniels Midland Ingredients
/Komisija, 148. punkts, un šajā sakarā – Pirmās instances tiesas 1998. gada 14. maija spriedums lietā T‑308/94
Cascades
/Komisija,
Recueil
, II‑925. lpp., 173. punkts, un iepriekš 110. punktā minētais spriedums lietā
Mayr-Melnhof
/Komisija, 225. punkts).
Turklāt judikatūra atgādina, ka, nosakot pārkāpuma smagumu, it īpaši jāņem vērā inkriminētās rīcības tiesiskā regulējuma un
ekonomiskais konteksts (Tiesas 1975. gada 16. decembra spriedums apvienotajās lietās no 40/73 līdz 48/73, 50/73, no 54/73
līdz 56/73, 111/73, 113/73 un 114/73
Suiker Unie
u.c./Komisija,
Recueil
, 1663. lpp., 612. punkts, un iepriekš 76. punktā minētais spriedums lietā
Ferriere Nord
/Komisija, 38. punkts) un ka, lai novērtētu pārkāpuma konkrēto ietekmi uz tirgu, Komisijai kā atskaites punkts jāpieņem konkurence,
kas parastos apstākļos būtu pastāvējusi, ja pārkāpuma nebūtu bijis (šajā sakarā skat. iepriekš minēto spriedumu apvienotajās
lietās
Suiker Unie
u.c./Komisija, 619. un 620. punkts; iepriekš 110. punktā minēto spriedumu lietā
Mayr‑Melnhof
/Komisija, 235. punkts, un Pirmās instances tiesas 1999. gada 11. marta spriedumu lietā T‑141/94
Thyssen Stahl
/Komisija,
Recueil
, II‑347. lpp., 645. punkts).
No tā izriet, pirmkārt, ka aizliegto vienošanos gadījumā, it īpaši attiecībā uz aizliegtām vienošanās par cenām, ir jākonstatē,
ka šādi nolīgumi faktiski iesaistītajiem uzņēmumiem ir atļāvuši sasniegt augstāku cenas līmeni, nekā tas būtu pastāvējis,
ja aizliegtās vienošanās nebūtu bijis. Otrkārt, no tā izriet, ka, izdarot savu novērtējumu, Komisijai jāņem vērā visi objektīvie
apstākļi konkrētajā tirgū un jāievēro ekonomiskais un attiecīgā gadījumā – likumdošanas konteksts. No Pirmās instances tiesas
spriedumiem aizliegtās vienošanās par kartonu lietā (skat. it īpaši iepriekš 110. punktā minēto spriedumu lietā
Mayr‑Melnhof
/Komisija, 234. un 235. punkts), ka attiecīgā gadījumā ir jāņem vērā “objektīvi ekonomikas apstākļi”, kas norāda, ka, ja pastāvētu
“brīva konkurence”, cenas nebūtu attīstījušās tādā pašā veidā kā cenas, kas faktiski tika pieprasītas (skat. arī iepriekš
38. punktā minēto spriedumu lietā
Archer Daniels Midland
un
Archer Daniels Midland Ingredients
/Komisija, 151. un 152. punkts, un iepriekš 190. punktā minēto spriedumu lietā
Cascades
/Komisija, 183. un 184. punkts).
Izskatāmajā lietā
ADM
neapstrīd Komisijas konstatētos faktus. Proti,
ADM
neapstrīd, kā, no vienas puses, faktu sadaļā attiecībā uz notikumu aprakstu Komisija ir aprakstījusi cenu attīstību (Lēmuma
76.–80. apsvērums), un, no otras puses, analīzi par aizliegtās vienošanās ietekmes uz tirgu analīzi (Lēmuma 354. apsvērums),
kas balstīta uz pārbaudes laikā
Roquette
mītnē atrastajām diagrammām.
Attiecināmos faktus, kā tie izriet no Lēmuma preambulas, var rezumēt šādi:
–        1984. gada pavasarī izbeidzās iepriekš pastāvējusī aizliegtā vienošanās (Lēmuma 76. apsvērums);
–        aptuveni divus gadus (t.i., aptuveni līdz 1986. gada pavasarim) nātrija glukonāta tirgū dominēja brīva konkurence (Lēmuma
77. apsvērums);
–        1986. gada maijā tika veiktas pirmās iniciatīvas, lai izveidotu jauno aizliegto vienošanos (Lēmuma 79. apsvērums);
–        1987. gada februārī tika noslēgta jaunā aizliegtā vienošanās un ar vairākiem grozījumiem turpinājās līdz 1995. gadam (Lēmuma
79. un 80. apsvērums).
Turpinājumā, nātrija glukonāta cenas attīstību, kā tā izriet no Lēmuma 354. apsvēruma, var rezumēt šādi:
–        1985. gadā nātrija glukonāta cena kritās, un 1986. gadā tā bija samazinājusies gandrīz uz pusi salīdzinājumā ar 1985. gada
sākumu;
–        laika posmā no 1987. gada līdz 1989. gadam nātrija glukonāta cena dubultojās;
–        1989. gadā cena atkal kritās, taču ne tik izteikti kā 1985. gadā, un līdz 1995. gadam tā stabilizējās līmenī, kas bija aptuveni
par 60 % augstāks nekā 1987. gadā.
Pirmkārt, no tā izriet, ka, lai novērtētu, vai šādi nolīgumi faktiski ir ļāvuši iesaistītajiem uzņēmumiem sasniegt augstāku
darījumu cenu par to, kāda būtu bijusi, ja aizliegtā vienošanās nebūtu pastāvējusi, Komisija pareizi salīdzināja, no vienas
puses, nātrija glukonāta cenu laika periodā no iepriekš pastāvējušās aizliegtās vienošanās pastāvēšanas beigām un jaunās aizliegtās
vienošanās noslēgšanu 1987. gada februārī, – periodā, kad tirgu raksturoja brīva konkurence, un, no otras puses, cenas, kas
tika pieprasītas pēc 1987. gada, ņemot vērā, ka jāpaiet noteiktam laika periodam, lai faktiski ieviestu aizliegto vienošanos.
Tāpat, lai salīdzinātu faktiski pieprasīto cenu situāciju ar situāciju, kāda būtu pastāvējusi, ja aizliegtā vienošanās nepastāvētu,
Komisija pareizi uzsvēra, ka laika posmā no 1989. gada līdz 1995. gadam cenas bija relatīvi stabilas. Kā norādījusi Komisija
Lēmuma 42. apsvērumā, ko šajā sakarā
ADM
nav apstrīdējusi, nātrija glukonāta tirgū principā notika nozīmīgas pārmaiņas. Tā rezultātā Komisija varēja pamatoti konstatēt,
ka, ja aizliegtā vienošanās nepastāvētu, dalībnieki nebūtu varējuši sagaidīt noteiktu nātrija glukonāta cenu stabilitāti.
ADM
nav izvirzījusi nevienu argumentu, lai atspēkotu šo secinājumu.
Otrkārt, attiecībā uz cenu divkāršošanos laika periodā no 1987. līdz 1989. gadam ir jāuzskata, – ja, kā uzskata
ADM
, nātrija glukonāta cena bija izputinošā līmenī un piedāvājums bija pārmērīgs, kā tas bija 1986. un 1987. gadā, nav iedomājams,
ka cenas būtu varējušas palielināties, nepastāvot kādam ārējam apstāklim. Ja piedāvājums bija pārmērīgs, cenas būtu kritušās
vai palikušas zemas, līdz prece atkal būtu nepietiekamā daudzumā tāpēc, ka kāds no tirgus dalībniekiem atstātu tirgu likvidācijas
procesa vai pārņemšanas rezultātā. Tomēr izskatāmajā gadījumā Komisija konstatēja, ka cenas palielinājās, kad faktiski tika
īstenota jaunā aizliegtā vienošanās.
Ievērojot iepriekš iztirzāto, Komisija varēja secināt, ka tai bija konkrēti un ticami pierādījumi, kas parādīja aizliegtās
vienošanās konkrēto ietekmi uz tirgu, kas no Pamatnostādņu viedokļa bija “izmērojama” salīdzinājumā ar hipotētisko cenu, kura
atbilstoši saprātīgai iespējamībai būtu pastāvējusi, ja nebūtu aizliegtās vienošanās, un cenu, kas tika noteikta saskaņā ar
aizliegto vienošanos.

ADM
izvirzītie argumenti neatspēko šo secinājumu. Proti, nav nozīmes
ADM
izvirzītajam argumentam, ka saskaņā ar tās konkurentu liecībām, pat tad, kad cena bija augsta, tā nenosedza izejvielu izmaksas.
Pieņemot, ka tas ir pierādīts, nevar izslēgt, ka piemērojamā cena bez aizliegtās vienošanās tirgū, kurā nebūtu izkropļota
konkurence, arī būtu zemāka par izejvielu izmaksām un nepieciešamības gadījumā pat vēl tālāk no ražošanas izmaksām. Komisija
tāpēc pareizi analizēja dažādos
ADM
un citu lietas dalībnieku administratīvā procesa laikā izvirzītos argumentus (skat. arī iepriekš 183. punktu).
Tā rezultātā
ADM
ir nepamatoti pārmetusi Komisijai, ka tai nebija pietiekoši daudz informācijas un ka tā nav ņēmusi vērā citus administratīvā
procesa laikā izvirzītos argumentus.
Par to, ka “ADM” nebija aizliegtās vienošanās dalībniece nātrija glukonāta cenu celšanās brīdī laika periodā no 1987. līdz
1989. gadam
–       Lietas dalībnieku izvirzītie argumenti

ADM
apgalvo, ka nātrija glukonāta cenas celšanās periods laika periodā no 1987. gada līdz 1989. gadam notika, pirms
ADM
kļuva par aizliegtās vienošanās dalībnieci, un ka tā rezultātā Komisija nedrīkstēja tai uzlikt augstāku naudas sodu, pamatojoties
uz aizliegtās vienošanās ekonomisko ietekmi laikā, kad
ADM
nebija tās dalībniece.
Komisija apstrīd šī argumenta pamatotību.
–       Pirmās instances tiesas vērtējums
Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru faktiskajai rīcībai, ko šķietami veicis uzņēmums, nav nozīmes, izvērtējot aizliegtās vienošanās
ietekmi uz tirgu; vērā ir jāņem vienīgi ietekme, kas ir bijusi pārkāpumam kopumā (Tiesas 1999. gada 8. jūlija spriedums lietā
C‑49/92 P Komisija/
Anic Partecipazioni
,
Recueil
, I‑4125. lpp., 150. un 152. punkts, un iepriekš 38. punktā minētais spriedums lietā
Archer Daniels Midland
un
Archer Daniels Midland Ingredients
/Komisija, 160. un 167. punkts).
Kā pamatoti norādījusi Komisija, pat ja
ADM
par aizliegtās vienošanās dalībnieci kļuva tikai pēc tam, kad nātrija glukonāta cena laika periodā no 1987. līdz 1989. gadam
bija divkāršojusies, tā visu savu līdzdalības laiku guva labumu no aizliegtās vienošanās realizācijas pirms savas iesaistīšanās,
proti, no krasās cenas paaugstināšanās un cenu stabilizācijas augstā līmenī. Turklāt tas palīdzēja nodrošināt, ka aizliegtā
vienošanās turpināja pastāvēt.
Tādējādi Komisija varēja pamatoti ņemt vērā aizliegto vienošanos kopumā, lai noteiktu tās konkrēto ietekmi attiecībā uz visiem
iesaistītajiem dalībniekiem. Jautājumam par to, kad
ADM
kļuva par aizliegtās vienošanās dalībnieci, nav nozīmes, nosakot aizliegtās vienošanās konkrēto ietekmi.
Tā rezultātā iebildums, kas saistīts ar to, ka
ADM
nav bijusi aizliegtās vienošanās dalībniece nātrija glukonāta cenu celšanās laikā no 1987. līdz 1989. gadam, ir noraidāms.
d)     Par konkrētā tirgus definēšanu
Lietas dalībnieku izvirzītie argumenti

ADM
uzskata, ka Komisija ir pieļāvusi kļūdas, definējot konkrēto tirgu. Tā uzsver, ka konkrētā tirgus definēšana ir nepieciešama,
lai izmērotu aizliegtās vienošanās ietekmi uz tirgu, un ka tā rezultātā šīs kļūdas ir ietekmējušas naudas soda aprēķināšanu.
Pirmkārt,
ADM
apgalvo, ka, lai gan Komisija Lēmumā pati ir atzinusi, ka nātrija glukonātu var atkarībā no konkrētā pielietojuma aizstāt
ar citiem reaģentiem, tā tomēr izslēdza nātrija glukonāta aizstājējus no konkrētā tirgus definīcijas.
Šajā jautājumā Komisija esot rīkojusies pretēji savai iedibinātajai praksei, atbilstoši kurai tiek atzīts, ka daļēji aizstājēji
var veidot konkrētā tirgus daļu. Tāpat
ADM
norāda, ka Komisija ir nepareizi piemērojusi Komisijas Paziņojumu par konkrētā tirgus definīciju Kopienas konkurences tiesību
mērķiem (OV C 372, 9.12.1997., 5. lpp.; turpmāk tekstā – “Paziņojums par tirgus definīciju”).
Faktiski saskaņā ar tās viedokli, pierādījumi norāda, ka, ja nātrija glukonāta pircēji būtu pievērsušies alternatīvajiem helatonu
reaģentiem, tie būtu novērsuši nelielu, taču nozīmīgu cenas pieaugumu un ka tā rezultātā tirgus esot plašāks, nekā to apgalvo
Komisija. Kā pamatu izmantojot publikāciju ar virsrakstu “Chemical Economics Handbook”, (
B. Davenport
u.c.,
SRI International
; turpmāk tekstā – “
CEH
2000. gada ziņojums”), tā norāda:
–        no cenas atbilstības viedokļa, šādi reaģenti ir tuvāki aizstājēji nātrija glukonātam nekā glukonskābei: glukoheptonāts, HEDTA
(pulverveida), amino (skābe), NTA (sausā) skābe, amino (kā NA5 sāls) un EDTA (sausā) skābe;
–        glukoheptonāts ir tuvāks aizstājējs glukonskābei nekā nātrija glukonātam;
–        nātrija glukonāta un glukoheptonāta cenu korelācija pārsniedz 96 %, kas liek domāt, ka šīs cenas attīstās burtiski soli solī;
–        korelācija starp visiem helatonu reaģentiem, kas minēti
CEH
2000. gada ziņojumā, un nātrija glukonātu pārsniedz 60 %, kas liek domāt, ka nātrija glukonāta cenas ir ļoti jutīgi reaģējušas
uz pārējo helatonu reaģentu cenu attīstību;
–        cenu korelācija starp glukonskābi un pārējiem helatonu reaģentiem pārsniedz 60 %, izņemot divas alternatīvās NTA formas.
Atsaucoties uz Paziņojumu par tirgus definīciju (39. punkts), vairākiem Komisijas lēmumiem par koncentrāciju, kā arī Tiesas
1998. gada 17. decembra spriedumu lietā C‑185/95 P
Baustahlgewebe
/Komisija (
Recueil
, I‑8417. lpp., 100. punkts),
ADM
apgalvo, ka augstā korelācija starp preču cenām ir pierādījums, ka tās pieder vienas un tās pašas preces tirgus konkurences
tiesību mērķiem. No
CEH
2000. gada ziņojuma izriet, ka pastāv cenu konkurence starp visiem helatonu reaģentiem un ka nātrija glukonāts un glukoheptonāts
parasti ir savstarpēji aizvietojami no daudzu izmantošanas veidu viedokļa.
Saskaņā ar
ADM
viedokli
CEH
2000. gada ziņojumu secinājumus esot apstiprinājuši Komisijas izmeklēšanas laikā aptaujāto patērētāju atbildes, iesaistīto
uzņēmumu Komisijai sniegtās atbildes un šo uzņēmumu iekšējie apkārtraksti.
Tādējādi saskaņā ar
ADM
viedokli, gan Komisijas identificētie pierādījumi (no kuriem tā tomēr izdarījusi kļūdainus secinājumus), gan
CEH
2000. gada ziņojums parāda, ka konkrēto tirgu būtu bijis jādefinē plašāk, ietverot tādus izstrādājumus kā glukonāti un glukoheptonāti,
glukonskābe, glukoheptonāta skābe, “mātes ūdeņi” [
eaux‑méres
] un lignosulfonāti.
Komisijas Lēmumā izvirzītie argumenti, kā uzskata
ADM
, nevarot atspēkot šo secinājumu. Neesot nozīmes tam, vai nātrija glukonāta aizstājēji ir nepilnīgi vai daļēji, jo, kā izriet
no Paziņojuma par tirgus definīciju 17. punkta, Komisijai ir jāizvērtē, vai aizstājējs varētu novirzīt pietiekamu tirdzniecības
apjomu, lai novērstu nelielu, bet nozīmīgu cenas pieaugumu, un nevis vai aizstājējs iegūtu visu preces tirdzniecības apjomu,
kā tas būtu pilnīgas aizstāšanas gadījumā. Turklāt neesot tiesa, ka vispārēja nātrija glukonāta aizstājēja attiecībā uz visiem
tā pielietojumiem nepastāvēšana apstiprina apgalvojumu, ka nātrija glukonāts ir konkrētās preces tirgus konkurences tiesību
mērķiem (Lēmuma 37. apsvērums). It īpaši Komisija nav norādījusi uz konkrētu piemērošanu, attiecībā uz kuru nātrija glukonātam
nebūtu aizstājēja.
Tāpat
ADM
norāda, ka Komisijas argumentācija, kas balstīta uz Tiesas 1979. gada 13. februāra spriedumu lietā 85/76
Hoffmann‑La Roche
/Komisija (
Recueil
, 461. lpp.), ir kļūdaina. Pirmkārt, šajā lietā Tiesa izmantojusi kritēriju par to, vai pastāv pietiekoša līmeņa savstarpēja
aizstājamība vienam izmantojumam starp visām precēm vienā tirgū. Šis kritērijs atrodams ekonomikas teorijās, kuras ir Paziņojuma
par tirgus definīciju pamatā un arī veido
ADM
argumentācijas pamatu. Otrkārt, minētās lietas fakti atšķiroties no izskatāmās lietas faktiem. Minētajā lietā vitamīniem C
un E to izmantojumā uzturā nesot bijuši izstājēji, kurpretim izskatāmajā lietā Komisija neesot norādījusi nekādu izmatošanu,
attiecībā uz kuru nātrija glukonātam nebūtu aizstājēju. Treškārt, ir iespējams, ka, ja tikai ierobežoti vitamīnu C un E apjomi
tika pārdoti tehniskai izmantošanai, aizstājējas preces nevarētu ietekmēt C un E vitamīnu cenas noteikšanas jomas stratēģiju,
kādu bija izstrādājis prasītājs lietā
Hoffman‑La Roche
. Ierobežotā tirdzniecības apjoma novirzīšana uz aizstājējām precēm tehniskai izmantošanai nebūtu novērsusi cenu pieauguma
efektu, ņemot vērā peļņu, kas būtu sagaidāma no preces uztura jomā, kam nebija pieejami aizstājēji, lielāka mēroga tirdzniecības
apjoma un tirdzniecības par augstākām cenām.

ADM
uzskata, ka katrā ziņā tas, ka Komisija Lēmuma 37. apsvērumā un savā atbildes rakstā (78. punkts) galveno nozīmi ir piešķīrusi
klientu liecībām, ir apstrīdams. Lēmuma 37. apsvērums definē klientus kā “sagatavotājus, kuri ražo dažādus izstrādājumus dažādiem
ražošanas sektoriem, tādējādi izmantojot vismaz divas nātrija glukonāta īpašības”. Šim apgalvojumam nav pamatojuma.
CEH
2000. gada ziņojums liek domāt, ka uzņēmumi, kuri iepērk nātrija glukonātu, lai izmantotu to citu izstrādājumu ražošanā,
parasti ir specifiski konkrētai ražošanas nozarei. Nešķiet, ka kāds no aptaujātajiem klientiem atbilstu Komisijas definīcijai.

ADM
tāpat atzīmē, ka
US
Federal Trade Commission
[ASV Federālā tirdzniecības komisija] lietā
Dow Chemical Company
secināja, ka helatonu reaģenti neatkarīgi no to piemērošanas veido vienotu ekonomisko tirgu.
Otrkārt,
ADM
norāda, ka Lēmuma 38. apsvērumā Komisija ir norādījusi, ka “lielais vairums klientu, kuriem Komisija nosūtīja informācijas
pieprasījumu savstarpējas aizstāšanas jautājumā, ir atbildējuši, ka tie nebūtu varējuši aizstāt nātrija glukonātu ar citu
preci to ražošanas procesā”. Saskaņā ar
ADM
viedokli šis secinājums ir nepareizs. Komisijas no klientiem iegūtie pierādījumi esot selektīvi, nenoteikti, un to nozīmi
mazina uzdoto jautājumu būtība.
Šajā sakarā
ADM
, pirmkārt, uzskata, ka pieci no divpadsmit gala patērētājiem, kuri sniedza atbildes uz Komisijas uzdotajiem jautājumiem,
uzskatīja, ka nātrija glukonāts bija aizstājams, lai gan viens no tiem precizēja, ka aizstājējs bija glukonskābe. Šīs atbildes
esot apstiprinājis izplatītājs, kurš bez uzaicinājuma norādījis, ka ir pieejami vairāki aizstājēji.
ADM
uzsver, ka pircēju, kuri atbildēja uz jautājumu un apstiprināja, ka nātrija glukonāts ir aizstājams, vairākums bija no sabiedrībām,
kuras aktīvi darbojās virsmu apstrādes un industriālās mazgāšanas jomās (
Solvay
,
Chemische Werke Kluthe
un
Henkel
), tie aptvēra 50 % nātrija glukonāta pārdošanas apjoma un ietvēra divus lielākos patērētājus apjoma ziņā (
Henkel
un
British Gypsum
).
Otrkārt, tā apgalvo, ka no citiem aptaujātajiem pircējiem tikai viens sniedza savas atbildes pamatojumu, kamēr savā Paziņojumā
par tirgus definīciju (40. punkts) Komisija pati ir norādījusi, ka atbildes šajā sakarā varot ņemt vērā tikai tad, ja tās
ir pietiekoši pamatotas ar faktiem.
Treškārt,
ADM
uzskata, ka Komisijas izsūtītajā anketā nebija ietverti pareizi jautājumi. Tajos tikai jautāts pircējiem, vai tie varēja
aizstāt nātrija glukonātu, nevis, kāda būtu to attieksme pret nelielu, taču nozīmīgu pastāvīgu cenu palielinājumu. Turklāt
no noraidošām atbildēm tikai viena bija pamatota, un nebija iespējams skaidri noteikt, vai tikai nelielas tehniskas grūtības
kavēja aizstāšanu, vai arī pircējs nekādos apstākļos nevarēja pāriet uz citu preci, pat saskaroties ar ilglaicīgu nātrija
glukonāta cenas pieaugumu.
Treškārt,
ADM
atzīmē, ka Lēmuma 38. apsvērumā Komisija ir atzīmējusi, ka “pats fakts, ka nātrija glukonāta ražotāji kļuva par aizliegtās
vienošanās dalībniekiem un ieguldīja tajā resursus, un ka tie izvēlējās to nepaplašināt, piemēram, uz “mātes ūdeņiem”, apstiprina,
ka tie uzskatīja, ka nātrija glukonāts veidoja konkrētas preces tirgu”.

ADM
norāda, ka pretēji Komisijas apgalvotajam pierādījumu elementi liek pieņemt, ka dalībnieki uztraucās par iespēju, ka klienti
pievērsīsies aizstājējām precēm, kuras aizliegtās vienošanās dalībnieki nekontrolēja, un ka tie neveiksmīgi mēģināja paplašināt
nolīgumus, ietverot arī mātes ūdeņus, lai novērstu jebkādu aizliegtās vienošanās pārkāpšanu. Turklāt Komisijas izvirzītajiem
pierādījumiem, proti, faktam, ka tie bija aizliegtās vienošanās dalībnieki, var būt vairāki cēloņi, un tie paši par sevi nepamato
izdarītos secinājumus.
Komisija lūdz noraidīt visus
ADM
argumentus.
Pirmās instances tiesas vērtējums
Vispirms ir jāatzīmē, ka Lēmuma 34.–41. apsvērumā Komisija ir pārbaudījusi konkrētās preces tirgu un noteikusi, ka šis tirgus
sastāv no nātrija glukonāta cietas vielas un šķidrā formā un tā izejvielas – glukonskābes. Turklāt, atbildot uz administratīvā
procesa laikā
ADM
izvirzītajiem argumentiem, Komisija ir atzinusi, ka nātrija glukonātam ir vairāki daļēji aizstājēji atkarībā no piemērošanas
jomas, taču uzskatījusi, ka nekas neliecina, ka šie izstrādājumi faktiski ierobežotu nātrija glukonāta cenu noteikšanu. Gluži
pretēji, tā uzskatīja, ka vairāki apstākļi ir pretrunā
ADM
apgalvojumam. Tādējādi tā apgalvoja, ka nātrija glukonātam nav pilnīga aizstājēja un ka, ievērojot, ka šis izstrādājums bija
videi draudzīgāks, noteikti izmantotāji deva tam priekšroku salīdzinājumā ar iespējamajiem aizstājējiem. Turklāt tā uzskatīja,
ka šo viedokli apstiprina, pirmkārt, aizliegtās vienošanās dalībnieku klientu sniegtās atbildes un, otrkārt, pašas aizliegtās
vienošanās pastāvēšana, kas aprobežojās ar nātrija glukonātu, un kas tādējādi saskaņā ar Komisijas viedokli bija pierādījums,
ka paši dalībnieki ir uzskatījuši, ka tirgus aprobežojas ar nātrija glukonātu (Lēmuma 37. un 38. apsvērums).
Turklāt Lēmuma daļā, kura attiecās uz aizliegtās vienošanās konkrēto ietekmi uz tirgu, Komisija norādīja uz pārskatu par tirgu,
kas rezumēts iepriekšējā punktā (Lēmuma 353. apsvērums).

ADM
būtībā apgalvo, ka Komisija, izslēdzot nātrija glukonāta aizstājējus, ir konkrētās preces tirgu definējusi pārāk šauri.
Šajā sakarā vispirms būtu jānorāda, ka
ADM
neizvirza iebildumu, ka konkrētās preces tirgus bija definēts nepareizi, lai pierādītu, ka Komisija ir pārkāpusi EKL 81. panta
1. punktu. Tā neapstrīd, ka ir pārkāpusi šo tiesību normu, būdama aizliegtās vienošanās par nātrija glukonāta tirgu dalībniece.
ADM
vienīgi cenšas šajā sakarā pierādīt, ka Komisija tai piespriedusi pārmērīgi lielu naudas sodu, it īpaši tāpēc, ka tā – kā
uzskata
ADM
– ir konstatējusi, ka aizliegtā vienošanās atstāja konkrētu ietekmi uz konkrētās preces tirgu, un ņēmusi vērā šo apstākli,
nosakot naudas sodu.
Šai argumentācijai var piekrist tikai tad, ja
ADM
pierādītu, ka, ja Komisija konkrētās preces tirgu būtu definējusi citādi, tā būtu konstatējusi, ka šim pārkāpumam nav bijusi
konkrēta ietekme uz tirgu, kas definēts kā tirgus, kas sastāv no nātrija glukonāta un tā aizstājējiem (skat. iepriekš 178. punktu).
Faktiski tikai šāds pierādījums varētu padarīt par spēkā neesošu Komisijas noteiktā naudas soda novērtējumu, pamatojoties
uz pārkāpuma smagumu.
Kā jau nospriests iepriekš 196. un 197. punktā, izskatāmajā lietā, secinot, ka pārkāpumam bija konkrēta ietekme uz nātrija
glukonāta tirgu, Komisija salīdzināja faktiski pieprasītās cenas ar cenām, kuras būtu dominējušas, ja aizliegtā vienošanās
nebūtu pastāvējusi, un šajā sakarā balstījās uz diviem konstatējumiem. Pirmkārt, tā salīdzināja nātrija glukonāta cenas, kas
tika pieprasītas laika periodā pirms aizliegtās vienošanās, kad tās raksturoja brīva konkurence, no vienas puses, ar cenām,
kuras tika pieprasītas pēc noteikta laika perioda, kas bija nepieciešams, lai efektīvi īstenotu aizliegto vienošanos 1989. gadā,
no otras puses. Otrkārt, tā konstatēja, ka laika periodā no 1989. līdz 1995. gadam cenas bija relatīvi stabilas, kamēr kopumā
tirgu raksturoja nozīmīgas cenu svārstības (Lēmuma 354. apsvērums).
Šādā situācijā, lai
ADM
arguments par tirgus definēšanas kļūdām būtu apstiprināms, tai būtu jāpierāda, ka plašākā tirgū – kas atbilst tās izvirzītajai
tirgus definīcijai – faktiski pieprasīto cenu salīdzinājums ar cenām, kuras pastāvētu šajā plašākajā tirgū, ja aizliegtā vienošanās
nebūtu pastāvējusi, norāda, ka aizliegtā vienošanās nav ietekmējusi šo tirgu. Kā jau tika nospriests iepriekš 178. punktā,
tikai šādos apstākļos Komisija nebūtu varējusi atsaukties uz kritēriju saistībā ar konkrēto ietekmi uz tirgu, aprēķinot naudas
sodu uz pārkāpuma smaguma pamata.
Šajā sakarā
ADM
vienīgi apgalvo, ka “Komisijas secinājumiem par konkrētās preces tirgu ir centrālā nozīme, tai izvērtējot ekonomisko ietekmi”,
ka tās – kā apgalvots – pieļautās kļūdas “maina Komisijas viedokli par ekonomisko ietekmi un padara par spēkā neesošu tās
naudas soda aprēķinu” un, visbeidzot, ka, ja Komisija būtu definējusi tirgu, ietverot tajā nātrija glukonāta aizstājējus,
tā “būtu secinājusi, ka ikviens dalībnieku mēģinājums kontrolēt nātrija glukonāta cenas būtu bijis neefektīvs”.
Protams,
ADM
velta nozīmīgu savu apsvērumu daļu, lai analizētu datus par želatīna tirgu, un aplūko atbilstošās ekonomikas teorijas, lai
definētu attiecīgo tirgu no konkurences tiesību viedokļa.
Tomēr
ADM
nemaz nav mēģinājusi atspēkot Komisijas Lēmumā ietverto analīzi attiecībā uz nātrija glukonāta tirgu un nav iesniegusi pat
uzmetumu salīdzinājumam starp cenām, kas faktiski tika pieprasītas aizliegtās vienošanās laikā plašākajā helatonu reaģentu
tirgū, salīdzinājumā ar cenām, kuras, ļoti iespējams, būtu pastāvējušas šajā plašākajā tirgū, ja aizliegtā vienošanās nebūtu
aprobežojusies ar nātrija glukonātu.
Tādējādi
ADM
nav pierādījusi vai iesniegusi pierādījumus, kuri kopumā veidotu pierādījumu kopumu, kas saprātīgi ticami parādītu, ka nātrija
glukonāta tirgus aizliegtās vienošanās ietekme uz plašāko helatonu reaģentu tirgu nav pastāvējusi, vai tā vismaz bijusi nenozīmīga.
Tā rezultātā, bez nepieciešamības izvērtēt, vai, kā to ir apgalvojusi
ADM
, Komisija ir pieļāvusi tiesību kļūdu, Lēmuma mērķiem no konkrētās preces tirgus definīcijas izslēdzot nātrija glukonāta aizstājējus,
ir jānoraida iebildums, kas saistīts ar kļūdainu konkrētā tirgus definīciju.
Ievērojot iepriekš minēto, ir jāsecina, ka
ADM
nav pierādījusi, ka Komisija ir pieļāvusi kļūdas, novērtējot aizliegtās vienošanās konkrēto ietekmi uz tirgu.
C –
Par kļūdu vērtējumā saistībā ar pārkāpuma ilgumu

ADM
uzskata, ka Komisija ir pieļāvusi kļūdas vērtējumā, uzskatot, ka pārkāpums turpinājās līdz 1995. gada jūnijam. Tā apgalvo,
ka, no vienas puses, tā pārstāja būt aizliegtās vienošanās dalībniece 1994. gada 4. oktobrī Londonā notikušajā sanāksmē un
ka sanāksmi, kas notika laikā no 3. līdz 5. jūnijam Anaheimā [
Anaheim
] (Kalifornija), nevar uzskatīt par turpmāku pārkāpuma daļu.
ADM
tāpēc uzskata, ka naudas sods ir attiecīgi samazināms.
1.
Par to, ka “ADM” pārstāja būt aizliegtās vienošanās dalībniece 1994. gada 4. oktobrī Londonā notikušajā sanāksmē
a)     Lietas dalībnieku izvirzītie argumenti
Saskaņā ar
ADM
viedokli Komisija ir kļūdaini noraidījusi tās argumentus un Lēmuma 319.–323. apsvērumā secinājusi, ka
ADM
nebija pārstājusi būt aizliegtās vienošanās dalībniece 1994. gada 4. oktobrī, bet gan turpināja tajā darboties līdz 1995. gada
jūnijam.
Vispirms, atsaucoties uz Pirmās instances tiesas 1995. gada 6. aprīļa spriedumu lietā T‑141/89
Tréfileurope
/Komisija (
Recueil
, II‑791. lpp., 85. punkts) un iepriekš 107. punktā minēto spriedumu
BPB de Eendracht
/Komisija (203. punkts),
ADM
apgalvo, ka uzņēmums pārstāj būt aizliegtās vienošanās dalībnieks, kad tas pats atklāti norobežojas un izstājas no šī nolīguma.
ADM
to izdarīja 1994. gada 4. oktobrī notikušajā sēdē.
Tā faktiski norāda, ka
ADM
pārstāvji šajā sanāksmē informēja pārējos dalībniekus, ka tā izstāsies no grupas, ja netiks atrisināti atliktie jautājumi
par kvotām. Kā tas izriet no Komisijas dokumenta Nr. 6, nekāda vienošanās neesot tikusi panākta un
ADM
pārstāvji esot devušies prom.
ADM
uzsver, ka Komisija ir apstiprinājusi šo 1994. gada 4. oktobra sanāksmes pārskatu (Lēmuma 228. apsvērums). Šie fakti atbilst
ne vien pašas Komisijas secinājumam, ka sanāksmes līdz 1994. gada 4. oktobrim laika gaitā bija kļuvušas arvien saspringtākas,
bet arī
Jungbunzlauer
Komisijai attiecībā uz šo sanāksmi iesniegtajiem pierādījumiem.
Turklāt
ADM
atzīmē, ka, apstiprinot savu izstāšanos no aizliegtās vienošanās, tā pārstāja šīs vienošanās dalībniekiem ziņot datus par
savu tirdzniecības apjomu, ko Komisija ir atzinusi Lēmuma 228. apsvērumā. Pretēji Komisijas Lēmuma 321. apsvērumā aizstāvētajai
interpretācijai šī rīcība nebija vienkārša darījuma sarunu stratēģija, kas atspoguļoja
ADM
ciešo apņemšanos turpināt ierobežojošās darbības. Tā uzsver, ka tā bija objektīva rīcība, kuru pārējie dalībnieki skaidri
saprata un kas norādīja, ka
ADM
ir pārstājusi būt aizliegtās vienošanās dalībniece.
Komisija lūdz šo argumentāciju noraidīt.
b)     Pirmās instances tiesas vērtējums
Pirmkārt, būtu jāatgādina, ka saskaņā ar judikatūru, uz kuru atsaucas pati
ADM
(skat. iepriekš 242. punktu), var secināt, ka
ADM
noteikti bija beigusi būt aizliegtās vienošanās dalībniece vienīgi tad, ja tā bija publiski norobežojies no sanāksmēs notiekošā.
Tomēr no pašas
ADM
faktu apraksta, kas turklāt atbilst faktu aprakstam Lēmumā (skat. it īpaši 228. un 321. apsvērumu), izriet, ka 1994. gada
4. oktobrī Londonā notikušajā sanāksmē
ADM
atklāti nenorobežojās no aizliegtās vienošanās mērķiem un šo mērķu sasniegšanai izmantojamajiem paņēmieniem, it īpaši nātrija
glukonāta pārdošanas kvotu sadales starp tās dalībniekiem. Tieši pretēji, no tā izriet, ka
ADM
veltīgi centās atrisināt nevienprātību starp aizliegtās vienošanās dalībniekiem un sasniegt kompromisu attiecībā uz tirdzniecības
apjomu. Šāda pieeja drīzāk apliecina, ka ir akceptēts princips, ka aizliegtā vienošanās tiks īstenota. Tā rezultātā Lēmuma
321. apsvērumā Komisija bija tiesīga aprakstīt
ADM
rīcību šajā sanāksmē kā tādu, kas bija vērsta uz piekāpšanās panākšanu no pārējiem aizliegtās vienošanās dalībniekiem, nevis
uz savas dalības tajā izbeigšanu.
Turklāt ne no viena cita dokumenta, uz kuru atsaukusies
ADM
, neizriet, ka citi aizliegtās vienošanās dalībnieki būtu tās rīcību šajā sanāksmē interpretējuši tādējādi, ka
ADM
būtu publiski norobežojusies no aizliegtās vienošanās satura.
Faktiski, pirmkārt,
Jungbunzlauer
1999. gada 21. maijā Komisijai adresētajā vēstulē nav ietverts apraksts par
ADM
rīcību 1994. gada 4. oktobrī Londonā notikušajā sanāksmē. Vēstulē vienīgi norādīts, ka, “kad Londonā 1994. gada 4. oktobrī
Roquette
paziņoja, ka tas vairs neievēros nekādus [aizliegtās vienošanās] nolīgumus, visi nolīgumi izbeidzās”.
Otrkārt,
Fujisawa
1998. gada 12. maijā Komisijai adresētajā vēstulē šī dalībniece nesniedza aprakstu šai sanāksmei, kurā turklāt, kā tas izriet
no Lēmuma 224. apsvēruma, tā nepiedalījās. Tieši pretēji, šajā vēstulē
Fujisawa
norādīja, ka aizliegtā vienošanās tika izbeigta tikai 1995. gadā.
Treškārt, šīs sanāksmes aprakstā, kuru sniedza
Jungbunzlauer
savā 1999. gada 30. aprīļa Komisijai adresētajā vēstulē, nav ietverta nekāda norāde, ka šajā sanāksmē
ADM
būtu norādījusi, ka tā vēlas izstāties no aizliegtās vienošanās. Tieši pretēji,
Jungbunzlauer
šajā vēstulē ir norādījusi, ka
ADM
pieprasīja pārdošanas apjomu pārdalīšanu, bet šī prasība netika ievērota.
Turklāt tiktāl, ciktāl
ADM
apgalvo, ka pēc šīs sanāksmes tā pārtrauca paziņot savus tirdzniecības apjomus citiem aizliegtās vienošanās dalībniekiem,
ir jāatzīmē, – kā tas izriet no Lēmuma 81.–90. apsvēruma, aizliegtā vienošanās ietvēra sarežģītu mehānismu, kas bija paredzēts
tirgus sadalīšanai, cenu noteikšanai un informācijas apmaiņai par klientiem. Pat ja tas tiktu konstatēts, ar to vien, ka pēc
šīs sanāksmes
ADM
pārtrauca pārējiem aizliegtās vienošanās dalībniekiem paziņot sava tirdzniecības apjoma datus, nepietiek, lai pierādītu, ka
aizliegtā vienošanās pārstāja pastāvēt vai ka
ADM
pārstāja tajā darboties.
Tā rezultātā
ADM
nav pierādījusi, ka Komisija ir pieļāvusi kļūdas vērtējumā, uzskatot, ka
ADM
nav pārtraukusi būt aizliegtās vienošanās dalībniece sanāksmē, kas notika 1994. gada 4. oktobrī.
2.
Par no 1995. gada 3. līdz 5. jūnijam Anaheimā notikušās sanāksmes raksturu
a)     Lietas dalībnieku izvirzītie argumenti

ADM
uzskata, ka pretēji Komisijas apgalvotajam (Lēmuma 232. un 322. apsvērums) 1995. gada 3.–5. jūnija sanāksmi nevar uzskatīt
par turpmāku pārkāpuma daļu. No vienas puses, sanāksme sakrita ar nozares sanāksmi un, no otras puses, šajā sanāksmē dalībnieki
esot mēģinājuši anonīmi apkopot sākotnējās pārdošanas kvotas (Lēmuma 232. apsvērums). Ierosinātā anonīmā informācijas apmaiņas
sistēma par apjomu nesot bijis prettiesisks informācijas apmaiņas veids. Tas esot ietvēris dalībnieku kopējos tirdzniecības
apjomus veidā, kas nenorādīja nekādu ar uzņēmumu saistītu konkrētu informāciju kādam no pārējiem dalībniekiem. Tā neesot ietvērusi
nekādu uzņēmumu konkrētās tirdzniecības uzraudzību, vienošanos par cenu vai tirdzniecības sadalījumu, ko Komisija esot uzskatījusi
par galvenajiem nātrija glukonāta aizliegtās vienošanās elementiem. Katrā gadījumā dalībnieku iecerētā sistēma, lai noskaidrotu
kopējo tirgus lielumu, nerealizējās.

Roquette
mītnē iegūtā dokumentā ietvertās norādes, uz kurām Komisija norādījusi Lēmuma 233. un 322. apsvērumā un saskaņā ar kurām šī
sanāksme attiecās uz “kompensāciju”, kā arī uz “ražošanas programmu pasaules līmenī” vai “cenām”, bija nenoteiktas un neskaidras.
Turklāt tā nav liecinieka liecība, bet gan kopsavilkums Savienoto Valstu prokuratūras sagatavotam dokumentam, kas esot bija
pamats sarunām ar
Roquette
lieciniekiem. Kā prokurora paziņojumam, kas ir balstīts uz nezināmiem avotiem, dokumentam nevarot būt nozīmīga pierādījuma
vērtība iepretī iesaistīto liecinieku liecībām.
Kas attiecas uz 1995. gada 1. maija faksu no
Glucona
uz viesnīcu, kurā bija jānotiek 1995. gada jūnija sanāksmei,
ADM
norāda, ka no šī dokumenta izriet, ka rezervācija attiecās uz 1995. gada 6. jūniju, kamēr sanāksme notika no 1995. gada 3. līdz
5. jūnijam. Turklāt tā uzsver, ka rezervācija varēja attiekties uz citu sanāksmi un ka, pat ja tā attiecās uz aizliegto vienošanos,
tad tā, lielākais, parāda, ka
Glucona
uzskatīja, ka tā varētu pārliecināt pārējos dalībniekus atjaunot aizliegto vienošanos.
Komisija lūdz šo argumentāciju noraidīt.
b)     Pirmās instances tiesas vērtējums
Pirmkārt, ir jānorāda, ka
ADM
neapstrīd, – kā to Komisija norāda Lēmuma 232. apsvērumā – ka šajā sanāksmē, kuru apmeklēja visi aizliegtās vienošanās dalībnieki,
tie pārrunāja nātrija glukonāta tirdzniecības apjomu 1994. gadā. Proti, Komisija it īpaši atzīmēja – un
ADM
neapstrīdēja, – ka atbilstoši
ADM
norādītajam
Jungbunzlauer
bija tai lūdzis “paziņot kopējo nātrija glukonāta tirdzniecības apjomu, ko
ADM
bija realizējusi 1994. gadā” (Lēmuma 232. apsvērums).
Būtu jāatzīmē, ka šī pieeja būtībā bija tāda pati kā standarta prakse aizliegtās vienošanās ietvaros, kas bija vērsta uz to,
lai nodrošinātu piešķirto kvotu ievērošanu, un kura, kā tas izriet no Lēmuma 92.–93. apsvēruma, ietvēra, ka aizliegtās vienošanās
dalībnieki datus par savu tirdzniecības apjomu paziņoja
Jungbunzlauer
, kas tos apkopoja un izziņoja sanāksmju laikā.
Otrkārt,
ADM
apstiprina Komisijas aprakstīto notikumu norisi Lēmuma 232. apsvērumā, saskaņā ar kuru sanāksmē tika ierosināta jauna informācijas
apmaiņas sistēma attiecībā uz tirdzniecības apjomu. Šai sistēmai vajadzēja ļaut anonīmi, t.i., tādā veidā, ka neviens no aizliegtās
vienošanās dalībniekiem nevarētu zināt cita dalībnieka datus, noskaidrot kopējo nātrija glukonāta tirgus lielumu:
“Uzņēmums A norādītu patvaļīgu skaitli, kas atspoguļo daļu no tā kopējā apjoma. Uzņēmums B tad sniegtu uzņēmumam C uzņēmuma A
un uzņēmuma B apjomu summu. Uzņēmums C tad šai summai pievienotu kopējo uzņēmuma C apjomu. Uzņēmums A tad šai summai pievienotu
atlikušo sava apjoma daļu un paziņotu kopējo apjomu grupai” (Lēmuma 233. apsvērums).

ADM
šajā ziņā nevar pamatoti apgalvot, ka šī sistēma nav EKL 81. panta pārkāpums, it īpaši tāpēc, ka tā neietverot nolīgumu par
cenu noteikšanu, tirdzniecības kvotu sadalījumu un uzņēmumu specifiskās tirdzniecības uzraudzības mehānismu.
Bez nepieciešamības izvērtēt, vai, apskatot to izolētā veidā, šī rīcība veidoja konkurences noteikumu pārkāpumu, ir jāuzskata,
ka Komisija pamatoti varēja uzskatīt, ka tā bija jauns aizliegtas vienošanās dalībnieku mēģinājums “atjaunot kārtību tirgū”
un saglabāt to pret konkurenci vērsto praksi, kas bija īstenota iepriekšējos gados, lai nodrošinātu kontroli pār tirgu kopīgas
darbības rezultātā, lai gan nepieciešamības gadījumā atšķirīgās formās un ar atšķirīgiem paņēmieniem. Apstākli, ka aizliegtās
vienošanās dalībnieki mēģināja izveidot “anonīmu” informācijas apmaiņas sistēmu, kāda aprakstīta iepriekš 260. punktā, Komisija
pamatoti varēja interpretēt kā dabiskas sekas uzņēmumu rīcībai aizliegtās vienošanās ietvaros, kuru, kā to īpaši parāda Lēmuma
93. apsvērums, raksturoja “augošs savstarpēju aizdomu konteksts”, bet ar kuru tomēr bija iecerēts sadalīt tirgu. No šī viedokļa
Komisija varēja pamatoti uzskatīt, ka, izveidojot jauno informācijas apmaiņas sistēmu, aizliegtās vienošanās dalībnieki parādīja,
ka “vēl arvien pastāvēja cieša apņemšanās rast risinājumu, lai turpinātu to pret konkurenci vērstās darbības” (Lēmuma 322. apsvērums)
un “turpināt kontrolēt tirgu ar kopējām darbībām” (Lēmuma 232. apsvērums).
Treškārt, īsās piezīmes, kuras šajā sanāksmē sagatavoja
Roquette
un uz kurām atsaucas Komisija Lēmuma 233. un 322. apsvērumā (“6.95 Anaheima: Diskusija: kompensācija; 44 000 mt ražošanas
apjoms pasaulē; cena”) var saprātīgi uzskatīt par tādām, kas apstiprina Komisijas argumentu, pat ja ir tiesa, ka, apskatot
to izolētā veidā un ārpus sava konteksta, šīs piezīmes sniedz tikai neprecīzu priekšstatu par 1995. gada 3., 4. un 5. jūnijā
notikušajā sanāksmē norisinājušos diskusiju saturu. Turklāt pretēji
ADM
apgalvotajam, tā kā
Roquette
šo dokumentu bez pieprasījuma iesniedza Komisijai administratīvā procesa laikā, Komisija bija tiesīga to izmantot sava argumenta
pamatošanai.
Ceturtkārt, aizliegtās vienošanās dalībnieku dažādās deklarācijas, uz kurām atsaucas
ADM
, nevar padarīt par spēkā neesošu Komisijas nostāju.
Roquette
darbinieka paziņojumam, kas pievienots
Roquette
1999. gada 22. jūlija vēstulei, saskaņā ar kuru šī sanāksme “nesasniedza neko un tai vispār nebija nozīmes”, kas atbilst
Jungbunzlauer
paziņojumam, kas ietverts tā 1999. gada 30. aprīļa vēstulē, nav nozīmes, jo tas apstiprina, ka šī sanāksme nemainīja vienota,
turpināta pārkāpuma darbību (Lēmuma 254. apsvērums). Tādējādi šī vēstule neparāda, ka aizliegtās vienošanās dalībniekiem nebija
nodoma turpināt izdarīt pārkāpumu.
Šajā sakarā ir jāatgādina, ka, lai izvērtētu, vai EKL 81. panta 1. punkts ir piemērojams nolīgumam vai saskaņotām darbībām,
nav jāņem vērā nolīguma faktiskās sekas, ja šķiet, ka tā mērķis ir konkurences kavēšana, ierobežošana vai izkropļošana kopējā
tirgū (Tiesas 1966. gada 13. jūlija spriedums apvienotajās lietās 56/64 un 58/64
Consten
un
Grundig
/Komisija,
Recueil
, 429., 496. lpp.; iepriekš 204. punktā minētais spriedums lietā Komisija/
Anic Partecipazioni
, 99. punkts, un 1999. gada 8. jūlija spriedums lietā C‑199/92 P
Hüls
/Komisija,
Recueil
, I‑4287. lpp., 178. punkts; Pirmās instances tiesas 1994. gada 23. februāra spriedums apvienotajās lietās T‑39/92 un T‑40/92
CB
un
Europay
/Komisija,
Recueil
, II‑49. lpp., 87. punkts).
Piektkārt, nav nozīmes apstāklim, ka šī sanāksme notika industrijas vispārējās sanāksmes kontekstā, jo tas neizslēdz iespēju,
ka iesaistītie uzņēmumi guva labumu no vispārējās sanāksmes, lai satiktos jautājumā par aizliegto vienošanos.
Tā rezultātā Komisija varēja pamatoti uzskatīt, ka
ADM
ir bijusi aizliegtās vienošanās dalībniece līdz pat 1995. gada jūnijam.
Ievērojot visu iepriekš minēto, ir jāsecina, ka
ADM
nav pierādījusi, ka Komisija ir pieļāvusi kļūdas vērtējumā attiecībā uz pārkāpuma ilgumu.
D –
Par atbildību mīkstinošiem apstākļiem
Attiecībā uz Komisijas vērtējumu par vainu mīkstinošiem apstākļiem
ADM
atsaucas uz kļūdām vērtējumā par to, pirmkārt, ka tā bija izbeigusi būt aizliegtās vienošanās dalībniece pirms izmeklēšanas,
otrkārt, ka nav jānodrošina, lai naudas sodam būtu preventīva iedarbība, un, treškārt, par to, ka
ADM
ir pieņēmusi uzvedības kodeksu.
1.
Par aizliegtās vienošanās dalības izbeigšanu
a)     Lietas dalībnieku izvirzītie argumenti

ADM
uzskata, ka Pamatnostādņu 3. punkta trešajā daļā atzīts, ka “pārkāpuma izbeigšana, līdzko iejaukusies Komisija (it īpaši,
ja tā veic pārbaudes)”, ir atzīta par vainu mīkstinošu apstākli. Tā uzskata, ka izskatāmajā lietā tai būtu bijis jāpiemēro
šis atbildību mīkstinošais apstāklis, jo tā pārtrauca savu pārkāpjošo rīcību, tiklīdz iejaucās Savienoto Valstu konkurences
iestādes. Turklāt izskatāmās lietas fakti ir gandrīz identiski faktiem tā dēvētajā “aminoskābju” lietā [Komisijas 2000. gada
7. jūnija Lēmums 2001/418/EK par procedūru saskaņā ar EK līguma 81. pantu un EEZ līguma 53. pantu (Lieta
COMP
/36.545/F3
–
Aminoskābes) (OV 2001, L 152, 24. lpp.; turpmāk tekstā – “Aminoskābju lieta”)], kurā Komisija esot piešķīrusi naudas soda
samazinājumu 10 % apmērā. Turklāt tā norāda uz Pirmās instances tiesas 2002. gada 20. marta spriedumu lietā T‑31/99
ABB Asea Brown Boveri
/Komisija (
Recueil
, II‑1881. lpp., 238. punkts), kurā Pirmās instances tiesa ir nospriedusi, ka uzņēmumiem, kuri iepriekš bija sadarbojušies
ar Komisiju, lai izbeigtu aizliegtās vienošanās darbību, ir piešķirams tiem uzliktā naudas soda samazinājums. Visbeidzot,
pretēji Komisijas apgalvotajam esot bijuši gadījumi, kad aizliegtā vienošanās ir turpinājusi pastāvēt pēc valsts kompetento
iestāžu iejaukšanās.
Komisija uzskata, ka
ADM
nevar šajā gadījumā atsaukties uz Pamatnostādņu 3. punkta trešo daļu. Kā norāda Komisija, neesot iedomājams, ka slepena aizliegta
vienošanās turpinātu pastāvēt pēc tam, kad tā atklāta. Tāpēc esot neatbilstoši piemērot vainu mīkstinošo apstākli, pamatojot
ar to, ka pārkāpums beidzās, līdzko bija iejaukusies Komisija.
b)     Pirmās instances tiesas vērtējums
Pamatnostādņu 3. punkts ar virsrakstu “Vainu mīkstinoši apstākļi” paredz pamatsummas samazinājumu, ja Komisija ir konstatējusi
īpašu vainu mīkstinošu apstākļu esamību, tādu kā pārkāpuma izbeigšana, līdzko iejaukusies Komisija (it īpaši tai veicot pārbaudes).
Komisija Lēmumā ir atzinusi, ka
ADM
, tāpat kā citi aizliegtās vienošanās dalībnieki, izbeidza pārkāpumu, līdzko 1995. gada 27. jūnijā iejaucās Savienoto Valstu
iestādes (Lēmuma 234. apsvērums).
Šajā sakarā tomēr būtu jāatgādina, pirmkārt, ka, lai nodibinātu kopēju tirgu ar augstu konkurētspējas pakāpi, EKL 3. pants
noteic, ka Kopienas darbība paredz sistēmu, kas nodrošina, ka iekšējā tirgū nav izkropļota konkurence. EKL 81. panta 1. punkts,
kas aizliedz visus nolīgumus uzņēmumu starpā, uzņēmumu apvienību lēmumus un saskaņotas darbības, kas var iespaidot tirdzniecību
starp dalībvalstīm un kuru mērķis vai sekas ir nepieļaut, ierobežot vai izkropļot konkurenci kopējā tirgū, ir viens no galvenajiem
instrumentiem, lai nodrošinātu šīs sistēmas īstenošanu.
Turklāt ir jāatgādina, ka Komisijai ir pienākums gan īstenot vispārīgu politiku, lai konkurences jautājumos piemērotu Līgumā
noteiktos principus un vadītu uzņēmumu rīcību, vadoties no šiem principiem, gan arī izmeklēt un sodīt individuālus pārkāpumus.
Lai to paveiktu, Komisijai ir pilnvaras noteikt naudas sodus uzņēmumiem, kuri vai nu ar nodomu, vai aiz neuzmanības pārkāpj,
cita starpā, EKL 81. panta 1. punkta normas (šajā sakarā skat. iepriekš 44. punktā minēto spriedumu apvienotajās lietās
Musique diffusion française
u.c./Komisija, 105. punkts).
No tā izriet, ka, vērtējot pārkāpuma smagumu, ar mērķi noteikt naudas soda apmēru, Komisijai ir jāņem vērā ne vien lietas
konkrētie apstākļi, bet arī konteksts, kādā noticis pārkāpums, un tai ir jānodrošina, ka tās darbībai ir nepieciešamā preventīvā
iedarbība (skat. šajā sakarā iepriekš 44. punktā minēto spriedumu apvienotajās lietās
Musique diffusion française
u.c./Komisija, 106. punkts). Vienīgi ņemot vērā šos apstākļus, ir iespējams nodrošināt, ka Komisijas rīcība, lai saglabātu
neizkropļotu konkurenci kopējā tirgū, ir pilnā mērā iedarbīga.
Pamatnostādņu 3. punkta trešās daļas tīri gramatiska analīze varētu likt domāt, ka fakts vien, ka pārkāpuma izdarītājs izbeidz
pārkāpumu, līdzko Komisija iejaucas, vienmēr un bez izņēmuma ir uzskatāms par vainu mīkstinošu apstākli. Tomēr šāda šīs normas
interpretācija samazinātu lietderību tiesību normām, kuras paredzētas efektīvas konkurences nodrošināšanai, jo tā vājinātu
gan soda sankciju, kuru varētu uzlikt pēc EKL 81. panta pārkāpuma, gan šādas soda sankcijas preventīvo iedarbību.
Salīdzinot ar citiem vainu mīkstinošiem apstākļiem, šis apstāklis nav raksturīgs ne no pārkāpumu izdarījušās personas subjektīvajām
īpašībām, ne arī pašiem izskatāmās lietas konkrētajiem faktiem, jo tas galvenokārt rodas Komisijas īstenotās ārējās iejaukšanās
rezultātā. Tādējādi pārkāpuma izbeigšana tikai pēc tam, kad iejaukusies Komisija, nevarētu būt pielīdzināma nopelniem, kas
saistīti ar pārkāpumu izdarījušās personas autonomu iniciatīvu, bet ir tikai pienācīga un parasta reakcija uz šādu iejaukšanos.
Turklāt šis apstāklis vienīgi iezīmē pārkāpumu izdarījušās personas atgriešanos pie likuma prasībām atbilstošas rīcības un
nesniedz savu ieguldījumu Komisijas veikto darbību efektivitātes palielināšanā. Visbeidzot, šī apstākļa iespējamo vainu mīkstinošo
raksturu nevarot pamatot tikai ar pamudinājumu izbeigt pārkāpumu, uz kuru tas attiecas, it īpaši iepriekš minēto apstākļu
kontekstā. Šajā sakarā ir jāatzīmē, ka pārkāpuma turpināšanas pēc Komisijas iejaukšanās kvalificēšana par vainu pastiprinošu
apstākli (šajā sakarā skat. Pirmās instances tiesas 2002. gada 20. marta spriedumu lietā T‑28/99
Sigma Tecnologie
/Komisija,
Recueil
, II‑1845. lpp., 102. un turpmākie punkti) jau pamatoti mudina pārkāpumu izbeigt, taču pretēji apskatāmajam vainu mīkstinošajam
apstāklim nesamazina ne soda sankciju, ne šīs sankcijas preventīvo iedarbību.
Tādējādi, ja pārkāpuma izbeigšana, līdzko iejaukusies Komisija, būtu atzīstama par vainu mīkstinošu apstākli, tas neattaisnojami
kavētu EKL 81. panta 1. punkta lietderīgo iedarbību, vājinot kā soda sankciju, tā arī tās preventīvo iedarbību. Tā rezultātā
Komisija vienkāršu faktu, ka pārkāpums tika izbeigts, līdzko Komisija bija iejaukusies, nevarēja uzskatīt par atbildību mīkstinošu
apstākli. Tādējādi Pamatnostādņu 3. punkta trešajā daļā ietvertā norma ir interpretējama sašaurināti tā, lai tā nemazinātu
EKL 81. panta 1. punkta lietderīgo iedarbību.
Tā rezultātā šī norma ir interpretējama tādējādi, ka tikai attiecīgās lietas īpašie apstākļi, kuros pieņēmums par pārkāpuma
izbeigšanu, līdzko iejaukusies Komisija, ir īstenojies, varētu attaisnot šī apstākļa kā vainu mīkstinoša apstākļa ņemšanu
vērā (šajā sakarā skat. iepriekš 270. punktā minēto spriedumu lietā
ABB Asea Brown Boveri
/Komisija, 213. punkts).
Izskatāmajā lietā būtu jāatgādina, ka apskatāmais pārkāpums attiecas uz slepenu aizliegto vienošanos, kuras mērķis bija cenu
noteikšana un tirgus sadalīšana. Šāda veida aizliegtā vienošanās ir tieši aizliegta EKL 81. panta 1. punkta a) un c) apakšpunktā
un ir īpaši smags pārkāpums. Tāpēc dalībniekiem bija jāapzinās to rīcības prettiesiskais raksturs. Aizliegtās vienošanās slepenais
raksturs apstiprina, ka dalībnieki apzinājās savu darbību prettiesisko raksturu. Tā rezultātā Pirmās instances tiesa uzskata,
ka nevar būt šaubu par to, ka pārkāpumu attiecīgās personas ir izdarījušas apzināti.
Pirmās instances tiesa jau ir tieši lēmusi, ka tas, ka ir izbeigts tīšs pārkāpums, nevar tikt uzskatīts par vainu mīkstinošu
apstākli, ja pārkāpums izbeigts Komisijas iejaukšanās rezultātā (Pirmās instances tiesas 1999. gada 11. marta spriedumi lietā
T‑156/94
Aristrain
/Komisija,
Recueil
, II‑645. lpp., 138. punkts, un lietā T‑157/94
Ensidesa
/Komisija,
Recueil
, II‑707. lpp., 498. punkts).
Ievērojot iepriekš minēto, Pirmās instances tiesa uzskata, ka izskatāmajā lietā
ADM
attiecīgo pret konkurenci vērsto darbību izbeigšana, līdzko iejaucās konkurences iestādes, nevar būt vainu mīkstinošs apstāklis.
Šo secinājumu neiespaido fakts, ka izskatāmajā lietā
ADM
apskatāmās pret konkurenci vērstās darbības izbeidza pēc Savienoto Valstu iestāžu, nevis Komisijas iejaukšanās (Lēmuma 234. apsvērums).
Tas, ka
ADM
izbeidza visus pārkāpumus, līdzko iejaucās Savienoto Valstu iestādes, nepadara šo izbeigšanu vairāk apzinātu kā tad, ja tā
būtu notikusi, līdzko būtu iejaukusies Komisija.

ADM
vēlreiz atsaucas uz spriedumu lietā
ABB Asea Brown Boveri
/Komisija (iepriekš 270. punkts un 238. punkts), pamatojot savu argumentu, ka tiktāl, ciktāl Pirmās instances tiesa minētajā
spriedumā ir nospriedusi, ka uzņēmumiem, kuri pirms tam bija sadarbojušies ar Komisiju, lai izbeigtu aizliegtās vienošanās
pastāvēšanu, būtu piešķirams tiem uzliktā naudas soda samazinājums. Šajā sakarā pietiek atzīmēt, ka šis spriedums neliek secināt,
ka tas, ka prasītājs izbeidza pārkāpumu, līdzko bija iejaukusies konkurences iestāde, katrā gadījumā ir vainu mīkstinošs apstāklis.
Turklāt rindkopā, uz kuru atsaucas
ADM
, spriedumā formulēts princips, ka, ja iesaistītā uzņēmuma rīcība ļauj Komisijai vieglāk konstatēt pārkāpumu un attiecīgā
gadījumā to izbeigt, šis apstāklis ir jāņem vērā. Tādēļ ir nepieciešama tāda iesaistītā uzņēmuma rīcība, kas pārsniedz tikai
pārkāpuma izbeigšanu pēc tam, kad iejaukusies Komisija. Tā rezultātā šī judikatūra neliek apšaubīt iepriekš izklāstīto analīzi.
Kas attiecas uz Aminoskābju lietu (skat. iepriekš 270. punktu), uz kuru atsaucās
ADM
, lai pierādītu, ka notikuši vienlīdzīgas attieksmes un samērīguma principu pārkāpumi, Pirmās instances tiesa uzskata, ka,
pirmkārt, administratīvā prakse nevar izrietēt no vienas vienīgas lietas. Turklāt, kā atgādināts iepriekš 110. punktā, fakts
vien, ka Komisija savā līdzšinējā lēmumu pieņemšanas praksē rīcību novērtējusi noteiktā veidā, nenozīmē, ka tai ir pienākums
to darīt, arī pieņemot turpmākus lēmumus. Visbeidzot, un jebkurā gadījumā Pirmās instances tiesa uzskata, ka šis gadījums
nevar ietekmēt ne analīzi, kas izriet no viena no galvenajiem iepriekš minētajiem Kopienas mērķiem, ne judikatūru, kas izriet
no iepriekš 282. punktā minētajiem spriedumiem lietās
Aristrain
/Komisija un
Ensidesa
/Komisija, ciktāl tas interpretē tikai Komisijas vērtējumu.
Iepriekš minēto iemeslu dēļ, tas, ka šajā gadījumā kā vainu mīkstinošs apstāklis nav ņemts vērā, ka pārkāpums tika izbeigts
tūlīt pēc Savienoto Valstu konkurences iestāžu iejaukšanās, nav uzskatāms par kļūdu.
2.
Par to, ka nepastāv nepieciešamība nodrošināt naudas soda preventīvo iedarbību
a)     Lietas dalībnieku izvirzītie argumenti

ADM
norāda, ka tiesvedībās dažādās Savienoto Valstu tiesās saistībā ar lizīna un citronskābes lietām, tā jau bija samaksājusi
vairāk nekā 250 miljonus USD saistībā ar koncentrāciju aizlieguma noteikumu pārkāpumiem. Komisijai būtu bijis tas jāņem vērā
kā vainu mīkstinošs apstāklis, kā tā jau to bija darījusi savā lēmumu pieņemšanas praksē [Komisijas 1988. gada 21. decembra
Lēmums 89/190/EEK par procedūru saskaņā ar EEK līguma 85. pantu (Lieta IV/31.865 – PVC) (OV 1989, L 74, 1. lpp.)].
Komisija lūdz šos argumentus noraidīt.
b)     Pirmās instances tiesas vērtējums
Vispirms jāatzīmē, ka princips
ne bis in idem
, lai aizsargātu vienas un tās pašas tiesiskās intereses, vienu un to pašu personu sodīt vairak nekā vienu reizi par vienu
un to pašu prettiesisko rīcību, lai aizsargātu vienas un tās pašas tiesiskās intereses. Šī principa piemērošana ir pakļauta
trim kumulatīviem nosacījumiem, proti, faktu identiskums, pārkāpēja identiskums un aizsargājamo tiesisko interešu identiskums
(šajā sakarā skat. Tiesas 2004. gada 7. janvāra spriedumu apvienotajās lietās C‑204/00 P, C‑205/00 P, C‑211/00 P, C‑213/00 P,
C‑217/00 P un C‑219/00 P
Aalborg Portland
u.c./Komisija,
Recueil
, I‑123. lpp., 338. punkts).
Tādējādi Tiesa un Pirmās instances tiesa jau vairākos gadījumos ir nospriedušas, ka, ja darbības, par kurām izvirzītas divas
apsūdzības, izriet no viena nolīgumu kopuma, taču tomēr atšķiras gan attiecībā uz to mērķi, gan ģeogrāfisko atrašanos, šis
princips nav piemērojams (Tiesas 1972. gada 14. decembra spriedums lietā 7/72
Boehringer
/Komisija,
Recueil
, 1281. lpp., 3. un 4. punkts, un 1969. gada 13. februāra spriedums lietā 14/68
Wilhelm
u.c.,
Recueil
, 1. lpp., 11. punkts; iepriekš 242. punktā minētais Pirmās instances tiesas spriedums lietā
Tréfileurope
/Komisija, 191. punkts, un 1995. gada 6. aprīļa spriedums lietā T‑149/89
Sotralentz
/Komisija,
Recueil
, II‑1127. lpp., 29. punkts).
Izskatāmajā lietā maksājumi, uz kuriem atsaucās
ADM
, daļēji ir citu aizliegto vienošanos, proti, aizliegto vienošanos par lizīna un citronskābes tirgiem, maksājumi. Otrkārt,
kas attiecas uz aizliegto vienošanos par sodas glukonātu, atbilstoši teritorialitātes principam nepastāv pretruna starp to,
ka Komisija un trešo valstu konkurences iestādes īsteno savas pilnvaras piespriest naudas sodus uzņēmumiem, kuri pārkāpj EEZ
un šo trešo valstu konkurences normas (šajā sakarā skat. iepriekš 38. punktā minēto spriedumu lietā
Archer Daniels Midland
un
Archer Daniels Midland Ingredients
/Komisija, 90. punkts, un Tiesas 1970. gada 15. jūlija spriedumu lietā 44/69
Bunchler
/Komisija,
Recueil
, 733. lpp., 52. un 53. punkts, kā arī pēc analoģijas attiecībā uz koncentrācijām par Kopienu pilnvarām attiecībā uz prettiesiskas
rīcības sekām paralēli trešo valstu konkurences iestāžu pilnvarām – Pirmās instances tiesas 1999. gada 25. marta spriedumu
lietā T‑102/96
Gencor
/Komisija,
Recueil
, II‑753. lpp., 95. un 98. punkts). Tāpēc Komisijai nebija pienākuma ņemt vērā šos apstākļus saskaņā ar principu
ne bis in idem
.
Ciktāl
ADM
apgalvo, ka Komisija pagātnē jau bija ņēmusi vērā šo apstākli, nosakot naudas sodus, pamatojoties uz atbildību mīkstinošiem
apstākļiem, pietiek atgādināt, ka saskaņā ar judikatūru tikai ar faktu, ka savā līdzšinējā lēmumu pieņemšanas praksē Komisija
ir ņēmusi vērā noteiktus apstākļus kā atbildību mīkstinošus, nenozīmē, ka tai ir pienākums šādi rīkoties konkrētajā gadījumā
(šajā sakarā skat. iepriekš 110. punktā minēto Pirmās instances tiesas spriedumu lietā
Tribunal Hercules Chemicals
/Komisija, 357. punkts, un 1998. gada 14. maija spriedumu lietā T‑352/94
Mo och
Domsjö
/Komisija,
Recueil
, II‑1989. lpp., 417. un 419. punkts).
Katrā gadījumā un arī pabeigtības vārdā būtu jāatzīmē, pirmkārt, ka
ADM
atsaucas tikai uz vienu spriedumu un, otrkārt, ka, atbildot uz Pirmās instances tiesas uzdoto rakstveida jautājumu, Komisija
Pirmās instances tiesai parādīja, ka atbilstoši tās šābrīža pastāvīgajai lēmumu pieņemšanas praksei tā šādu atbildību mīkstinošu
apstākli nepiemēro gadījumos, kuri pielīdzināmi izskatāmajam.
Tā rezultātā
ADM
ir kļūdaini pārmetusi Komisijai, ka tā nav
ADM
piešķīrusi naudas soda samazinājumu, pamatojoties – kā apgalvots – uz to, ka nebija jānodrošina preventīva iedarbība.
3.
Par to, ka “ADM”
ir pieņēmusi uzvedības kodeksu
a)     Lietas dalībnieku izvirzītie argumenti

ADM
apgalvo, ka, aprēķinot naudas sodu, Komisijai būtu bijis jāņem vērā apstāklis, ka
ADM
bija izstrādājusi stingru un pastāvīgu programmu, lai nodrošinātu atbilstību konkurences noteikumiem, proti, pieņemot visiem
uzņēmuma darbiniekiem adresētu uzvedības kodeksu un izveidojot īpašu departamentu.
Turklāt konkurences noteikumu izpildes programmas pieņemšana, vadības maiņa un pārkāpumā iesaistīto vecāko vadītāju aiziešana
parāda patiesu uzņēmuma nožēlu. Turklāt
ADM
uzsver, ka tā līdz šim nebija bijusi negatīvas konstatācijas saskaņā ar Kopienas konkurences tiesībām adresāte.
Komisija lūdz šo argumentāciju noraidīt.
b)     Pirmās instances tiesas vērtējums
Jau ir nospriests, ka, lai gan ir svarīgi, ka uzņēmums veic pasākumus, lai novērstu, ka tā darbinieki nākotnē pieļauj jaunu
Kopienas konkurences normu pārkāpumu, šādu pasākumu veikšana nekādi negroza konstatētā pārkāpuma faktu. Tāpēc Komisijai nav
pienākuma šādu elementu ņemt vērā kā atbildību mīkstinošu apstākli, it īpaši ja attiecīgais pārkāpums, kā tas ir izskatāmajā
gadījumā, ir acīmredzams EKL 81. panta 1. punkta a) un b) apakšpunkta pārkāpums (skat. iepriekš 38. punktā minēto spriedumu
apvienotajās lietās
Dansk Rørindustri
u.c./Komisija, 373. punkts, un iepriekš 38. punktā minēto spriedumu lietā
Archer Daniels Midland
un
Archer Daniels Midland Ingredients
/Komisija, 280. un 281. punkts).
Turklāt tiktāl, ciktāl
ADM
piebilst, ka līdz šim tā nav bijusi nevienas negatīvas konstatācijas saskaņā ar Kopienas konkurences tiesībām adresāte, ir
jāuzsver, ka pretējā gadījumā Pamatnostādnes paredz, ka Komisija var konstatēt, ka pastāv atbildību pastiprinoši apstākļi
tāda uzņēmuma gadījumā, kas jau ir izdarījis vienu vai vairākus tāda paša veida pārkāpumus, un no tā neizriet, ka, ja attiecīgais
pārkāpums ir pirmais no šāda veida pārkāpumiem, kurus izdarījis attiecīgais uzņēmums, šim uzņēmumam ir jāpiemēro labvēlīga
attieksme attiecībā uz atbildību mīkstinošiem apstākļiem.
Tā rezultātā
ADM
kļūdaini Komisijai pārmet, ka tā nav tai piešķīrusi naudas soda samazinājumu tāpēc, ka tā bija pieņēmusi uzvedības kodeksu.
No visiem iepriekš minētajiem apsvērumiem izriet, ka
ADM
nav pierādījusi, ka Komisija ir kļūdījusies, izvērtējot atbildību mīkstinošos apstākļus.
E –
Par “ADM” sadarbību administratīvā procesa laikā
1.
Ievads
Attiecībā uz tās sadarbību administratīvā procesa laikā
ADM
izvirza divus pamatus, kas saistīti, pirmkārt, ar kļūdām novērtējumā un, otrkārt, ar vienlīdzīgas attieksmes principa pārkāpumu.
Pirms tiek izvērtēta šo pamatu pamatotība, ir jārezumē Komisijas vērtējums attiecībā uz uzņēmumu sadarbību, kā tas izriet
no Lēmuma 411.–427. apsvēruma.
Vispirms, piemērojot B sadaļu Paziņojumā par sadarbību (skat. iepriekš 6. punktu), Komisija piešķīra
Fujisawa
“ļoti būtisku samazinājumu” 80 % apmērā no naudas soda, kas tam tiktu uzlikts, ja tas nebūtu sadarbojies. Šajā sakarā Komisija
atzina, ka tieši
Fujisawa
bija šīs tiesību normas izpratnē informējis Komisiju par aizliegto vienošanos, pirms Komisija bija uzsākusi izmeklēšanu.
Komisija tāpat atzina, ka laikā, kad
Fujisawa
iesniedza tai savu deklarāciju par faktiem un dokumentus par aizliegto vienošanos – 1998. gada 12. maijā – Komisijai vēl
nebija pietiekamas informācijas, lai pierādītu apgalvotās aizliegtās vienošanās pastāvēšanu. Proti, Komisija it īpaši uzskatīja,
ka
Fujisawa
ir bijis pirmais no aizliegtās vienošanās dalībniekiem, kas iesniedza izšķirošus pierādījumus par aizliegtās vienošanās pastāvēšanu
visā tās pastāvēšanas laikā, tai iesniedzot sarakstu ar aizliegtās vienošanās sanāksmēm, kā arī kopsavilkumu par galvenajiem
dalībniekiem un svarīgākajiem notikumiem laika periodā no 1981. līdz 1995. gadam. Saskaņā ar Komisijas viedokli
Fujisawa
paziņojums tai ļāva izprast aizliegtās vienošanās pamatprincipus, t.i., aizliegtās vienošanās struktūru un funkcionēšanu,
tostarp galvenos panāktos nolīgumus un izveidotos īstenošanas mehānismus (Lēmuma 412.–418. apsvērums).
Turpinājumā, noraidot
ADM
argumentus par to, ka tā atbilda Paziņojuma par sadarbību C sadaļā paredzētajiem kritērijiem, lai saņemtu naudas soda apmēra
“nozīmīgu samazinājumu”, Komisija uzskatīja, ka laikā, kad
ADM
uzsāka sadarboties ar Komisiju, jau bija pietiekami daudz informācijas, ko bija sniedzis
Fujisawa
, lai konstatētu aizliegtās vienošanās pastāvēšanu visā šajā periodā (Lēmuma 419.–423. apsvērums).
Visbeidzot, saskaņā ar šī paziņojuma D sadaļu Komisija
ADM
un
Roquette
piešķīra “nozīmīgu samazinājumu” 40 % apmērā no naudas soda apmēra un piešķīra
Akzo
,
Avebe
un
Jungbunzlauer
samazinājumu 20 % apmērā. Šajā kontekstā Komisija ņēma vērā tostarp, ka
Roquette
bija bijis vienīgais aizliegtās vienošanās dalībnieks, kas bija iesniedzis dokumentus, kuros atzīmēti aizliegtās vienošanās
sanāksmju saturs un secinājumi, un ka savos paziņojumus
Roquette
un
ADM
bija aprakstījuši aizliegtās vienošanās mehānismu un dalībnieku lomas, un snieguši detalizētu informāciju par dažām sanāksmēm.
Komisija norādīja, ka gan
Fujisawa
paziņojumi, gan
Roquette
dokumenti, kā arī
ADM
paziņojumi veidoja tās galvenos avotus, sagatavojot Lēmumu (Lēmuma 424.–427. apsvērums).
2.
Par kļūdainu “ADM” sadarbības novērtējumu
a)     Lietas dalībnieku izvirzītie argumenti

ADM
uzskata, ka tai uzliktā naudas soda samazinājums par 40 %, kas piešķirts atbilstoši Paziņojuma par sadarbību D sadaļai, nav
pietiekams. Pretēji Komisijas konstatējumam Lēmuma 422. apsvērumā, nosūtot Komisijai pārskatu par laika periodu no 1991. līdz
1995. gadam, tā bija pirmā, kas sniedza izšķirošos pierādījumus par aizliegtās vienošanās pastāvēšanu laika periodā pēc 1991. gada.
Tāpēc saskaņā ar
ADM
viedokli Komisija ir kļūdainā kārtā atteikusies tai piešķirt samazinājumu atbilstoši Paziņojuma par sadarbību C sadaļai.
Faktiski, pirmkārt,
ADM
uzskata, ka
Fujisawa
par šo pašu laika posmu iesniegtie pierādījumi ir ierobežoti.
Pirmkārt, tā atzīmē, ka
Fujisawa
bija iesniedzis pavadvēstuli, kurā bija ietverta detalizēta informācija par laika periodu pirms 1990. gada. Salīdzinājumam,
attiecībā uz 1991.–1995. gadu
Fujisawa
esot minējis tikai divas sanāksmes, nesniedzot specifisku informāciju par nolīgumu cenu vai apjomu. Turklāt viena no šīm
sanāksmēm esot bijusi 1995. gada 6. jūnija sanāksme, kas saskaņā ar
ADM
viedokli bija notikusi pēc pārkāpuma izbeigšanas (skat. iepriekš). Kas attiecas uz otru sanāksmi – 1994. gada jūnija sanāksmi
Atlantā –, tās apraksts ir nenoteikts.
Otrkārt, tā atzīmē, ka
Fujisawa
bija iesniedzis tabulu ar
Fujisawa
vadītāju sagatavoto viņu apmeklēto sanāksmju sarakstu. Tomēr, ievērojot ierobežoto šo vadītāju iesaistīšanos šajā laika periodā,
liecībās par to, kas bija noticis laika periodā no 1991. līdz 1995. gadam, ir tikai minimāla vai nenozīmīga informācija par
sanāksmēm. Tajās identificētas tikai piecas no trīspadsmit šajā periodā notikušajām sanāksmēm, kuras bija paziņojuma par iebildumiem
priekšmets. Turklāt tikai nedaudz ir aprakstīts, kas notika šajās sanāksmēs: vienošanās par cenām, tirdzniecības sadalījums
vai uzraudzības mehānismi attiecībā uz šo periodu neesot minēti, un pārējo sanāksmēs piedalījušos uzņēmumu pārstāvju vārdi
reizēm esot norādīti tikai daļēji.
Otrkārt, saskaņā ar
ADM
viedokli citu uzņēmumu mītņu pārbaudēs izņemtie dokumenti – pirms
ADM
sadarbības – sniedz ļoti maz pierādījumu par laika periodu pēc 1991. gada vasaras.
Glucona
mītnē pārbaudītie dokumenti parādot sanāksmes, kuras būtībā sakrita ar
Institute of Food Technology
(
IFT
) vai
Food Ingredients Europe
(
FIE
) izstāžu sanāksmēm, kuras dalībnieki jebkurā gadījumā varētu apmeklēt, taču nesniedzot nekādu detalizētu informāciju attiecībā
uz sanāksmju saturu. Turklāt
Glucona
neesot sniegusi citas detaļas par šo sanāksmju saturu un esot aprobežojusies ar to, ka norādīja, ka diskusija attiecās uz
“tirgu un tirdzniecību”.
Savukārt
ADM
iesniedza, pirmkārt, sava kādreizējā darbinieka liecību, kas sniedza tiešus pierādījumus par sanāksmēm, to saturu un aizliegtās
vienošanās mehānismiem; otrkārt, pirmā iesniedza informāciju par septiņām sanāksmēm, kuras nebija pat minētas ne
Fujisawa
un
Glucona
pierādījumos, ne arī Komisijas informācijas pieprasījumos; treškārt, sanāksmju satura detaļas, kas nebija aprakstītas ne
Glucona
, ne
Fujisawa
pierādījumos, un izskaidrojumu noteiktu dalībnieku iecelšanai par “cenas līderiem” katrā no reģioniem, aizliegtās vienošanās
noteiktās mērķa cenas un aizliegtās vienošanās ietekmi un saturu un, ceturtkārt, sanāksmju dalībnieku lomu aprakstu.
Treškārt,
ADM
apgalvo, ka šie pierādījumi ļāva Komisijai panākt pārējo dalībnieku atzīšanos un sadarbību. Faktiski saskaņā ar tās viedokli,
tuvojoties 1998. gada beigām, Komisijas rīcībā esošie pierādījumi bija ļoti ierobežoti: neraugoties uz informāciju, kas bija
iegūta no Savienoto Valstu iestādēm, informācijas pieprasījumiem un iepriekš nepaziņotām pārbaudēm dalībnieku mītnēs 1997. un
1998. gadā, vienīgi
Fujisawa
bija piedāvājis sadarboties ar Komisiju (Lēmuma 54.–56. pasvērums). Turklāt
Fujisawa
iesniegtie pierādījumi esot bijuši ar trūkumiem, un tos pietiekami neesot apstiprinājuši citu dalībnieku mītnēs (
Avebe
,
Glucona
,
Jungbunzlauer
un
Roquette
) iegūtie dokumenti.
Komisija lūdz šo pamatu noraidīt.
b)     Pirmās instances tiesas vērtējums
Komisija Paziņojumā par sadarbību noteica nosacījumus, pastāvot kuriem, uzņēmumi, kas sadarbojas ar Komisiju izmeklēšanas
par aizliegtu vienošanos laikā, var tikt atbrīvoti no naudas soda vai uzņēmumiem var tikt samazināts naudas sods, kas citādi
tiem būtu jāsamaksā (Paziņojuma par sadarbību A.3 sadaļa).
Ciktāl
ADM
būtībā norāda, ka Komisija tai kļūdaini ir atteikusi Paziņojuma par sadarbību C sadaļā paredzēto samazinājumu, ir jānoskaidro,
vai Komisija nav ņēmusi vērā nosacījumus šīs sadaļas piemērošanai.
Paziņojuma par sadarbību C sadaļa ar virsrakstu “Nozīmīgs naudas soda samazinājums” nosaka:
“Uzņēmums, kas atbilst B sadaļas b)–e) [apakšpunktam] un atklāj slepenu aizliegtu vienošanos pēc tam, kad Komisija veic ar
lēmumu paredzētu izmeklēšanu aizliegtās vienošanās dalībnieku mītnēs, ar kuru nav iegūts pietiekams pamats, lai uzsāktu lēmuma
pieņemšanas procedūru, saņem naudas soda samazinājumu 50 %–75 % apmērā.”
B sadaļas b)–e) apakšpunkta nosacījumi, uz ko norāda C sadaļa, attiecas uz uzņēmumu, kas
“b)      pirmais iesniedz izšķirošus pierādījumus par aizliegtās vienošanās pastāvēšanu;
c)      izbeidz savu darbību tajā ne vēlāk kā brīdī, kad tas atklāj aizliegto vienošanos;
d)      sniedz Komisijai visu derīgo informāciju, kā arī visus tam pieejamos dokumentus un pierādījumus attiecībā uz aizliegto vienošanos
un saglabā pastāvīgu un pilnīgu sadarbību visā izmeklēšanas laikā;
e)      nav piespiedis citam uzņēmumam būt aizliegtās vienošanās dalībniekam un nav darbojies kā iniciators vai spēlējis izšķirošu
lomu prettiesiskajā darbībā.”
Izskatāmajā lietā, lai parādītu, ka Komisijai būtu bijis tai jāpiešķir “nozīmīgs naudas soda samazinājums” saskaņā ar Paziņojuma
par sadarbību C sadaļu,
ADM
būtībā apgalvo, ka
Fujisawa
par laika periodu no 1991. gada līdz 1995. gadam iesniegtie pierādījumi bija ierobežoti. Tomēr šis arguments neparāda, ka
Komisija ir pārkāpusi Paziņojumu par sadarbību, uzskatot, ka attiecībā uz laika posmu no 1991. līdz 1995. gadam, kad
ADM
bija aizliegtās vienošanās dalībniece,
ADM
nebija “pirmā, kas iesniedza izšķirošos pierādījumus par aizliegtās vienošanās pastāvēšanu Komisijai” C sadaļas izpratnē kopsakarā
ar Paziņojuma par sadarbību B sadaļas b) apakšpunktu.
Paziņojums par sadarbību neparedz, ka, lai izpildītu šo nosacījumu, uzņēmumam, kas informē Komisiju par slepeno aizliegto
vienošanos, jāsniedz tai visi būtiskie pierādījumi paziņojuma par iebildumiem sagatavošanai vai, vēl jo mazāk, lēmuma par
pārkāpuma konstatēšanu pieņemšanai. Turpretī saskaņā ar Paziņojumu par sadarbību šis nosacījums ir jau izpildīts, ja uzņēmums,
kas sniedz informāciju par slepeno aizliegto vienošanos, ir “pirmais”, kas sniedzis “izšķirošus pierādījumus par aizliegtās
vienošanās pastāvēšanu”.

ADM
pati nopietni neapstrīd, ka
Fujisawa
iesniegtie pierādījumi, tostarp pierādījumi par laika periodu no 1991. līdz 1995. gadam bija izšķirošie pierādījumi par aizliegtās
vienošanās pastāvēšanu, bet vienīgi apgalvo, ka tie bija nepietiekami.
Katrā gadījumā ir jākonstatē – kā Komisija pamatoti norādījusi Lēmuma 415. apsvērumā, ‑ ka savā 1998. gada 12. maija vēstulē,
kurā tas sniedza informāciju par aizliegtās vienošanās pastāvēšanu,
Fujisawa
pirmo reizi atklāja aizliegtās vienošanās dalībnieku identitāti. Tālāk tas sniedza Komisijai galveno nolīgumu, kurus aizliegtās
vienošanās dalībnieki noslēdza laika periodā no 1991. līdz 1995. gadam, un šo nolīgumu īstenošanas mehānismu aprakstu. Visbeidzot,
tas iesniedza Komisijai sarakstu – kaut arī nepilnīgu – par aizliegtās vienošanās sanāksmēm līdz ar dažu šo sanāksmju kopsavilkumiem,
tostarp par laika periodu no 1991. līdz 1995. gadam.
ADM
izvirzītais apstāklis, ka attiecībā uz šo periodu
Fujisawa
nesniedza specifisku informāciju par nolīgumu saturu, neliek secināt, ka šī uzņēmuma iesniegtie pierādījumi nebija izšķirošie
pierādījumi par aizliegto vienošanos, jo aizliegtā vienošanās bija viens un nepārtraukts pārkāpums (Lēmuma 254. apsvērums),
kura saturs un mehānismi netika specifiski grozīti,
ADM
kļūstot par aizliegtās vienošanās dalībnieci (80., un 257.–260. apsvērums).
Tādējādi Komisija bija tiesīga uzskatīt, ka tieši
Fujisawa
bija pirmais uzņēmums, kas iesniedza izšķirošus pierādījumus par aizliegtās vienošanās pastāvēšanu.
Tāpat no tā izriet, ka nevar piekrist arī
ADM
argumentam, kas saistīts, no vienas puses, ar to, ka citu aizliegtās vienošanās dalībnieku mītņu pārbaudes laikā iegūtie dokumenti
sniedz tikai niecīgus pierādījumus par laika periodu pēc 1991. gada vasaras, un, no otras puses, ar to, ka
ADM
iesniegtie pierādījumi ļāva Komisijai panākt citu dalībnieku atzīšanos un sadarbību.
Ievērojot kumulatīvo raksturu, kāds piemīt B sadaļas b)–e) apakšpunktā izvirzītajiem nosacījumiem, kas pārņemti Paziņojuma
par sadarbību C sadaļā (skat. iepriekš 283. un 286. punktu), un, tā kā viens no šiem nosacījumiem, proti, B sadaļas b) apakšpunktā
noteiktais kopsakarā ar šī paziņojuma C sadaļu, netika izpildīts, nebija jāizvērtē, vai
ADM
atbilda citiem šajās tiesību normās izvirzītajiem nosacījumiem.
Tā rezultātā pamats, kas saistīts ar
ADM
sadarbības kļūdainu novērtējumu, ir noraidāms.
3.
Par vienlīdzīgas attieksmes principa pārkāpumu
Šis pamats sastāv no trim sadaļām. Pirmkārt,
ADM
apgalvo, ka tās sadarbība saistībā ar izmeklēšanu bija vismaz ekvivalenta sadarbībai, kādu veica uzņēmums, uz kuru attiecās
agrāks Komisijas lēmums. Otrkārt, tā uzskata, ka Komisijai nebija tiesību piešķirt
Fujisawa
lielāku atbrīvojumu par
ADM
piešķirto. Treškārt, tā norāda, ka Komisijai nebija tiesību samazināt
Roquette
uzlikto naudas summu par tādu pašu likmi kā
ADM
piemērotā likme.
Vispirms jāatzīmē, ka vienlīdzīgas attieksmes princips ir pārkāpts vienīgi tad, ja līdzīgas situācijas tiek atrisinātas atšķirīgi,
vai ja atšķirīgas situācijas tiek atrisinātas vienādi, ja vien šāda attieksme nav objektīvi pamatota (skat. iepriekš 107. punktu).
a)     Par to, ka “ADM” sadarbība izmeklēšanā bija vismaz ekvivalenta dalībnieka, uz kuru attiecas agrāks Komisijas lēmums, sadarbībai
Lietas dalībnieku izvirzītie argumenti

ADM
apgalvo, ka tās sadarbība izmeklēšanas laikā bija vismaz ekvivalenta – materiālā ieguldījuma Komisijas izmeklēšanā ziņā –
sadarbībai, kuru īstenoja viens no dalībniekiem, kas bija Lēmuma 94/601 subjekts, kurā Komisija naudas sodu samazināja par
divām trešdaļām. Tādēļ Komisijai būtu bijis tai jāpiešķir vismaz maksimālais Paziņojuma par sadarbību D sadaļā paredzētais
samazinājums, proti, 50 %.
Komisija lūdz šo pamata sadaļu noraidīt.
Pirmās instances tiesas vērtējums
Jāatceras, ka tas vien, ka Komisija savā iepriekšējā lēmumu pieņemšanas praksē par noteiktu rīcību piešķīrusi konkrētu samazinājumu,
nenozīmē, ka tai tāds pats proporcionāls samazinājums jāpiešķir, novērtējot līdzīgu rīcību vēlāka administratīva procesa gaitā
(skat. iepriekš 293. punktā minēto Pirmās instances tiesas spriedumu lietā
Mo och
Domsjö
/Komisija, 147. punkts, un iepriekš 33. punktā minēto spriedumu lietā
Lögstör Rör
/Komisija, 326. un 352. punkts un tajos minētā judikatūra).
Turklāt
ADM
nav izvirzījusi nevienu konkrētu pierādījumu, lai parādītu, ka fakti tajā gadījumā bija salīdzināmi ar izskatāmās lietas faktiem.
Tā rezultātā šī pirmā apskatāmā pamata sadaļa ir noraidāma.
b)     Par to, ka Komisija “Fujisawa” ir piespriedusi lielāku samazinājumu nekā “ADM”
Lietas dalībnieku izvirzītie argumenti

ADM
pārmet Komisijai, ka tā
Fujisawa
piešķīrusi lielāku samazinājumu nekā
ADM
.
ADM
atzīmē, ka abos gadījumos uzņēmumi piedāvāja sadarboties, līdzko Komisija ar tiem sazinājās saistībā ar izmeklēšanu. Vienīgā
atšķirība bija tāda, ka
Fujisawa
šī iespēja tika dota pirmajam, jo tas bija pirmais uzņēmums, ar kuru sazinājās Komisija. Šādos apstākļos
ADM
norāda, ka tā ir pielikusi visas vajadzīgās pūles, lai sadarbotos ar Komisiju, līdzko tai bija dota šāda iespēja.
Pirmās instances tiesa savā 2001. gada 13. decembra spriedumā apvienotajās lietās T‑45/98 un T‑47/98
Krupp Thyssen Stainless
un
Acciai speciali Terni
/Komisija (
Recueil
, II‑3757. lpp., 246.–248. punkts; turpmāk tekstā – “spriedums
Krupp
lietā”) ir nospriedusi, ka uzņēmumu izrādītās sadarbības apjoma vērtējums nevar būt atkarīgs tikai no nejaušiem faktoriem,
tādiem kā kārtība, kādā tos iztaujājusi Komisija.
Komisija lūdz šo pamatu noraidīt.
Pirmās instances tiesas vērtējums

ADM
argumentācija būtībā balstās uz principiem, kurus Pirmās instances tiesa ir formulējusi sprieduma
Krupp
lietā 138.–248. punktā. Šajā sakarā būtu jāatgādina, ka šajā spriedumā, tāpat kā arī tās 2001. gada 13. decembra spriedumā
lietā T‑48/98
Acerinox
/Komisija (
Recueil
, II‑3859. lpp., 132.–141. punkts) Pirmās instances tiesa izvērtēja, kā Komisija bija piemērojusi Paziņojuma par sadarbību
D sadaļu. Pirmās instances tiesa būtībā nosprieda, ka, ja vien tas nenonāk pretrunā ar vienlīdzīgas attieksmes principu, Paziņojums
par sadarbību tiktāl, ciktāl tas attiecas uz naudas sodu samazinājumu, ir piemērojams tādējādi, ka Komisijai ir jābūt vienlīdzīgai
attieksmei pret uzņēmumiem, kuri vienā un tajā pašā procesa fāzē sniedz Komisijai līdzīgu informāciju, kas varētu attiekties
uz tiem pārmesto rīcību. Pirmās instances tiesa piebilda, ka tas, ka viens no uzņēmumiem pirmais atzinis pārmestos faktus,
atbildot uz Komisijas uzdotajiem jautājumiem vienā un tajā pašā procesa fāzē, nevar būt objektīvs iemesls, lai pret uzņēmumiem
attiektos atšķirīgi.
Jākonstatē, ka šajās citās lietās, bet pretēji izskatāmajai lietai netika apstrīdēts, ka iesaistīto uzņēmumu sadarbība neietilpa
Paziņojuma par sadarbību B un C sadaļas piemērošanas jomā. Kā izriet no sprieduma
Krupp
lietā 219. punkta, Komisija visiem uzņēmumiem, uz kuriem attiecās apstrīdētais lēmums, attiecināja šī paziņojuma D sadaļu.
Tādējādi šīs pārējās lietas attiecās vienīgi uz jautājumu, vai Komisija pārkāpa vienlīdzīgas attieksmes principu, attiecoties
pret prasītajiem atšķirīgāk nekā pret pārējiem iesaistītajiem uzņēmumiem pieļaujamo vērtējumu robežu ietvaros, piemērojot
paziņojuma D sadaļu.
Savukārt izskatāmajā lietā
ADM
pēc būtības vēlas parādīt, ka tikai pilnīgi nejaušu faktoru dēļ
Fujisawa
bija pirmais uzņēmums, kas tika iedrošināts sadarboties ar Komisiju, un šī iemesla dēļ
Fujisawa
tika piešķirts samazinājums atbilstoši Paziņojuma par sadarbību B sadaļai, bet, ja Komisija kā ar pirmo būtu nolēmusi sazināties
ar
ADM
, tā būtu saņēmusi daudz lielāku samazinājumu vismaz atbilstoši šī paziņojuma C sadaļai, jo tā būtu varējusi būt pirmā, kas
sniegusi
Fujisawa
sniegto informāciju.
ADM
neatsaucas uz iepriekš 338. punktā minētajiem diviem spriedumiem, lai parādītu, ka Komisija Paziņojuma par sadarbību D sadaļu
tai piemērojusi diskriminējošā veidā salīdzinājumā ar pārējiem aizliegtās vienošanās dalībniekiem (šajā sakarā skat. turpmāk
347.–351. punktu).
Jāatzīmē, ka pretēji Paziņojuma par sadarbību B un C sadaļai šī paziņojuma D sadaļa neparedz atšķirīgu attieksmi pret iesaistītajiem
uzņēmumiem atkarībā no kārtības, kādā tie sadarbojušies ar Komisiju. Tā rezultātā spriedumos
Krupp
lietā un lietā
Acerinox
/Komisija (skat. iepriekš 338. punktu) Komisija ņēma vērā šo apstākli, kaut arī šī paziņojuma D sadaļā tas nav tieši noteikts.
Tādā veidā, pat ja, lai nodrošinātu sistēmas, kas vērsta uz iesaistīto uzņēmumu sadarbību ar Komisiju par slepenu aizliegto
vienošanos, veiksmīgu darbību, Komisijai jābūt plašām vērtējuma robežām procesa organizēšanā, tomēr Komisijai nav atļauts
rīkoties patvaļīgi.
Šajā sakarā ir jāatzīmē, ka izskatāmajā lietā no lietas dokumentiem un it īpaši no Lēmuma 53.–64. apsvēruma izriet, ka pēc
tam, kad Komisiju 1997. gadā kompetentās Savienoto Valstu iestādes informēja, ka
Akzo
un
Avebe
(
Glucona
) ir atzinušas, ka bijušas starptautiskas aizliegtās vienošanās par nātrija glukonātu dalībnieces, 1997. gada 27. novembrī
Komisija šiem dalībniekiem nosūtīja informācijas pieprasījumus par to, vai pastāvēja šķēršļi nātrija glukonāta importam Eiropā.
It īpaši Komisija lūdza tos norādīt lielāko nātrija glukonāta ražotāju pasaules līmenī vārdus, šajā tirgū aktīvo uzņēmumu
tirgus daļas pasaules un Eiropas līmenī un šī izstrādājuma ražošanas jaudu pasaules līmenī. Savā 1998. gada 28. janvāra atbildē
Akzo
un
Glucona
vairākkārt norādīja, ka lielākie nātrija glukonāta ražotāji pasaules līmenī, ja neskaita viņus pašus, ir
Roquette
,
Jungbunzlauer
un
Fujisawa
. Lai gan
ADM
pastāvēšana tirgū šajā atbildē tika vienreiz minēta, tomēr
ADM
netika norādīta kā viena no nozīmīgākajām nātrija glukonāta ražotājām.
Tieši šajā kontekstā 1998. gada 18. februārī Komisija nosūtīja informācijas pieprasījumus par tiem pašiem apstākļiem, kādi
minēti 1997. gada 27. novembrī
Akzo
un
Avebe
(
Glucona
) nosūtītajos informācijas pieprasījumos. Kā tas izriet no Lēmuma 55. apsvēruma, atbildot uz šiem pieprasījumiem,
Fujisawa
informēja Komisiju par aizliegto vienošanos un sniedza tai šajā sakarā informāciju.
Nevar izslēgt, ka papildus procesam Amerikas valsts iestādēs, kas attiecās uz visiem aizliegtās vienošanās dalībniekiem, informācijas
pieprasījumi, kurus Komisija 1998. gada 18. februārī nosūtīja, citu starpā,
Fujisawa
, bija pielīdzināmi papildu norādei attiecībā uz
Fujisawa
, ka Komisija veic nātrija glukonāta tirgus izmeklēšanas procesu. Tomēr veids, kā norisinājās administratīvais process, kā
tas aprakstīts iepriekš – 343. un 344. punktā, neliek domāt, ka Komisija rīkojās patvaļīgi, un
ADM
šajā sakarā nav iesniegusi pierādījumus.
Tā rezultātā
ADM
Komisijai nevar pārmest, ka tā pret
ADM
ir izturējusies diskriminējoši salīdzinājumā ar
Fujisawa
.
c)     Par to, ka Komisija ir “Roquette” piešķīrusi tādu pašu samazinājumu kā “ADM” piešķirtais
Lietas dalībnieku izvirzītie argumenti

ADM
kritizē to, ka Komisija tai ir piešķīrusi tādu pašu samazinājumu kā
Roquette
. Saskaņā ar
ADM
viedokli pretēji Komisijas norādītajam
Roquette
iesniegtajiem pierādījumiem nebija tāda pati vērtība kā
ADM
iesniegtajiem, ievērojot, ka
ADM
uzsāka sadarboties ātrāk, sniedza izšķiroši nozīmīgas liecinieku liecības un lika sadarboties citiem atbildētājiem, tostarp
Roquette
.
Komisija lūdz šo pamata sadaļu noraidīt.
Pirmās instances tiesas vērtējums
Jānorāda, ka, lai gan
ADM
un
Roquette
piespriestajiem naudas sodiem tika piemērots samazinājums ar vienādu likmi, samazinājums nebija pilnībā pamatots ar vienādiem
apsvērumiem. Lai gan ir tiesa, ka
ADM
pierādījumus iesniedza agrāk nekā
Roquette
, tomēr
ADM
nenoliedz, – kā izriet no Lēmuma 426. apsvēruma, ka tā, salīdzinājumā ar
Roquette
neiesniedza tā laika attiecīgā brīža dokumentus, kuri atspoguļoja aizliegtās vienošanās sanāksmju notikumus un secinājumus.
Katrā gadījumā tiktāl, ciktāl
ADM
mēģina pierādīt, ka Komisija
Roquette
piešķīra pārāk lielu samazinājumu, ir jāpatur prātā, ka vienlīdzīgas attieksmes principa ievērošana attiecībā uz individuālu
tiesību aktu aprobežojas ar to, ka jāievēro princips, ka persona, pamatojot savu sūdzību par pasākumu, kas atbilst attiecīgajām
tiesību normām, nevar atsaukties uz trešai personai par labu izdarītu prettiesisku darbību (skat. iepriekš 190. punktā minēto
spriedumu lietā
Cascades
/Komisija, 259. punkts, un iepriekš 63. punktā minēto spriedumu lietā
SCA Holding
/Komisija, 160. punkts).
Tā rezultātā šī prasījuma sadaļa un prasījums kopā ir noraidāmi.
F –
Par trūkumiem, kuri ietekmējuši administratīvo procesu
a)     Lietas dalībnieku izvirzītie argumenti
Saistībā ar šo pamatu
ADM
izvirza četrus iebildumus.
Pirmkārt,
ADM
apgalvo, ka ir pārkāptas tās tiesības uz aizstāvēšanos, jo tai administratīvā procesa ietvaros netika dota iespēja iesniegt
savus apsvērumus attiecībā uz Pamatnostādnēs neparedzētā palielinājuma koeficienta 2,5 piemērošanu sākuma summai.
Otrkārt,
ADM
Komisijai pārmet, ka tā paziņojumā par iebildumiem nav konkretizējusi, ka nātrija glukonāta tirgus bija konkrētās preces tirgus.
Paziņojuma par iebildumiem 3.–9. punktā Komisija tikai esot paskaidrojusi, ka nātrija glukonāts bija viens no daudziem helatonu
reaģentiem, kuri pieder helatonu reaģentu kopumam, un ka tam ir vairāki daļēji aizstājēji. Lai gan tā bija konstatējusi, ka
nātrija glukonāts bija “references prece”, tā pēc šīs konstatācijas esot precizējusi, ka “tuvākie alternatīvie izstrādājumi
ir nātrija glukoheptonāts un EDTA”. Tā kā Komisija norādīja, ka pastāvēja aizstājēji, tai būtu bijis skaidri jānorāda tās
konstatējumi par konkrētās preces tirgu un tas, kāpēc tā uzskata, ka šādi aizstājēji nav konkrētā tirgus daļa, tā, lai dalībniekiem
būtu attiecīgas iespējas iesniegt savus apsvērumus. Tādējādi Komisija neesot paziņojumā par iebildumiem izvērtējusi konkrētās
preces tirgu.
Treškārt,
ADM
norāda, ka Komisija Lēmumā ir balstījusies (zemsvītras piezīme 17. lpp.) uz publikāciju ar virsrakstu “Chemical Economics
Handbook” (
SRI International
), kas lietas dalībniekiem netika atklāta.
Ceturtkārt, saskaņā ar
ADM
viedokli Komisija paziņojumā par iebildumiem nav norādījusi, ka aizliegtās vienošanās īstenošanai obligāti jābūt ekonomiskai
ietekmei uz tirgu.
Komisija lūdz šī pamata ietvaros izvirzītos četrus iebildumus noraidīt.
b)     Pirmās instances tiesas vērtējums
Jāatgādina, ka tiesību uz aizstāvēšanos, kas ir Kopienu tiesību pamatprincips un kuras ir jāievēro visos apstākļos, it īpaši
procesā, kura rezultāts var būt soda sankcijas, pat ja tas ir administratīvs process, ievērošana prasa, lai iesaistītajiem
uzņēmumiem un uzņēmumu apvienībām administratīvā procesa stadijā tiktu dota iespēja darīt zināmus to viedokļus par Komisijas
izvirzīto faktu, iebildumu un apstākļu patiesīgumu un atbilstību (iepriekš 216. punktā minētais spriedums lietā
Hoffmann‑La Roche
/Komisija, 11. punkts, un Pirmās instances tiesas 1992. gada 10. marta spriedums lietā T‑11/89
Shell
/Komisija,
Recueil
, II‑757. lpp., 39. punkts).
Saskaņā ar judikatūru Paziņojumā par iebildumiem ir jāietver iebildumi, kas, kaut arī kopsavilkuma veidā, ir jāformulē pietiekami
skaidri, lai attiecīgās puses spētu efektīvi izprast, kādos nodarījumos Komisija tās vaino. Tikai izpildot šo nosacījumu,
paziņojums par iebildumiem var izpildīt savas Kopienu tiesību normās paredzētās funkcijas – sniegt uzņēmumiem un uzņēmumu
asociācijām visu nepieciešamo informāciju, lai ļautu tām pienācīgi aizstāvēties, pirms Komisija pieņem galīgo lēmumu (Tiesas
1993. gada 31. marta spriedums apvienotajās lietās C‑89/85, C‑104/85, C‑114/85, C‑116/85, C‑117/85 un no C‑125/85 līdz C‑129/85
Ahlström Osakeyhtiö
u.c./Komisija,
Recueil
, I‑1307. lpp., 42. punkts, un Pirmās instances tiesas 1998. gada 14. maija spriedums lietā T‑352/94
Mo och
Domsjö
/Komisija,
Recueil
, II‑1989. lpp., 63. punkts).
Ar savu pirmo un ceturto iebildumu
ADM
būtībā Komisijai pārmet, ka tā nav
ADM
informējusi par noteiktu elementu piemērošanu, kuri bija izšķiroši, nosakot naudas sodu, proti, par palielinājuma koeficientu 2,5
(386.–388. apsvērums) vai apstākli, ka pārkāpumam bija konkrēta ietekme uz tirgu (Lēmuma 340. apsvērums).
Šajā sakarā ir jāatgādina, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru, ja Komisija savā paziņojumā par iebildumiem skaidri norāda,
ka tā vajadzības gadījumā pārbaudīs, vai attiecīgajiem uzņēmumiem uzliekams naudas sods, un ja tā norāda galvenos faktiskos
un tiesiskos apstākļus saistībā ar kuriem var uzlikt naudas sodu, piemēram, iespējamais pārkāpuma smagums un ilgums, kā arī
to, ka pārkāpums izdarīts “tīši vai neuzmanības dēļ”, tā ir izpildījusi savu pienākumu ievērot uzņēmumu tiesības tikt uzklausītiem.
Tādējādi tā sniedz uzņēmumiem informāciju, kas nepieciešama, lai aizstāvētos ne tikai pret pārkāpuma konstatāciju, bet arī
pret iespējamu naudas soda uzlikšanu (iepriekš 44. punktā minētais spriedums apvienotajās lietās
Musique Diffusion francaise
u.c./Komisija, 21. punkts, un iepriekš 38. punktā minētais spriedums lietā
LR AF 1998
/Komisija, 199. punkts).
No tā izriet, ka attiecībā uz naudas soda noteikšanu iesaistītajiem uzņēmumiem procesā Komisijā ir nodrošinātas tiesības uz
aizstāvību, izmantojot iespēju iesniegt apsvērumus par pārkāpuma ilgumu, smagumu un tā pret konkurenci vērstā rakstura iepriekš
paredzamību (Pirmās instances tiesas 1994. gada 6. oktobra spriedums lietā T‑83/91
Tetra Pak
/Komisija,
Recueil
, II‑755. lpp., 235. punkts, un iepriekš 65. punktā minētais spriedums lietā
HFB
u.c./Komisija, 312. punkts).
Attiecībā uz izskatāmo lietu ir jākonstatē, ka
ADM
nosūtītajā paziņojumā par iebildumiem, Komisija ir skaidri norādījusi, ka tā bija iecerējusi
ADM
noteikt naudas sodu, grasoties vadīties no pārkāpuma smaguma un ilguma. Tāpat Komisija tieši norādījusi uz Pamatnostādnēm,
tādējādi skaidri norādot, ka
ADM
varēja sagaidīt savas situācijas novērtējumu atbilstoši Pamatnostādnēm un tāpēc tai šajā sakarā, ja
ADM
to uzskatītu par nepieciešamu, ir jāaizstāvas.
Turklāt Komisija paziņojuma par iebildumiem 345. punktā norādīja, ka tā ir iecerējusi visus naudas sodus noteikt līmenī ar
pietiekamu preventīvu iedarbību. Tāpat paziņojuma par iebildumiem 264. un 346. punktā Komisija būtībā precizēja, ka, novērtējot
pārkāpuma smagumu, tā bija iecerējusi ņemt vērā apstākli, ka tas bija ļoti smags pārkāpums, kura mērķis bija konkurences ierobežošana
un kas turklāt, ņemot vērā pašu noslēgto nolīgumu raksturu, noteikti ievērojami ietekmēja konkurenci.
Iesaistīto uzņēmumu tiesības uz aizstāvēšanos nerada Komisijai pienākumu paziņojumā par iebildumiem precīzāk norādīt veidu,
kādā tā, nosakot naudas sodu, ņem vērā katru no šiem apstākļiem.
Visbeidzot, ir jākonstatē, ka aizliegtās vienošanās dalībnieku iedalīšana grupās ir prakse, kuru Komisija izstrādājusi uz
Pamatnostādņu pamata. Lēmums tāpēc tika pieņemts
ADM
labi zināmā kontekstā un ir daļa no pastāvīgas lēmumu pieņemšanas prakses (šajā sakarā skat. Tiesas 2003. gada 30. septembra
spriedumu apvienotajās lietās C‑57/00 P un C‑61/00 P
Freistaat Sachsen
u.c./Komisija,
Recueil
, I‑9975. lpp., 77. punkts).
Tātad pirmais un ceturtais iebildums nav pamatoti.
Ar savu otro iebildumu
ADM
apgalvo, ka Komisija paziņojumā par iebildumiem nav precizējusi, ka konkrētās preces tirgus bija nātrija glukonāta tirgus.
Šajā sakarā jākonstatē, ka paziņojuma par iebildumiem 3.–9. punktā ar virsrakstu “Izstrādājums” Komisija ir aprakstījusi nātrija
glukonāta raksturīgās iezīmes. Ja ir tiesa – kā to norādījusi
ADM
, ka Komisija tajā norāda, ka pastāv zināmi aizstājēji, tomēr pretēji
ADM
norādītajam Komisijas formulējums neļauj apšaubīt, ka paziņojuma par iebildumiem fāzē tā uzskatīja, ka šie aizstājēji nav
daļa no konkrētās preces tirgus.
Faktiski, no vienas puses, paziņojuma par iebildumiem 9. punktā Komisija norādīja, ka šie izstrādājumi ir tikai daļēji aizstājēji
un ka pretēji šiem pārējiem izstrādājumiem nātrija glukonāts bija “references izstrādājums”, kura pieprasījums ļoti lielā
mērā ir pārsniedzis pieprasījumu pēc pārējiem izstrādājumiem. Otrkārt, vērtējot konkrētās preces tirgu (paziņojuma par iebildumiem
39.–50. punkts), Komisija visu laiku ir norādījusi uz nātrija glukonātu, neminot šos aizstājējus.
Tātad otrais iebildums nav pamatots.
Visbeidzot, attiecībā uz
ADM
trešo iebildumu, ka Lēmumā (zemsvītras piezīme 17. lpp.) Komisija ir balstījusies uz publikāciju ar virsrakstu “Chemical
Economics Handbook” (
SRI International 1991
), kas lietas dalībniekiem netika atklāta, pietiek atzīmēt, ka zemsvītras piezīmē paziņojuma par iebildumiem 4. lpp. Komisija
ir norādījusi, ka tā balstās uz šo publikāciju, aprakstot konkrēto preci. Tomēr, kā to ir norādījusi Komisija un ko nav apstrīdējusi
ADM
, tā ir sabiedrībai un it īpaši tirgus dalībniekiem, kuri darbojas tirgū, uz kuru šī publikācija attiecas, publiski pieejama
publikācija.
Tā rezultātā trešais iebildums un tādējādi pamats kopumā ir noraidāmi.
G –
Par lūgumu ņemt vērā jaunu pamatu
Pēc tam, kad Komisija bija pieņēmusi un izvietojusi internetā 2006. gada Pamatnostādnes,
ADM
lūdza Pirmās instances tiesu ņemt vērā jaunu pamatu, kas balstīts uz šīm pamatnostādnēm.
ADM
apgalvo, ka no 2006. gada Pamatnostādnēm izriet, ka Lēmumā Komisija nav pietiekami ņēmusi vērā
ADM
nelielo pārdošanas apjomu konkrētajā tirgū un ka tā nav pareizi novērtējusi naudas soda preventīvo iedarbību. It īpaši
ADM
uzskata, ka maksimālais naudas soda apmērs, kuru tai būtu varējuši uzlikt saskaņā ar 2006. gada Pamatnostādnēm un pirms Paziņojuma
par sadarbību piemērošanas, būtu bijis 3,8 miljoni, nevis 16,88 miljoni EUR.
Komisija šo
ADM
prasījumu apstrīd.
Ievērojot, ka
ADM
savu prasību ņemt vērā 2006. gada Pamatnostādnes iesniegusi pēc mutvārdu procesa pabeigšanas, vispirms ir jāizlemj, vai ir
jāatsāk mutvārdu process, lai ņemtu vērā
ADM
jauno pamatu, kas balstīts uz 2006. gada Pamatnostādnēm. Šajā sakarā Pirmās instances tiesa atgādina, ka tai nav jāapierina
prasība atsākt mutvārdu procesu, lai ņemtu vērā jaunus izvirzītus faktus, ja vien ieinteresētā persona nebalstās uz faktiem,
kam var būt izšķiroša nozīme prāvas iznākumā, uz ko tā nebūtu varējusi balstīties pirms mutvārdu procesa pabeigšanas [Tiesas
1999. gada 8. jūlija spriedums lietā C‑200/92 P
ICI
/Komisija,
Recueil
, I‑4399. lpp., 60. un 61. punkts, un Pirmās instances tiesas 2002. gada 25. jūnija spriedums lietā T‑311/00
British American Tobacco (Investments)
/Komisija,
Recueil
, II‑2781. lpp., 53. punkts].
Izskatāmajā lietā, kaut gan prasītāja balstās uz 2006. gada Pamatnostādnēm, lai pierādītu Lēmuma prettiesiskumu, pietiek atgādināt,
ka saskaņā ar judikatūru Kopienu tiesību akta tiesiskums ir izvērtējams, balstoties uz faktiskajiem un tiesību apstākļiem,
kas pastāvēja tiesību akta pieņemšanas brīdī (Tiesas 1979. gada 7. februāra spriedums apvienotajās lietās 15/76 un 16/76 Francija/Komisija,
Recueil
, 321. lpp., 7. un 8. punkts, un Pirmās instances tiesas 1996. gada 12. decembra spriedums apvienotajās lietās T‑177/94 un
T‑377/94
Altmann
u.c./Komisija,
Recueil
, II‑2041. lpp., 119. punkts). Tā rezultātā, novērtējot šī tiesību akta tiesiskumu, vērā nav jāņem apstākļi, kas iestājušies
pēc datuma, kad ticis pieņemts Kopienu tiesību akts (šajā sakarā skat. iepriekš 63. punktā minēto spriedumu lietā
Deutsche Bahn
/Komisija, 102. punkts un tajā minētā judikatūra).
Tātad tiktāl, ciktāl
ADM
izvirzītais jaunais apstāklis ir acīmredzami iestājies pēc Lēmuma pieņemšanas, šis apstāklis nevar iespaidot šī lēmuma spēkā
esamību (šajā sakarā skat. Pirmās instances tiesas 1998. gada 16. septembra spriedumu apvienotajās lietās T‑133/95 un T‑204/95
IECC
/Komisija,
Recueil
, II‑3645. lpp., 37. punkts). 2006. gada Pamatnostādņu pieņemšana nav tāds jauns apstāklis, kam būtu izšķirošs iespaids uz
Lēmuma tiesiskumu. Tāpēc uz šī pamata process nav jāatsāk.
Šo secinājumu apstiprina precizējums, kas ietverts 2006. gada Pamatnostādņu 38. punktā, kur norādīts, ka tās ir piemērojamas
tikai lietās, kurās paziņojums par iebildumiem paziņots tikai pēc to publicēšanas
Oficiālajā Vēstnesī
. Tātad šīs pamatnostādnes pašas tieši izslēdz to piemērošanu tādos gadījumos kā izskatāmajā lietā. Tā kā šīs pamatnostādnes
ir pieņemtas pēc Lēmuma pieņemšanas un, vēl jo vairāk, pēc tam, kad izsūtīts ar to saistītais paziņojums par iebildumiem,
tās nav daļa no atbilstošajām tiesību normām vai attiecināmajiem faktiskajiem apstākļiem.
Ciktāl prasītāja uz 2006. gada Pamatnostādnēm atsaucas, pamatojot savu pamatu par naudas soda nesamērīgo raksturu, kura ietvaros
Pirmās instances tiesai ir neierobežota kompetence, ir jākonstatē, ka vienīgi apstāklis, ka jauna naudas soda aprēķināšanas
paņēmiena piemērošana, ko paredz minētās pamatnostādnes, kuras nav piemērojamas attiecībā uz izskatāmās lietas faktiem, varētu
samazināt noteikto naudas sodu salīdzinājumā ar Lēmumā noteikto naudas soda apmēru, nevarētu pierādīt šī lēmuma nesamērīgo
raksturu. Faktiski šāds konstatējums ir tikai Komisijai piešķirtās rīcības brīvības izpausme, lai radītu, ievērojot no Regulas
Nr. 17 izrietošās prasības, paņēmienu, kuru tā var izmantot, lai noteiktu naudas sodu apmēru, kā arī īstenotu tās atbildībā
esošo konkurences politiku. Starp novērtēšanas kritērijiem, kas ir jāņem vērā Pirmās instances tiesai, lai novērtētu uzlikto
naudas sodu samērīgo apmēru konkrētajā laika periodā, varēja būt arī it īpaši faktiskie un tiesību apstākļi, kā arī Komisijas
atbilstoši EK līguma prasībām izvirzītie konkurences mērķi, kas dominējuši šajā laika periodā. Tādējādi ir jāatgādina, ka
Tiesa iepriekš 38. punktā minētā sprieduma apvienotajās lietās
Dansk Rørindustri
u.c./Komisija 234.–295. punktā ir noraidījusi prasītāju pamatus un argumentus, kuru mērķis ir bijis apstrīdēt aprēķināšanas
paņēmienu, kas izriet no 1998. gada Pamatnostādnēm tiktāl, ciktāl tās pamatojās uz to, ka par atskaites punktu vērā ir jāņem
šajās pamatnostādnēs noteiktās pamatsummas, kas nav balstītas uz konkrēto tirzniecības apgrozījumu. Visbeidzot, ir jāatgādina,
ka Pirmās instances tiesa iepriekš 76.–81. punktā, 99.–106. punktā un 139.–149. punktā ir uzskatījusi, ka šajā gadījumā naudas
soda apmēra noteikšana, balstoties uz 1998. gada Pamatnostādnēs, nepārkāpj samērīguma principu.
Šajos apstākļos Pirmās instances tiesa konstatē, ka 2006. gada Pamatnostādņu pieņemšana nav apstāklis, kam būtu izšķirošs
iespaids uz prāvas iznākumu. Tāpēc nav atkārtoti jāsāk mutvārdu process.
H –
Secinājumi
Tā kā nav apmierināts neviens no pamatiem, kas izvirzīti pret Lēmuma tiesiskumu, atbilstoši Pirmās instances tiesas neierobežotajai
kompetencei naudas sods nav jāsamazina. Tāpēc prasība kopumā ir jānoraida.

Par tiesāšanās izdevumiem
Atbilstoši Reglamenta 87. panta 2. punktam lietas dalībniekam, kuram spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās
izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs. Tā kā prasītājai spriedums ir nelabvēlīgs, tai
jāpiespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus saskaņā ar atbildētājas prasījumiem.
Ar šādu pamatojumu
PIRMĀS INSTANCES TIESA
(trešā palāta)
nospriež:
1)
prasību noraidīt;
2)
Archer Daniels Midland Co
. atlīdzina tiesāšanās izdevumus.
Azizi
Jaeger
Dehousse
Pasludināts atklātā tiesas sēdē Luksemburgā 2006. gada 27. septembrī.
Sekretārs

Priekšsēdētājs
E. Coulon

J. Azizi
Satura rādītājs
Prāvas rašanās fakti
Process un lietas dalībnieku prasījumi
Juridiskais pamatojums
A –  Par Pamatnostādņu piemērojamību
1.  Par tiesiskās drošības un sodu atpakaļejoša spēka neesamības principu pārkāpumu
a)  Lietas dalībnieku izvirzītie argumenti
b)  Pirmās instances tiesas vērtējums
2.  Par vienlīdzīgas attieksmes principa pārkāpumu
a)  Lietas dalībnieku izvirzītie argumenti
b)  Pirmās instances tiesas vērtējums
B –  Par pārkāpuma smagumu
1.  Ievads
2.  Par to, ka nav ņemts vērā vai nav pienācīgi ņemts vērā attiecīgās preces pārdošanas tirdzniecības apgrozījums
a)  Lietas dalībnieku izvirzītie argumenti
b)  Pirmās instances tiesas vērtējums
Par samērīguma principa pārkāpumu
Par Pamatnostādņu pārkāpumu
Par pienākuma sniegt pamatojumu pārkāpumu
3.  Par attiecīgās preces tirgus ierobežotā lieluma neņemšanu vērā vai nepienācīgu ņemšanu vērā
a)  Lietas dalībnieku izvirzītie argumenti
b)  Pirmās instances tiesas vērtējums
Par samērīguma principa pārkāpumu
Par vienlīdzīgas attieksmes principa pārkāpumu
Par pienākuma sniegt pamatojumu pārkāpumu
4.  Par preventīvās iedarbības divreizēju vērā ņemšanu
a)  Lietas dalībnieku izvirzītie argumenti
b)  Pirmās instances tiesas vērtējums
Par Pamatnostādņu piemērošanas pārkāpumu
Par pienākuma sniegt pamatojumu pārkāpumu
5.  Par palielinājuma koeficienta piemērošanu sākuma summai
a)  Lietas dalībnieku izvirzītie argumenti
b)  Pirmās instances tiesas vērtējums
Par samērīguma principa pārkāpumu
Par vienlīdzīgas attieksmes principa pārkāpumu
Par pienākuma sniegt pamatojumu pārkāpumu
6.  Par to, ka pastāv kļūdas novērtējumā, kas ir saistītas ar aizliegtās vienošanās konkrēto ietekmi uz tirgu
a)  Ievads
b)  Par to, ka Komisija esot izvēlējusies kļūdainu pieeju, lai parādītu aizliegtās vienošanās konkrēto ietekmi uz tirgu
Lietas dalībnieku izvirzītie argumenti
Pirmās instances tiesas vērtējums
–  Komisijas veiktās analīzes kopsavilkums
–  Vērtējums
c)  Par nātrija glukonāta cenas attīstības novērtējumu
Par to, ka Komisijai neesot bijusi pietiekama informācija un tā nav ņēmusi vērā citus administratīvā procesa ietvaros izvirzītos
argumentus
–  Lietas dalībnieku izvirzītie argumenti
–  Pirmās instances tiesas vērtējums
Par to, ka “ADM” nebija aizliegtās vienošanās dalībniece nātrija glukonāta cenu celšanās brīdī laika periodā no 1987. līdz
1989. gadam
–  Lietas dalībnieku izvirzītie argumenti
–  Pirmās instances tiesas vērtējums
d)  Par konkrētā tirgus definēšanu
Lietas dalībnieku izvirzītie argumenti
Pirmās instances tiesas vērtējums
C –  Par kļūdu vērtējumā saistībā ar pārkāpuma ilgumu
1.  Par to, ka “ADM” pārstāja būt aizliegtās vienošanās dalībniece 1994. gada 4. oktobrī Londonā notikušajā sanāksmē
a)  Lietas dalībnieku izvirzītie argumenti
b)  Pirmās instances tiesas vērtējums
2.  Par no 1995. gada 3. līdz 5. jūnijam Anaheimā notikušās sanāksmes raksturu
a)  Lietas dalībnieku izvirzītie argumenti
b)  Pirmās instances tiesas vērtējums
D –  Par atbildību mīkstinošiem apstākļiem
1.  Par aizliegtās vienošanās dalības izbeigšanu
a)  Lietas dalībnieku izvirzītie argumenti
b)  Pirmās instances tiesas vērtējums
2.  Par to, ka nepastāv nepieciešamība nodrošināt naudas soda preventīvo iedarbību
a)  Lietas dalībnieku izvirzītie argumenti
b)  Pirmās instances tiesas vērtējums
3.  Par to, ka “ADM” ir pieņēmusi uzvedības kodeksu
a)  Lietas dalībnieku izvirzītie argumenti
b)  Pirmās instances tiesas vērtējums
E –  Par “ADM” sadarbību administratīvā procesa laikā
1.  Ievads
2.  Par kļūdainu “ADM” sadarbības novērtējumu
a)  Lietas dalībnieku izvirzītie argumenti
b)  Pirmās instances tiesas vērtējums
3.  Par vienlīdzīgas attieksmes principa pārkāpumu
a)  Par to, ka “ADM” sadarbība izmeklēšanā bija vismaz ekvivalenta dalībnieka, uz kuru attiecas agrāks Komisijas lēmums, sadarbībai
Lietas dalībnieku izvirzītie argumenti
Pirmās instances tiesas vērtējums
b)  Par to, ka Komisija “Fujisawa” ir piespriedusi lielāku samazinājumu nekā “ADM”
Lietas dalībnieku izvirzītie argumenti
Pirmās instances tiesas vērtējums
c)  Par to, ka Komisija ir “Roquette” piešķīrusi tādu pašu samazinājumu kā “ADM” piešķirtais
Lietas dalībnieku izvirzītie argumenti
Pirmās instances tiesas vērtējums
F –  Par trūkumiem, kuri ietekmējuši administratīvo procesu
a)  Lietas dalībnieku izvirzītie argumenti
b)  Pirmās instances tiesas vērtējums
G –  Par lūgumu ņemt vērā jaunu pamatu
H –  Secinājumi
Par tiesāšanās izdevumiem
*
Tiesvedības valoda – angļu.