CELEX: 62005CJ0443
Apelācija
Antidempinga nodevas
Muitas kodeksa 239. pants
Ievedmuitas nodokļa atlaišana
Regulas (EEK) Nr. 2454/93 907. panta pirmā daļa
Interpretācija
Likumība
Komisijas lēmums
Ekspertu grupa Muitas kodeksa komitejas ietvaros
Darbības ziņā atsevišķa vienība
Padomes Lēmuma 1999/468/EK 2. pants un 5. panta 2. punkts
Muitas kodeksa komitejas reglamenta 4. pants
Muitas kodeksa 239. panta piemērošanas nosacījumi
Rupjas neuzmanības neesamība

1       Savā apelācijas sūdzībā
Common Market Fertilizers SA
(turpmāk tekstā – “
CMF
”) lūdz atcelt Eiropas Kopienu Pirmās instances tiesas 2005. gada 27. septembra spriedumu apvienotajās lietās T‑134/03 un T‑135/03
Common Market Fertilizers
/Komisija (Krājums, II‑3923. lpp.; turpmāk tekstā – “pārsūdzētais spriedums”), ar kuru tika noraidītas šīs sabiedrības prasības
atcelt Komisijas 2002. gada 20. decembra lēmumus C (2002) 5217, galīgā redakcija, un C (2002) 5218, galīgā redakcija (turpmāk
tekstā – “apstrīdētie lēmumi”), kuros atzīts, ka nav pamata piešķirt
CMF
lūgto ievedmuitas nodokļu atlaišanu.

Atbilstošās tiesību normas
2       Padomes 1994. gada 22. decembra Regulas (EK) Nr. 3319/94, ar ko uzliek galīgo antidempinga maksājumu Bulgārijas un Polijas
izcelsmes urīnvielas un amonija nitrāta šķīdumu importam, ko eksportē sabiedrības, kas nav atbrīvotas no šī maksājuma, un
galīgi iekasē ar pagaidu maksājumu garantētās summas (OV L 350, 20. lpp.), 1. panta 3. punkta otrajā daļā ir noteikti šādi
specifiski antidempinga maksājumi:
“Brīvā apgrozībā laistām importa precēm, saistībā ar kurām kāds no iepriekš minētajiem Polijas eksportētājiem vai ražotājiem
nav izrakstījis rēķinu tieši nesaistītam importētājam, tiek noteikts šāds īpašs maksājums:
precēm [..], kas ir sertificētas kā
Zaklady Azotowe Pulawy
ražojums, īpašs maksājums ECU 19 apmērā par tonnu izstrādājuma [..].”
3       Padomes 1992. gada 12. oktobra Regulas (EEK) Nr. 2913/92 par Kopienas Muitas kodeksa izveidi (OV L 302, 1. lpp.), kurā grozījumi
izdarīti ar Eiropas Parlamenta un Padomes 2000. gada 16. novembra Regulu (EK) Nr. 2700/2000 (OV L 311, 17. lpp.; turpmāk tekstā
– “Muitas kodekss”), 239. pantā ir noteikts šādi:
“1.      Ievedmuitas vai izvedmuitas nodokļus var atmaksāt vai atlaist 236., 237. un 238. pantā neminētos gadījumos:
–       kurus nosaka saskaņā ar Komitejas procedūru;
–       kurus radījuši apstākļi, kādos attiecīgo personu nevar saistīt ar krāpšanu vai klaju nolaidību [rupju neuzmanību]. Gadījumus,
kādos šo noteikumu piemēro, un tā piemērošanas kārtību nosaka saskaņā ar Komitejas procedūru. Atmaksāšana vai atlaišana var
būt atkarīga no īpašu nosacījumu izpildes.
2.      Nodokļus atmaksā vai atlaiž 1. punktā minēto iemeslu dēļ, ja attiecīgajā muitas iestādē saņemts iesniegums [..].”
4       Muitas kodeksa 4. pantā ir paredzēts:
“Šajā Kodeksā terminiem ir šāda nozīme:
[..]
24)      Komitejas procedūra: procedūra, kas minēta 247. un 247.a pantā vai 248. un 248.a pantā.”
5       Muitas kodeksa 247. pantā ir paredzēts:
“Šās regulas īstenošanai vajadzīgos pasākumus [..] pieņem saskaņā ar 247.a panta 2. punktā minēto regulatīvo procedūru [..].”
6       Muitas kodeksa 247.a pantā noteikts:
“1.      Komisijai palīdz Muitas kodeksa komiteja (turpmāk tekstā – “Komiteja”).
2.      Atsaucoties uz šo punktu, piemēro [Padomes 1999. gada 28. jūnija Lēmuma 1999/468/EK, ar ko nosaka Komisijai piešķirto ieviešanas
pilnvaru īstenošanas kārtību (OV L 184, 23. lpp.; turpmāk tekstā – “Komitoloģijas lēmums”)], 5. un 7. pantu [..].
[..]
3.      Komiteja apstiprina savu reglamentu.”
7       Muitas kodeksa komitejas reglamenta 4. panta formulējums ir šāds:
“1.      Sasaukšanu, dienaskārtību, kā arī to pasākumu projektus, par kuriem komitejai lūgts sniegt viedokli, un visus pārējos darba
dokumentus priekšsēdētājs nosūta pastāvīgajām pārstāvniecībām un komitejas locekļiem saskaņā ar 14. panta 2. punktu parasti,
vēlākais, četrpadsmit kalendārās dienas pirms sanāksmes.
2.      Steidzamos gadījumos un, ja pieņemamie pasākumi ir jāpiemēro nekavējoties, priekšsēdētājs pēc viena komitejas locekļa pieprasījuma
vai pēc savas iniciatīvas var saīsināt iepriekšējā punktā paredzēto nosūtīšanas termiņu līdz piecām kalendārajām dienām pirms
sanāksmes.
3.      Sevišķas steidzamības gadījumos priekšsēdētājs var neievērot 1. un 2. punktā noteiktos termiņus. Ja sanāksmes laikā tiek iesniegts
priekšlikums sanāksmes dienas kārtībā iekļaut kādu jautājumu, tam ir nepieciešama komitejas locekļu vienkārša vairākuma piekrišana.”
8       Komisijas 1993. gada 2. jūlija Regulas (EEK) Nr. 2454/93, ar ko nosaka īstenošanas noteikumus Padomes Regulai (EEK) Nr. 2913/92
par Kopienas Muitas kodeksa izveidi (OV L 253, 1. lpp.), kurā grozījumi izdarīti ar Komisijas 1998. gada 29. jūlija Regulu
(EK) Nr. 1677/98 (OV L 212, 18. lpp.; turpmāk tekstā – “Īstenošanas regula”), 905. panta 1. punktā noteikts:
“Ja lēmuma pieņēmējs muitas dienests, kuram iesniegts atmaksas vai atlaišanas pieteikums saskaņā ar Kodeksa 239. panta 2. punktu,
nevar pieņemt lēmumu uz 899. panta pamata, bet pieteikumam ir pievienoti pierādījumi, ko varētu uzskatīt par īpašu situāciju,
kurā attiecīgo personu nevar apsūdzēt maldināšanā [krāpšanā] vai acīmredzamā nolaidībā [rupjā neuzmanībā], tad šā dienesta
piederības dalībvalsts šo lietu nosūta Komisijai izskatīšanai saskaņā ar 906.–909. pantā izklāstīto procedūru.
Izņemot gadījumus, kad muitas dienests, kas pieņem lēmumu, šaubās, tas tomēr var pats izlemt piešķirt nodokļu atmaksājumu
vai atbrīvojumu tad, ja tas uzskata, ka ir ievēroti Kodeksa 239. panta 1. punktā paredzētie nosacījumi, ar noteikumu, ka attiecīgā
summa vienam uzņēmumam par vienu vai vairākām ievešanas vai izvešanas darbībām, kuru cēlonis tomēr ir viena un tā pati īpašā
situācija, nepārsniedz ECU 50 000.
Terminu “attiecīgā persona” tulko saskaņā ar 899. pantu.
Visos citos gadījumos lēmuma pieņēmējs muitas dienests pieteikumu noraida.”
9       Īstenošanas regulas 906. pantā noteikts:
“Piecpadsmit dienu laikā pēc 905. panta 2. punktā minētās lietas saņemšanas Komisija lietas kopiju izsūta dalībvalstīm.
Attiecīgās lietas izskatīšanu pēc iespējas drīz iekļauj Kodeksa 247. pantā paredzētās Komitejas sanāksmes darba kārtībā.”
10     Pēc attiecīgo faktu rašanās šajā lietā ar Komisijas 2003. gada 25. jūlija Regulu (EK) Nr. 1335/2003, ar ko izdara grozījumus
Regulā Nr. 2454/93 (OV L 187, 16. lpp.), Īstenošanas regulas 906. panta otrā daļa tika grozīta šādi:
“Attiecīgās lietas izskatīšanu pēc iespējas drīz iekļauj 907. pantā paredzētās ekspertu grupas sanāksmes darba kārtībā.”
11     Īstenošanas regulas 906.a pantā noteikts:
“Ja 906. un 907. pantā noteiktās procedūras laikā Komisija gatavojas pieņemt atmaksājuma vai atbrīvojuma pretendentam nelabvēlīgu
lēmumu, Komisija savus iebildumus rakstiski paziņo šai personai, pievienojot dokumentus, kas pamato šos iebildumus. Atmaksājuma
vai atbrīvojuma pretendents izsaka savu viedokli rakstiski viena mēneša laikā pēc iebildumu nosūtīšanas. Ja šī persona nepaziņo
savu viedokli minētajā laikā, uzskata, ka tā ir atteikusies izmantot tiesības izteikt viedokli.”
12     Īstenošanas regulas 907. panta pirmajā daļā paredzēts:
“Pēc apspriedes ar ekspertu grupu, ko veido visu dalībvalstu pārstāvji, kuri sanāk Komitejā konkrētās lietas izskatīšanai,
Komisija lemj, vai izskatītajā īpašajā situācijā pienākas atmaksāšana vai atlaišana.”
13     Komitoloģijas lēmuma 5. pantā ar nosaukumu “Regulatīvā procedūra” noteikts:
“1.      Komisijai palīdz regulatīvā komiteja, kurā ir dalībvalstu pārstāvji un kuras priekšsēdētājs ir Komisijas pārstāvis.
2.      Komisijas pārstāvis komitejai iesniedz veicamo pasākumu projektu. Komiteja sniedz atzinumu par projektu termiņā, kuru priekšsēdētājs
var noteikt atbilstīgi jautājuma steidzamībai. Atzinumu sniedz, pieņemot lēmumu ar tādu balsu vairākumu, kāds [EKL] 205. panta
2. punktā paredzēts lēmumiem, kuri Padomei jāpieņem pēc Komisijas priekšlikuma. Dalībvalstu pārstāvju balsu skaitu komitejā
nosaka minētais pants. Priekšsēdētājs nebalso.
3.      Komisija, neskarot 8. pantu, pieņem paredzētos pasākumus, ja tie atbilst komitejas atzinumam.
4.      Ja paredzētie pasākumi nesaskan ar komitejas atzinumu vai atzinums nav sniegts, Komisija tūlīt iesniedz Padomei priekšlikumu
par veicamajiem pasākumiem un informē Eiropas Parlamentu.
[..]”

Prāvas rašanās fakti
14
CMF
, Beļģijā dibināta sabiedrība, ir ķīmisko izstrādājumu, it īpaši slāpekli saturošu šķīdumu (urīnvielas un amonija nitrāts)
vairumtirgotāja. Tās grupā tostarp ietilpst sabiedrības
Rellmann GmbH
(turpmāk tekstā – “
Rellmann
”), kas reģistrēta Hamburgā (Vācija) un kas ir
CMF
100 % apmērā piederoša meitas sabiedrība, un
Agro Baltic GmbH
(turpmāk tekstā – “
Agro Baltic
”), kas reģistrēta Rostokā (Vācija) un kas ir
Rellmann
100 % apmērā piederoša meitas sabiedrība. 1989. gadā
CMF
iegādājās sabiedrību
Champagne Fertilisants
, kas ir tās nodokļu pārstāve attiecībā uz tās darījumiem Francijā.
15     Polijas uzņēmums
Zaklady Azotowe Pulawy
(turpmāk tekstā – “
ZAP
”) eksportē un pārdod izstrādājumus
Agro Baltic
. Prasītājas grupas ietvaros
Agro Baltic
pārdod tālāk izstrādājumus
Rellmann
, kas tos savukārt pārdod tālāk
CMF
. Tiek iesniegti atbilstošie rēķini.
16     Lietā T‑134/03
Agro Baltic
no
ZAP
laika posmā no 1997. gada marta līdz 1997. gada septembrim nopirka trīs kravas urīnvielas un amonija nitrāta maisījuma. Šīm
kravām tika piemērota iepriekšējā punktā aprakstītā tirdzniecības aprite.
17     Kogemam [
Cogema
], sertificētam muitas brokerim, tika uzdots laist izstrādājumus brīvā apgrozībā
Agro Baltic
vārdā un nodot tos patēriņam
CMF
vārdā.
18     Sākotnēji preces tika laistas apgrozībā
Agro Baltic
vārdā saskaņā ar EU0 deklarāciju, kam bija pievienoti
ZAP
rēķini
Agro Baltic
un EUR.1 sertifikāti par preču Polijas izcelsmi. Preces līdztekus tika novietotas noliktavā, bet pēc brīža no turienes izvestas,
lai tās nodotu patēriņam
Champagne Fertilisants
vārdā.
19     Lietā T‑135/03
Agro Baltic
1995. gada janvārī no
ZAP
nopirka vienu kravu, kura arī pēc tam veica šī sprieduma 15. punktā aprakstīto apriti.
20
Agro Baltic
pilnvaroja
SCAC Rouen
, sertificētu muitas brokersabiedrību, laist brīvā apgrozībā preces
Agro Baltic
vārdā un nodot tās patēriņam
CMF
vārdā. Par to pašu preci bija jāiesniedz divas muitas deklarācijas par importu vienā un tajā pašā muitas iestādē, norādot
divus dažādus saņēmējus, lai nošķirtu muitas nodokļu maksājumu no pievienotās vērtības nodokļa maksājuma.
21
SCAC
Rouen
laišanai brīvā apgrozībā un nodošanai patēriņam
CMF
vārdā izmantoja vienkāršoto atmuitošanas procedūru.
SCAC Rouen
iesniedza IM4 deklarāciju
CMF
vārdā, kurai bija pievienots
Rellmann
rēķins prasītājai un EUR.1 sertifikāts par preču Polijas izcelsmi.
22     Lietās T‑134/03 un T‑135/03 Francijas kompetentās pārvaldes iestādes iesākumā pieņēma uz divām izskatāmajām lietām attiecināmās deklarācijas, piešķīra
atbrīvojumu no ievedmuitas nodokļa, pamatojoties uz EUR.1 sertifikātiem, un nepiemēroja antidempinga maksājumu.
23     Pēc tam – vēlākā pārbaudē – Francijas kompetentās iestādes tomēr uzskatīja, ka visām abās izskatāmajās lietās minētajām kravām
ir jāpiemēro īpašais maksājums ECU

19 apmērā par tonnu saskaņā ar Regulas Nr. 3319/94 1. panta 3. punkta otro daļu. Tās uzskatīja, ka preču patiesais importētājs ir
CMF
, kas nebija
ZAP
tiešā rēķina saņēmēja, kaut arī attiecīgie izstrādājumi bija
ZAP
sertificēti.
24     Saistībā ar kravām, kas bija lietas T‑134/03 pamatā, Francijas kompetentās iestādes uzskatīja, ka preču uzglabāšana starpposmā no juridiskā viedokļa ir fikcija, jo tā
ilga ļoti īsu brīdi, un ka
CMF
preces bija jau ieguvusi trīs iepriekšējo darbību rezultātā vēl pirms deklarāciju par laišanu brīvā apgrozībā iesniegšanas
Agro Baltic
vārdā. Līdz ar to Francijas kompetentās iestādes uzlika pienākumu
CMF
nomaksāt nodokļus un nodevas kopsummā par 3 911 497 Francijas frankiem (FRF) (EUR 564 855).
25     Saistībā ar lietā T‑135/03 pārbaudāmajām kravām Francijas kompetentās iestādes norādīja, ka ir iesniegta tikai viena deklarācija par laišanu brīvā apgrozībā
un nodošanu patēriņam
CMF
vārdā. Pastāvot šādiem apstākļiem, minētās iestādes uzlika pienākumu
CMF
nomaksāt nodokļus un nodevas kopsummā par FRF 840 271 (EUR 128 098).
26     1999. gada novembrī un decembrī
CMF
Francijas nodokļu administrācijā iesniedza pieteikumus par nodokļu atlaišanu, pamatojoties uz Muitas kodeksa 239. pantu.
2002. gada 14. februārī pēdējā minētos līgumus pārsūtīja Komisijai.
27     2002. gada 9. un 10. septembra vēstulēs Komisija norādīja prasītājai, ka tā gatavojas pieņemt negatīvu lēmumu abās lietās.
28     2002. gada novembrī Muitas kodeksa komitejas atlīdzināšanas nodaļas ietvaros notika
REM/REC
ekspertu grupas sanāksme. Ekspertu grupas galīgais balsojums attiecībā uz abām lietām bija šāds: “seši pārstāvji balso par
Komisijas priekšlikumu, četri atturas un pieci pārstāvji balso pret Komisijas priekšlikumu”.
29     2002. gada 20. decembrī Komisija, uzskatīdama, ka
CMF
ir pieļāvusi rupju neuzmanību un nav bijis īpašas situācijas un ka līdz ar to nav izpildīti Muitas kodeksa 239. panta piemērošanas
nosacījumi, pieņēma apstrīdētos lēmumus. Tā šos lēmumus paziņoja Francijas muitas administrācijai, kas savukārt tos 2003. gada
10. februārī nodeva
CMF
.

Tiesvedība Pirmās instances tiesā un pārsūdzētais spriedums
30     Ar prasības pieteikumiem, kas Pirmās instances tiesas kancelejā iesniegti 2003. gada 18. aprīlī un reģistrēti ar numuriem T‑134/03 un T‑135/03,
CMF
lūdza atcelt apstrīdētos lēmumus.
31     Savu prasību pamatojumam
CMF
izvirzīja trīs pamatus.
32     Pirmais pamats, kas attiecas uz būtisku procesuālo prasību un tiesību uz aizstāvību pārkāpumu, bija sadalīts piecās daļās.
–       EKL 7. panta un Komitoloģijas lēmuma 5. panta pārkāpums;
–       Īstenošanas regulas 906. panta 1. punkta pārkāpums;
–       Muitas kodeksa komitejas reglamenta 4. panta 1. punkta pārkāpums;
–       3. panta pārkāpums Padomes 1958. gada 15. aprīļa Regulā Nr. 1, ar ko nosaka Eiropas Ekonomikas kopienā lietojamās valodas
(OV 17, 385. lpp.);
–       tiesību uz aizstāvību pārkāpums.
33     Otrais pamats, kas attiecas uz acīmredzamu kļūdu vērtējumā, piemērojot Muitas kodeksa 239. pantu, sastāv no trīs daļām:
–       Komisijas atteikums atzīt īpašas situācijas pastāvēšanu;
–       krāpšanas neesamība no
CMF
puses;
–       Komisijas atteikums atzīt
CMF
rupjas neuzmanības neesamību.
34     Trešais pamats attiecas uz EKL 253. pantā paredzētā pienākuma norādīt pamatojumu pārkāpumu.
35     Mutvārdu procesa un sprieduma mērķiem lietas T‑134/03 un T‑135/03 tika apvienotas.
36     Ar pārsūdzēto spriedumu Pirmās instances tiesa prasības noraidīja un piesprieda prasītājai segt tiesāšanās izdevumus.

Lietas dalībnieku prasījumi
37
CMF
prasījumi Tiesai ir šādi:
–       atcelt pārsūdzēto spriedumu;
–       apmierināt pirmajā instancē izvirzītos prasījumus;
–       piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, kas radušies gan pirmajā instancē, gan apelācijas tiesvedībā.
38     Komisijas prasījumi Tiesai ir šādi:
–       noraidīt apelācijas sūdzību;
–       piespriest prasītājai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

Par apelācijas sūdzību
39
CMF
izvirza četrus pamatus pārsūdzētā sprieduma atcelšanai:
–       atbilstošo tiesību normu nepilnīga norādīšana;
–       faktu sagrozīšana;
–       jēdziena “būtisku procesuālo prasību pārkāpums” kļūdaina interpretācija;
–       Muitas kodeksa 239. panta nepareiza piemērošana.

Par pamatu saistībā ar atbilstošo tiesību normu nepilnīgu norādīšanu
Lietas dalībnieku argumenti
–       Prasītājas argumenti
40     Sadalot šo pamatu divās daļās, prasītāja apgalvo, ka Pirmās instances tiesa, atspoguļojot atbilstošās tiesību normas, nav
minējusi:
–       Regulas Nr. 3319/94 trīsdesmit devīto apsvērumu, saskaņā ar kuru “[..], ievērojot to, ka pastāv vairāki importēšanas kanāli, izmantojot trešo
valstu uzņēmējsabiedrības, ir pamats ieviest mainīgu nodokli tādā apmērā, lai ļautu Kopienas rūpniecībai paaugstināt cenas,
padarot tās rentablas attiecībā uz tām importa precēm, par kurām Bulgārijas vai Polijas ražotāji vai puses, kas ir eksportējušas
attiecīgo produktu izmeklēšanas periodā, ir tieši izrakstījušas rēķinus, un, otrkārt, ieviest īpašu nodokli, ko uz tās pašas
bāzes aprēķina visām pārējām importa precēm, lai novērstu izvairīšanos no antidempinga pasākumiem”;
–       Komitoloģijas lēmuma 2. pantu, kurā noteikts:
“Darba metožu izvēli ieviešanas pasākumu pieņemšanai nosaka šādi kritēriji:
a)      vadības pasākumi, tādi kā pasākumi, kas ir saistīti ar kopējās lauksaimniecības un kopējās zivsaimniecības politikas piemērošanu
vai programmu izpildi, kuras būtiski skar budžetu, būtu jāpieņem ar vadības procedūru;
b)      vispārēji pasākumi, kas ir paredzēti, lai piemērotu būtiskus pamataktu noteikumus, tostarp pasākumus attiecībā uz cilvēku
veselības aizsardzību vai drošību, dzīvnieku vai augu aizsardzību, būtu jāpieņem ar regulatīvu procedūru.
Ja pamatakts paredz, ka noteiktus nebūtiskus dokumenta noteikumus var precizēt vai atjaunināt ar ieviešanas procedūrām, šādus
pasākumus pieņem ar regulatīvu procedūru.
c)      neskarot a) un b) punktu, konsultēšanās procedūru izmanto visos gadījumos, kad to uzskata par lietderīgāko.”
41     Prasītāja uzskata, ka, neminot Regulas Nr. 3319/94 trīsdesmit devīto apsvērumu, Pirmās instances tiesa nebija, kā tas tai bija jādara, saistījusi ar šo apsvērumu šīs regulas
1. panta 3. punkta otrās daļas interpretāciju. Ja tā to būtu darījusi, tā būtu secinājusi, ka īpašu antidempinga maksājumu
nevar noteikt gadījumā, kad, tāpat kā izskatāmajā lietā, nav notikusi izvairīšanās no antidempinga tiesiskā regulējuma piemērošanas.
42     Neminot Komitoloģijas lēmuma 2. pantu, kas ir noteikums, kurš sniedz nesaistošus kritērijus darba metožu izvēlei ieviešanas
pasākumu pieņemšanai, Pirmās instances tiesa pārsūdzētā sprieduma 55. punktā esot kļūdaini atzinusi, ka regulatīvo procedūru
drīkst piemērot tikai vispārēju pasākumu gadījumā.
–       Komisijas argumenti
43     Komisija uzskata, ka atsaukšanās uz Regulas Nr. 3319/94 trīsdesmit devīto apsvērumu nav atbilstoša šīs regulas 1. panta 3. punkta
otrās daļas interpretācijai, kurā paredzēts īpašs maksājums, ja ir izpildīti divi objektīvi nosacījumi, proti, pastāv netieša
rēķina izrakstīšana un
ZAP
produkta importēšana.
44     Saistībā ar Komitoloģijas lēmuma 2. pantu Komisija nepiekrīt
CMF
apgalvojumam, ka Pirmās instances tiesa ir norādījusi, ka regulatīvo procedūru drīkst piemērot tikai vispārēju pasākumu gadījumā.
Tiesas vērtējums
45     Izskatāmā pamata abas daļas un līdz ar to arī pats pamats nevar pastāvēt autonomi.
46     Ar šīm divām daļām, kas, kā šķiet, ietver vienīgi iebildumus par kāda regulas apsvēruma un lēmuma panta formālu nenorādīšanu
pārsūdzētā sprieduma atbilstošo tiesību normu izklāstā, prasītāja patiesībā norāda uz to, ka Pirmās instances tiesa nav ņēmusi
vērā šos noteikumus attiecīgo tiesību aktu interpretēšanas posmā, t.i., juridiskā vērtējuma posmā.
47     Kā to savu secinājumu 41. punktā ir norādījis ģenerāladvokāts, izskatāmā pamata abas daļas konkrētāk ir atspoguļotas attiecīgi
trešajā un ceturtajā apelācijas sūdzības pamatā, kuros tiek apstrīdēts Pirmās instances tiesas sniegtais juridiskais vērtējums.
48     Līdz ar to izskatāmā pamata abas daļas nav atdalāmas no šiem iepriekš minētajiem pamatiem.
49     Tādēļ nav jāizskata tās atsevišķi.

Par pamatu saistībā ar faktu sagrozīšanu
Lietas dalībnieku argumenti
–       Prasītājas argumenti
50
CMF
apgalvo, ka Pirmās instances tiesa pārsūdzētā sprieduma 14.–28. punktā, kuros atgādināts lietas faktiskais konteksts, ir
pieņēmusi juridiski pilnīgi fiktīvo kompetento valsts iestāžu interpretāciju par netiešas rēķinu izrakstīšanas pastāvēšanu.
51
CMF
uzskata, ka šis izklāsts ir nepilnīgs un kļūdains, kas novedis pie faktu sagrozīšanas. Tā rezultātā Pirmās instances tiesa
ir nepareizi secinājusi, ka izskatāmajā lietā ir pastāvējusi netieša rēķina izrakstīšana, un kļūdaini piemērojusi Regulas Nr. 3319/94 1. panta 3. punkta otro daļu.
–       Komisijas argumenti
52     Komisija uzskata, ka izvirzītais pamats nav atbilstošs un līdz ar to nav izmantojams.
53     Strīds starp
CMF
un Komisiju neattiecās un pat nevarēja attiekties uz jautājumu par to, vai maksājums patiešām bija jāveic. Tas attiecās tikai
uz jautājumu, vai ir tikuši izpildīti parāda atlaišanas nosacījumi.
Tiesas vērtējums
54     Pretēji prasītājas apgalvojumam Pirmās instances tiesa šajā lietā nav izskatījusi jautājumu par netiešas rēķina izrakstīšanas
esamību un tātad par muitas parāda pastāvēšanu.
55     Ar apstrīdētajiem lēmumiem tika noraidīti pieteikumi par muitas parādu, kas nenoliedzami pastāvēja, atlaišanu atbilstoši Muitas
kodeksa 239. pantam.
56     Pirmās instances tiesā bija izvirzīts pamats par acīmredzamu kļūdu vērtējumā, piemērojot šo pantu, ko tā izskatīja pārsūdzētā
sprieduma 135.–150. punktā.
57     Veicot šo novērtējumu, tā izskatīja vienu no šajā pantā paredzētajiem kumulatīvajiem nosacījumiem, proti, rupjas neuzmanības
neesamību no ieinteresētās personas puses.
58     Secinot, ka minētais nosacījums nav ticis izpildīts, tā noraidīja šo pamatu.
59     Līdz ar to izskatāmais apelācijas sūdzības pamats ir noraidāms kā neizmantojams.

Par pamatu saistībā ar jēdziena “būtisks procesuālo prasību pārkāpums” kļūdainu interpretāciju
Lietas dalībnieku argumenti
–       Prasītājas argumenti
60
CMF
norāda, ka Pirmās instances tiesa ir kļūdaini interpretējusi Īstenošanas regulas 907. panta pirmo daļu, nolemjot, ka šis
pants ļauj Komisijai vienai pašai izlemt jautājumu par muitas nodokļu atlaišanu un atmaksu.
61
CMF
uzskata, ka, ja šāda interpretācija tiktu atbalstīta, tad attiecīgais noteikums būtu prettiesisks.
62     Prasītāja norāda, ka 907. panta pirmā daļa ir īstenošanas regulas, ar kuru tiek ieviesta pamatregula, kas ir Muitas kodekss,
sastāvdaļa.
63     Prasītāja uzsver, ka Muitas kodeksa 247. pantā noteikts, ka minētā kodeksa īstenošanai vajadzīgos pasākumus pieņem saskaņā
ar 247.a panta 2. punktā minēto regulatīvo procedūru.
64     Līdz ar to Īstenošanas regula var ietvert tikai īstenošanas pasākumus.
65     Tomēr kompetence, ko Komisija sev piešķīrusi, lai varētu viena pati izlemt jautājumu par muitas nodokļu atlaišanu un atmaksu
un lai
ex nihilo
izveidotu ekspertu grupu, nav pamatregulas īstenošanas pasākums.
66     Īstenošanas regulas 907. panta pirmā daļa līdz ar to nevar būt uzskatāma par šāda veida kompetences piešķiršanas juridisko
pamatu. Tādēļ Pirmās instances tiesa, pamatojoties uz šo noteikumu, nevarēja secināt, ka Komisija bija rīkojusies savas kompetences
ietvaros.
67     Attiecīgā kompetence turklāt nav arī tieši paredzēta EK līgumā.
68     Līdz ar to ir ticis pārkāpts EKL 7. pants, atbilstoši kuram visas iestādes darbojas saskaņā ar pilnvarām, ko tām piešķir Līgums.
69
CMF
norāda, ka tā Pirmās instances tiesā ir izvirzījusi iebildi par Īstenošanas regulas 907. panta pirmās daļas prettiesiskumu.
70
CMF
kritizē Pirmās instances tiesu par to, ka tā pārsūdzētā sprieduma 51. punktā ir atzinusi, ka šī iebilde par prettiesiskumu
ir nepieņemama, jo ir tikusi izvirzīta tikai replikas stadijā un nebija balstīta ne uz vienu faktisko vai tiesību apstākli,
kas būtu izvirzīts procesa gaitā Pirmās instances tiesas reglamenta 48. panta 2. punkta izpratnē.
71
CMF
atzīst, ka tieši Īstenošanas regulas 907. panta pirmās daļas interpretācija, ko Komisija sniedza savā iebildumu rakstā un
saskaņā ar kuru šajā noteikumā paredzētā ekspertu grupa nav uzskatāma par komiteju, kuras darbību reglamentē Komitoloģijas
lēmums, izraisīja diskusijas par šī panta prettiesiskumu.
72     Tomēr
CFM
uzskata, ka šī Komisijas sniegtā interpretācija ir uzskatāma par tiesību elementu, kas izvirzīts tiesvedības laikā.
73     Prasītāja kritizē Pirmās instances tiesu par to, ka tā pārsūdzētā sprieduma 52. punktā, – pamatojoties uz to, ka šis pamats
nav uzskatāms par sabiedriskās kārtības pamatu, kas, pēc prasītājas domām, ir kļūdaini, – ir secinājusi, ka tai nebija pienākuma
pašai pēc savas ierosmes izskatīt jautājumu par Īstenošanas regulas 907. panta pirmās daļas prettiesiskumu.
74
CMF
turklāt apgalvo, ka, nosakot komitejas, ar kuru Komisija konsultējās, juridisko raksturu, Pirmās instances tiesa pārsūdzētā
sprieduma 55. punktā ir kļūdaini interpretējusi Komitoloģijas lēmuma 2. pantā ietvertos izvēles kritērijus starp vadības procedūras
un regulatīvās procedūras piemērošanu (skat. šī sprieduma 40. punktu), nolemjot, ka regulatīvā procedūra ir piemērojama tikai
vispārējiem pasākumiem, kas ir paredzēti, lai piemērotu būtiskus pamataktu noteikumus.
75     Prasītāja uzskata, ka kritērijs “vispārēji pasākumi” nav vienīgais kritērijs regulatīvās procedūras izmantošanai.
76     Turklāt Komitoloģijas lēmuma 2. pantā paredzētie kritēriji neesot saistoši. Līdz ar to Padome bija tiesīga paredzēt, ka attiecībā
uz muitas nodokļu atlaišanas vai atmaksas pasākumiem ir piemērojama regulatīvā procedūra.
77     Papildus tam pārsūdzētā sprieduma 56. punktā ietvertā Pirmās instances tiesas interpretācija, saskaņā ar kuru apstrīdētie
lēmumi ir individuāli lēmumi, kuri nav vispārpiemērojami, arī ir kļūdaina. Prasītāja uzskata, ka šie lēmumi tāpat ir vispārpiemērojami,
jo saistībā ar muitas parādu tie tieši skar Eiropas Kopienas pašas resursus.
78
CMF
apstiprina, ka Kopienu likumdevēja mērķis bija Muitas kodeksa 239. panta 1. punktā uzlikt pienākumu piemērot regulatīvās
komitejas procedūru lēmumu muitas nodokļu atmaksas vai atlaišanas jomā pieņemšanai.
79     Prasītāja atzīmē, ka 239. panta 1. punkts ietver divas atsauces uz “Komitejas procedūru” – pirmoreiz, kad runa ir par “gadījumiem,
[..] kurus nosaka saskaņā ar Komitejas procedūru”, un otrreiz – kad šajā noteikumā ir noteikts, ka “gadījumus, kādos šo noteikumu
piemēro, un tā piemērošanas kārtību nosaka saskaņā ar Komitejas procedūru.”
80     Pirmā no minētajām atsaucēm attiecas uz lēmuma pieņemšanu pēc būtības atmaksas vai atlaišanas jomā. Otrā atsauce attiecas
uz Muitas kodeksa 239. panta 1. punkta piemērošanas noteikumiem, kas ir jāpieņem un jānosaka īstenošanas regulā. Jebkāds cits
šīs divkāršās atsauces izskaidrojums novestu pie secinājuma, ka Kopienu likumdevējs ir nepamatoti atkārtojis vienu un to pašu.
81     Prasītāja kritizē Pirmās instances tiesu par to, ka tā pārsūdzētajā spriedumā nav atzinusi, kā prasītāja to bija norādījusi,
ka ekspertu grupa, ar kuru bija notikusi konsultēšanās, būtībā vairāku gadu garumā bija darbojusies ārpus jebkādas budžeta
pozīcijas. Prasītāja uzskata, ka apstrīdētie lēmumi līdz ar to ir pieņemti, tieši pārkāpjot Kopienu budžeta tiesības. Šis
pārkāpums papildina apstrīdēto lēmumu juridiskā pamata neesamību un pastiprina pilnīgi prettiesisko kontekstu, kādā šie lēmumi
tikuši pieņemti.
82
CMF
arī pārmet Pirmās instances tiesai, ka tā pārsūdzētā sprieduma 59. punktā ir norādījusi, ka Īstenošanas regulas 907. panta
pirmajā daļā paredzētā ekspertu grupa funkcionālajā ziņā ir atsevišķa vienība Muitas kodeksa komitejas darbības ietvaros,
neprecizējot tās konkrēto raksturu. Tādējādi, neizskatot jautājumu par to, uz kāda juridiskā pamata ekspertu grupa tika izveidota,
Pirmās instances tiesa ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā.
83     Visbeidzot, prasītāja iebilst pret to, ka Pirmās instances tiesa pārsūdzētā sprieduma 78. un 79. punktā ir nospriedusi, ka
fiziskās vai juridiskās personas nevar atsaukties uz iespējamo Muitas kodeksa komitejas reglamenta 4. panta pārkāpumu.
84     Prasītāja uzskata, ka Pirmās instances tiesai bija jāņem vērā judikatūra, kas izriet no 1994. gada 15. jūnija sprieduma lietā
C‑137/92 P Komisija/
BASF
u.c. (
Recueil
, I‑2555. lpp.) un 1998. gada 10. februāra sprieduma lietā C‑263/95 Vācija/Komisija (
Recueil
, I‑441. lpp., 31. un 32. punkts), uz kuriem prasītāja bija atsaukusies Pirmās instances tiesā.
85
CMF
uzskata, ka Muitas kodeksa komitejas reglamenta 4. pantā paredzētā četrpadsmit dienu termiņa ievērošana bija īpaši nozīmīga.
Tā kā Pirmās instances tiesa pārsūdzētā sprieduma 77. punktā ir norādījusi, ka ekspertu grupas locekļu rīcībā bija trīspadsmit
kalendārās dienas, lai iepazītos ar prasītājas atbildi, tai bija jākonstatē būtisku procesuālo prasību pārkāpums.
–       Komisijas argumenti
86     Komisija norāda, ka Īstenošanas regulas 907. panta pirmā daļa ir jāinterpretē tādējādi, ka šajā noteikumā minētā ekspertu
grupa nav uzskatāma par regulatīvo komiteju Komitoloģijas lēmuma 5. panta izpratnē. Tās juridiskais statuss neizriet no Padomes
deleģētas kompetences, bet gan no tiesību normas – Īstenošanas regulas 907. panta, kuru pieņēmusi Komisija.
87     Līdz ar to Komisija bija kompetenta pieņemt apstrīdētos lēmumus, pamatojoties uz šo pēdējo minēto tiesību normu.
88     Tā rezultātā Pirmās instances tiesa nav pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, atzīstot, ka ar Īstenošanas regulas 907. panta
pirmo daļu Komisijai ir piešķirta kompetence pieņemt apstrīdētos lēmumus.
89     Saistībā ar iebildi par šīs normas prettiesiskumu, kas bija izvirzīta Pirmās instances tiesā, tā esot bijusi atšķirīga no
prasības pieteikumā sākotnēji izvirzītā pamata. Komisija uzskata, ka Pirmās instances tiesa ir pamatoti nospriedusi, ka, tā
kā šī iebilde bija izvirzīta tikai replikas stadijā, tā bija nepieņemama, un, tā kā apgalvotais prettiesiskums nav sabiedriskās
kārtības pamats, attiecīgais jautājums netika izskatīts pēc pašas tiesas ierosmes.
90     Attiecībā uz lietas būtību Komisija uzsver, ka apstrīdētie lēmumi ir uzskatāmi par individuāliem lēmumiem, neraugoties uz
to sekām budžetārajā jomā.
91     Komisija uzskata, ka tieši Īstenošanas regulas 907. pants ir bijis tas, kas, piemērojot Muitas kodeksa 239. pantu, bija jāpieņem
un arī tika pieņemts pēc atzinuma saņemšanas no Muitas kodeksa komitejas, un nevis individuālie lēmumi, kas tika pieņemti
vēlāk, pamatojoties uz minēto 907. pantu. Līdz ar to Pirmās instances tiesa nav pārkāpusi Muitas kodeksa 239. pantu.
92     Runājot par ekspertu grupas darbību vairāku gadu garumā bez pašai savas budžeta pozīcijas, Komisija precizē, ka tieši viņa
bija tā, kas iesniedza šo informāciju, atbildot uz Pirmās instances tiesas rakstveidā uzdotajiem jautājumiem tiesas sēdes
kontekstā.
93     Tiesas sēdē prasītāja jautājumu par budžeta pozīciju bija izvirzījusi tikai kā pakārtotu elementu, kas varētu pastiprināt
tās galveno pamatu, saskaņā ar kuru ekspertu grupa patiesībā bija uzskatāma par regulatīvo komiteju.
94     Komisija norāda – ja
CMF
šobrīd uzskata, ka apgalvotā budžeta pozīcijas neesamība ir uzskatāma par atsevišķu pamatu, tas būtu atzīstams par nepieņemamu,
jo tas netika izvirzīts prasības pieteikumos pirmajā instancē.
95     Turklāt, tā kā tas ir neatbilstošs, šis pamats nebūtu izmantojams. Komisija uzskata, ka apstrīdētie lēmumi neattiecas uz Komisijas
izdevumiem pēc konsultēšanās ar ekspertu grupu. Attiecībā uz argumentu par to, ka Pirmās instances tiesa neesot precizējusi
ekspertu grupas konkrēto raksturu pēc tam, kad ir norādījusi, ka runa ir par atsevišķu vienību, Komisija apstiprina, ka šāds
precizējums nebija nepieciešams, jo Pirmās instances tiesai bija jālemj tikai par to, vai ekspertu grupa bija uzskatāma par
regulatīvo komiteju vai nē.
96     Saistībā ar apgalvoto Muitas kodeksa komitejas reglamenta 4. panta pārkāpumu Komisija uzskata, ka iepriekš minētais spriedums
lietā Komisija/
BASF
u.c. šajā lietā nav būtisks, jo Tiesa minētajā lietā ir norādījusi, ka attiecīgajai ar apstiprināšanu saistītajai procesuālajai
prasībai bija precīzs un konkrēts mērķis nodrošināt tiesisko drošību tiesību akta adresātam.
97     Pārsūdzētajā spriedumā Pirmās instances tiesa pārbaudīja Muitas kodeksa komitejas reglamenta 4. pantā paredzētās procesuālās
prasības raksturu un pēc tam secināja, ka šīs procesuālās prasības mērķis bija nodrošināt komitejas iekšējo darbību un nevis
aizsargāt pieņemamā akta adresāta intereses.
Tiesas vērtējums
98     Izskatāmais pamats sastāv no piecām daļām:
–       kļūdaina Īstenošanas regulas 907. panta pirmās daļas interpretācija tiktāl, ciktāl Pirmās instances tiesa ir atzinusi, ka
saskaņā ar šo tiesību normu Komisija var pati pieņemt apstrīdētos lēmumus, iepriekš nesaņemot Muitas kodeksa komitejas atzinumu,
kas pieņemts ar tādu balsu vairākumu, kas paredzēts Komitoloģijas lēmuma 5. panta 2. punktā, kurā savukārt ietverta atsauce
uz EKL 205. panta 2. punktā paredzēto balsu vairākumu;
–       Pirmās instances tiesas reglamenta 48. panta 2. punkta pārkāpums tiktāl, ciktāl Pirmās instances tiesa ir atzinusi par nepieņemamu
prasītājas izvirzīto iebildi par Īstenošanas regulas 907. panta pirmās daļas prettiesiskumu;
–       fakta, ka prettiesiskumam, ko prasītāja izvirzījusi iebildes veidā, ir sabiedriskās kārtības pamata raksturs, neņemšana vērā
tiktāl, ciktāl Pirmās instances tiesa nav pati pēc savas ierosmes konstatējusi Īstenošanas regulas 907. panta pirmās daļas
prettiesiskumu;
–       Kopienu budžeta tiesību pārkāpums tiktāl, ciktāl apstrīdētie lēmumi ir tikuši pieņemti pēc konsultēšanās ar ekspertu grupu,
kas darbojusies ārpus jebkādas budžeta pozīcijas;
–       Muitas kodeksa komitejas reglamenta 4. panta pārkāpums tiktāl, ciktāl Pirmās instances tiesa ir nospriedusi, ka indivīdi nevar
atsaukties uz šīs tiesību normas neņemšanu vērā,
kas ir jāizskata to uzskaitījuma kārtībā.
–       Par pirmo daļu, kas attiecas uz Īstenošanas regulas 907. panta pirmās daļas kļūdainu interpretāciju
99     Īstenošanas regulas 907. panta pirmajā daļā ir paredzēta Komisijas apspriešanās ar “ekspertu grupu, ko veido visu dalībvalstu
pārstāvji, kuri sanāk Komitejā konkrētās lietas izskatīšanai”.
100   Ņemot vērā šo formulējumu, Pirmās instances tiesa pārsūdzētā sprieduma 59. punktā ir pamatoti nolēmusi, ka “izteiciens “sanāk
Komitejā” atspoguļo faktu, ka 907. pantā paredzētā ekspertu grupa funkcionālajā ziņā acīmredzami ir atsevišķa vienība Muitas
kodeksa komitejas darbības ietvaros”.
101   Ar šo interpretāciju nav pretrunā arī Īstenošanas regulas 906. panta otrā daļa, saskaņā ar kuru “attiecīgās lietas izskatīšanu
pēc iespējas drīz iekļauj Kodeksa 247. pantā paredzētās Komitejas sanāksmes darba kārtībā”.
102   Minētā 906. panta otrā daļa būtībā ir jāsaprot tādējādi, ka apspriede ar Muitas kodeksa komiteju notiek nevis kā ar tādu,
– lai saņemtu tās atzinumu, bet gan kā ar instanci, kuras ietvaros ekspertu grupai, kas ir atsevišķa vienība Muitas kodeksa
komitejas darbības ietvaros, būs jāsniedz savs atzinums.
103   Tādējādi prasītāja kļūdās, kritizējot Pirmās instances tiesu par to, ka tā nav nospriedusi, ka apstrīdētie lēmumi bija jāpieņem
pēc Muitas kodeksa komitejas atzinuma saņemšanas.
104   Prasītāja nevar pamatoti pārmest, ka Pirmās instances tiesa nav precizējusi ekspertu grupas konkrēto raksturu. Pirmās instances
tiesai bija vienīgi jāizlemj jautājums par to, vai ekspertu grupa bija uzskatāma par regulatīvo komiteju vai nē.
105   Līdz ar to izskatāmā pamata pirmā daļa ir noraidāma.
–       Par otro daļu, kas attiecas uz Pirmās instances tiesas reglamenta 48. panta 2. punkta pārkāpumu
106   Saskaņā ar Pirmās instances tiesas reglamenta 48. panta 2. punkta pirmo daļu “tiesvedības laikā nav atļauts izvirzīt jaunus
pamatus, izņemot gadījumus, kad tie ir saistīti ar tādiem tiesību vai faktiskiem apstākļiem, kas ir kļuvuši zināmi iztiesāšanas
laikā”.
107   Nav ticis apstrīdēts, ka Pirmās instances tiesā prasītāja izvirzīja Īstenošanas regulas 907. panta pirmās daļas prettiesiskumu,
atbildot uz Komisijas atbildes rakstu.
108   Pretēji prasītājas apgalvotajam šīs pēdējās tiesību normas interpretācija vien, ko Komisija sniegusi šajā rakstā, nav uzskatāma
par tiesību apstākli, kas ir kļuvis zināms iztiesāšanas laikā Pirmās instances tiesas reglamenta 48. panta 2. punkta pirmās
daļas izpratnē.
109   Līdz ar to Pirmās instances tiesa pārsūdzētā sprieduma 51. un 53. punktā ir pamatoti atzinusi, ka izvirzītā iebilde par prettiesiskumu
ir nepieņemama.
110   Tādēļ izskatāmā pamata otrā daļa ir noraidāma.
–       Par trešo daļu, kas attiecas uz fakta, ka prettiesiskumam, ko prasītāja izvirzījusi iebildes veidā, ir sabiedriskās kārtības
pamata raksturs, neņemšanu vērā tiktāl, ciktāl Pirmās instances tiesa nav pati pēc savas ierosmes konstatējusi Īstenošanas
regulas 907. panta pirmās daļas prettiesiskumu
111   Pārsūdzētā sprieduma 52. punktā Pirmās instances tiesa, nenoliedzami, ir atzinusi, ka Īstenošanas regulas 907. panta pirmās
daļas iespējamais prettiesiskums neattiecas uz sabiedrisko kārtību, vēlāk piebilstot, ka no judikatūras neizriet, ka Pirmās
instances tiesai pašai pēc savas ierosmes ir jāpārbauda, vai, pieņemot minēto pantu, – kas ir apstrīdēto lēmumu juridiskais
pamats, Komisija nav pārkāpusi savas kompetences robežas.
112   Tomēr šajā pašā pārsūdzētā sprieduma punktā tā ir uzsvērusi:
“[..] šajā lietā nav šaubu par to, ka Komisija, pieņemot apstrīdētos lēmumus, ir rīkojusies savas kompetences ietvaros. Tie
ir pieņemti saskaņā ar Īstenošanas regulas 907. panta pirmo daļu, kas savukārt pieņemta saskaņā ar Muitas kodeksa komitejas
viedokli [..].”
113   Nospriežot šādi, tā pamatoti ir atzinusi, ka Īstenošanas regulas 907. panta pirmā daļa nebija spēkā neesoša apgalvotā prettiesiskuma
dēļ, netieši, bet neizbēgami secinot, ka regulatīvajai komitejai bija pakļauta vienīgi šīs tiesību normas pieņemšana un nevis
Komisijas vēlāk pieņemtie individuālie lēmumi.
114   Šajā sakarā ir jāatgādina, ka EKL 202. panta trešais ievilkums ļauj Padomei ar tās pieņemtiem tiesību aktiem pilnvarot Komisiju
īstenot Padomes pieņemtos noteikumus, vajadzības gadījumā, Padome var izvirzīt noteiktas prasības, kas attiecas uz šo pilnvaru
īstenošanu, vai īpašos gadījumos Padome var arī paturēt tiesības tieši īstenot izpildes pilnvaras.
115   Īstenošanas (izpildes) jēdziens minētā panta izpratnē aptver gan piemērošanas noteikumu izstrādi, gan noteikumu piemērošanu
konkrētiem gadījumiem, pieņemot individuālus tiesību aktus (2006. gada 23. februāra spriedums lietā C‑122/04 Komisija/Parlaments
un Padome, Krājums, I‑2001. lpp., 37. punkts un tajā minētā judikatūra).
116   Pamatojoties uz EKL 202. panta trešo ievilkumu, Padome ir pieņēmusi Komitoloģijas lēmumu, kurā fiksēta Komisijai piešķirto
īstenošanas pilnvaru realizēšanas kārtība.
117   Šī lēmuma 2. pantā (skat. šī sprieduma 40. punktu) ir noteikti kritēriji, pamatojoties uz kuriem, ir jāizdara izvēle starp
trīs procedūru veidiem, proti, vadības procedūru, regulatīvo procedūru un konsultatīvo procedūru.
118   Minētās trīs procedūras ir definētas šī lēmuma 3.–5. pantā.
119   Komitoloģijas lēmuma 2. panta formulējums liecina, ka komitejas procedūras izvēlei piemērojamie kritēriji nav saistoši, ko
tieši apstiprina arī minētā lēmuma piektais apsvērums.
120   Līdz ar to, neierobežojot tiesības izmantot konsultatīvo procedūru, uz vispārpiemērojamiem pasākumiem var attiecināt arī Komitoloģijas
lēmuma 2. panta a) vai b) punktu (skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Komisija/Parlaments un Padome, 38. punkts).
121   Uz vispārpiemērojamiem pasākumiem var attiekties arī vadības procedūra, ja tie ir cieši saistīti ar individuāli piemērojamiem
pasākumiem un iekļaujas sistēmā, kura ir pietiekami sīki izstrādāta ar pašu pamataktu (skat. iepriekš minēto spriedumu lietā
Komisija/Parlaments un Padome, 41. punkts).
122   Savukārt, tāpat neizslēdzot iespēju izmantot konsultatīvo procedūru, uz individuāliem pasākumiem var attiecināt tikai Komitoloģijas
lēmuma 2. panta a) punktu (iepriekš minētais spriedums lietā Komisija/Parlaments un Padome, 38. punkts).
123   Šajā lietā ir jākonstatē, ka Muitas kodeksa 239. pants ir ietverts Padomes pieņemtā tiesību aktā.
124   Šajā tiesību normā Padome saskaņā ar EKL 202. panta trešo ievilkumu ir piešķīrusi Komisijai īstenošanas pilnvaras, lai noteiktu,
pirmkārt, gadījumus, kuros var tikt veikta muitas nodokļu atmaksāšana vai atlaišana, un, otrkārt, – šim nolūkam piemērojamos
procesuālos noteikumus.
125   Ņemot vērā Muitas kodeksa 4. panta 24. punktu, 247. un 247.a pantu, Muitas kodeksa 239. pantā ietvertā atsauce uz komitejas
procedūru nozīmē regulatīvās procedūras izmantošanu, kas piemērojama vispārpiemērojamiem pasākumiem.
126   Pretēji prasītājas apgalvojumam Komisijas lēmums muitas nodokļu atmaksas vai atlaišanas jomā nav vispārpiemērojams akts, neraugoties
uz to, ka tas ietekmē Kopienas pašas resursus.
127   Tāpat kā Komisijas lēmums par naudas sodu uzlikšanu konkurences tiesību jomā, kas arī rada šādas sekas, tas ir individuāls
lēmums.
128   Līdz ar to tā pieņemšanu Padome varēja pakļaut vienīgi vadības procedūrai, kas ir iespēja, ko tā nav izmantojusi Muitas kodeksa
239., 247. un 247.a pantā.
129   Tādējādi prasītāja kļūdās, apgalvojot, ka, pirmkārt, Padome varēja uzlikt par pienākumu izmantot regulatīvo procedūru lēmumu
attiecībā uz konkrētiem uzņēmumiem pieņemšanai un, otrkārt, ka Pirmās instances tiesa ir sniegusi kļūdainu interpretāciju
saistībā ar izvēles kritērijiem starp vadības procedūru un regulatīvo procedūru, kas paredzēti Komitoloģijas lēmuma 2. pantā.
130   Veicot gan gramatisko, gan sistēmisko Muitas kodeksa 239. panta 1. panta interpretāciju, ir jāatzīst, ka jēdziens “gadījumi”
abos variantos attiecas uz abstraktā veidā definētiem gadījumiem un nevis uz konkrētu uzņēmumu situāciju, kas tiek īpaši novērtēta
individuālo lēmumu ietvaros.
131   Šo secinājumu apstiprina šī panta otrajā teikumā ietvertais salīdzinājums par to pašu jautājumu starp “gadījumiem, kādos šo
noteikumu piemēro”, un “tā piemērošanas kārtību”, kas paši ir vispārpiemērojami pasākumi.
132   Pieņemot vispārpiemērojamu pasākumu, kāda ir Īstenošanas regulas 907. panta pirmā daļa, Komisija ir realizējusi ar Muitas
kodeksa 239. pantu deleģētās īstenošanas pilnvaras attiecībā uz piemērošanas kārtību.
133   Ir vispārzināms, ka šim nolūkam tā ir arī pienācīgi saņēmusi Muitas kodeksa komitejas atzinumu.
134   Tā kā ar Muitas kodeksa 239. pantu Komisijai nav uzlikts pienākums izmantot noteiktu procedūru pieteikumu par muitas nodokļu
atmaksu vai atlaišanu konkrētai pārbaudei, Komisija varēja leģitīmi:
–       piešķirt sev lēmuma pieņemšanas pilnvaras, iepriekš saņemot konsultatīvu atzinumu no ekspertu grupas, kas funkcionālajā ziņā
ir atsevišķa vienība Muitas kodeksa komitejas darbības ietvaros, tāpat arī atzīt sev šīs pašas pilnvaras, nevēršoties pie
minētās ekspertu grupas, kā arī Īstenošanas regulas 905. panta 1. punkta otrajā daļā paredzēt, ka muitas dienests var pats
izlemt piešķirt nodokļu atmaksājumu vai atbrīvojumu, ja attiecīgā summa nepārsniedz noteiktu apmēru;
–       nepakļaut ekspertu grupas atzinumu kvalificētam balsu vairākumam.
135   Ar Īstenošanas regulas 907. panta pirmo daļu līdz ar to netiek pārkāpts Muitas kodeksa 239. pants, kas savukārt ir pieņemts
saskaņā ar EKL 202. panta trešo ievilkumu.
136   Tādējādi ar to netiek pārkāpts arī EKL 7. pants.
137   No iepriekš minētā izriet, ka prasītājas izvirzītais iebildums par pārsūdzētā sprieduma pamatojumu, saskaņā ar kuru iespējamais
Īstenošanas regulas 907. panta pirmās daļas prettiesiskums nav sabiedriskās kārtības pamats, ir vērsts pret šajā spriedumā
iekļautu papildu argumentu, pamatojoties uz kuru, nevar atcelt spriedumu, jo tas nav izmantojams (skat. it īpaši 2004. gada
28. oktobra spriedumu lietā C‑164/01 P
Van den Berg
/Padome un Komisija, Krājums, I‑10225. lpp., 60. punkts, kā arī 2005. gada 28. jūnija spriedumu apvienotajās lietās C‑189/02 P, C‑202/02 P, no C‑205/02 P līdz C‑208/02 P un C‑213/02 P
Dansk Rørindustri
u.c./Komisija, Krājums, I‑5425. lpp., 148. punkts).
138   Būtībā jautājumam par to, vai prettiesiskums attiecas uz sabiedrisko kārtību, nav nozīmes, ja Pirmās instances tiesa pamatoti
atzīst, ka tiesību aktu prettiesiskums nav ietekmējis, un līdz ar to pati pēc savas ierosmes neizvirza iebildi par prettiesiskumu.
139   Tādējādi izskatāmā pamata trešā daļa ir noraidāma.
–       Par ceturto daļu, kas attiecas uz Kopienu budžeta tiesību pārkāpumu
140   Nav jāizskata jautājums par to, vai prasītāja Pirmās instances tiesā kā pamatu apstrīdēto lēmumu atcelšanai patiešām ir izvirzījusi
Kopienu budžeta tiesību pārkāpumu, pietiek vien norādīt, ka izskatāmā lieta nav saistīta ar Komisijas izdevumiem saistībā
ar ekspertu grupas darbību.
141   Pastāvot šādiem apstākļiem, tas, vai pastāv budžeta pozīcija vai nē, neietekmē apstrīdēto lēmumu, kas attiecas uz pieteikumiem
par muitas nodokļa atlaišanu, tiesiskumu.
142   No tā izriet, ka izskatāmā pamata ceturtā daļa, kas jebkurā gadījumā nav izmantojama, ir noraidāma.
–       Par piekto daļu, kas attiecas uz Muitas kodeksa komitejas reglamenta 4. panta pārkāpumu
143   Muitas kodeksa komitejas reglamenta 4. pantā ir paredzēts, ka cita starpā to pasākumu projektus, par kuriem komitejai lūgts
sniegt viedokli, un visus pārējos darba dokumentus priekšsēdētājs nosūta komitejas locekļiem parasti četrpadsmit kalendārās
dienas pirms sanāksmes un steidzamos gadījumos šo termiņu var saīsināt līdz piecām kalendārajām dienām pirms sanāksmes, un
īpaši steidzamos gadījumos – pat vēl vairāk.
144   Pirmās instances tiesa pārsūdzētā sprieduma 79. punktā ir pamatoti atzinusi, ka Muitas kodeksa komitejas reglamenta 4. panta
1. punkta mērķis ir nodrošināt Muitas kodeksa komitejas iekšējo darbību, ievērojot visas tās locekļu prerogatīvas.
145   Turpinājumā Pirmās instances tiesa ir norādījusi, ka fiziskas vai juridiskas personas nevar atsaukties uz šā noteikuma pārkāpumu,
jo tā mērķis nav to aizsardzība (šajā sakarā skat. 1991. gada 7. maija spriedumu lietā C‑69/89
Nakajima
/Padome,
Recueil
, I‑2069. lpp., 49. un 50. punkts).
146   It īpaši, konstatējot, ka ekspertu grupa nebija regulatīva komiteja un ka prasītāja turklāt bija trešā persona, Pirmās instances
tiesa pamatoti izslēdza no iepriekš minētā sprieduma lietā Vācija/Komisija izrietošās judikatūras piemērojamību, ar kuru –
saistībā ar dalībvalsts iesniegtu prasības pieteikumu par kādu patstāvīgo būvniecības komiteju, kas sastāvēja no katras dalībvalsts
deleģētajiem pārstāvjiem, – tika atcelts apstrīdētais lēmums, pamatojoties uz minētās komitejas reglamentā paredzētā termiņa
attiecībā uz dokumentu nosūtīšanu šīs komitejas biedriem neievērošanu.
147   Tāpat, nepieļaujot kļūdu tiesību piemērošanā, Pirmās instances tiesa pēc analoģijas nepiemēroja no iepriekš minētā sprieduma
lietā Komisija/
BASF
u.c. izrietošo judikatūru, kas tika pieņemts saistībā ar tobrīd spēkā esošā Komisijas reglamenta 12. panta pirmo daļu, saskaņā
ar kuru tiesību akti, kurus Komisija pieņēmusi sēdes ietvaros vai ar rakstveida procedūru, bija jāapliecina autentiskajā valodā
vai valodās ar priekšsēdētāja un izpildsekretāra parakstiem.
148   Šī sprieduma 75.–78. punktā Tiesa apmierināja juridiskas personas izvirzīto pamatu par Reglamenta 12. panta pirmās daļas pārkāpumu,
pamatojoties uz motīviem, kas šajā lietā nav piemērojami, ka šajā tiesību normā paredzētās aktu apliecināšanas mērķis bija
nodrošināt tiesisko drošību apliecinot autentiskajās valodās kolēģijas pieņemto tekstu un ka līdz ar to minētā apliecināšana
bija būtiska procesuālā prasība.
149   Pastāvot šādiem apstākļiem, izskatāmā pamata piektā daļa ir noraidāma.
150   No iepriekš minētā izriet, ka šis pamats ir noraidāms tā kopumā.

Par pamatu, kas attiecas uz Muitas kodeksa 239. panta kļūdainu piemērošanu
Lietas dalībnieku argumenti
–       Prasītājas argumenti
151   Prasītāja uzskata, ka Pirmās instances tiesa ir kļūdaini interpretējusi Muitas kodeksa 239. pantu, nospriežot, ka nav izpildīts
nosacījums par rupjas neuzmanības neesamību.
152   Šis pamats iedalāms trīs daļās.
153   Izvirzot pirmo šī pamata daļu,
CMF
pārmet Pirmās instances tiesai, ka tā, atsaucoties uz tās 2004. gada 21. septembra spriedumu lietā T‑104/02
Gondrand Frères
/Komisija (Krājums, II‑3211. lpp., 66. punkts), ir kļūdaini atzinusi, ka Regulas Nr. 3319/94 1. panta 3. punkta otrā daļa
nerada īpašas interpretācijas grūtības, jo minētā tiesību norma tika ieviesta, lai novērstu izvairīšanos no antidempinga pasākumu
piemērošanas izmantojot trīspusējus importēšanas darījumus, kas it īpaši varētu radīt šo izvairīšanās risku, ja ražotājs vai
eksportētājs rēķinus par importa precēm neizraksta tieši nesaistītam importētājam.
154   Regulas Nr. 3319/94 1. panta 3. punkta otrajā daļā nav paredzēts īpašs maksājums izvairīšanās riska gadījumā. Ja Pirmās instances
tiesa būtu šo noteikumu interpretējusi apvienojumā ar šīs regulas trīsdesmit devīto apsvērumu (skat. šī sprieduma 40. punktu),
tā būtu secinājusi, ka īpaša nodeva ir maksājama tikai pierādītas izvairīšanās gadījumā.
155   Pirmās instances tiesas piemērotā interpretācija liecinot par to, ka attiecīgā tiesību norma nebija viegli interpretējama.
156   Izvirzot otro šī pamata daļu, prasītāja iebilst pret to, ka Pirmās instances tiesa ir atzinusi, ka prasītāja nevarēja izvairīties
no savas atbildības sakarā ar tās muitas brokeru pieļautajām kļūdām un ka tai bija pietiekama profesionālā pieredze attiecīgajā
nozarē.
157   Prasītāja norāda, ka muitas brokeru profesionālā atbildība ir tikusi atzīta Kopienu tiesībās (1984. gada 13. novembra spriedums
apvienotajās lietās 98/83 un 230/83
Van Gend & Loos
un
Expeditiebedrijf Wim Bosman
/Komisija,
Recueil
, 3763. lpp., 16. punkts).
158   Saistībā ar savu profesionālo pieredzi prasītāja turklāt apgalvo, ka tā darbojas ķīmisko izstrādājumu vairumtirdzniecības
jomā un piegādā izstrādājumus lauksaimniecības vajadzībām, it īpaši slāpekli saturošo šķīdumu, un ka līdz ar to tā bieži iegādājas
Regulā Nr. 3319/94 paredzētos produktus un ļoti bieži tie nāk no Polijas un Lietuvas.
159   Tomēr tas nenozīmējot, ka prasītāja ir specializējusies šo produktu atmuitošanas procedūrās Francijā. Prasītāja tieši ir izmantojusi
Francijas muitas jautājumu ekspertus, lai izpildītu sarežģītās atmuitošanas formalitātes.
160   Prasītāja uzskata, ka to tādējādi varētu atzīt par uzņēmumu, kuram ir pieredze slāpekli saturošo šķīdumu importēšanas un eksportēšanas
jomā, nevis par uzņēmumu, kuram ir pieredze atmuitošanas darbību jomā.
161   Tādēļ prasītāja uzskata, ka muitas brokeru pieļautās kļūdas nerada tās atbildību.
162   Izvirzot trešo izskatāmā pamata daļu,
CMF
apgalvo, ka, pamatojoties uz kļūdainu faktu interpretāciju, Pirmās instances tiesa ir kļūdaini atzinusi, ka prasītājas rīcība
nebija pietiekami rūpīga.
163   Pārsūdzētā sprieduma 143. un 144. punktā Pirmās instances tiesa esot kļūdaini uzskatījusi, ka prasītāja nav nekādā veidā lūgusi
padomu saviem muitas brokeriem un ir pieļāvusi kļūdas savu rēķinu izrakstīšanā.
164   Prasītāja uzsver, ka ar 2000. gada 7. marta vēstuli tā ir lūgusi Francijas muitas pārvaldei sniegt paskaidrojumus par Regulu
Nr. 3319/94.
165   Līdz ar to Pirmās instances tiesas vispārēji minētās kļūdas rēķinu izrakstīšanā patiesībā attiecās tikai uz lietu T‑134/03
un turklāt tikai uz vienu no trīs attiecīgajām kravām.
166   Viena no divām pieļautajām kļūdām, kas ātri tika novērstas, bija saistīta ar rēķina izrakstīšanu Francijas frankos, nevis
dolāros, otra – ar muitas brokera izdevumu neiekļaušanu preču kravas izmaksās.
167   Šādas kļūdas, pēc prasītājas domām, ir ar šāda veida darbībām saistīti parastie komercriski. Tās nevar būt pamats prasītājas
rūpības trūkuma atzīšanai.
–       Komisijas argumenti
168   Komisija uzskata, ka Pirmās instances tiesa nav pieļāvusi kļūdu vērtējumā, nospriežot, ka Regulas Nr. 3319/94 1. panta 3. punkta
otrā daļa nav radījusi ievērojamas interpretācijas grūtības. Šis noteikums neietver subjektīvu elementu, kas būtu saistīts
ar attiecīgā uzņēmuma nodoma pārbaudi. Tā piemērošanai ir vajadzīgs tikai, lai būtu izpildīti abi tajā paredzētie objektīvie
nosacījumi.
169   Saistībā ar kļūdām, kuras prasītāja piedēvē saviem muitas brokeriem, Komisija norāda, ka to iespējamā atbildība neizslēdz
prasītājas atbildību, kurai attiecīgā gadījumā pašai ir jāuzņemas šī atbildība.
170   Runājot par komersanta profesionālo pieredzi, Komisija apgalvo, ka tā ir izvērtējama, ņemot vērā nevis tā pieredzi atmuitošanas
procedūru kārtošanā, bet gan tā pieredzi komercdarbību veikšanā importēšanas un eksportēšanas jomā (1999. gada 11. novembra
spriedums lietā C‑48/98
Söhl & Söhlke
,
Recueil
, I‑7877. lpp., 57. punkts).
171   Saistībā ar jautājumu par
CMF
rūpību Komisija vispirms norāda, ka
CMF
ir lūgusi paskaidrojumus valsts pārvaldes iestādei tikai pēc faktu rašanās izskatāmajā lietā.
172   Turpinot, Komisija apgalvo, ka iebildumi par Pirmās instances tiesas veikto kļūdu rēķina izrakstīšanā novērtējumu nav pieņemami,
jo ar tiem tiek apstrīdēts faktu novērtējums, kas, izņemot iesniegtās informācijas sagrozīšanas gadījumu, nav tiesību jautājums,
kas kā tāds ir pakļauts Tiesas kontrolei apelācijas tiesvedības ietvaros.
173   Katrā ziņā šie iebildumi attiecas tikai uz daļu no Pirmās instances tiesas pārbaudītajiem faktiem. Tas nemaina to, ka prasītāja
ir sniegusi saviem muitas brokeriem precīzus, taču neizpildāmus norādījumus un ka tā ir novēloti lūgusi paskaidrojumus valsts
pārvaldes iestādei.
Tiesas vērtējums
174   Pirmās instances tiesa pārsūdzētā sprieduma 135. punktā ir konkrēti atgādinājusi, ka, lai izvērtētu, vai ir pieļauta rupja
neuzmanība Muitas kodeksa 239. panta izpratnē, tostarp ir jāņem vērā to normu sarežģītība, kuru neizpildes rezultātā ir radies
muitas parāds, kā arī komersanta profesionālā pieredze un rūpība (iepriekš minētais spriedums lietā
Söhl & Söhlke
, 56. punkts, un 2003. gada 13. marta spriedums lietā C‑156/00 Nīderlande/Komisija,
Recueil
, I‑2527. lpp., 92. punkts).
175   Pirmās instances tiesa minētā sprieduma 136. punktā tāpat pamatoti ir atgādinājusi, ka ievedmuitas vai izvedmuitas nodokļa
atmaksāšana vai atlaišana, ko var piešķirt tikai zināmos apstākļos un konkrēti paredzētos gadījumos, ir izņēmums no parastā
importa un eksporta režīma un līdz ar to noteikumi, kuros paredzēta šāda atmaksāšana vai atlaišana, ir interpretējami šauri
(iepriekš minētais spriedums lietā
Söhl & Söhlke
, 52. punkts).
–       Par pirmo daļu, kas attiecas uz Regulas Nr. 3319/94 1. panta 3. punkta otrās daļas sarežģītību
176   Pārsūdzētā sprieduma 137. punktā, atsaucoties uz iepriekš minēto spriedumu lietā
Gondrand Frères
/Komisija (66. punkts), Pirmās instances tiesa ir nospriedusi, ka Regulas Nr. 3319/94 1. panta 3. punkta otrā daļa nerada
ievērojamas interpretācijas grūtības.
177   Šādi rīkojoties, Pirmās instances tiesa ir veikusi faktu juridisko kvalifikāciju, lai noteiktu, vai attiecīgais muitas tiesiskais
regulējums var tikt uzskatīts par “sarežģītu” Muitas kodeksa 239. panta piemērošanas nolūkiem (pēc analoģijas skat. 2005. gada
3. marta spriedumu lietā C‑499/03 P
Biegi Nahrungsmittel
un
Commonfood
/Komisija, Krājums, I‑1751. lpp., 42. un 43. punkts).
178   Šajā sakarā ir jākonstatē, ka Regulas Nr. 3319/94 1. panta 3. punkta otrajā daļā kā vienīgie īpašā maksājuma uzlikšanas nosacījumi
paredzēti netiešas rēķina izrakstīšanas situācija un
ZAP
ražota produkta ievešana.
179   Šajā tiesību normā turklāt nav paredzēts, ka būtu jāpierāda komersanta nodoms izvairīties no antidempinga maksājuma.
180   Regulas Nr. 3319/94 trīsdesmit devītais apsvērums nav pretrunā šim secinājumam. Tajā ir paredzēts mērķis “novērst” izvairīšanos
no antidempinga pasākumiem. Šis nodoms acīmredzami šķiet esam vispārējs izvairīšanās gadījumu novēršanas mērķis, nevis to
aplikšanas ar nodokli mērķis.
181   Nospriežot, ka Regulas Nr. 3319/94 1. panta 3. punkta otrā daļa tiktāl, ciktāl tā ir jāsaprot tādējādi, ka tās mērķis ir “novērst
izvairīšanās risku”, nerada ievērojamas interpretācijas grūtības, Pirmās instances tiesa nav pieļāvusi kļūdu, juridiski kvalificējot
apstākļus, kas var būt pamats vienam no Muitas kodeksa 239. panta piemērošanas nosacījumiem.
182   No tā izriet, ka izskatāmā pamata pirmā daļa ir noraidāma.
–       Par otro daļu, kas attiecas, pirmkārt, uz atbrīvošanas no atbildības sakarā ar muitas brokeru pieļautajām kļūdām neiespējamību,
kā arī, otrkārt, uz prasītājas pietiekamās profesionālās pieredzes attiecīgajā nozarē ņemšanu vērā
183   Pārsūdzētā sprieduma 139. punktā Pirmās instances tiesa ir nospriedusi, ka prasītāja nevar izvairīties no savas atbildības,
atsaucoties uz savu brokeru pieļautu kļūdu, neatkarīgi no tā, vai tā tiešām ir tikusi pieļauta vai nē.
184   Šajā sakarā ir jāatgādina, ka saskaņā ar Muitas kodeksa 5. panta 2. punktu, lai veiktu muitas tiesiskajā regulējumā paredzētās
darbības un formalitātes, uzņēmums var tikt pārstāvēts vai nu tieši, – ja pārstāvis rīkojas tā vārdā un uzdevumā, vai arī
netieši – ja pārstāvis rīkojas savā vārdā, bet otras personas uzdevumā.
185   Turklāt ir jānorāda, ka:
–       saskaņā ar Muitas kodeksa 4. panta 18. punktu “deklarētājs” nozīmē personu, kas aizpilda muitas deklarāciju savā vārdā, vai
personu, kuras vārdā tiek aizpildīta muitas deklarācija;
–       atbilstoši šī kodeksa 201. panta 3. punktam muitas parādnieks ir deklarētājs un netiešas pārstāvības gadījumā parādnieks ir
arī persona, kuras uzdevumā ir aizpildīta muitas deklarācija.
186   No iepriekš minētajiem noteikumiem izriet, ka komersants, kurš izmanto muitas brokera pakalpojumus, neraugoties uz to, vai
tas notiek tiešas vai netiešas pārstāvības ietvaros, jebkurā gadījumā ir muitas parādnieks attiecībā pret muitas iestādēm.
187   Līdz ar to Pirmās instances tiesa nav pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, nepieļaujot prasītājas atbrīvošanu no atbildības
sakarā ar iespējamām tās muitas brokeru pieļautajām kļūdām, jo atbildība, kas attiecīgā gadījumā tiem rodas pret
CMF
, skar tikai to līgumtiesiskās attiecības ar
CMF
.
188   Runājot par nosacījumu saistībā ar komersanta profesionālo pieredzi, Pirmās instances tiesa pārsūdzētā sprieduma 140. punktā
ir pamatoti atgādinājusi, ka ir jānoskaidro, vai runa ir par uzņēmumu, kura profesionālā darbība galvenokārt sastāv no importa
un eksporta darbībām, un vai tam jau ir zināma pieredze šādu darbību veikšanā (iepriekš minētais spriedums lietā
Söhl & Söhlke
, 57. punkts).
189   Pēc tam, kad minētā sprieduma 141. punktā tika konstatēts, ka prasītāja pati ir atzinusi, ka tai ir zināma pieredze ar Regulā
Nr. 3319/94 paredzēto slāpekli saturošo šķīdumu izstrādājumu importēšanu, ko tā ir apstiprinājusi arī savā apelācijas sūdzībā
(skat. šī sprieduma 160. punktu), Pirmās instances tiesa pamatoti secināja, ka Komisija varēja uzskatīt, ka prasītājai bija
vajadzīgā profesionālā pieredze.
190   No tā izriet, ka izskatāmā pamata otrā daļa ir noraidāma.
–       Par trešo daļu, kas attiecas uz pieļauto kļūdu, pārbaudot nosacījumu, kas saistīts ar komersanta rūpību
191   Pārsūdzētā sprieduma 142. punktā Pirmās instances tiesa galvenokārt ir atgādinājusi, ka gadījumā, ja pastāv jebkādas šaubas
par noteikumu, kuru neizpilde var radīt muitas parādu, pareizu piemērošanu, uzņēmumam ir pienākums ievākt informāciju un saņemt
visus iespējamos paskaidrojumus, lai šos noteikumus nepārkāptu (iepriekš minētais spriedums lietā
Söhl & Söhlke
, 58. punkts).
192   Turpinājumā Pirmās instances tiesa minētā sprieduma 143. punktā ir uzsvērusi, ka prasītāja, neraugoties uz tās apgalvojumu
par grūtībām Regulas Nr. 3319/94 piemērošanā, ne tikai nav lūgusi padomu saviem muitas brokeriem, bet ir devusi tiem ļoti
konkrētus norādījumus.
193   Pārsūdzētā sprieduma 144. punktā tā ir piebildusi: “Turklāt prasītājas kļūdas, izrakstot rēķinus, norāda uz tās rūpības trūkumu”.
194   Pārsūdzētā sprieduma 146. punktā Pirmās instances tiesa ir secinājusi, ka prasītājas darbības, veicot attiecīgos darījumus,
nevar tikt uzskatītas par pietiekami rūpīgām.
195   Šajā sakarā vispirms ir jānorāda, ka, to darot, Pirmās instances tiesa ir veikusi faktu juridisko kvalifikāciju, lai izlemtu,
vai ir izpildīts nosacījums par “rūpību” (skat. pēc analoģijas iepriekš minēto spriedumu lietā
Biegi Nahrungsmittel
un
Commonfood
/Komisija, 42. un 43. punkts). Līdz ar to pretēji Komisijas apgalvojumam prasītājas iebildumi saistībā ar kļūdām rēķina izrakstīšanā
ir pieņemami.
196   Tomēr ir jāatzīmē, ka šis secinājums ir jau pietiekami pamatots ar konstatējumu, ka
CMF
, neraugoties uz tās apgalvojumu par Regulas Nr. 3319/94 “sarežģītību”, nav lūgusi visu informāciju un paskaidrojumus, kas
vajadzīgi attiecīgo atmuitošanas darbību veikšanai.
197   Būtībā, ņemot vērā šīs regulas 1. panta 3. punkta otrās daļas formulējumu, prasītājai nevarēja nerasties šaubas par iespējamo
īpašā maksājuma piemērošanu tās izvēlētajai importa shēmai, kuras ietvaros starp Polijas eksportētāju un prasītāju bija iesaistītas
vēl divas sabiedrības.
198   Pastāvot šādiem apstākļiem, ja
CMF
uzskatīja, ka Regulas Nr. 3319/94 trīsdesmit devītais apsvērums atspoguļo nevis tikai vispārēju novēršanas mērķi, bet gan
nosacījumu par pierādījumu par faktiski notikušu izvairīšanos papildus šīs regulas 1. panta 3. punkta otrajā daļā paredzētajiem
diviem vienīgajiem nosacījumiem, tai bija jāievāc informācija un jāsaņem visi iespējamie paskaidrojumi pirms attiecīgo atmuitošanas
darbību veikšanas, nevis 2000. gada laikā, kā tā to izdarīja šajā lietā.
199   No tā izriet, ka, pat pieņemot, ka tas ir pamatots, prasītājas iebildums par kļūdām rēķinu izrakstīšanā, ko Pirmās instances
tiesa savā vērtējumā turklāt ir uzskatījusi par papildu elementu, nevar būt pamats kļūdas tiesību piemērošanā konstatēšanai
saistībā ar secinājumu, kas izriet no pārsūdzētā sprieduma attiecībā uz nosacījumu par tirgus dalībnieka rūpību.
200   Nobeigumā – tā kā neviens no apelācijas sūdzības pamatiem nav pamatots, arī pati apelācijas sūdzība ir noraidāma.

Par tiesāšanās izdevumiem
201   Atbilstoši Reglamenta 69. panta 2. punktam, kas piemērojams apelācijas tiesvedībā, pamatojoties uz Reglamenta 118. pantu,
lietas dalībniekam, kuram spriedums nav labvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks,
kuram spriedums ir labvēlīgs. Tā kā prasītājai spriedums nav labvēlīgs, tai jāpiespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus saskaņā
ar Komisijas prasījumiem.
Ar šādu pamatojumu Tiesa (otrā palāta) nospriež:
1)
apelācijas sūdzību noraidīt;
2)
Common Market Fertilizers SA
atlīdzina tiesāšanās izdevumus.
[Paraksti]
*
Tiesvedības valoda – franču.