CELEX: 62003TJ0351
Bendrijos deliktinė atsakomybė
Įmonės patirta žala dėl pakankamai akivaizdaus Bendrijos teisės pažeidimo vykdant koncentracijos suderinamumo su bendrąja rinka kontrolės procedūrą

Teisinis pagrindas
Ginčui taikytinos 1989 m. gruodžio 21 d. Tarybos reglamento (EEB) Nr. 4064/89 dėl koncentracijų tarp įmonių kontrolės (
OL L 395, p. 1
; klaidų ištaisymai
OL L 257, 1990, p. 13
) ir iš dalies pakeisto 1997 m. birželio 30 d. Tarybos reglamentu (EB) Nr. 1310/97 (
OL L 180, p. 1
, toliau – reglamentas) redakcijos 2 straipsnio 3 dalyje nurodoma, kad koncentracija, apie kurią pranešama ir kuri sukuria arba sustiprina dominuojančią padėtį, ir dėl to itin apribojama veiksminga konkurencija bendrojoje rinkoje arba didelėje jos dalyje, yra laikoma nesuderinama su bendrąja rinka.
Reglamento 3 straipsnio 1 dalies b punkte nurodyta, kad koncentracija vykdoma tada, kai pirkdama vertybinius popierius arba turtą viena bendrovė įgyja tiesioginę ar netiesioginę kitos bendrovės kontrolę.
Reglamento 6 straipsnio 1 dalies b punkte numatyta, kad Komisija paskelbia, jog koncentracija yra suderinama su bendrąja rinka, jei apie ją pranešama pagal reglamentą ir ji, nors ir patenka į pastarojo taikymo sritį, tačiau nekelia rimtų abejonių dėl suderinamumo.
Priešingu atveju, Komisija nusprendžia pradėti išsamaus tyrimo procedūrą (vadinamasis „Sprendimas pradėti II etapą“) pagal 6 straipsnio 1 dalies c punktą.
10 straipsnio 1 dalyje patikslinama, kad šie sprendimai turi būti priimti ne vėliau kaip per vieną mėnesį nuo kitos dienos po pranešimo apie koncentraciją arba kitą dieną po visos informacijos gavimo.
8 straipsnio 2 ir 3 dalys suteikia Komisijai teisę II tyrimo etapo metu atitinkamai arba priimti sprendimą dėl suderinamumo, jei reikia, atitinkamoms įmonėms įvykdžius susijungimo projekto, apie kurį pranešta, pakeitimus, arba sprendimą dėl nesuderinamumo.
10 straipsnio 3 dalyje nurodyta, kad sprendimai, skelbiantys koncentraciją nesuderinamą su bendrąja rinka, turi būti priimami ne vėliau kaip per keturis mėnesius nuo II  tyrimo etapo pradžios.
Pagal 8 straipsnio 4 dalies nuostatas, jei nesuderinama paskelbta koncentracija jau yra įvykdyta, Komisija gali pagal 3 dalį priimtu arba atskiru sprendimu pareikalauti atskirti sujungtas įmones arba imtis bet kokių kitų veiksmingos konkurencijos sąlygoms atkurti reikalingų veiksmų.
Pagal 10 straipsnio 6 dalies nuostatas koncentracija, apie kurią buvo pranešta, laikoma suderinama su bendrąja rinka, jeigu Komisija nepriėmė sprendimo arba pradėti II  tyrimo etapą per galutinį vieno mėnesio terminą nuo pranešimo ar visos būtinos informacijos gavimo, arba sprendimo dėl koncentracijos suderinamumo per keturis mėnesius nuo II  tyrimo etapo pradžios.
Pagal 10 straipsnio 5 dalį, jei Teisingumo Teismas panaikina Komisijos sprendimą, reglamente nustatyti terminai pradedami skaičiuoti iš naujo nuo teismo sprendimo priėmimo dienos.
7 straipsnio 1 dalyje nurodoma, kad koncentracija neturi būti vykdoma prieš pranešant apie ją ir tris savaites po pranešimo pateikimo.
7 straipsnio 3 dalyje nurodyta, kad šio straipsnio 1 dalis neužkerta kelio vykdyti viešąjį konkursą, apie kurį buvo pranešta Komisijai, su sąlyga, kad konkurso nugalėtojas nesinaudos kartu su vertybiniais popieriais gauta balsavimo teise arba naudosis ja tik tam, kad išsaugotų visą investicijų vertę, remdamasis Komisijos pagal 7 straipsnio 4 dalį suteiktu leidimu nukrypti nuo šių nuostatų.
Vadovaujantis pastarąja nuostata, gavusi prašymą Komisija gali leisti nukrypti nuo 7 straipsnio 1 ir 3 dalyse numatytų įpareigojimų, kad būtų užkirstas kelias dideliems nuostoliams, kuriuos patirtų viena ar kelios koncentracijoje dalyvaujančios įmonės. Leidimas nukrypti gali būti suteiktas su įvairiomis sąlygomis ir įpareigojimais, kad būtų garantuotos veiksmingos konkurencijos sąlygos. Jo galima prašyti ir jis gali būti suteiktas bet kuriuo metu prieš pranešimą arba sudarius sandorį.
Galiausiai reglamento 18 straipsnio 1 dalyje nurodoma, kad prieš priimdama sprendimus, ypač numatytus 8 straipsnio 3 dalyje, Komisija kiekvienu tyrimo etapu iki konsultacijų Patariamajame komitete suteikia suinteresuotosioms įmonėms galimybę pareikšti nuomonę dėl pareikštų prieštaravimų.
To paties straipsnio 3 dalyje pažymima, kad priimdama sprendimą Komisija remiasi tik tais prieštaravimais, dėl kurių šalims buvo suteikta galimybė pateikti paaiškinimus ir kad per procedūrą visiškai garantuojama jų teisė į gynybą.
Bylos aplinkybės
Schneider Electric SA
(toliau –
Schneider
) ir
Legrand SA
yra dvi Prancūzijoje įsteigtos bendrovės, gaminančios ir parduodančios prekes ir sistemas elektros tiekimo, pramoninės kontrolės ir automatizavimo sektoriuose (pirmoji) ir žemos įtampos elektros prietaisus (antroji).
Elektros tiekimo prekių sektorius yra padalytas pagal šių prekių rinkas:
Segmentas
Pavadinimas
Prekės
Segmentas Nr. 1
Pagrindiniai žemos įtampos komutatoriai
Skydų dalys, išjungikliai, saugikliai ir kt.
Segmentas Nr. 2
Paskirstymo komutatoriai
Skydų dalys, išjungikliai, saugikliai ir kt.
Segmentas Nr. 3
Laidų ir šynlaidžių laikikliai
Laidų ir šynlaidžių laikikliai
Segmentas Nr. 4
Galutiniai komutatoriai
Skydų dalys, išjungikliai, saugikliai, jungikliai, diferenciniai išjungikliai ir kt.
Segmentas Nr. 5A
Elektros įranga už galutinio komutatoriaus
Instaliacijos įrangos sistemos Kontrolės sistemos Saugumo ir apsaugos sistemos Komunikacijos tinklų sistemų komponentai
Segmentas Nr. 5B
Paskirstymo instaliacijos įranga
Paskirstymo dėžutės, tvirtinimo ir laidų tiesimo įranga, skirta naudoti už galutinio komutatoriaus ir už instaliacijos
Segmentas Nr. 5C
Kanalai
Grindų dėžutės, sienų kanalai, izoliaciniai vamzdžiai ir kt.
Pramoniniai komponentai
Transformavimo ir tiekimo prekės; kontrolės ir signalinė įranga
Įranga, skirta užtikrinti kintamąją arba nuolatinę elektros įtampą pramonės įrengimams; sujungimo prietaisai, skirti užtikrinti pramonės įrengimų kontrolę
Didmenininkai, vietiniai platintojai, iš pramoninių gamintojų grupių perka šios srities profesionalų, instaliacijos ir komutatorių įrengėjų naudojamas prekines. Pastarieji surenka įvairius elektros paskirstymo komutatorių elementus.
Schneider
ir
Legrand
informavo Komisiją apie planuojamą įsigijimą reglamento 3 straipsnio 1 dalies b punkto prasme.
Schneider
ketino įgyti visos
Legrand
įmonės kontrolę per viešą konkursą kontroliniam akcijų paketui įgyti (toliau – viešas konkursas).
2001 m. sausio 12 d. laiške, kuriuo pasikeitė dviejų bendrovių vadovai, numatyta, kad
Legrand
valdybos pirmininkas asmeniškai prisidės prie visų pasiūlymų Europos Komisijai parengimo ir kad visi su
Legrand
susiję įsipareigojimai negali būti kurios nors bendrovės pasiūlyti ar sutarti, nesant
Schneider
ir
Legrand
valdybų primininkų išankstinio pritarimo.
2001 m. sausio 15 d. abi bendrovės pranešė apie jų susitarimą dėl planuojamos koncentracijos įgyvendinimo (toliau – susitarimas dėl koncentracijos), ir
Schneider
Paryžiaus Finansų rinkų tarybai (
Conseil des marchés financiers
) pateikė viešo konkurso dėl
Legrand
akcijų projektą.
Viešas konkursas vyko nuo 2001 m. vasario 1 d. iki kovo 7 d., o Komisijai apie jį formaliai buvo pranešta 2001 m. vasario 16 dieną.
Pranešime „CO“ pranešančiosios šalys pirmiausia nurodė, kad dėl koncentracijos poveikio pasiūlai atitinkamų sektorinių rinkų 4 ir 5 segmentuose yra nedaug priežasčių teigti, jog dėl šio susitarimo susikurs konglomeratas.
Manydama, kad susitarimas dėl koncentracijos kelia rimtų jo suderinamumo su bendrąja rinka abejonių, 2001 m. kovo 30 d. Komisija pagal reglamento 6 straipsnio 1 dalies c punktą pradėjo II  tyrimo etapą.
2001 m. balandžio 6 d. laišku Komisija
Schneider
ir
Legrand
pateikė prašymą suteikti informacijos pagal reglamento 11 straipsnio 1 dalį.
Po šio prašymo 2001 m. balandžio 27 d. buvo priimtas formalus sprendimas pagal reglamento 11 straipsnio 5 dalį, kuris, remiantis 10 straipsnio 4 dalimi, sustabdė Komisijai nustatytą keturių mėnesių nuo II  tyrimo etapo pradžios terminą priimti sprendimą dėl susitarimo, susijusio su koncentracijos suderinamumu.
Po to, kai
Cour d’appel de Paris
(Prancūzija), į kurį kreipėsi
Legrand
mažumos akcininkai, ginčydami viešo konkurso priimtinumą, priėmė sprendimą dėl panaikinimo, 2001 m. liepos 7 d.
Schneider
pateikė pakeistas viešo konkurso sąlygas, kurios buvo pripažintos priimtinomis, paskelbtos liepos 21 d. ir užbaigtos 2001 m. liepos 25 dieną.
2001 m. rugpjūčio 3 d. Komisija pateikė
Schneider
pranešimą apie kaltinimus, kuriame konstatuojama apie dominuojančios padėties sukūrimą arba sustiprinimą dėl susitarimo dėl koncentracijos sudarymo kai kuriose nacionalinėse sektorinėse rinkose.
2001 m. rugpjūčio 6 d. Vertybinių popierių komisija paskelbė galutinį
Schneider
viešo konkurso rezultatą, ir taip pastaroji įsigijo 98,7 %
Legrand
akcijų.
2001 m. rugpjūčio 16 d. atsakyme į pranešimą apie kaltinimus sandorio šalys ginčijo Komisijos taikomą rinkos apibrėžimą ir įtakos rinkų funkcionavimui analizę.
2001 m. rugpjūčio 29 d. įvyko jungtinis pranešančiųjų įmonių ir Komisijos tarnybų susitikimas, skirtas nustatyti galimus susitarimo dėl koncentracijos pakeitimus, kurie galėtų išspręsti Komisijos nurodytas konkurencijos problemas.
Šiuo klausimu
Schneider
kelis kartus Komisijai siūlė įvairias korekcines priemones.
2001 m. rugsėjo 25 d. už konkurencijos klausimus atsakingam komisarui adresuotame laiške
Schneider
ir
Legrand
išreiškė didelę nuostabą dėl neigiamos Komisijos reakcijos į jų paskutinius pasiūlymus, nes juose buvo numatytas
Legrand
pasitraukimas iš elektros komutatorių komponentų rinkų visoje Europos ekonominėje erdvėje (toliau – EEE).
2001 m. spalio 10 d. Komisija, remdamasi reglamento 8 straipsnio 3 dalimi, priėmė sprendimą 2004/275/EB (Byla COMP/M.2283 –
Schneider-Legrand
), paskelbiantį sandorį nesuderinamą su bendrąja rinka (
OL L 101, 2004, p. 1
, toliau – sprendimas dėl nesuderinamumo).
Sprendimo dėl nesuderinamumo 782 konstatuojamojoje dalyje Komisija nurodė, kad susitarimas dėl koncentracijos sukūrė dominuojančią padėtį, galinčią gerokai apriboti veiksmingą konkurenciją šiose sektorinėse nacionalinėse rinkose:
—
lieto korpuso išjungiklių, miniatiūrinių išjungiklių ir skydų, skirtų elektros paskirstymo komutatoriams, rinkose Italijoje,
—
miniatiūrinių išjungiklių, diferencinių išjungiklių ir dėžučių, skirtų elektros paskirstymo galutiniams komutatoriams, rinkose Danijoje, Ispanijoje, Italijoje ir Portugalijoje,
—
atšakų išjungiklių rinkose Prancūzijoje ir Portugalijoje,
—
laidų laikiklių rinkoje Jungtinėje Karalystėje,
—
kištukų ir jungiklių rinkoje Graikijoje,
—
hermetiškų prietaisų rinkoje Ispanijoje,
—
tvirtinimo ir sujungimo medžiagų rinkoje Prancūzijoje,
—
elektros transformacijos prekių rinkoje Prancūzijoje,
—
kontrolės ir signalinės įrangos rinkoje Prancūzijoje.
Sprendimo dėl nesuderinamumo 783 konstatuojamojoje dalyje Komisija taip pat nurodė, kad susitarimas dėl koncentracijos sustiprina dominuojančią padėtį, taip gerokai apribodamas veiksmingą konkurenciją šiose sektorinėse Prancūzijos rinkose:
—
lieto korpuso išjungiklių, miniatiūrinių išjungiklių ir skydų, skirtų elektros paskirstymo komutatoriams, rinkoje,
—
miniatiūrinių išjungiklių, diferencinių išjungiklių ir dėžučių, skirtų elektros paskirstymo galutiniams komutatoriams, rinkoje,
—
kištukų ir jungiklių rinkoje,
—
hermetiškų prietaisų rinkoje,
—
avarinio apšvietimo arba autonominių avarinio apšvietimo blokų rinkoje.
Komisija taip pat nurodė, kad
Schneider
siūlomos korekcinės priemonės neišsprendžia sprendime dėl nesuderinamumo nurodytų konkurencijos problemų.
Kadangi turėdama 98,1 %
Legrand
kapitalo
Schneider
įvykdė koncentraciją,
a posteriori
pripažintą nesuderinama su bendrąja rinka, 2001 m. spalio 24 d. Komisija priėmė antrąjį pranešimą apie kaltinimus, siekdama išskirti
Schneider
ir
Legrand
.
Šiame dokumente Komisija ketino pagal reglamento 4 straipsnio 8 dalį įpareigoti
Schneider
atsisakyti tiek
Legrand
turto, kad ji nebeturėtų reikšmingos padėties, kad pakankamai realiai ir per pakankamai trumpą laiką būtų atkurta veiksminga konkurencija. Komisija taip pat įvertino, kad reikia nedelsiant patikėti
Schneider
dalyvavimo
Legrand
valdymą patyrusiam ir nepriklausomam įgaliotiniui.
Vadovaudamasi reglamento 7 straipsnio 4 dalimi, Komisija 2001 m. gruodžio 4 d.
Schneider
pateikto prašymo pagrindu leido pastarajai įgyvendinti su jos dalyvavimu
Legrand
susijusias balsavimo teises, tarpininkaujant
Schneider
pasiūlytam įgaliotiniui pagal Komisijos patvirtintoje pavedimo sutartyje nustatytas sąlygas.
2001 m. gruodžio 10 d.
Schneider
ir įgaliotinis
Salustro Reydel Management
pasirašė pavedimo sutartį.
2001 m. gruodžio 13 d.
Schneider
pateikė Pirmosios instancijos teismui ieškinį siekdama panaikinti sprendimą dėl nesuderinamumo (byla T-310/01) ir atskiru dokumentu – prašymą Pirmosios instancijos teismui priimti sprendimą dėl ieškinio taikant pagreitintą procedūrą pagal jo Procedūros reglamento 76a straipsnį.
2002 m. sausio 23 d. Pirmosios instancijos teismas atmetė šį prašymą atsižvelgęs į bylos pobūdį ir ypač į ieškinio bei jo priedų apimtį.
Komisija, remdamasi reglamento 8 straipsnio 4 dalimi, 2002 m. sausio 30 d. priėmė sprendimą (toliau – sprendimas dėl atskyrimo), kuriuo pareikalavo, kad
Schneider
atsiskirtų nuo
Legrand
per 9 mėnesių terminą, pasibaigiantį 2002 m. lapkričio 5 dieną.
Sprendimu dėl atskyrimo buvo uždrausta
Schneider
atsiskirti tam tikrą
Legrand
veiklą, nustatyta pareiga
Legrand
įgijėjui ar įgijėjams gauti išankstinį Komisijos sutikimą ir uždrausta
Schneider
vėliau atgauti kai kurią
Legrand
veiklą.
2002 m. kovo 18 d.
Schneider
pateikė ieškinį siekdama panaikinti sprendimą dėl atskyrimo (byla T-77/02), prašymą priimti sprendimą dėl šio ieškinio taikant pagreitintą procedūrą ir prašymą atidėti sprendimo dėl atskyrimo įgyvendinimą (byla T-77/02 R).
Prašymas taikyti pagreitintą procedūrą byloje T-77/02 buvo patenkintas Pirmosios instancijos teismo sprendimu, apie kurį šalims pranešta 2002 m. kovo 25 dieną.
2002 m. balandžio 5 d. surengtas neformalus pirmosios kolegijos pirmininko ir teisėjo pranešėjo susitikimas su bylos T-310/01 šalių atstovais.
2002 m. balandžio 23 d. įvykus posėdžiui dėl laikinųjų apsaugos priemonių taikymo byloje T-77/02, Komisija 2002 m. gegužės 8 d. laišku pratęsė
Schneider
nustatytą terminą atsiskirti nuo
Legrand
iki 2003 m. vasario 5 dienos, nepažeidžiant atsiskyrimo proceso etapų įgyvendinimo per pratęstą terminą.
2002 m. gegužės 3 d. Pirmosios instancijos teismas (pirmoji kolegija) išklausęs Komisiją nusprendė patenkinti
Schneider
prašymą priimti sprendimą byloje T-310/01 taikant pagreitintą procedūrą, atsižvelgdamas į
Schneider
patvirtinimą, kad ji laikysis 2002 m. balandžio 12 d. pateikto sutrumpinto savo ieškinio varianto.
Atsižvelgdama į Komisijos 2002 m. gegužės 8 d. laišku suteiktą atsiskyrimo termino pratęsimą,
Schneider
2002 m. gegužės 14 d. laišku atsiėmė prašymą dėl sprendimo įgyvendinimo atidėjimo byloje T-77/02 R.
2002 m. gegužės 28 d. Nutartimi Pirmosios instancijos teismo pirmininkas nusprendė išbraukti bylą T-77/02 R iš registro ir atidėjo klausimo dėl bylinėjimosi išlaidų nagrinėjimą, kol bus priimtas sprendimas dėl ieškinio pagrindinėje byloje T-77/02.
Pirmosios instancijos teismo pirmosios kolegijos pirmininko 2002 m. birželio 6 d. Nutartimis
Legrand, Comité central d’entreprise de la SA Legrand
ir
Comité Européen du groupe Legrand
buvo leista įstoti į bylas T-310/01 ir T-77/02 palaikyti Komisijos išvadas dėl
Legrand
suinteresuotumo išspręsti ginčus, nes jos padėtį tiesiogiai veikia priimtų sprendimų palikimas galioti arba panaikinimas.
Schneider
pasirengė perleisti
Legrand
, jei du jos pateikti ieškiniai dėl panaikinimo būtų atmesti, ir dėl to 2002 m. liepos 26 d. su konsorciumu
Wendel-KKR
sudarė perleidimo sutartį, kuri turėjo būti įgyvendinta ne vėliau kaip 2002 m. gruodžio 10 d. ir į kurią įtraukta sąlyga, leidžianti
Schneider
, atlyginus nuostolius dėl sutarties nutraukimo, iki 2002 m. gruodžio 5 d. nutraukti sutartį, jei būtų panaikintas sprendimas dėl nesuderinamumo.
2002 m. spalio 22 d. Sprendimu
Schneider Electric prieš Komisiją
(
T-310/01, Rink. p. II-4071
, toliau – sprendimas
Schneider I
) Pirmosios instancijos teismas panaikino sprendimą dėl nesuderinamumo, motyvuodamas sektorinių nacionalinių rinkų už Prancūzijos ribų analizės ir vertinimo klaidomis, taip pat gynybos teisių pažeidimu netinkamai analizuojant susitarimo dėl koncentracijos poveikį Prancūzijos sektorinėms rinkoms ir
Schneider
pasiūlytas korekcines priemones.
Dėl pirmojo klausimo sprendime
Schneider I
konstatuota:
„256
<…> Komisija <…> pervertino naujo subjekto ekonominę galią, 782 ir 783 konstatuojamosiose dalyse nurodytose nacionalinėse sektorinėse rinkose į savo analizę įtraukdama susitarimo dėl koncentracijos poveikį šioms rinkoms visoje prekių grupėje, o tai neatspindi tikrosios konkurencijos situacijos šiose rinkose po susitarimo dėl koncentracijos <…>.
Tokie patys argumentai turi būti pritaikyti po susijungimo atsiradusio subjekto prekių ženklų visumai, kurių nepalyginamas pobūdis taip pat išplaukia iš pranešusiųjų šalių EEE teritorijoje turimų prekių ženklų abstraktaus sujungimo.
<…>
<…> atsisakydama į
ABB
ir
Siemens
rinkos dalis įtraukti šių grupių įvykdytą bendrą elektros komutatorių komponentų pardavimą Komisija neįvertino dviejų svarbių po susijungimo atsiradusio subjekto konkurentų ekonominės galios ir kartu pervertino šio subjekto galią Prancūzijos ir Italijos elektros paskirstymo komutatorių komponentų rinkose ir Danijos, Ispanijos, Prancūzijos, Italijos ir Portugalijos galutinių elektros komutatorių komponentų rinkose.
<…>
Pirmosios instancijos teismas mano, kad prieš tai konstatuotos Komisijos atliktos susitarimo dėl koncentracijos poveikio analizės klaidos, trūkumai ir prieštaravimai <…> yra gana rimti.
Vadovaudamasi tuo, kad po susijungimo atsiradęs subjektas veikia visoje EEE, Komisija įtraukė ekonominės galios požymius, kurie nėra susiję su sandorio paveiktomis nacionalinėmis sektorinėmis rinkomis, ir taip nepagrįstai padidino sandorio poveikį šioms rinkoms.
Šiuo klausimu reikia priminti, kad jokios sprendime nurodytos faktinės aplinkybės neleidžia teigti, kad siūlomas sandoris galėtų kelti konkurencijos problemų kitose rinkose, išskyrus Prancūzijos ir kitų šešių valstybių sektorines rinkas, kurios sprendimo 782 ir 783 konstatuojamosiose dalyse apibrėžiamos kaip paveiktos sandorio.
Ypač svarbu, kad sprendime nėra jokios ginčijamos koncentracijos nepaliestų nacionalinių sektorinių rinkų konkurencijos struktūros analizės <…>.
Dėl platinimo sistemos analizės spragų ir prieštaravimų Komisija taip pat negalėjo kaip reikšmingų konkurencinių dėl susijungimo atsiradusio subjekto pranašumų pripažinti nei tariamos jo privilegijuotos prieigos prie platinimo, atsirandančios dėl padėties visų mažos įtampos elektros įrenginių rinkų platinimo lygyje, nei didmenininkų negalėjimo taikyti konkurencinių apribojimų naujajam subjektui.
Dėl abstraktaus ir atskiro nagrinėjamų nacionalinių sektorinių rinkų pobūdžio ekonominės galios rodikliai, kildinami iš įvairaus prekių asortimento ir nepalyginamos
Schneider Legrand
grupės prekių ženklų visumos, lėmė ir tai, kad Komisija pervertino susitarimo dėl koncentracijos įtaką <…> jo paveiktoms nacionalinėms sektorinėms rinkoms.
Tas pats taikoma Komisijos atsisakymui atsižvelgti į bendrą
ABB
ir
Siemens
pirkimą nacionalinėse susitarimo dėl koncentracijos paveiktose elektros komutatorių komponentų rinkose ir ypač šio susitarimo pasekmių Danijos galutinių komutatorių komponentų bei Italijos paskirstymo komutatorių komponentų rinkose analizės trūkumus.
Todėl prieš tai nurodytos analizės ir vertinimo klaidos yra tokios, kad susitarimo dėl koncentracijos poveikio ekonominis įvertinimas netenka įrodomosios galios, <…> kuria pagrįstas ginčijamas sprendimas dėl nesuderinamumo.
Tačiau, nepaisant Komisijos sprendimo, kuriuo konstatuojamas susitarimo dėl koncentracijos nesuderinamumas su bendrąja rinka, spragų apimties, jos negali būti sprendimo panaikinimo pagrindas, jei ir tiek, kiek kiti šiame sprendime pateikti įrodymai leidžia Pirmosios instancijos teismui nustatyti, kad susitarimo dėl koncentracijos įvykdymas bet kuriuo atveju sukurtų arba sustiprintų dominuojančią padėtį ir dėl to gerokai suvaržytų veiksmingą konkurenciją reglamento 2 straipsnio 3 dalies prasme <…>.
Šiuo atveju vien nustatytų klaidų nepakanka suabejoti 782 ir 783 konstatuojamosiose dalyse Komisijos pateiktais kaltinimais dėl visų išvardytų Prancūzijos sektorinių rinkų.
Pirmosios instancijos teismas šiuo klausimu pažymi, kad
Schneider
iš esmės neginčijo susitarimo dėl koncentracijos poveikio <…> šioms rinkoms. Atvirkščiai, ji nusprendė kaltinti Komisiją pasinaudojus konkurencijos padėtimi Prancūzijos rinkose po susitarimo dėl koncentracijuos ir padarius išvadas apie kitas paveiktas nacionalines sektorines rinkas <…>.
Iš tikrųjų, atsižvelgus į sprendime nurodytas faktines aplinkybes, neįmanoma nesutikti su Komisijos išvada, kad siūlomas susitarimas Prancūzijos rinkose, kuriose abi pranešančios šalys jau buvo labai stiprios, sukurtų arba sustiprintų dominuojančią padėtį ir dėl to būtų itin apribojama veiksminga konkurencija bendrojoje rinkoje arba didelėje jos dalyje reglamento 2 straipsnio 3 dalies prasme <…>.
Iš sprendimo išplaukia, kad grupė
Schneider Legrand
kiekvienoje iš paveiktų Prancūzijos rinkų turėjo rinkos dalis, atspindinčias dominavimą arba stiprią dominuojančią padėtį, atsižvelgiant į pagrindinių sujungto subjekto konkurentų silpną padėtį ir rinkos dalių išskaidymą <…>.
Be to, Komisija nustatė <…> ir
Schneider
dėl to neprieštaravo, o tai irgi išplaukia iš sprendimo, kad didmenininkų mokamos mažos įtampos elektros įrangos kainos prieš koncentracijos įgyvendinimą buvo vidutiniškai gerokai aukštesnės Prancūzijoje nei kitose paveiktose nacionalinėse rinkose.
<…> neginčijama, kad kaltinimuose nurodytose sektorinėse rinkose pranešusiųjų šalių konkurencija buvo labai reikšminga ir kad dėl susitarimo dėl koncentracijos <…> išnyktų reikšmingas konkurencijos faktorius.
<…>
Taigi sprendimą pagrindžianti ekonominė analizė gali būti laikoma nepakankama tik visoms paveiktoms nacionalinėms sektorinėms rinkoms, išskyrus Prancūzijos rinkas, kurios, be abejonės, sudaro žymią bendrosios rinkos dalį reglamento 2 straipsnio 3 dalies prasme <…>.“
Dėl
Schneider
gynybos teisių pažeidimo, kylančio iš susitarimo dėl koncentracijos poveikio Prancūzijos sektorinėms rinkoms analizės, ir ieškovės pasiūlytų korekcinių priemonių sprendime
Schneider I
nurodyta, kad:
„444
Komisija <…> turėjo aiškiau paaiškinti siūlomo susitarimo dėl koncentracijos keliamas konkurencijos problemas, kad pranešančios šalys galėtų tinkamai ir per reikiamą laiką pateikti pasiūlymus dėl būtinų turto perleidimų arba pripažinti susitarimą dėl koncentracijos suderinamą su bendrąja rinka.
<…> iš (2001 m. rugpjūčio 3 d.) pranešimo apie kaltinimus teksto nėra aišku, kad jame pakankamai aiškiai ir tiksliai buvo išnagrinėtas
Schneider
padėties sustiprėjimas Prancūzijos mažos įtampos elektros įrangos didmenininkų atžvilgiu ne vien dėl
Legrand
pardavimo prisidėjimo elektros komutatorių komponentų rinkose, bet ir dėl
Legrand
pirmaujančios padėties instaliacinės elektros įrangos segmentuose. Ypač reikia pastebėti, kad pranešimo apie kaltinimus pagrindinėje išvadoje išvardytos įvairios susitarimo dėl koncentracijos paveiktos nacionalinės sektorinės rinkos <…>, neatskleidžiant, kad vienos iš dviejų pranešusiųjų šalių turima padėtimi prekių rinkoje yra sutvirtinama kitos šalies turima padėtis kitoje sektorinėje rinkoje.
<…>
<…> pranešimas apie kaltinimus neleido
Schneider
įvertinti visas Komisijos nustatytas dėl koncentracijos kilusias konkurencijos problemas <…> Prancūzijos mažos įtampos elektros įrangos platinimo rinkoje.
Iš to išplaukia, kad
Schneider
teisės į gynybą buvo pažeistos įvairiais atžvilgiais.
Pirma, iš
Schneider
buvo atimta galimybė tinkamai iš esmės ginčyti Komisijos teiginį, kad platinimo srityje dėl pirmaujančios
Legrand
padėties instaliacinės įrangos sektoriuje
Schneider
dominuojanti padėtis Prancūzijoje sustiprės paskirstymo ir galutinių komutatorių komponentų sektoriuje.
Schneider
taip pat neturėjo galimybės tinkamai pristatyti savo pastabų šiuo klausimu atsakyme į pranešimą apie kaltinimus ir per 2001 m. rugpjūčio 21 d. posėdį.
Jei taip nebūtų atsitikę, Komisija galėtų iš naujo įvertinti savo poziciją arba, atvirkščiai, patvirtinti teiginį naujais įrodymais, kad bet kuriuo atveju būtų galimi sprendimo pakeitimai.
Todėl turi būti laikoma, kad
Schneider
negalėjo pasinaudoti galimybe tinkamai ir per reikiamą laiką pristatyti pasiūlymus dėl turto perleidimo, kurių pakaktų išspręsti Komisijos nurodytas konkurencijos problemas nagrinėjamose Prancūzijos sektorinėse rinkose.
Šiuo klausimu Pirmosios instancijos teismas pažymi, kad
Schneider
posėdyje pažymėjo neturėjusi galimybės tinkamai ir per reikiamą laiką pasiūlyti sprendimo būdų toms konkurencijos problemoms, dėl kurių ji neginčijo sprendimo.
Todėl iš
Schneider
netiesiogiai galėjo būti atimta galimybė gauti patvirtinimą, kurį Komisija galėjo duoti dėl siūlomų prevencijos priemonių, jei pranešančioms šalims būtų suteikta teisė per reikiamą laiką pateikti pasiūlymus dėl pakankamos apimties turto perleidimo, kad būtų išspręstos visos Komisijos nurodytos konkurencijos problemos platinimo srityje Prancūzijoje.
Šių pažeidimų pasekmės yra dar rimtesnės, nes prevencijos priemonės, kaip per posėdį daug kartų nurodė Komisija, yra vienintelis būdas išvengti susitarimo dėl koncentracijos paskelbimo nesuderinamu pagal reglamento 2 straipsnio 3 dalį.
Kadangi dėl šių priežasčių buvo pažeistos teisės į gynybą, prieštaravimą reikia patenkinti.
Tokiomis aplinkybėmis sprendimas turi būti panaikintas ir nėra reikalo priimti sprendimo dėl kitų
Schneider
pateiktų ieškinį paremiančių prieštaravimų ir argumentų, kurie pirmiausia nukreipti prieš Komisijos atliktą
Schneider
pateiktų turto perleidimo pasiūlymų, kuriais siekiama suderinti susitarimą dėl koncentracijos su bendrąja rinka, įvertinimą.
Iš tikrųjų pagal EB 233 straipsnį Komisija privalo imtis priemonių šiam sprendimui dėl panaikinimo įgyvendinti.
Šios įgyvendinimo priemonės turi atitikti motyvus, kuriais pagrįsta sprendimo rezoliucinė dalis (žr. 1988 m. balandžio 26 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Asteris ir kt. prieš Komisiją
,
97/86, 99/86, 193/86 ir 215/86, Rink. p. 2181
, 27 punktą). Atitinkamais šio sprendimo motyvais nurodoma, kad tuo atveju, jei būtų atnaujintas tyrimas dėl koncentracijos suderinamumo, pati
Schneider
paveiktų nacionalinių sektorinių rinkų, tai yra sektorinės rinkos Prancūzijoje, kurioms daroma įtaka ir kurių ekonominė analizė sprendime dėl nesuderinamumo šiuo sprendimu nebuvo atmesta, atžvilgiu efektyviai gintųsi ir prireikus pasiūlytų korekcines priemones, atsižvelgiant į Komisijos nurodytus ir patikslintus kaltinimus.“
Dėl šių priežasčių 2002 m. spalio 22 d. Sprendimu
Schneider Electric prieš Komisiją
(
T-77/02, Rink. p. II-4201
, toliau – sprendimas
Schneider II
) Pirmosios instancijos teismas panaikino sprendimą dėl atskyrimo, nes šis sprendimas yra panaikinto sprendimo dėl nesuderinamumo įgyvendinimo priemonė ir nėra reikalo nagrinėti kitų išskirtinai sprendime dėl atskyrimo iškeltų neteisėtumo pagrindų.
Komisija nepateikė apeliacinių skundų dėl sprendimų
Schneider I
ir
Schneider II
ir todėl jie įsiteisėjo.
2002 m. spalio 29 d. laiške
Schneider
atkreipė dėmesį į ilgą procedūros trukmę ir dėl to atsirandančias rimtas finansines pasekmes ir patvirtino, kad jos 2001 m. rugsėjo 24 d. pateiktos korekcinės priemonės Prancūzijai galėtų būti susitarimo dėl koncentracijos suderinamumo pakartotinio nagrinėjimo laikinas pagrindas laukiant, kol bus suformuluoti galimi kaltinimai.
Komisija 2002 m. lapkričio 15 d.
Europos Bendrijų oficialiajame leidinyje
paskelbė pranešimą apie koncentracijos kontrolės procedūros atnaujinimą (
OL C 279, 2002, p. 22
), patikslindama, kad pagal Reglamento Nr. 4064/89 10 straipsnio 5 dalį tyrimo terminai bus pradėti taikyti nuo 2002 m. spalio 23 d., tai yra kitą dieną po sprendimo
Shneider I
paskelbimo. Komisija taip pat nurodė, kad atlikus preliminarų I etapo tyrimą ir nedarant įtakos galutiniam sprendimui koncentracija galėtų priklausyti reglamento reguliavimo sričiai, ir pasiūlė tretiesiems asmenims pateikti galimas pastabas.
2002 m. lapkričio 13 d. pranešime apie kaltinimus Komisija informavo
Schneider
, kad susitarimas dėl koncentracijos gali kenkti konkurencijai Prancūzijos sektorinėse rinkose dėl
Schneider
ir
Legrand
didelių rinkos dalių sutapimo, tradicinės jų konkurencijos išnykimo,
Schneider
ir
Legrand
turimų prekių ženklų sujungimo svarbos, jo galios didmenininkams ir bet kurio konkurento negalėjimo pakeisti konkurencinio spaudimo, kurį darė
Legrand
prieš įgyvendinant susitarimą.
Komisija pažymėjo:
„Todėl dėl susitarimo dėl koncentracijos kiekvienoje paveiktoje rinkoje, kurioje viena ar kita šalis užėmė dominuojančią padėtį iki susitarimo, pašalinamas tiesioginis konkurentas, vienintelis galėjęs sukelti konkurencinius suvaržymus dominuojančiai įmonei, dėl atsiradusios galimybės remtis labai stipria tos pačios grupės padėtimi kituose to paties sektoriaus segmentuose, ypač kai tai susiję su jų prekių ženklų reputacija ir verslo ryšiais su didmenininkais.“
2002 m. lapkričio 14 d.
Schneider
pateikė Komisijai pasiūlymą dėl korekcinių priemonių, skirtų panaikinti
Schneider
ir
Legrand
sutampančias veiklas paveiktose sektorinėse rinkose Prancūzijoje.
2002 m. lapkričio 25 d. laišku
Schneider
nurodė Komisijai, kad atsižvelgiant į tai, jog nėra susitarimo dėl koncentracijos įtakos rinkoms tyrimo, 2002 m. lapkričio 13 d. Komisijos pranešime apie kaltinimus nurodyti argumentai yra netikslūs ir nereiškia konkurencijos suvaržymo paveiktose rinkose ir kad Komisijos nurodytos bendros pastabos neatitiko tikrovės.
2002 m. lapkričio 29 d. laišku Komisija informavo
Schneider
, jog vėliau jai pasiūlytos korekcinės priemonės nebuvo pakankamos, kad pašalintų visas problemas, kurios kyla dėl susitarimo dėl koncentracijos įtakos konkurencijai, nes yra abejonių dėl perleistos veiklos gyvybingumo bei autonomijos ir dėl korekcinių priemonių negalėjimo sukurti atsvaros
Schneider
ir
Legrand
galiai.
2002 m. lapkričio 29 d. Sprendimu
Cour d’appel de Versailles
(Prancūzija), priimdamas sprendimą dėl laikinųjų apsaugos priemonių taikymo, konstatavo, kad dėl
Schneider
pateiktų pasiūlymų dėl korekcinių priemonių nebuvo gautas išankstinis
Legrand
prezidento pritarimas, taip pažeidžiant minėto 2001 m. sausio 12 d. laiško sąlygas, ir dėl to įpareigojo
Schneider
atšaukti „pasiūlymus perleisti
Legrand
turtą negavus jo sutikimo“.
2002 m. gruodžio 2 d. laišku
Schneider
priekaištavo Komisijai, kad ši ginčija pasiūlytų korekcinių priemonių gyvybingumą ir tinkamumą, siekdama užtikrinti konkurencingą Prancūzijos rinką, ir nurodė, kad šioje labai ankstyvoje procedūros stadijoje Komisijos pateikta pozicija užkerta kelią diskusijoms. Taigi, siekdama panaikinti daugiau kaip metus trukusį neapibrėžtumą,
Schneider
informavo Komisiją, kad nusprendė
Legrand
parduoti
Wendel/KKR
.
2002 m. gruodžio 3 d. faksu
Schneider
Komisijai patvirtino savo sprendimą ir kartu patikslino, kad, laikantis 2002 m. liepos 26 d. perleidimo sutarties nuostatų,
Legrand
pardavimas
Wendel-KKR
daugiau nereiškia jokios jos iniciatyvos ir turi įvykti 2002 m. gruodžio 10 dieną.
2002 m. gruodžio 4 d. Sprendimu Komisija pranešė pradėjusi susitarimo dėl koncentracijos II  tyrimo etapą ir patvirtino, kad
Schneider
pateikti pasiūlymai dėl korekcinių priemonių toje tyrimo stadijoje nepanaikino rimtų abejonių dėl sandorio suderinamumo su bendrąja rinka, atsižvelgiant į jo poveikį sprendimo dėl nesuderinamumo 782 ir 783 konstatuojamosiose dalyse nurodytoms sektorinėms rinkoms Prancūzijoje.
Komisija, be kita ko, nurodė, kad siūlomi perdavimo veiksmai yra susiję su
Legrand
turtu ir gali prieštarauti
Cour d’appel de Versailles
sprendimui, ir papildomai atmetė siūlomas priemones dėl su įmonių gyvybingumu ir savarankiškumu susijusių priežasčių.
2002 m. gruodžio 10 d.
Schneider
savo turimą
Legrand
dalį perleido
Wendel-KKR
ir kitą dieną apie tai informavo Komisijos tarnybas.
Komisija 2002 m. gruodžio 13 d. laišku informavo
Schneider
nutraukianti tyrimo procedūrą dėl to, kad neliko objekto, nes
Schneider
nebekontroliavo
Legrand
.
2003 m. vasario 10 d.
Schneider
pareiškė ieškinį dėl 2002 m. gruodžio 4 d. Sprendimo pradėti II  tyrimo etapą ir 2002 m. gruodžio 13 d. Sprendimo dėl užbaigimo panaikinimo (byla T-48/03).
2004 m. spalio 29 d. Nutartimis
Schneider Electric prieš Komisiją
(T-310/01 DEP ir T-77/02 DEP, nepaskelbta Rinkinyje) Pirmosios instancijos teismas byloje T-310/01 nustatė 419595,32 euro, o bylose T-77/02 ir T-77/02 R – 426275,06 euro dydžio
Schneider
iš Komisijos atlygintinas išlaidas.
2006 m. sausio 31 d. Nutartimi
Schneider Electric prieš Komisiją
(
T-48/03, Rink. p. II-111
) Pirmosios instancijos atmetė kaip nepriimtiną ieškinį dėl panaikinimo T-48/03, nes ginčijami sprendimai dėl II  tyrimo etapo pradžios ir užbaigimo
Schneider
žalos nepadarė.
Pareiškimu, kurį Teisingumo Teismo kanceliarija gavo 2006 m. balandžio 12 d.,
Schneider
pateikė apeliacinį skundą dėl šios nutarties.
2007 m. kovo 9 d. Teisingumo Teismo nutartimi (
Schneider Electric prieš Komisiją
C-188/06 P, Rink. p. I-35
) šis apeliacinis skundas buvo atmestas. Šios nutarties 48 punkte Teisingumo Teismas nustatė, kad nuspręsdama atnaujinti susitarimo dėl koncentracijos I  tyrimo procedūros etapą Komisija siekė padaryti tinkamas išvadas iš sprendimo
Schneider I
, taip imdamasi visų reikiamų apsaugos priemonių išvengti
Schneider
teisių į gynybą pažeidimo.
Procesas ir šalių reikalavimai
2003 m. spalio 10 d. pateiktu pareiškimu
Schneider
pareiškė nagrinėjamą ieškinį dėl žalos atlyginimo.
2003 m. gruodžio 2 d. Sprendimu Pirmosios instancijos teismo pirmininkas paskyrė bylą ketvirtajai kolegijai.
2003 m. gruodžio 11 d. Pirmosios instancijos teismas (ketvirtoji kolegija) priėmė proceso organizavimo priemonę, kuria apribojo ginčo apimtį Bendrijos deliktinės atsakomybės atsiradimo principu ir žalos įvertinimo metodologija.
2004 m. balandžio 20 d. ir gruodžio 6 d. Nutartimis Vokietijos Federacinei Respublikai ir Prancūzijos Respublikai buvo leista įstoti į bylą atitinkamai pirmajai palaikyti Komisijos, o antrajai –
Schneider
reikalavimus.
Komisijos prašymu 2004 m. spalio 13 d. Pirmosios instancijos teismas nusprendė perduoti bylą ketvirtajai išplėstinei kolegijai.
Išklausęs teisėjo pranešėjo pranešimą, Pirmosios instancijos teismas (ketvirtoji išplėstinė kolegija) nusprendė pradėti žodinę proceso dalį ir raštu pateikti klausimus pagrindinėms šalims, į kuriuos jos atsakė per nustatytus terminus.
2007 m. balandžio 25 d. įvykusiame teismo posėdyje išklausyti šalių pareiškimai ir atsakymai į Pirmosios instancijos teismo pateiktus klausimus.
Schneider
, palaikoma Prancūzijos Respublikos, Pirmosios instancijos teismo prašo:
—
pagrindinis reikalavimas:
—
priteisti iš Bendrijos 1663734716,76 eurų sumą, sumažintą susigrąžintinų išlaidų dydžiu, nustatytu nutartimis dėl mokesčių bylose T-310/01 DEP ir T-77/02 DEP, ir padidintą, pirma, 4 % metinio dydžio delspinigiais nuo 2002 m. gruodžio 4 d. iki visiško sumokėjimo ir, antra, mokesčio, kurį
Schneider
turės sumokėti gavusi jai priteistą kompensaciją, dydžiu;
—
papildomai:
—
pripažinti ieškinį priimtiną,
—
konstatuoti deliktinę Bendrijos atsakomybę,
—
nustatyti procedūrą, kuria vadovaujantis būtų nustatyta
Schneider
patirtos atlygintinos žalos suma,
—
bet kuriuo atveju priteisti iš Komisijos visas bylinėjimosi išlaidas.
Komisija, palaikoma Vokietijos Federacinės Respublikos, Pirmosios instancijos teismo prašo:
—
atmesti ieškinį kaip iš dalies nepriimtiną ir kaip visą nepagrįstą,
—
priteisti iš
Schneider
bylinėjimosi išlaidas.
Dėl priimtinumo
Šalių argumentai
Nepareikšdama prieštaravimo dėl nepriimtinumo Procedūros reglamento 114 straipsnio pagrindu, Komisija atsiliepime į ieškinį nurodo, kad kai kuriuose
Schneider
teiginiuose yra bendros nuorodos į jos tris ieškinius dėl panaikinimo pagrindžiančius argumentus bylose T-310/01, T-77/02 ir T-48/03 , kurie objektu arba apibūdinimu skiriasi nuo šio ieškinio dėl žalos atlyginimo argumentų. Tokios bendros nuorodos neatitinka Teisingumo Teismo statuto 21 straipsnio pirmosios pastraipos ir Pirmosios instancijos teismo procedūros reglamento 44 straipsnio 1 dalies c punkto.
Taigi Komisija ginčija tik ieškinyje nurodytų argumentų pagrįstumą ir todėl nemano turinti atsakyti į trijuose ieškiniuose dėl panaikinimo išdėstytus panaikinimo pagrindus paremiančius argumentus, nes jie nėra pakartoti šiame ieškinyje ir į juos tik daromos nuorodos.
Be to, Komisija nurodo, kad ieškinyje nebuvo bandoma nustatyti, pateisinti ir įrodyti tariamo ryšio tarp elgesio, kuriuo ji kaltinama, ir visų nurodomų žalos dalių.
Schneider
iš esmės atsako, kad visų ieškinyje išdėstytų argumentų pateikimas tenkina taikomų ir Bendrijos teismų praktikos išaiškintų procedūros taisyklių priimtinumo sąlygas.
Pirmosios instancijos teismo vertinimas
Reikia priminti, kad pagal Teisingumo Teismo statuto 21 straipsnio pirmąją pastraipą, kuri taikoma Pirmosios instancijos teismo procese pagal šio Statuto 53 straipsnio pirmąją pastraipą ir pagal Pirmosios instancijos teismo procedūros reglamento 44 straipsnio 1 straipsnio c punktą, visuose ieškiniuose turi būti nurodytas ginčo dalykas ir pateiktų teisinių argumentų santrauka.
Šis nurodymas turi būti pakankamai aiškus ir tikslus, kad atsakovas galėtų pasirengti gynybai, o Pirmosios instancijos teismas – priimti sprendimą dėl ieškinio, jei reikia, be papildomos informacijos. Siekiant užtikrinti teisinį saugumą ir tinkamą teisingumo vykdymą reikia, kad pagrindinės faktinės ir teisinės aplinkybės, kuriomis jis paremtas, išplauktų, bent jau glaustai, bet nuosekliai ir suprantamai iš paties ieškinio teksto (2005 m. liepos 11 d. Pirmosios instancijos teismo nutarties
Internationaler Hilfsfonds prieš Komisiją
,
T-294/04, Rink. p II-2719
, 23 punktas).
Kad šie reikalavimai būtų patenkinti, ieškinyje dėl Bendrijos institucijos sukeltos žalos atlyginimo turi būti pateikti įrodymai, leidžiantys nustatyti veiksmus, kuriais ieškovas kaltina instituciją, priežastis, dėl kurių jis teigia, kad tarp veiksmų ir jo tariamai patirtos žalos yra priežastinis ryšys, ir žalos pobūdį bei apimtį (2002 m. sausio 11 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Biret et Cie prieš Tarybą
,
T-210/00, Rink. p. II-47
, 34 punktas, patvirtintas apeliacinėje instancijoje 2003 m. rugsėjo 30 d. Teisingumo Teismo sprendimu
Biret ir Cie prieš Tarybą
,
C-94/02 P, Rink. p. I-10565
).
Šiuo atveju, nepaisant svarbos ir skaičiaus, nuorodos ieškinyje į argumentus, skirtus pagrįsti ieškinių bylose T-310/01, T-77/02 ir T-48/03 panaikinimo pagrindus, turėtų būti vertinamos tik kaip ieškinyje išdėstytų neteisėtų veiksmų, tariamai lėmusių elgesį, dėl kurio kaltinama Komisija, pakartojimas, kurio priimtinumo Komisija formaliai neginčija.
Atsižvelgiant į tai, kad trijų ieškinių dėl panaikinimo ir šio ieškinio dėl žalos atlyginimo šalys ir teisinis pagrindas, t. y. kad Komisijos elgesį lėmę neteisėti veiksmai, sutampa, reikia patvirtinti ieškinio argumentuose pateiktų nuorodų, kurios pačios yra priimtinos, į trijų ieškinių dėl panaikinimo pagrindus priimtinumą.
Taip pat reikia atmesti Komisijos argumentus dėl nepriimtinumo, kad ieškinys netinkamai įrodo tariamą priežastinį žalos ir elgesio ryšį, kuriuo kaltinama Komisija.
Pirmosios instancijos teismo manymu, ieškinyje pateiktas priežastinio ryšio aprašymas atitinka minimalius formalius teisės aktų ir teismų praktikos nustatytus ieškiniams taikomus reikalavimus. Jis pakankamai aiškus ir tikslus, kad Komisija galėtų pateikti savo gynybos argumentus, o Pirmosios instancijos teismas tinkamai priimtų sprendimą dėl
Schneider
pateiktų žalos atlyginimo reikalavimų, kuriuose ji nurodo, kad du sprendimą dėl nepriimtinumo lėmę neteisėti veiksmai jai tiesiogiai padarė žalą ir kad visas Komisijos elgesys susitarimo dėl koncentracijos kontrolės procedūros metu užkirto kelią ieškovei sumažinti šią žalą ir kartu prašomo žalos atlyginimo dydį.
Taigi reikia atmesti Komisijos šiuo klausimu pateiktas pastabas ir pripažinti priimtinais šį ieškinį dėl žalos atlyginimo ir visus jį pagrindžiančius argumentus.
Dėl esmės
Bendrieji šalių argumentai
Schneider
tvirtina, kad, pirma, Komisijos atlikto susitarimo dėl koncentracijos poveikio nacionalinėms sektorinėms rinkoms už Prancūzijos ribų tyrimo trūkumai ir, antra, ieškovės teisių į gynybą pažeidimas 2001 m. rugpjūčio 3 d. pranešime apie kaltinimus, nepakankamai pagrindus
Schneider
dominuojančią padėtį paskirstymo ir galutinių komutatorių komponentų sektoriuje bei geresnę
Legrand
padėtį instaliacinės įrangos segmentuose Prancūzijos mažos įtampos elektros įrangos didmeninio platinimo srityje, yra du pakankamai akivaizdūs
Schneider I
sprendime dėl nesuderinamumo pripažinti ir teises asmenims suteikiančių teisės normų pažeidimai.
Susitarimas dėl koncentracijos negalėjo būti įgyvendintas vien dėl neteisėtų Komisijos veiksmų. Tai reiškia, kad dviejų nurodytų akivaizdžių pažeidimų priimant sprendimą dėl nesuderinamumo tiesioginė pasekmė buvo ieškovės turto vertės sumažėjimas, kurį sudarė, pirma,
Legrand
turto atžvilgiu patirti nuostoliai, antra, prarastas pelnas dėl negalėjimo įvykdyti sandoriu numatytos sinergijos ir dėl vėlesnio grupės verslo strategijos žlugimo ir, trečia, labai neigiamas poveikis ieškovės reputacijai.
Sprendimas dėl nepriimtinumo taip pat tiesiogiai lėmė
Schneider
, pirma, išlaidas, susijusias su administracinėje
Schneider
ir
Legrand
atskyrimo procedūroje ir iš naujo įvertinant susitarimą dėl koncentracijos po
Schneider I
ir
Schneider II
sprendimų paskelbimo dalyvavusio
ad hoc
įgaliotinio honoraru, ir, antra, išlaidas, patirtas pateikiant ieškinius T-310/01, T-77/02 ir T-77/02 R Pirmosios instancijos teisme, kai minėtomis dviem 2004 m. spalio 29 d. Nutartimis dėl mokesčių
Schneider Electric prieš Komisiją
(T-310/01 DEP ir T-77/02 DEP) buvo sumažintas susigrąžintinų išlaidų dydis.
Priešiškas Komisijos elgesys
Schneider
atžvilgiu susitarimo dėl koncentracijos kontrolės procedūros metu tęsėsi ir sustiprėjo priėmus sprendimą dėl nesuderinamumo, kuris, nors ir nesukėlė pradinės žalos, vis dėlto prisidėjo prie jos galutinio dydžio nustatymo.
Savo požiūriu Komisija iš tikrųjų, pirma, padidino pradinę dėl sprendimo dėl nesuderinamumo patirtą žalą ir, antra, padarė ieškovei papildomų nuostolių dėl kai kurių mokėjimų, kuriuos ji turėjo atlikti nuo 2001 m. spalio 10 dienos.
Pirmiausia Komisija nuo kontrolės procedūros pradžios nesąžiningai elgėsi su
Schneider
, vėliau, po sprendimo dėl nesuderinamumo, pažeidė ieškovės teisę būti išklausytai nešališkos institucijos ir šiurkščiai pažeidė reglamento institucijai suteiktą išimtinę kontrolės kompetenciją. Iš naujo nagrinėdama susitarimą dėl koncentracijos Komisija nevykdė sprendimo
Schneider I
gera valia ir taip dar kartą pažeidė ieškovės teises į gynybą ir galiausiai atliko neteisingą, nesąžiningą ir diskriminuojančią korekcinių priemonių analizę.
Antra, dėl Komisijos nelankstumo nustatant
Schneider
ir
Legrand
atskyrimo sąlygas ir terminą
Schneider
patyrė įvairių išlaidų dėl honorarų teisės, bankų ir mokesčių patarėjams ieškant įvairių galimų atskyrimo sąlygų variantų. Galiausiai, pasinaudodama tarp
Schneider
ir
Legrand
po sprendimo dėl nesuderinamumo atsiradusia įtampa, Komisija paskatino
Legrand
2002 m. lapkričio mėn. pateikti teisinį ieškinį prieš
Schneider
Prancūzijoje, vėliau pasinaudojo nacionalinio teismo sprendimu siekdama sukliudyti ieškovės bandymams gauti patvirtinimą, kad susitarimas dėl koncentracijos yra suderinamas su bendrąja rinka. Tai sukėlė papildomų išlaidų, kurių
Schneider
niekada neturėjo patirti.
Komisija iš esmės atsako, kad nė vienas iš sprendimu
Schneider I
pripažintų pažeidimų sprendime dėl nesuderinamumo nėra pakankamai sunkus, kad galėtų būti pripažintas pažeidimu, dėl kurio atsirastų Bendrijos deliktinė atsakomybė
Schneider
atžvilgiu.
Kiti tariamo neteisėto elgesio atvejai visiškai nėra įrodyti ir bet kuriuo atveju negali būti laikomi pakankamai akivaizdžiais Bendrijos teisės pažeidimais, dėl kurių kiltų Bendrijos atsakomybė.
Dėl patirtos žalos dydžio
Schneider
tvirtina, kad jos turto vertė neteisėto sprendimo dėl nesuderinamumo priėmimo dieną, tai yra 2001 m. spalio 10 d., sumažėjo iki 2483–3326 milijardų eurų. Ši žala vėliau keitėsi ir galiausiai sudarė 1663734716,76 eurus, įskaitant ieškovės patirtas išlaidas dėl visų neteisėtų Komisijos veiksmų.
Sprendimas dėl nesuderinamumo padarė
Schneider
žalą, prilygstančią turto vertės praradimui nuo
Legrand
akcijų viešo konkurso paskelbimo datos 2001 m. sausio mėn. iki sutarties dėl perdavimo įvykdymo 2002 m. gruodžio mėnesį. Šią žalą sudaro patirti
Legrand
turto nuostoliai, prarastas pelnas dėl negalėjimo įvykdyti susitarime dėl koncentracijos numatytų sinergijų, vėlesnė žala
Schneider
verslo strategijai ir reputacijai.
Komisija atsako, kad jokia žala nebuvo įrodyta. Šiuo klausimu ji taip pat ginčija tariamo turto nuvertėjimo tikrumą ir tikslumą, taip pat
Schneider
siūlomą šios žalos dalies nustatymo metodą. Be to, ieškovė turėjo pareigą vengti per didelių išlaidų dėl honorarų priėmus sprendimą dėl nesuderinamumo. Komisija pasilieka teisę detaliai išanalizuoti šiems prašymams pagrįsti pateiktas sąskaitas ir galimybę papildyti ir pritaikyti žalos įvertinimo metodologiją.
Bet kuriuo atveju Komisija neigia, kad tarp veiksmų, kuriais ji kaltinama, ir įvairių tariamos žalos dalių yra priežastinis ryšys. Šiuo klausimu Komisija pabrėžia, kad
Shneider
teiginys, jog nesant pažeidimų, kuriais kaltinama Komisija, susitarimas būtų patvirtintas ir įgyvendintas, yra labai hipotetinis.
Pirmosios instancijos teismo įvadinės pastabos
Pirmiausia reikia priminti, kad pagal nusistovėjusią Bendrijos teismų praktiką tam, jog pagal EB 288 straipsnio antrąją pastraipą atsirastų Bendrijos deliktinė atsakomybė už neteisėtus jos institucijų veiksmus, turi būti įvykdytos kelios sąlygos, kaip antai institucijų veiksmų neteisėtumas, reali žala ir priežastinis tariamų veiksmų ir atsiradusios žalos ryšys (1982 m. rugsėjo 29 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Oleifici Mediterranei prieš EEB
,
26/81, Rink. p. 3057
, 16 punktas ir 2005 m. gruodžio 14 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Beamglow prieš Parlamentą ir kt.
,
T-383/00, Rink. p. II-5459
, 95 punktas).
Jei, kaip šioje byloje, ieškinio dėl žalos atlyginimo pagrindas yra teisės akto teisėtumas, kad dėl šio pagrindo galėtų atsirasti Bendrijos deliktinė atsakomybė, jį turi sudaryti pakankamai akivaizdus teisės normos, kurios tikslas – suteikti asmenims teises, pažeidimas.
Šiuo atveju lemiamas kriterijus yra akivaizdus ir sunkus atitinkamos Bendrijos institucijos savo diskrecijos ribų pažeidimas (2007 m. balandžio 19 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Holcim (Deutschland) prieš Komisiją
,
C-282/05 P, Rink. p. I-2941
, 47 punktas).
Teisingumo Teismo pateiktoje schemoje Bendrijos deliktinės atsakomybės srityje, be kita ko, atsižvelgiama į reglamentuotinų situacijų sudėtingumą, teisės aktų taikymo arba aiškinimo sunkumus ir ypač į nagrinėjamo akto autoriaus diskrecijos apimtį (sprendimo
Holcim (Deutschland) prieš Komisiją
50 punktas).
Jei atitinkama institucija turi tik labai ribotą diskreciją arba visai jos neturi, pakankamai akivaizdžiam pažeidimui nustatyti gali pakakti paprasto Bendrijos teisės pažeidimo (sprendimo
Holcim (Deutschland) prieš Komisiją
47 punktas).
Tas pats taikoma tais atvejais, kad institucija atsakovė pažeidžia bendrą pareigą elgtis rūpestingai (šiuo klausimu žr. 1990 m. kovo 27 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Grifoni prieš EAEB
,
C-308/87, Rink. p. I-1203
, 13 ir 14 punktus) arba netinkamai taiko atitinkamas materialiąsias arba procedūrines normas (1967 m. liepos 14 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Kampffmeyer ir kt. prieš Komisiją
,
5/66, 7/66 ir 13/66–24/66, Rink. p. 317
,
ir
punktai).
Be to, pateikti pakankamų įrodymų dėl tariamos žalos buvimo bei jos apimties ir įrodyti esant pakankamai tiesioginį priežastinį Bendrijos institucijų veiksmų ir žalos ryšį turi Bendrijos atsakomybę pripažinti siekianti šalis (1979 m. spalio 4 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Dumortier Frères ir kt. prieš Tarybą
,
64/76, 113/76, 167/78, 239/78, 27/79, 28/79 ir 45/79, Rink. p. 3091
, 21 punktas; 2000 m. spalio 24 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Fresh Marine prieš Komisiją
,
T-178/98, Rink. p. II-3331
, 118 punktas, patvirtintas apeliacinėje instancijoje 2003 m. liepos 10 d. Teisingumo Teismo sprendimu
Komisija prieš Fresh Marine
,
C-472/00 P, Rink. p. I-7541
).
Kai viena iš trijų Bendrijos deliktinės atsakomybės atsiradimo sąlygų nėra patenkinama, reikalavimas dėl žalos atlyginimo turi būti atmestas, nesant reikalo nagrinėti kitų sąlygų (1994 m. rugsėjo 15 d. Teisingumo Teismo sprendimo
KYDEP prieš Tarybą ir Komisiją
,
C-146/91, Rink. p. I-4199
, 81 punktas ir 2002 m. vasario 20 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Förde-Reederei prieš Tarybą ir Komisiją
,
T-170/00, Rink. p. II-515
, 37 punktas), be to, Bendrijos teismas neprivalo nagrinėti šių sąlygų pagal nustatytą eilę (1999 m. rugsėjo 9 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Lucaccioni prieš Komisiją
,
C-257/98 P, Rink. p. I-5251
, 13 punktas).
Šiuo klausimu Komisija tvirtina, kad jei šios bylos aplinkybėmis atsirastų jos finansinė atsakomybė, tai apribotų galimybes vykdyti visas jai EB sutartyje pavestas konkurencijos reguliavimo funkcijas dėl suvaržančio efekto, kurį koncentracijų kontrolei gali turėti rizika atlyginti atitinkamų įmonių tariamai patirtus nuostolius.
Reikia pripažinti, kad toks bendrajam Bendrijos interesui prieštaraujantis efektas galėtų atsirasti, jei akivaizdaus Bendrijos teisės pažeidimo sąvoka būtų išplėsta tiek, kad apimtų visas klaidas ar pažeidimus, net jei jie būtų gana rimti, kurie savo pobūdžiu ar apimtimi nėra nebūdingi įprastiems konkurencijos taisyklių, kurios yra sudėtingos, jautrios ir turinčios didelį diskrecijos laipsnį, taikymą prižiūrėti įgaliotos institucijos veiksmams.
Taigi pakankamai akivaizdžiu Bendrijos teisės pažeidimu, dėl kurio atsirastų Bendrijos deliktinė atsakomybė, negalima laikyti teisinės pareigos neįvykdymo, kuris, nors ir nemalonus, vis dėlto gali būti paaiškintas objektyviais institucijai ar jos atstovams taikomais apribojimais dėl koncentracijų kontrolę reguliuojančių normų.
Ir, atvirkščiai, atsiranda teisė gauti žalos atlyginimą, kuri kyla iš institucijos veiklos, pasireiškiančios veiksmais, aiškiai priešingais teisės nuostatoms ir sunkiai pažeidžiančiais trečiųjų asmenų už institucijos ribų interesus, ir kai šiems veiksmams negalima rasti pateisinimo ar paaiškinimo remiantis objektyviai įprastos veiklos metu atsirandančiais suvaržymais.
Toks Bendrijos deliktinės atsakomybės atsiradimo ribų apibrėžimas yra reikalingas apsaugoti veiksmų laisvę ir diskreciją, kurią dėl bendrojo intereso turi turėti Bendrijos konkurencijos reguliuotojas priimdamas sprendimus pagal kompetenciją ir aiškindamas bei taikydamas atitinkamas pirminės ir antrinės Bendrijos teisės nuostatas, tačiau kartu nepalikdamas trečiųjų asmenų atsakingų už akivaizdaus ir neatleistino pareigų nesilaikymo pasekmes.
Pagal šiuos principus, prieš analizuojant žalos padidėjimo dėl institucijos veiksmų visumos atliekant susitarimo dėl koncentracijos kontrolės procedūrą įrodymus, reikia išnagrinėti, ar priimdama sprendimu
Schneider I
panaikintą sprendimą dėl nesuderinamumo Komisija padarė pakankamai akivaizdžių asmenims teises suteikiančių teisės normų pažeidimų.
Dėl sprendimo dėl nesuderinamumo neteisėtumo
Dėl konstatuotų susitarimo dėl koncentracijos poveikio analizės trūkumų
— Šalių argumentai
Schneider
teigia, kad sprendime
Schneider I
konstatuotos sprendimo dėl nesuderinamumo klaidos, trūkumai ir prieštaravimai, įvertinant susitarimo dėl koncentracijos poveikį sektorinėms nacionalinėms rinkoms už Prancūzijos ribų, gali būti laikomi pakankamai akivaizdžiais pažeidimais, kurie negali būti pateisinti nei šio susitarimo kontrolės sudėtingumu, nei laiko trūkumu, atsižvelgiant į tai, kad keturių mėnesių terminas, skirtas Komisijai priimti sprendimą dėl susitarimo dėl koncentracijos suderinamumo, buvo sustabdytas.
Komisija atsako, kad nesant įrodymų, jog ji akivaizdžiai ir sunkiai pažeidė dideles savo diskrecijos ribas, šie pažeidimai nėra pakankamai sunkūs, atsižvelgiant į nagrinėtų situacijų sudėtingumą, perspektyvinį rinkų analizės pobūdį ir reikalavimą kontrolės procedūrą atlikti operatyviai. Bet kuriuo atveju Pirmosios instancijos teismas sprendimo
Schneider I
412 punkte nurodė, jog padarytos klaidos nėra tokios, kad dėl jų būtų galima panaikinti sprendimą dėl nesuderinamumo.
— Pirmosios instancijos teismo vertinimas
Iš esmės negalima atmesti, kad vykdant konkurencijos politiką priimtus sprendimus pagrindžiančios ekonominės analizės akivaizdūs ir dideli trūkumai galėtų būti pripažinti pakankamais teisės normos pažeidimais, dėl kurių atsirastų Bendrijos deliktinė atsakomybė.
Vis dėlto, norint padaryti tokią išvadą, visų pirma reikia patikrinti, kad ydingos analizės metu pažeista taisyklė yra skirta suteikti asmenims teises. Taip pat, nors kai kuriems principams ir nuostatoms, kuriuos turi atitikti konkurencijos analizė, būdinga, kad šios taisyklės yra skirtos suteikti asmenims teises, visos iš pirminės ir antrinės teisės arba iš Bendrijos teismų praktikos išplaukiančios normos, kurių Komisija turi laikytis atlikdama ekonominius vertinimus, negali būti laikomos tokiomis.
Taip pat reikia atsižvelgti į tai, kad konkurencijos teisėje situacijos ar susitarimo dėl koncentracijos kvalifikavimui būtinos ekonominės analizės paprastai yra sudėtingos ir sunkios intelektinės formuluotės faktinių aplinkybių ir iš jų apibūdinimo pateiktų samprotavimų atžvilgiu, kurios gali turėti tam tikrų trūkumų, kaip antai apibendrinimai, nenuoseklumas arba kai kurių pareigų neatlikimas, atsiradę dėl institucijai taikomų laiko apribojimų. Tai dar labiau būdinga koncentracijų kontrolės atvejais, kai analizuojami ir ateities aspektai. Tokiomis sąlygomis dokumentų ar logikos trūkumai ne visuomet gali būti pakankamos aplinkybės Bendrijos atsakomybei atsirasti.
Galiausiai svarbu priminti, kad Komisija turi diskreciją, skirtą išlaikyti Bendrijos konkurencijos politikos kontrolę, o tai reiškia, kad iš jos nesitikima tiksliai pastovios ir nekintančios praktikos įgyvendinant atitinkamas nuostatas ir kad ji gali taikyti tam tikrą lankstumą pasirinkdama turimus ekonometrinius instrumentus ir tinkamas reiškinio nagrinėjimo perspektyvas (dėl atitinkamos rinkos apibrėžimo žr., pvz., 2003 m. gruodžio 17 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
British Airways prieš Komisiją,
T-219/99, Rink. p. II-5917
, 89 punktą ir paskesnius, patvirtintus apeliacinėje instancijoje 2007 m. kovo 15 d. Teisingumo Teismo sprendimu
British Airways prieš Komisiją
,
C-95/04 P, Rink. p. I-2331
), kol jos pasirinkimas nėra akivaizdžiai prieštaraujantis ekonomikos disciplinoje taikomoms taisyklėms ir nėra netinkamai taikomas.
Vis dėlto šioje byloje nėra reikalo konstatuoti, ar trys anksčiau išdėstyti teiginiai leistų nustatyti, kad laukiamo susitarimo dėl koncentracijos poveikio susijusioms nacionalinėms sektorinėms rinkoms už Prancūzijos ribų ekonominės analizės klaidos yra už Bendrijos deliktinės atsakomybės atsiradimo ribų.
Iš tikrųjų sprendime
Schneider I
konstatuoti susitarimo dėl koncentracijos poveikio nacionalinėms sektorinėms rinkoms už Prancūzijos ribų analizės trūkumai negalėjo turėti įtakos išvadai dėl susitarimo nesuderinamumo su bendrąja rinka, kurią Komisija galiausiai priėmė sprendime dėl nesuderinamumo.
Netgi nesant Bendrijos teisės pažeidimo Komisija negalėtų pritarti esamo turinio susitarimui dėl koncentracijos, nes pagal
Schneider I
sprendimo 413 punktą vien nustatytų klaidų nebūtų užtekę suabejoti prieštaravimais, kuriuos sprendimo dėl nesuderinamumo 782 ir 783 konstatuojamosiose dalyse Komisija pateikė kiekvienos iš Prancūzijos sektorinių rinkų atžvilgiu. Atsižvelgiant į sprendime dėl nesuderinamumo pateiktas faktines aplinkybes, pagal to paties sprendimo 415 punktą buvo neįmanoma nepritarti Komisijos išvadai, kad sprendimas sukurs arba sustiprins dominuojančią padėtį Prancūzijos mažos įtampos elektros įrangos sektorinėse rinkose, kuriose kiekviena iš dviejų šalių jau užėmė stiprią padėtį, ir dėl to veiksminga konkurencija bendrojoje rinkoje ar didelėje jos dalyje būtų gerokai apribota reglamento 2 straipsnio 3 dalies prasme.
Nors sprendimo dėl nesuderinamumo ekonominės analizės kritika neturi įtakos apibūdinant koncentraciją Prancūzijos sektorinių rinkų atžvilgiu, ji sprendime
Schneider I
nėra perteklinė, nes dėl jos netenka galios suderinamumo su kitomis rinkomis vertinimas ir dėl to teisių į gynybą laikymasis apribojamas tik likusiai galioti sprendimo dėl nesuderinamumo daliai dėl Prancūzijos sektorinių rinkų.
Šiam rezultatatui pasiekti užteko, kad ekonominė susitarimo dėl koncentracijos poveikio analizė būtų pripažinta netekusia įrodomosios galios, kaip tai buvo padaryta sprendimo
Schneider I
411 punkte, o klausimas, ar šį trūkumą taip pat buvo galima laikyti pakankamai akivaizdžiu Bendrijos teisės pažeidimu, tuo metu nebuvo aktualus.
Todėl sprendime dėl nesuderinamumo esantis kaltinimas dėl netinkamos ekonominės analizės dėl struktūrinių priežasčių pats savaime negali turėti jokių pasekmių tolesnei procedūrai ir sukelti
Schneider
žalą, kuri skiriasi nuo kilusios dėl jos teisių į gynybą pažeidimo.
Vienintelis sprendimo dėl nesuderinamumo trūkumas, kuris pagal sprendimą
Schneider I
galėjo atimti iš ieškovės galimybę pasiekti teigiamą sprendimą dėl susitarimo dėl koncentracijos įgyvendinimo, yra konstatuotas prieštaravimas tarp 2001 m. rugpjūčio 3 d. pranešimo apie kaltinimus ir paties sprendimo dėl nesuderinamumo, susijusio su kaltinimu dėl susitarimo šalių padėties sutvirtinimo. Taigi nustatant, ar sprendimu dėl nesuderinamumo buvo viršyta Bendrijos atsakomybės atsiradimo riba, reikia įvertinti tik šio vienintelio sprendimo trūkumo pobūdį ir sunkumą.
Dėl
Schneider
teisių į gynybą pažeidimo
— Šalių argumentai
Schneider
primena, kad Komisija savo 2001 m. rugpjūčio 3 d. pranešime apie kaltinimus nepakankamai aiškiai ir tiksliai išaiškino prieštaravimą, susijusį su susitarimo dėl koncentracijos suderinamumu, kad Prancūzijos mažos įtampos elektros įrangos sektorinių rinkų platinimo lygyje
Schneider
turima dominuojanti padėtis paskirstymo ir galutinių komutatorių komponentų sektoriuje sutvirtins pirmaujančią
Legrand
padėtį instaliacinės įrangos sektoriuje, ir taip atėmė iš ieškovės galimybę ginčyti šio prieštaravimo esmę per administracinės kontrolės procedūrą ir tinkamai pateikti korekcines priemones.
Vis dėlto pranešime apie susitarimą dėl koncentracijos
Schneider
pateikė Komisijai informaciją apie tariamas sąsajas tarp nagrinėjamų rinkos 4 ir 5 segmentų ir atitinkamas susitarimo šalių padėtis šiuose segmentuose Prancūzijoje, iš esmės pabrėždama, kad nėra portfelio efekto. Vis dėlto Komisija pateikė šį prieštaravimą tik 2001 m. rugsėjo 24 d., kai įprastas korekcinių priemonių pateikimo terminas jau buvo pasibaigęs ir likusios tik kelios dienos iki susitarimo dėl koncentracijos kontrolės procedūros pabaigos.
Komisija atsako, kad prieštaravimas tarp 2001 m. rugpjūčio 3 d. pranešimo apie kaltinimus ir sprendimo dėl nesuderinamumo atsiranda ne dėl kaltinimo dėl sutvirtinimo visiško nebuvimo, bet dėl aiškumo ir tikslumo trūkumo, nes ši problema buvo minima daugelyje pranešimo apie kaltinimus konstatuojamųjų dalių.
Schneider
teisių į gynybą pažeidimas nėra pakankamai akivaizdus, atsižvelgiant į trumpą pranešimo apie kaltinimus parengimo terminą ir sudėtingą visų argumentų dėl esmės, tarp kurių kaltinimas dėl sutvirtinimo buvo tik vienas iš reikšmingų elementų ir
Schneider
pasiūlytų korekcinių priemonių, vertinimą.
Aplinkybė, jog ieškovė pateikė Komisijai informaciją, nurodančią, kad susitarimas dėl koncentracijos nesukels jokių problemų dėl sutvirtinimo, dar labiau sumažina padarytą procedūros klaidą.
— Pirmosios instancijos teismo vertinimas
Reikia priminti, kad Komisija, prieš priimdama susitarimo dėl koncentracijos nesuderinamumą su bendrąja rinka konstatuojantį sprendimą pagal reglamento 18 straipsnio 1 dalį, kiekvienu tyrimo etapu, įskaitant ir konsultacijas Patariamajame komitete, turėjo suteikti pranešusioms įmonėms galimybę pareikšti nuomonę dėl joms pareikštų prieštaravimų.
Be to, iš reglamento 18 straipsnio 3 dalies galima daryti išvadą, kad priimdama sprendimą dėl nesuderinamumo Komisija negalėjo remtis prieštaravimais, dėl kurių suinteresuotoms įmonėms nebuvo suteikta galimybė pateikti paaiškinimus.
Kaip ir asmenims, kuriems skirti valdžios institucijų sprendimai, galintys turėti didelį poveikį jų interesams, Bendrijos masto susitarimo dėl koncentracijos šalimis esančioms įmonėms turi būti suteikta galimybė veiksmingai išreikšti savo nuomonę, ir šiuo tikslu jos turi būti aiškiai ir laiku informuotos apie dėl susitarimo, apie kurį jos pranešė, Komisijos pateiktų prieštaravimų esmę (šiuo klausimu žr. 1974 m. spalio 23 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Transocean Marine Paint prieš Komisiją
,
17/74, Rink. p. 1063
, 15 punktą ir 1999 m. kovo 4 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Assicurazioni Generali ir Unicredito prieš Komisiją
,
T-87/96, Rink. p. II-203
, 88 punktą).
Šiuo klausimu ypač svarbus pranešimas apie kaltinimus, nes jis specialiai skirtas suteikti atitinkamoms įmonėms galimybę atsakyti į reguliuojančios institucijos išreikštas abejones, pirma, išreiškiant jų požiūrį šiuo klausimu ir, antra, nusprendžiant pateikti Komisijai priemones, skirtas koreguoti neigiamas susitarimo dėl koncentracijos, apie kurią pranešama, pasekmes.
Ši garantija, kylanti iš pagrindinių laisvių, kurias Bendrijos teisinė sistema užtikrina administraciniame procese, yra ypač svarbi kontroliuojant įmonių susitarimus dėl koncentracijos (šiuo klausimu žr. 1991 m. lapkričio 21 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Technische Universität München
,
C-269/90, Rink. p. I-5469
, 14 punktą).
Iš tikrųjų šiuo klausimu reikia atsižvelgti ir į Bendrijos masto susitarimui dėl koncentracijos būdingų finansinių interesų ir verslo rizikos svarbą, taip pat į Komisijos turimus didelius kontrolės įgaliojimus konkurencijai bendrojoje rinkoje reguliuoti.
Tai reiškia, kad
Schneider
remiasi normos, kurios tikslas yra suteikti asmenims teises, pažeidimu.
Šiuo atveju akivaizdus ir sunkus reglamento 18 straipsnio 1 ir 3 dalių pažeidimas kyla dėl aplinkybės, kad Komisija, kaip ir šioje byloje, parengė pranešimą apie kaltinimus taip, kad ieškovė, kaip paaiškėja iš sprendimo
Schneider I
, negalėjo žinoti, jog nepateikusi tinkamų korekcinių priemonių, skirtų sumažinti arba panaikinti
Legrand
pozicijų Prancūzijos sektorinėse rinkose sutvirtinimo situacijas, ji neturėtų jokios galimybės tikėtis, kad susitarimas dėl koncentracijos būtų pripažintas suderinamu su bendrąja rinka.
Taigi 2001 m. rugsėjo mėn.
Schneider
pateiktos korekcinės priemonės, įskaitant
Legrand
pasitraukimą iš elektros komutatorių komponentų rinkų visoje EEE, objektyviai nebuvo tokios, kad išspręstų konkrečią problemą Prancūzijos mažos įtampos elektros įrangos sektorinių rinkų platinimo srityje, kur
Schneider
turima dominuojanti padėtis paskirstymo ir galutinių komutatorių komponentų sektoriuje sutvirtintų pirmaujančią
Legrand
padėtį instaliacinės įrangos sektoriuje.
Šis teisių į gynybą pažeidimas negali būti nei pateisintas, nei paaiškintas konkrečiais objektyviais Komisijos tarnybų suvaržymais. Taigi šis trūkumas, kurio egzistavimo ir turinio institucija neginčija, sukelia Bendrijai pareigą atlyginti už šias žalingas pasekmes.
Nėra pagrįstas atsakovės argumentas, kad iš esmės sunku parengti visapusišką rinkų analizę esant griežtai nustatytiems terminams, nes šiuo atveju žalą sukėlusi aplinkybė yra ne atitinkamų rinkų analizė pranešime apie kaltinimus arba sprendimas dėl nesuderinamumo, bet neįtraukimas į pranešimą apie kaltinimus nuorodos, turėjusios svarbią reikšmę jos pasekmėms ir sprendimo dėl nesuderinamumo rezoliucinei daliai. Ši nuoroda nebūtų sukėlusi jokių ypatingų techninių sunkumų ir nereikalavo jokio ypatingo papildomo tyrimo, kurio nebūtų buvę galima atlikti dėl laiko trūkumo, ir jos nebuvimas negali būti pateisinamas netyčine ar atsitiktine redakcine klaida, kuri būtų ištaisyta skaitant visą pranešimą apie kaltinimus.
Tai reiškia, kad
Schneider
teisių į gynybą pažeidimas šioje byloje turi būti pripažintas akivaizdžiu ir sunkiu Komisijos jai nustatytų ribų nepaisymu, kuris taip pat yra pakankamai akivaizdus teisės normos, kurios tikslas – suteikti asmenims teises, pažeidimas.
Taigi
Schneider
teisių į gynybą pažeidimas yra tokis Komisijos nusižengimas, dėl kurio gali atsirasti Bendrijos deliktinė atsakomybė, jei papildomai būtų įrodyta, kad buvo patirta reali ir tikra žala ir kad egzistuoja pakankamai tiesioginis priežastinis žalos ir akivaizdaus Bendrijos teisės pažeidimo ryšys.
Prieš nagrinėjant, ar pastarosios dvi sąlygos tenkinamos, Pirmosios instancijos teismui dar reikia nustatyti, ar Komisija ieškovės atžvilgiu per susitarimo dėl koncentracijos kontrolės procedūrą nesielgė iš esmės neteisėtai ir ar dėl to, kaip teigia
Schneider
, nepadidėjo neteisėtu sprendimu dėl nesuderinamumo padaryta žala arba neatsirado atskira žala dėl papildomų ieškovės išlaidų.
Kadangi kaltinimai, kuriuos ieškovė pateikė Komisijai, be tų, kurie buvo konstatuoti sprendime
Schneider I
, juos papildo ir todėl prireikus yra aplinkybės, dėl kurių atsiranda pagrindinius pažeidimus papildanti žala, juos reikia analizuoti pagal bendruosius Bendrijos deliktinės atsakomybės atsiradimui taikomus kriterijus, kuriais remiantis, kaip nurodyta 113–126 punktuose, būtinas pakankamai akivaizdus Bendrijos institucijos įvykdytas teisės normos pažeidimas.
Dėl kitų neteisėto Komisijos elgesio atvejų, kurie, kaip teigiama, priėmus sprendimą dėl nesuderinamumo padidino tariamai patirtą žalą arba dėl kurių atsirado atskira žala
Dėl nesąžiningumo
— Šalių argumentai
Schneider
mano, jog Komisija elgėsi nesąžiningai, jos atžvilgiu neteisėtai sudarydama įspūdį, kad bus priimtas sprendimas dėl susitarimo dėl koncentracijos suderinamumo, pakankamai anksti neįspėdama apie ketinimus uždrausti susitarimą ir nenurodžiusi esant reikšmingų kliūčių jam pritarti.
Iš tikrųjų Komisija neinformavo
Schneider
apie kaltinimą dėl sutvirtinimo prieš 2001 m. rugsėjo 24 d., nors ir turėjo galėjusių šį klausimą išspręsti įrodymų dar likus daug laiko iki pranešimo apie kaltinimus pateikimo 2001 m. rugpjūčio 3 dieną. Pirmaujančios susitarimo dėl koncentracijos šalių padėtys atitinkamose sektorinėse rinkose ir platinimo krypčių svarba buvo išsamiai aptartos pranešime „CO“ ir Komisijos labai greitai nustatytos.
Nuo 2001 m. gegužės mėn. Komisija turėjo įrodymų, kurie 2001 m. spalio mėn. leido patvirtinti, kad pranešančiųjų šalių atitinkamų pozicijų sutvirtinimas yra kliūtis koncentracijai.
Šį sąžiningumo trūkumą patvirtina už konkurencijos klausimus atsakingo komisaro paskelbtas pareiškimas „Le Monde“, pagal kurį „<…> kai įmonių galia prieš joms susijungiant yra tokia, kad negalima rasti jokių „korekcinių priemonių“, Komisija neturi kitos išeities, tik uždrausti susijungimą <…>“.
Komisija atsako, jog 2001 m. gegužės mėn. neturėjo visų reikalingų įrodymų, kad padarytų konkurencijos analizės išvadą ir nustatytų konkurencijos problemas. Būtų mažiausia per daug anksti Komisijai tuo metu pareikšti prieštaravimą dėl susitarimo dėl koncentracijos, iš esmės nepažeidžiant pareigos elgtis atsargiai ir gero administravimo principo.
Komisaro pareiškimas neturi reikšmės, nes jis paskelbtas po sprendimo dėl nesuderinamumo ir buvo skirtas
a posteriori
pristatyti Komisijos išvadas.
Bet kuriuo atveju
Schneider
, kaip pakankamai informuotas ūkio subjektas, galėjo įvertinti įvairią riziką, kurią kėlė susitarimas dėl koncentracijos Prancūzijos teisėje ir Bendrijos konkurencijos teisėje dėl didelės šalių galios Prancūzijoje.
— Pirmosios instancijos teismo vertinimas
Reikia konstatuoti, kad
Schneider
argumentai nėra pakankami, norint įrodyti kaltinimą dėl sąžiningumo trūkumo.
Pirmiausia
Schneider
negalėjo pateikti konkrečių, tikslių ir nuoseklių įrodymų, kuriais remiantis galima nustatyti, kaip ieškovė nurodė savo ieškinyje T-310/01, kad Komisija dar prieš
Schneider
pasiūlytų korekcinių priemonių aptarimą ketino uždrausti visą susitarimą dėl koncentracijos dėl esminių priežasčių,
a priori
atmesdama bet kokią galimybę ištaisyti susitarimo nesuderinamumą su bendrąja rinka.
Atsižvelgiant į bylos aplinkybes, negalima atmesti galimybės, kad Komisija negalėjo objektyviai ir žinodama visus klausimus įvertinti susitarimo dėl koncentracijos poveikio įvairioms nacionalinėms sektorinėms rinkoms iki 2001 m. rugpjūčio 3 d. pranešimo apie kaltinimus parengimo ir pateikimo etapo po to, kai išanalizavo ir panaudojo didelį kiekį informacijos, kurį
Schneider
ir
Legrand
pateikė pasibaigus kelių savaičių atsakymo terminui ir į kurio apimtį ir sudėtingumą ieškinyje T-310/01 dėmesį atkreipė pati ieškovė.
Šiuo klausimu reikia priminti, kad pranešimo apie kaltinimus tikslas yra pateikti visus reikiamus įrodymus, suteikiant galimybę įmonėms tinkamai suformuluoti savo nuomonę dėl Komisijos prieštaravimų, kurie pateikiami išanalizavus suinteresuotųjų šalių iš anksto pateiktą informaciją dėl susitarimo dėl koncentracijos, apie kurią pranešama, suderinamumo, kad vėliau Komisija, būdama visiškai susipažinusi su byla, galėtų priimti galutinį sprendimą.
Nors tai, kad 2001 m. rugpjūčio 3 d. pranešime apie kaltinimus neaptartas kaltinimas dėl sutvirtinimo, yra pakankamai akivaizdus
Schneider
teisių į gynybą pažeidimas, iš bylos nėra akivaizdu, kad šis pažeidimas būtinai turi būti vertinamas kaip kilęs dėl Komisijos nesąžiningo elgesio.
Už konkurencijos klausimus atsakingo komisaro kaltinantis pareiškimas, pateiktas 163 punkte, nebūtinai atitinka
Schneider
pateiktą aiškinimą. Negalima atmesti, kad komisaras pasirinko esamąjį laiką norėdamas apibrėžti bendrą taisyklę, taikomą ne vien šiam susitarimui dėl koncentracijos, kuris nebuvo vienintelė ginčijamame pareiškime minėta byla.
Todėl nagrinėjamas pareiškimas negali būti besąlygiškai aiškinamas kaip Komisijos valios pareiškimas
a posteriori
nuo pat pradžių iš esmės prieštarauti susitarimui dėl koncentracijos.
Šiomis sąlygomis kaltinimas Komisijai dėl sąžiningumo trūkumo negali būti laikomas įrodytu.
Todėl
Schneider
teiginius reikia atmesti.
Dėl
Schneider
teisės būti išklausytai nešališkos institucijos pažeidimo
— Šalių argumentai
Schneider
tvirtina, kad administracinės institucijos sprendimai, kaip Komisijos sprendimai koncentracijos kontrolės srityje, kuriems nėra taikomas nagrinėjimas teisme laikantis Europos žmogaus teisių konvencijos (toliau – Konvencija) 6 straipsnio 1 dalyje įtvirtintų garantijų, užtikrinančių asmenų teisę į teisingą procesą, turi atitikti šios nuostatos reikalavimus nuo administracinės kontrolės procedūros etapo pradžios.
Tai, kad ta pati tarnautojų komanda rengia sprendimus dėl nesuderinamumo ir dėl atskyrimo, prieštarauja šioje nuostatoje įtvirtintam nešališkumo principui.
Be to, galima suabejoti kitą dieną po sprendimų
Schneider I
ir
Schneider II
priėmimo atlikto pakartotinio susitarimo dėl koncentracijos nagrinėjimo objektyvumu ir nešališkumu, nes per visą kontrolės procedūrą susitarimą tyrusios komandos bent iš dalies buvo sudarytos iš tų pačių asmenų.
Komisija su tuo nesutinka ir teigia, kad nebuvo įrodytas jos nešališkumo pareigos pažeidimas ir kad ji nėra „teismas“ Konvencijos 6 straipsnio 1 dalies prasme. Bet kuriuo atveju šios nuostatos laikymasis buvo visiškai užtikrintas, atsižvelgiant į įmonių teisę kreiptis į Bendrijos teismą dėl pagal reglamento nuostatas priimtų sprendimų panaikinimo.
Be to, jokia teisės ar profesinės etikos norma neprieštarauja pakartotinį susitarimo dėl koncentracijos nagrinėjimą patikėti pirminę kontrolę vykdžiusiai tarnautojų komandai.
— Pirmosios instancijos teismo vertinimas
Asmenų teisę, kad jų bylą išnagrinėtų nepriklausomas ir bešališkas teismas, garantuoja Konvencijos 6 straipsnio 1 dalis, į kurią nurodo Europos Sąjungos sutarties 6 straipsnio 2 dalis ir kuri buvo pakartotinai patvirtinta Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijos 47 straipsnio antrojoje pastraipoje.
Kaip sudėtinė Bendrijos teisės sistemos saugomų pagrindinių teisių dalis, kurios laikymąsi Komisijai vykdant savo koncentracijos kontrolės procedūras užtikrina Bendrijos teismas, teisė į teisingą bylos nagrinėjimą akivaizdžiai yra taisyklė, kurios tikslas – suteikti asmenims teises (2006 m. balandžio 6 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Camós Grau prieš Komisiją
,
T-309/03, Rink. p. II-1173
, 102 ir 103 punktai).
Tačiau Konvencijos 6 straipsnio 1 dalis nedraudžia išankstinėje stadijoje dalyvauti administracinėms institucijoms, kurių taikomos procedūros neatitinka visų procedūrai teismuose taikomų reikalavimų, jei yra garantuota teisė į nešališką teismą (žr. 1981 m. birželio 23 d. Europos žmogaus teisių teismo sprendimo
Le Compte prieš Belgiją
, serija A Nr. 43, 51 punktą).
Šioje byloje teisė pareikšti ieškinį pagal EB 230 straipsnį dėl Komisijos pagal reglamento 8 straipsnio 3 ir 4 dalis priimtų sprendimų panaikinimo yra teisinė procedūra, užtikrinanti Konvencijos 6 straipsnio 1 dalyje įtvirtintas garantijas.
Be to, jokia teisės norma ar principas neprieštarauja tam, kad Komisija pavestų tiems patiems tarnautojams pakartotinai išnagrinėti susitarimo dėl koncentracijos vykdant sprendimą, kuriuo buvo panaikintas sprendimas dėl šio susitarimo pripažinimo nesuderinamu su bendrąja rinka.
Negalima pripažinti egzistuojant bendro pobūdžio principą, kylantį iš pareigos veikti nešališkai, kad administracinė ar teisminė institucija privalo grąžinti bylą kitai institucijai ar tos pačios institucijos kitokios sudėties padaliniui (žr. 1971 m. liepos 16 d. Europos žmogaus teisių teismo sprendimo
Ringeisen prieš Austriją
, serija A Nr. 13, 97 punktą).
Dėl profesinės institucijos tarybos drausmės padalinio Europos žmogaus teisių teismas patvirtino, kad teisėto įtarimo pagrindu negali būti pripažinta aplinkybė, kai trys iš septynių šios tarybos narių dalyvauja priimant sprendimą po to, kai kasacinės instancijos buvo grąžintas iš naujo nagrinėti ankstesnis sprendimas, kurį rengiant jie dalyvavo (žr. 1995 m. rugsėjo 26 d. Europos žmogaus teisių teismo sprendimo
Diennet prieš Prancūziją
, serija A Nr. 325-A, 38 punktą).
Tai reiškia, kad visiškas ar dalinis už įvairius susitarimo dėl koncentracijos kontrolės procedūros etapus atsakingų tarnautojų komandų sutapimas nėra Komisijos įvykdytas pakankamai akivaizdus teisės normos, kurios tikslas yra suteikti asmenims teises, pažeidimas.
Šiomis sąlygomis negalima pritarti tokiems
Schneider
argumentams.
Dėl akivaizdaus Komisijos nelankstumo nustatant
Schneider
ir
Legrand
atskyrimo sąlygas
— Šalių argumentai
Schneider
kaltina Komisiją, kad buvo nepagrįstai nelanksti nustatydama
Legrand
atskyrimo sąlygas. Komisijos atsisakymas leisti
Schneider
išnagrinėti galimybę perleisti savo turtą
Legrand
kitaip nei paprastu atskyrimu atgrasė visus verslo dalyvius, kuriems
Legrand
turto vertė dėl ekonominio ir komercinio poveikio neabejotinai būtų buvusi didesnė nei finansiniams investuotojams, kurie buvo vieninteliai, galintys dalyvauti pirkimo procese Komisijos nustatytomis atskyrimo sąlygomis.
Schneider
taikytas bendras draudimas išsaugoti ar perpirkti kai kurį
Legrand
turtą užkirto kelią ieškovei išlaikyti nuosavybę, kuri jai būtų leidusi įgyvendinti dalį numatytų sinergijų, taip pablogindama jos galimybę derėtis su galimais pirkėjais.
Pasirinkimas tarp skaidymo, perleidimo arba akcijų pardavimo biržoje, galimybės išlaikyti dalį
Legrand
kapitalo ir laikinai išsaugoti reikalavimo teisę
Legrand
ar jos įgijėjo atžvilgiu turėjo būti išnagrinėtas atsižvelgiant į visus kitus Komisijos reikalavimus.
Nepaisant atskyrimo termino pratęsimo nuolatinis Komisijos spaudimas ir negatyvus požiūris privertė
Schneider
nenutraukti ir nesulėtinti atskyrimo įgyvendinimo. Iš tikrųjų šis pratęsimas buvo beveik nepastebimas, nes jis buvo suteiktas nepažeidžiant „atsiskyrimo proceso etapų įgyvendinimo per pratęstą terminą“.
Komisija mano priešingai, kad ji buvo labai lanksti. Nors 2001 m. spalio 24 d. pranešime apie kaltinimus buvo numatytas
Legrand
atskyrimas padalijant jos akcijas
Schneider
akcijų turėtojams
pro rata
pagal jų turimą dalį, sprendimas dėl atskyrimo leido suinteresuotajam asmeniui jo prašymu pasirinkti tarp skaidymo, perleidimo arba akcijų pardavimo biržoje, išsaugoti dalį
Legrand
kapitale arba prašyti išankstinio Komisijos sutikimo laikinai išlaikyti reikalavimo teisę
Legrand
ar jos įgijėjo atžvilgiu.
Kadangi sprendimas dėl atskyrimo buvo tik sprendimo dėl nesuderinamumo taikymo priemonė,
Schneider
ir
Legrand
atskyrimas išsaugant pastarosios struktūrą negali būti laikomas nelankstumo įrodymu.
Finansinių įgijėjų sprendimui prioritetą suteikė pati
Schneider
. Be to, pramonės įgijėjai nebūtų sutikę su iš jų
Schneider
reikalaujamu antkainiu, priešingai nei finansiniai įgijėjai.
Gavusi pasiūlymą iš
Schneider
banko patarėjo, Komisija sutiko pratęsti atskyrimo terminą nuo šešių iki devynių mėnesių. Komisija suteikė papildomą trijų mėnesių terminą, tai yra iki 2003 m. vasario 5 d., pasilikdama galimybę papildomiems pratęsimams. Be to, sprendime dėl atskyrimo ypatingais atvejais
Schneider
prašymu buvo leidžiama pratęsti terminą.
— Pirmosios instancijos teismo vertinimas
Ginčydama atskyrimo tvarką pagal reglamento 8 straipsnio 4 dalį
Schneider
ginčija paties sprendimo dėl atskyrimo teisėtumą. Šis sprendimas buvo panaikintas Pirmosios instancijos teismui pripažinus neteisėtu sprendimą dėl nesuderinamumo, kuris buvo jo taikymo priemonė (žr. 44 ir 58 punktus), taigi nenagrinėjus jo paties iš esmės.
Kuomet, kaip šiuo atveju, Komisija pripažįsta susitarimą dėl koncentracijos nesuderinamą su bendrąja rinka, kai šis jau yra įgyvendintas, reglamento 8 straipsnio 4 dalis suteikia institucijai teisę pareikalauti imtis bet kokių kitų veiksmingai konkurencijai atkurti reikalingų veiksmų.
Nesant reikalo nustatyti, ar ši nuostata yra teises asmenims suteikianti teisės norma, negali būti preziumuojama, kad Komisija akivaizdžiai ir sunkiai ją pažeidė, pareikalaudama atskirti dvi susitarimo dėl koncentracijos šalis tokiu būdu, kad
Legrand
dydis nebūtų paveiktas ir neleidžiant jokių tolesnių
Legrand
verslo perleidimų
Schneider
.
Iš tikrųjų ypač svarbu atsižvelgti į pranešusiųjų įmonių pirmaujančias pozicijas susitarimo dėl koncentracijos paveiktose Prancūzijos teritorinėse mažos įtampos elektros įrangos sektorinėse rinkose, skirtumus tarp jų ir artimiausių konkurentų rinkos dalių, jų prekių ženklų žinomumą Prancūzijoje ir tradicinio dviejų suinteresuotųjų asmenų konkurencijos išnykimą.
Be to, teisinių atskyrimo būdų pasirinkimas, kaip tai matyti iš sprendimo dėl atskyrimo 105 punkto, buvo paliktas
Schneider
, išskyrus apribojimus, pagal kuriuos ieškovei nebuvo leidžiama išlaikyti reikšmingos
Legrand
kapitalo dalies ir garantuojančius
Legrand
grupės pardavimą, neatskiriant tam tikrų
Legrand
veiklos sričių.
Be to,
Schneider
neįrodė, kad sprendimo dėl atskyrimo vykdymo terminas buvo akivaizdžiai per trumpas. Ginčijamame sprendime Komisija trimis mėnesiais prailgino pirminį 2001 m. spalio 21 d. pranešime apie kaltinimus nustatytą šešių mėnesių terminą.
Sprendimo 122 konstatuojamojoje dalyje Komisija taip pat paskelbė esanti pasiruošusi, pirma, suteikti papildomą trijų mėnesių terminą, kurio metu įgaliotinis galėtų suteikti neatšaukiamą ir išimtinį pardavimo įgaliojimą, kad suteiktų
Schneider
veiksmų laisvę, reikalingą jos derybose su galimais įgijėjais ar investuotojais, ir, antra, prailginti šį terminą, jei jam būtų pateiktas toks prašymas, jeigu
Schneider
arba įgaliotinis galėtų įrodyti ėmęsis visų įmanomų pastangų laikytis termino.
Po 2002 m. balandžio 23  d. įvykusio teismo posėdžio, nurodyto byloje T-77/02 R, Komisija 2002 m. balandžio 26 d.
Schneider
atžvilgiu pratęsė terminą trimis mėnesiais, kartu nukeldama atskyrimo terminą iki 2003 m. vasario 5 d., tai yra iki vienerių metų nuo pranešimo apie sprendimą dėl atskyrimo, nepanaikinant
Schneider
teisės išimtinėmis aplinkybėmis prašyti papildomo pratęsimo.
Net jei pripažintume, kad
Legrand
dydžio įmonės perdavimas paprastai įvykdomas per terminus, kurie gali būti didesni nei vieneri metai, kaip tai nurodoma
Schneider
priskiriamuose komentaruose sprendimo dėl nesuderinamumo 110 punkte, prašyti vėl pratęsti terminą privalėjo ieškovė. Vis dėlto byloje nėra duomenų, kad tai buvo padaryta.
Be to, kaip galima spręsti iš jos 2001 m. lapkričio 7 d. atsakymo į 2001 m. spalio 24 d. Komisijos pranešimą apie kaltinimus,
Schneider
net prieš sprendimą dėl atskyrimo jau buvo susisiekusi su galimais įgijėjais.
Galiausiai, kaip išplaukia iš sprendimo dėl atskyrimo II priedo 5 punkto, pastarajame buvo reikalaujama tik pagal pasirinktą atskyrimo būdą priimti nepakeičiamą teisinį dokumentą, kurį praktiškai įgyvendinti buvo galima per tris mėnesius nuo šio dokumento priėmimo.
Todėl negalima teigti, kad Komisija nustatė
Schneider
atskyrimo
Legrand
būdą ir terminą, kuriuos būtų galima laikyti akivaizdžiu ir sunkiu institucijos diskrecijai nustatytų ribų pažeidimu.
Todėl negalima pritarti
Schneider
argumentams.
Dėl pasinaudojimo tarp susitarimo dėl koncentracijos šalių atsiradusia įtampa
— Šalių argumentai
Schneider
teigia, kad Komisija padidino tarp susitarimo dėl koncentracijos šalių kitą dieną po sprendimo dėl nesuderinamumo atsiradusią įtampą, ypač neleisdama jai tinkamu laiku susipažinti su diskusijų, kurios lėmė sprendimo dėl atskyrimo priėmimą, metu
Legrand
pateiktas įrodymais.
Komisija taip pat elgėsi ir kitą dieną po sprendimo dėl atskyrimo. Komisija paskatino
Legrand
2002 m. lapkričio mėn. pateikti teisinį ieškinį prieš
Schneider
Prancūzijoje, taip pat priderino savo argumentus dėl naujų
Schneider
korekcinių priemonių pakankamumo prie anksčiau minėto
Cour d’appel de Versailles
sprendimo.
Komisija atsako, kad
Legrand
požiūris pasikeitė greičiau dėl susitarimo dėl koncentracijos šalių interesų konflikto.
Pirmiausia
Schneider
nepateikė jokių konkrečių įrodymų, kad ji negalėjo susipažinti su
Legrand
pateiktais bylos įrodymais. Gavusi nekonfidencialias nagrinėjamų dokumentų versijas 2002 m. sausio mėn.
Schneider
net nepateikė atskiro prašymo susipažinti su jų konfidencialiomis versijomis.
— Pirmosios instancijos teismo vertinimas
Schneider
kaltinimai neleidžia pakankamai pagrįsti kaltinimų, kad Komisija pasinaudojo tarp susitarimo dėl koncentracijos šalių atsiradusia įtampa.
Ypač reikia pažymėti, kad Komisija savo atsiliepimo į ieškinį 88 punkte nurodė, o to
Schneider
neginčijo, kad 2002 m. sausio mėn. pateikė ieškovei nekonfidencialias dokumentų, susijusių su
Legrand
, versijas ir sąrašą, kuriame pateikiama nekonfidenciali neprieinamos informacijos santrauka. Iš bylos medžiagos negalima teigti, kad
Schneider
pateikė specialų prašymą susipažinti su kurių nors iš šių dokumentų konfidencialia versija.
Be to, nei sprendime dėl atskyrimo atsispindinčios Komisijos pastangos išsaugoti
Legrand
dydį, nei atsižvelgimas į nacionalinių teismų sprendimus įvertinant
Schneider
pasiūlytas priemones susitarimo dėl koncentracijos kontrolės procedūros metu negali būti objektyviai besąlygiškai laikomi kilusiais dėl siekio prisidėti prie ryšių tarp susitarimo dėl koncentracijos šalių pablogėjimo.
Todėl reikia atmesti
Schneider
teiginius.
Dėl Komisijos savo išimtinės kompetencijos ribų pažeidimo
— Šalių argumentai
Schneider
teigia, kad Komisija sunkiai ir akivaizdžiai pažeidė reglamento jai suteiktą išimtinę kompetenciją, nes pakartotinai nagrinėdama susitarime dėl koncentracijos ieškovės pasiūlytų korekcinių priemonių tinkamumo vertinimą padarė priklausomą nuo 2002 m. lapkričio 29 d.
Cour d’appel de Versailles
sprendimo rezoliucinės dalies, kurioje priimtas laikinas sprendimas dėl išimtinai nacionalinio sutarčių teisės klausimo.
Komisija teigia niekada neatsisakiusi savo išimtinės kompetencijos, o juo labiau nėra padariusi pakankamai akivaizdaus pažeidimo.
— Pirmosios instancijos teismo vertinimas
Vykdydama savo turimą kontrolės kompetenciją spręsti dėl Bendrijos masto susitarimų dėl koncentracijos suderinamumo su bendrąja rinka, Komisija negali nepaisyti susitarimų, saistančių pranešančias šalis, jei jų nuostatos yra teisėtos pagal taikytiną nacionalinę teisę.
Schneider
klaidingai teigia, kad Komisija savo kompetencijos įgyvendinimą įvertinant ieškovės pasiūlytų korekcinių priemonių tinkamumą padarė priklausomą nuo minėto
Cour d’appel de Versailles
sprendimo rezoliucinės dalies. Iš tikrųjų šiuo atveju tai yra ne Bendrijos konkurencijos teisės nuostatų viršenybės prieš nacionalinės teisės nuostatas klausimas, bet pasekmių, kurias privatinės teisės sutarčiai nustato nacionalinė teisė, taikytina šiai sutarčiai nepažeidžiant Bendrijos teisės, nustatymas.
Todėl nepanašu, kad Komisija padarė pakankamai akivaizdų Bendrijos teisės pažeidimą nustatydama abejotiną ir dėl to nepriimtiną
Schneider
pateiktų
Legrand
veiklos perleidimo pasiūlymų pobūdį, nes jie prieštaravo privatinės teisės sutarčiai, kuriai tinkamai taikoma nacionalinė teisė, kompetentingo nacionalinio teismo sprendimu pripažinta privaloma susitarimo dėl koncentracijos šalims pagal šios teisės nuostatas.
Šiomis aplinkybėmis negalima pritarti
Schneider
argumentams.
Dėl sprendimo
Schneider I
neįgyvendinimo gera valia
— Šalių argumentai
Ieškovė pažymi, kad sprendime
Schneider I
buvo atmesta Komisijos analizė dėl visų rinkų, išskyrus Prancūzijos sektorines rinkas. Todėl Komisija neturėjo priežasties atnaujinti pakartotinį susitarimo dėl koncentracijos nagrinėjimą I  tyrimo etape, nes ji taip pat žinojo, kad po 2002 m. gruodžio 5 d., tai yra perdavimo sutartyje
Schneider
nustatyto termino pasinaudoti nuostata dėl
Legrand
pardavimo atsisakymo, ieškovė praras iš pastangų, kurių ji ėmėsi siekdama sumažinti savo žalą, gautą naudą.
Schneider
taip pat logiškai reikalavo, kad kontrolės procedūra būtų atnaujinta kitą dieną po sprendimo
Schneider I
priėmimo, remiantis I  tyrimo etapui numatytu šešių savaičių terminu. Šis terminas turėjo leisti Komisijai gera valia įvykdyti sprendimą
Schneider I
, suteikiant ieškovei galimybę prireikus pateikti tinkamas korekcines priemones.
Be to, 2002 m. gruodžio 4 d. Sprendime pradėti II  tyrimo etapą buvo daugybė akivaizdžių faktinių aplinkybių vertinimo klaidų ir jis nukrypo nuo sprendime
Schneider I
pateiktos analizės schemos. Komisijos taikytai atitinkamų rinkų konkurencijos analizei
in fine
buvo būdingi tie patys dideli trūkumai, klaidos ir prieštaravimai, kaip ir tie, dėl kurių būvo panaikintas sprendimas dėl nesuderinamumo.
Komisija prieštarauja, kad kontrolės procedūros atnaujinimas I  tyrimo etape galėtų būti laikomas blogos valios įrodymu. Po
Schneider
prašymo pasirinktas sprendimas buvo vienintelis, suteikiantis galimybę priimti galutinį teigiamą sprendimą dėl susitarimo dėl koncentracijos iki 2002 m. gruodžio 5 dienos.
Schneider
pateiktų atnaujintų duomenų pagrindu Komisijos atlikta ekonominė analizė visais atžvilgiais suderinama su sprendime
Schneider I
iš esmės patvirtinta analize, po to, kai Komisija pasistengė aiškiau išdėstyti kaltinimą dėl sutvirtinimo.
— Pirmosios instancijos teismo vertinimas
Iš minėto 2007 m. kovo 9 d. Sprendimo
Schneider Electric prieš Komisiją
48 punkto išplaukia, kad, priešingai nei teigia
Schneider
, Komisija galėjo teisėtai nuspręsti atnaujinti susitarimo dėl koncentracijos kontrolės procedūrą nuo I  tyrimo etapo, kad galėtų padaryti tinkamas išvadas iš minėto sprendimo
Schneider I
, imdamasi visų reikiamų apsaugos priemonių, užtikrinančių, kad bus išvengta
Schneider
teisių į gynybą pažeidimo.
Be to, ieškovės įtarimų neužtenka įrodyti, kad sprendime dėl II  tyrimo etapo pradžios pateiktai atitinkamų Prancūzijos sektorinių rinkų konkurencijos analizei buvo būdingi tie patys trūkumai, kurie paveikė susitarimo dėl koncentracijos poveikio vertinimą nacionalinėse sektorinėse rinkose už Prancūzijos ribų, nurodytą sprendime dėl nesuderinamumo ir atmestą sprendime
Schneider I.
Sprendime
Schneider I
nustatytos analizės klaidos negalėjo turėti įtakos susitarimo dėl koncentracijos poveikio Prancūzijos sektorinėms rinkoms vertinimui dėl išskirtinio pastarųjų pobūdžio.
Iš kartu skaitomų sprendimo
Schneider I
413 ir 415 punktų išplaukia, kad negalima panaikinti išvados, jog siūlomas susitarimas dėl koncentracijos sukurtų ar sustiprintų dominuojančią padėtį Prancūzijos mažos įtampos elektros įrangos sektorinėse rinkose, kuriose kiekviena iš dviejų pranešusiųjų šalių jau buvo labai stiprios ir dėl to veiksminga konkurencija bendrojoje rinkoje ar didelėje jos dalyje būtų gerokai apribota reglamento 2 straipsnio 3 dalies prasme.
Šiuo požiūriu kaip reikšmingos buvo išskirtos rinkų dalys, atspindinčios susijungusio subjekto dominavimą arba stiprią dominuojančią padėtį, gerokai aukštesnės didmenininkų mokamos mažos įtampos elektros įrangos kainos, tradicinio dviejų suinteresuotųjų asmenų konkuravimo išnykimas ir dviejų partnerių prekių ženklų reputacija.
Taip pat svarbu pažymėti, kad rimtų abejonių dėl susitarimo dėl koncentracijos suderinamumo su bendrąja rinka užtenka priimti sprendimą pradėti II  tyrimo etapą pagal reglamento 6 straipsnio 1 dalies c punktą, tačiau pagal reglamento 2 straipsnio 3 dalį, kad konstatuotų koncentracijos nesuderinamumą su bendrąja rinka 8 straipsnio 3 dalies pagrindu, Komisija privalo pateikti dominuojančios padėties atsiradimo arba sustiprėjimo įrodymų.
Taigi neatrodo, kad siekiant įvykdyti sprendimą
Schneider I
vertindama likusias iš susitarimo dėl koncentracijos kylančias konkurencijos problemas tik vis dar reikšmingomis laikomose Prancūzijos sektorinėse rinkose Komisija akivaizdžiai ir sunkiai pažeidė jai nustatytas diskrecijos ribas.
Tokiomis aplinkybėmis Pirmosios instancijos teismas negali pritarti ieškovės argumentams.
Dėl teisių į gynybą pažeidimo
— Šalių argumentai
— Pirmosios instancijos teismo vertinimas
Nors teises į gynybą būtina užtikrinti prieš priimant bet kokį sprendimą, dėl kurio atitinkamoms įmonėms gali atsirasti neigiamas poveikis, sprendimas pradėti II  tyrimo etapą, priimtas po to, kai buvo atlikti atitinkamos rinkos tyrimai, nėra sprendimas, turintis neigiamą poveikį
Schneider
(minėtos 2006 m. sausio 31 d. Nutarties
Schneider Electric prieš Komisiją
, 76 punktas, patvirtintas minėtos 2007 m. kovo 9 d. Nutarties
Schneider Electric prieš Komisiją
72 punktu), kurio teisėtumas priklausytų nuo šių teisių laikymosi.
Taigi Komisija negalėjo padaryti pakankamai akivaizdaus teisės normos, kurios tikslas yra suteikti teises asmenims, pažeidimo, nepateikdama
Schneider
rinkos tyrimų rezultatų nuo sandorio I  tyrimo etapo, atnaujinto kitą dieną po sprendimų
Schneider I
ir
Schneider II
, paskelbimo.
Todėl reikia atmesti
Schneider
reikalavimus.
Dėl 2002 m. lapkričio mėn.
Schneider
pasiūlytų korekcinių priemonių neteisingos, nesąžiningos ir diskriminuojančios analizės
— Šalių argumentai
Schneider
kaltina Komisiją nusprendus, kad yra rimtų abejonių dėl susitarimo dėl koncentracijos suderinamumo su bendrąja rinka reglamento 6 straipsnio 1 dalies c punkto prasme, užuot taikius 2 straipsnio 3 dalyje numatytą kriterijų dėl dominuojančios padėties sukūrimo arba sustiprinimo, kuriuo turi būti grindžiamas sprendimas dėl nesuderinamumo pagal 8 straipsnio 3 dalį.
Schneider
taip pat kaltina Komisiją nusprendus, kad 2002 m. lapkričio mėn. pateiktos korekcinės priemonės yra nepakankamos, nors jos būtų pašalinusios visus
Schneider
ir
Legrand
veiklos sutapimus paveiktose rinkose, perduodant savarankiškas ir gyvybingas įmones vienam įgijėjui, pasiūlytų didelį asortimentą prekių ir prekių ženklų ir lengvesnį priėjimą prie platinimo dėl su
Schneider
elgesiu susijusių įsipareigojimų, panaikintų bet kokią su
Schneider
susijusią sutvirtinimo riziką ir apribotų galimų įgijėjų sąrašą iki perduotą įmonę vystyti pajėgių ūkio subjektų.
Schneider
struktūriniai įsipareigojimai buvo papildyti Komisijos kitose koncentracijos bylose patvirtintais elgesio įsipareigojimais, palengvinusiais priėjimą prie platinimo ir panaikinančiais bet kokią sutvirtinimo riziką.
Komisija iš esmės tvirtina padariusi išvadą, kad
Schneider
korekcinės priemonės neleistų pašalinti visų Prancūzijos mažos įtampos elektros įrangos rinkose nustatytų konkurencijos problemų ir kad, be teisinio netikrumo dėl
Cour d’appel de Versailles
sprendimo, jos kelia daugelį problemų dėl perleidžimų subjektų gyvybingumo, autonomijos ir gebėjimo atkurti veiksmingą konkurenciją. Komisija įvertino šių korekcinių priemonių įtaką paveiktoms rinkoms pagal rinkos dalis, sutapimo pašalinimą, perleidžiamų prekės ženklų galią ir
Schneider – Legrand
galimybę derėtis su didmenininkais.
Nepaisant to, kad kiekviena koncentracijos byla kelia ypatingų konkurencijos problemų, siūlomos elgesio priemonės būtų turėjusios tik labai ribotą įtaką, o jų taikymo kontrolė būtų kėlusi didelių sunkumų, atsižvelgiant į labai didelį prekių ir platintojų, kuriems šie įsipareigojimai būtų taikomi, skaičių.
— Pirmosios instancijos teismo vertinimas
Pirmosios instancijos teismas primena, kad, kaip nurodoma minėtos 2007 m. kovo 9 d. Teisingumo Teismo nutarties
Schneider Electric prieš Komisiją
48 punkte, Komisija galėjo teisėtai atnaujinti pakartotinį susitarimo dėl koncentracijos nagrinėjimą I  tyrimo etape kitą dieną po sprendimo
Schneider I
paskelbimo.
Kadangi Komisija nusprendė atnaujinti susitarimo dėl koncentracijos kontrolę šiuo etapu, norėdama pradėti susitarimo kontrolės II  tyrimo etapą 2002 m. gruodžio 4 d. Sprendimu, ji galėjo taikyti tik reglamento 6 straipsnio 1 dalies c punkte nustatytą rimtų abejonių dėl susitarimo dėl koncentracijos suderinamumo su bendrąja rinka kriterijų.
Taigi
Schneider
nepagrįstai kaltina Komisiją netaikius kriterijaus dėl dominuojančios padėties sukūrimo arba sustiprinimo 2 straipsnio 3 dalies prasme, kuriuo Komisija turi remtis priimdama sprendimą, pripažįstantį susitarimą dėl koncentracijos nesuderinamą su rinka pagal 8 straipsnio 3 dalį.
Dėl
Schneider
korekcinių priemonių tinkamumo išspręsti Komisijos nurodytas likusias konkurencijos problemas Prancūzijos mažos įtampos elektros įrangos sektorinėse rinkose nėra ginčijama, kad
Schneider
pasiūlyti
Legrand
veiklos perleidimai yra pagrindinis siūlomų korekcinių priemonių turinio elementas.
Tai reiškia, kad
Cour d’appel de Versailles
nurodymas
Schneider
atsiimti pasiūlymus dėl
Legrand
turto atsisakymo, kurie buvo pateikti be pastarosios sutikimo, patvirtina abejones, kurios, Komisijos teigimu, išliko dėl susitarimo dėl koncentracijos suderinamumo su bendrąja rinka.
Be to, ypač atsižvelgiant į grupės
Schneider – Legrand
Prancūzijoje turimą galią dėl jos stiprios padėties visuose mažos įtampos elektros paskirstymo papildomų prekių segmentuose, tradicinio dviejų susitarimo šalių konkuravimo išnykimą ir tai, kad suinteresuotieji asmenys išlaikė žinomus prekių ženklus, neatrodo, jog Komisija sunkiai ir akivaizdžiai pažeidė savo diskreciją nustatydama, kad
Schneider
pasiūlytos korekcinės priemonės buvo nepakankamos panaikinti visas rimtas abejones dėl susitarimo dėl koncentracijos suderinamumo su bendrąja rinka.
Taigi nėra įrodyta, kad Komisijos atsisakymas pripažinti šių priemonių tinkamumą panaikinti visas rimtas abejones, kurios jai išliko dėl susitarimo dėl koncentracijos suderinamumo su bendrąja rinka, kilo iš neteisingos, nesąžiningos ir diskriminuojančios šių priemonių analizės.
Todėl
Schneider
reikalavimai šiuo požiūriu turi būti atmesti.
Iš nurodytų aplinkybių aišku, kad nė vienas iš kaltinimų dėl visų Komisijos veiksmų susitarimo dėl koncentracijos kontrolės procedūros metu neatskleidė pakankamai akivaizdaus teisės normos, kurios tikslas – suteikti teises asmenims, pažeidimo.
Tokiomis sąlygomis dėl šių veiksmų Komisijos negalima kaltinti nei padidinus žalą, kurią
Schneider
teigia patyrusi dėl pakankamai akivaizdžių Bendrijos teisės pažeidimų priimant sprendimą dėl nesuderinamumo, nei dėl išlaidų, kurių
Schneider
turėjo atskyrimo procedūros metu arba nacionaliniuose teismuose.
Taigi tik aplinkybė, kad iš
Schneider
dėl prieštaravimo tarp 2001 m. rugpjūčio 3 d. pranešimo apie kaltinimus ir sprendimo dėl nesuderinamumo buvo atimta galimybė pristatyti tinkamas korekcines priemones išspręsti jos ir
Legrand
padėčių sutvirtinimo Prancūzijos sektorinėse rinkose problemą, yra pagrindas atsirasti ieškovės teisei gauti dėl šio neteisėto elgesio jos patirtos žalos atlyginimą.
Todėl Pirmosios instancijos teismas turi išnagrinėti, ar sprendimo dėl nesuderinamumo trūkumas, kuris yra toks nusižengimas, dėl kurio gali atsirasti Bendrijos deliktinė atsakomybė, galėtų būti laikomas pagrįstai susijusiu pakankamai tiesioginiu priežastiniu ryšiu su šiuo klausimu nurodomomis žalos dalimis.
Dėl tariamo priežastinio ryšio tarp pakankamai akivaizdaus Bendrijos teisės pažeidimo priimant sprendimą dėl nesuderinamumo ir šiuo klausimu nurodomų žalos dalių
Dėl
Schneider
turimo
Legrand
turto vertės sumažėjimo
Pagrindinė
Schneider
nurodoma žala yra atsiradusi dėl finansinių nuostolių, kurių ieškovė patyrė dėl pareigos perparduoti
Legrand
turtą mažesne nei įsigijimo kaina.
Sprendimu dėl atskyrimo, kuris yra neteisėtas tiek, kiek jis yra sprendimo dėl nesuderinamumo, kuris pats buvo neteisėtas, taikymo priemonė, iš tikrųjų buvo nustatytas
Schneider
terminas perleisti
Legrand
turtą, kartu uždraudžiant bet kokį atskirą tam tikro turto perleidimą.
Todėl, nors per teisinio pagrindo neturinčiame sprendime Komisijos nustatytą terminą dėl minėto turto vertės sumažėjimo nuo jo įsigijimo iki nurodyto perleidimo datos
Schneider
negalėjo perleisti turto, kurio ji buvo įpareigota atsisakyti nepatiriant nuostolių, reikia pripažinti, kad šie nuostoliai yra tiesiogiai atsiradę dėl pareigos vykdyti neteisėtą sprendimą, nepaisant priežasčių, dėl kurių atitinkamas turtas prarado vertę nagrinėjamu laikotarpiu.
Tačiau, norint nustatyti dėl Bendrijos institucijos neteisėtų veiksmų atsiradusią žalą, reikia atsižvelgti į atsakomybės atsiradimo pagrindu esančio pažeidimo, o ne sprendimo, kurio dalis jis yra, pasekmes, nes institucija galėjo arba turėjo priimti tas pačias pasekmes turintį sprendimą nepažeisdama teisės normų.
Kitaip tariant, priežastinio ryšio analizės negalima pradėti nuo neteisingos prielaidos, kad nesant neteisėto sprendimo institucija būtų nesiėmusi jokių veiksmų arba priimtų priešingą sprendimą, kuris taip pat galėtų būti laikomas neteisėtu elgesiu, tačiau reikia šią analizę pagrįsti palyginimu tarp situacijos, kurioje dėl neteisėto elgesio atsiduria atitinkami tretieji asmenys, ir situacijos, kurioje šie tretieji asmenys būtų atsidūrę, jei atitinkamos institucijos laikytųsi teisės normų.
Tais atvejais, kai neteisėta aplinkybė, kuria pagrįstas prašymas dėl žalos atlyginimo, yra susijusi su sprendimu, kuriuo pareiškėjui atsisakyta suteikti leidimą ar priimti kitą palankų sprendimą, analizuojant neteisėto sprendimo pasekmes ir lyginant realią ir atkurtą teisinę situacijas negali būti preziumuojama, kad nesant nustatyto pažeidimo pareiškėjas būtinai būtų gavęs prašomą leidimą arba jo atžvilgiu būtų priimtas palankus sprendimas.
Taip pat, kai įmonių susijungimą nesuderinamu su bendrąja rinka pripažįstančiame sprendime pažeidžiamos teisės į gynybą, negalima teigti, kad nesant šio pažeidimo susitarimas dėl koncentracijos, apie kurį pranešta, būtų tiesiogiai ar netiesiogiai pripažintas suderinamu, tačiau reikia įvertinti, kokias pasekmes nustatytas pažeidimas galėjo turėti sprendimo turiniui.
Taigi šioje byloje dėl Bendrijos veiksmų atsiradusi žala negali būti įvertinta palyginus situaciją priėmus sprendimą dėl nesuderinamumo ir situaciją, jei susitarimas dėl koncentracijos būtų tiesiogiai ar netiesiogiai patvirtintas, išskyrus atvejus, kai Bendrijos teismas galėtų konstatuoti, kad Komisijos priimtas sprendimas dėl nesuderinamumo yra tiesioginė ir tikra pripažintų jos teisinių pareigų pažeidimo pasekmė.
Taigi tam, kad būtų galima priimti sprendimą dėl pakankamo priežastinio nustatyto pažeidimo ir tariamos žalos ryšio, reikia įvertinti sprendime
Schneider I
nustatyto trūkumo įtaką tolesnei susitarimo dėl koncentracijos kontrolės procedūrai.
Tai reiškia, kad nors iš sprendimo
Schneider I
aišku, kad dėl pakankamai akivaizdaus
Schneider
teisių į gynybą pažeidimo buvo panaikintas sprendimas dėl nesuderinamumo, tai nereiškia, kad jei šio pažeidimo nebūtų, sprendimas būtų pripažintas suderinamu su bendrąja rinka.
Iš tikrųjų sprendimo
Schneider I
465 punkte nurodyta, kad dėl vykdymo priemonių, kurios pagal EB 233 straipsnį buvo reikalingos dėl šių neteisėtų veiksmų panaikinus sprendimą dėl nesuderinamumo (žr. sprendimo
Schneider I
462 ir 463 punktus), Komisija turėjo užtikrinti
Schneider
tokią padėtį, jog pastaroji galėtų tinkamai gintis nuo Komisijos pateiktų kaltinimų dėl visų susitarimo dėl koncentracijos paveiktų Prancūzijos mažos įtampos elektros įrangos sektorinių rinkų ir, kai įmanoma, pasiūlyti šiuos kaltinimus išsprendžiančias korekcines priemones, kad būtų užtikrintas, jei prireiktų, pakartotinai išnagrinėjus susitarimą dėl koncentracijos, pastarojo suderinamumą patvirtinantis sprendimas.
Kaip
Schneider
pati pripažino dublike, sprendimu
Schneider I
nebuvo panaikinta sprendime dėl nesuderinamumo pateikta susitarimo dėl koncentracijos poveikio Prancūzijos sektorinėms rinkoms ekonominė analizė.
Taigi vykdydama sprendimo
Schneider I
įgyvendinimo priemones Komisija turėjo atnaujinti susitarimo dėl koncentracijos kontrolės procedūrą, neatmesdama galimybės, kad susitarimas galėtų būti pripažintas suderinamu su bendrąja rinka, ir dėl to išklausyti ieškovę dėl padėties sutvirtinimo kaltinimo bei atsižvelgti į galimas korekcines priemones, kurias
Schneider
ir
Legrand
galėtų pateikti siekdamos išspręsti dėl jų atitinkamų padėčių sutvirtinimo atitinkamose Prancūzijos sektorinėse rinkose kylančias suderinamumo problemas.
Taigi vykdydama sprendimą
Schneider I
Komisija neturėjo jokios procedūrinės pareigos paskelbti susitarimą dėl koncentracijos suderinamu su bendrąja rinka.
Taip pat turi būti atmestas ieškovės posėdyje pateiktas teiginys, kad galioja susitarimo dėl koncentracijos, apie kurį pranešta, suderinamumo su bendrąja rinka prezumpcija.
Pagal Bendrijos teismų praktiką reglamentas nenumato koncentracijos, apie kurią buvo pranešta, suderinamumo su bendrąja rinka prezumpcijos, todėl kiekvienu atveju Komisija privalo priimti aiškų sprendimą dėl suderinamumo ir jį paskelbti (2005 m. gruodžio 14 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
General Electric prieš Komisiją
,
T-210/01, Rink. p. II-5575
, 61 punktas).
Žinoma, susitarimas dėl koncentracijos netiesiogiai laikomas suderinamu su bendrąja rinka, kol, pirmiausia, Komisija nepriėmė sprendimo pradėti II  tyrimo etapą per reglamento 10 straipsnio 1 dalyje nustatytą vieno mėnesio terminą arba nepriėmė sprendimo dėl susitarimo dėl koncentracijos suderinamumo per 10 straipsnio 3 dalyje nustatytą keturių mėnesių terminą.
Vis dėlto akivaizdu, kad šiai bylai netaikomas nė vienas iš dviejų minėtų atvejų, nes Komisija per nustatytus terminus užbaigė abu susitarimo suderinamumo kontrolės etapus, priimdama atitinkamose reglamento nuostatose numatytus sprendimus.
Taigi sprendime dėl nesuderinamumo nustatytas trūkumas neatėmė iš
Schneider
jokios teisės į tiesioginį ar netiesioginį sprendimą dėl susitarimo dėl koncentracijos suderinamumo, kuri pateisintų, kad visos šios teisės atėmimo finansinės pasekmės, ypač kylančios iš pareigos perleisti
Legrand
turtą, būtų laikomos Bendrijai priskirtina žala.
Tai reiškia, kad
Schneider
negali pagrįstai teigti dėl pažeidimo priimant sprendimą dėl nesuderinamumo patyrusi žalą, lygią viso 2001 m. spalio 10 d. turimo
Legrand
turto vertės sumažėjimui, tai yra sumai, kurios dydis tarp 2,483 ir 3,326 milijardų eurų, jei nėra pakankamai tiesioginio priežastinio ryšio tarp žalos ir pažeidimo, dėl kurio atsirado Bendrijos atsakomybė.
Nors ir neturėdama teisės į susitarimo dėl koncentracijos pripažinimą suderinamu, ieškovė, žinoma, galėjo turėti rimtą pagrindą tikėtis palankaus sprendimo, o tokios galimybės atėmimas sukėlė tam tikro dydžio atlygintiną žalą.
Iš tikrųjų negalima atmesti, kad savo paaiškinimais dėl kaltinimo sutvirtinimo ir pasiūlymais dėl perinvestavimo, kurie galėtų, atsižvelgiant į šį kaltinimą, sumažinti arba kompensuoti planuojamos koncentracijos antikonkurencinį poveikį, ieškovė galėjo reikalauti iš Komisijos pripažinti susitarimo dėl koncentracijos suderinamumą su bendrąja rinka, rizikuodama to nepadariusi padaryti vertinimo klaidą.
Vis dėlto, kaip papildomai nurodo
Schneider
pateikta ekspertizė dėl tariamos žalos nustatymo, sunku nustatyti susitarimo dėl koncentracijos suderinamumui su bendrąja rinka ir Komisijos pritarimui jam įgyvendinti reikalingo perinvestavimo pobūdį ir apimtį. Dar sunkiau nustatyti perdavimų ir sandorių, kuriuos numato šios korekcinės priemonės, įtaką bendrai ieškovės įmonės turimo turto vertei.
Tai reiškia, kad ekonominių rodiklių pasikeitimų įvertinimas, kuris būtinai būtų pridedamas prie sprendimo dėl suderinamumo, yra per daug netikslus, kad juo remiantis būtų galima atlikti naudingą palyginimą su situacija po sprendimo dėl nesuderinamumo. Darant prielaidą, kad
Schneider
turėjo realią galimybę gauti sprendimą dėl suderinamumo, šios galimybės išnaudojimas yra susijęs su pernelyg netiksliais rodikliais, kad būtų galima jį išreikšti įtikinama kiekybine išraiška.
Šiuo klausimu reikia pažymėti, kad, pirma,
Legrand
turto perdavimas galėjo tapti neįvykdomu dėl nacionalinės teisės priežasčių ir, antra, neįmanoma nuspręsti, ar
Schneider
turimo turto perleidimas pakankama dalimi, kad būtų kompensuotas jos ir
Legrand
pozicijų sutvirtinimas, nepanaikintų bet kokio ieškovės įmonės intereso vykdyti koncentraciją.
Tai reiškia, kad dėl nemažos galimybės išsaugoti
Legrand
turtą
Schneider
patirtos žalos atlyginimas negalimas.
Taigi reikia pripažinti, kad nėra pakankamai tiesioginio priežastinio ryšio tarp padaryto pažeidimo ir galimybės sulaukti sprendimo dėl susitarimo dėl koncentracijos suderinamumo, dėl kurio galėtų atsirasti Bendrijos atsakomybė dėl
Schneider
nustatytos pareigos perleisti jos turimą
Legrand
turtą arba būtų galima pripažinti, kad Bendrijai priskirtina žala yra lygi visam šio turto vertės sumažėjimui nuo tada, kai
Schneider
jį įsigijo, iki vėlesnio jo pardavimo.
Dėl tų pačių priežasčių
Schneider
neturi pagrindo teigti, kad neteisėtas sprendimas dėl nesuderinamumo užkirto kelią įgyvendinti iš susitarimo dėl koncentracijos lauktas pasekmes ir dėl to sužlugdė verslo strategiją ir kad jis padarė žalos jos įvaizdžiui dėl neigiamo poveikio ieškovės reputacijai.
Atvirkščiai, yra pakankamai tiesioginis priežastinis įvykdyto pažeidimo ir dviejų ieškovės nurodomų žalos dalių ryšys, kuriuo remiantis galima pripažinti teisę į žalos atlyginimą. Pirmoji dalis atitinka įmonės turėtas išlaidas dėl dalyvavimo po 2002 m. spalio 22 d. Pirmosios instancijos teismo paskelbtų panaikinimų atnaujintoje susitarimo dėl koncentracijos kontrolės procedūroje. Antroji dalis atitinka perdavimo kainos sumažinimą, kurį
Schneider
turėjo suteikti
Legrand
turto perėmėjui, kad užtikrintų susitarimą, jog perdavimo įsigaliojimo terminas būtų atidėtas iki tada, kiek reikėtų užtikrinti, kad tuo metu Bendrijos teisme vykusios teisminės procedūros neprarastų objekto iki joms pasibaigiant.
Dėl
Schneider
nurodytų išlaidų, susijusių su honorarais, administraciniais mokesčiais ir teismo mokesčiais
Dėl
Schneider
nurodytų išlaidų, susijusių su atlyginimu
ad hoc
įgaliotiniui, reikia pažymėti, kad įgaliotinio paskyrimo teisinis pagrindas yra reglamento 7 straipsnis, įpareigojantis įmonę, kuri, kaip šioje byloje, prieš Komisijai priimant sprendimą dėl susitarimo dėl koncentracijos, apie kurį pranešta, suderinamumo, įgijo nuosavybės teisę į kitos įmonės turtą viešo konkurso būdu, nesinaudoti kartu su vertybiniais popieriais iš šio viešo konkurso išplaukiančia balsavimo teise pagal 7 straipsnio 3 dalies nuostatą, nebent ji būtų gavusi Komisijos leidimą pagal 7 straipsnio 4 dalį.
Būtent pagal šią nuostatą 2001 m. gruodžio 4 d. Komisija
Schneider
prašymu suteikė jai leidimą naudotis iš
Legrand
akcijų išplaukiančia balsavimo teise, tarpininkaujant
Schneider
pasiūlytam įgaliotiniui pagal Komisijos patvirtintoje pavedimo sutartyje nustatytas sąlygas.
Taigi nėra pagrįsti
Schneider
teiginiai ieškinio 149 punkte, kad įgaliotinio įsikišimas buvo būtinas priėmus sprendimą dėl nesuderinamumo, ir dubliko 252 punkte, kad jei susitarimas dėl koncentracijos nebūtų neteisėtai uždraustas 2001 m. spalio 10 d.,
Schneider
niekuomet nebūtų reikėję kreiptis į įgaliotinį, kad galėtų naudotis savo teisėmis 2001 m. gruodžio mėn.
Legrand
visuotiniame akcininkų susirinkime, nes tuo metu jam priklausė tiesioginė
Legrand
kontrolė.
Iš tikrųjų, kaip jau buvo konstatuota, sprendimo dėl nesuderinamumo panaikinimas savaime nereiškė susitarimo dėl koncentracijos suderinamumo su bendrąja rinka patvirtinimo, nes Prancūzijos mažos įtampos elektros įrangos sektorinėse rinkose išliko po šio susitarimo atsiradusios konkurencijos problemos.
Dėl išlaidų už teisės, bankų ir mokesčių patarėjų konsultacijas ir kitų administracinių mokesčių, sumokėtų siekiant įgyvendinti atskyrimą pagal Komisijos nustatytas sąlygas, jos taip pat negali būti pripažintos priimant sprendimą dėl nesuderinamumo Komisijos padaryto pažeidimo pasekmėmis.
Iš tikrųjų, pirma, kaip jau buvo nurodyta, sprendimo dėl nesuderinamumo neteisėtumas ir jo sąlygotas sprendimo dėl atskyrimo neteisėtumas nereiškia, kad susitarimas dėl koncentracijos turėjo būti pripažintas suderinamu arba kad įmonės galėjo tęsti susijungusio subjekto veiklą. Taigi negalima preziumuoti, kad įprastai
Schneider
patiriamos administracinės išlaidos vykdant turto atskyrimą nebūtų patirtos, jei institucija būtų priėmusi teisėtą sprendimą.
Antra, nors
Schneider
teigia patyrusi didelių išlaidų dėl neteisėtų sprendime dėl atskyrimo jai nustatytų atskyrimo sąlygų ir dėl akivaizdaus Komisijos nelankstumo šiuo klausimu, šis tariamos žalos elementas yra susijęs ne su
Schneider I
sprendime konstatuotu teisių į gynybą pažeidimu, bet su atskirais kaltinimais, kurie šiame sprendime nebuvo pripažinti pakankamai akivaizdžiais pažeidimais, kad suteiktų teisę į žalos atlyginimą.
Dėl išlaidų, patirtų
Legrand
pradėtame nacionalinio teismo procese, užtenka konstatuoti, kad pati ieškovė teigia, jog jos buvo patirtos ne dėl neteisėto sprendimo dėl nesuderinamumo, o dėl Komisijai primetamo bandymo pasinaudoti tarp susitarimo dėl koncentracijos šalių kilusia įtampa, kuris šiame sprendime nebuvo pripažintas kaltinimu, dėl kurio galėjo atsirasti Bendrijos atsakomybė.
Išlaidos, patirtos dėl su Bendrijos teismais susijusių teisminės kontrolės procedūrų, turi būti laikomos padengtomis sprendimais dėl bylinėjimosi išlaidų pagal specialias šios rūšies mokesčiams taikomas procedūros taisykles sprendimuose, kuriais baigiama teisminė procedūra, ir specialiose procedūrose, numatytose tais atvejais, kai bylinėjimosi išlaidų dydis yra ginčijamas (žr. šioje byloje minėtas 2004 m. spalio 29 d. Nutartis
Schneider Electric prieš Komisiją
, T-310/01 DEP ir T-77/02 DEP). Šiose procedūrose negalima atgauti tų pačių arba tiems patiems tikslams išleistų sumų, susijusių su ieškiniu dėl Bendrijos deliktinės atsakomybės, įskaitant sumas asmenims, kurių ieškinys buvo atmestas ir priteista atlyginti bylinėjimosi išlaidas, kaip
Schneider
atveju bylose T-48/03 ir C-188/06 P.
Galiausiai dėl įvairaus pobūdžio mokesčių už konsultacijas, honorarų ir administracinių mokesčių, kurių
Schneider
patyrė dalyvaudama atnaujintoje susitarimo dėl koncentracijos kontrolės procedūroje, reikalingoje dėl sprendimų
Schneider I
ir
Schneider II
, atvirkščiai, reikia pripažinti, kad jie su institucijos neteisėtu elgesiu buvo susiję tiesioginiu ir aiškiu priežastiniu ryšiu.
Iš tikrųjų dėl to, kad 2001 m. rugpjūčio 3 d. pranešime apie kaltinimus Komisija neaptarė konkurencijos problemos, kuria paremtas sprendimas dėl nesuderinamumo, iš ieškovės buvo atimta galimybė pateikti savo nuomonę šiuo klausimu ir pasiūlyti tinkamas atsakomąsias priemones, ir dėl šios aplinkybės nagrinėjamas sprendimas buvo panaikintas. Dėl šio panaikinimo buvo būtina atnaujinti procedūrą vien tam, kad ieškovė būtų išklausyta dėl ginčijamo kaltinimo ir, jei reikia, pateiktų pasiūlymus dėl priemonių, skirtų pašalinti susitarimo dėl koncentracijos pasekmes šiuo klausimu, nors jai turėjo būti suteikta galimybė tai padaryti prieš tai, kai Komisija priėmė sprendimą dėl susitarimo dėl koncentracijos suderinamumo su bendrąja rinka.
Išlaidų, kurių ieškovė patyrė dalyvaudama po sprendimų
Schneider I
ir
Schneider II
atnaujintoje administracinėje kontrolės procedūroje, nebūtų buvę, jei Komisija būtų iš karto priėmusi teisių į gynybą nepažeidžiantį sprendimą, kuris dėl šios priežasties nebūtų panaikintas ir kuriuo buvo galima galutinai užbaigti kontrolės procedūrą, pripažįstant susitarimą dėl koncentracijos suderinamu arba nesuderinamu.
Žinoma, jei kaltinimas dėl sutvirtinimo būtų išdėstytas 2001 m. rugpjūčio 3 d. pranešime apie kaltinimus,
Schneider
būtų turėjusi pateikti savo poziciją šiuo klausimu ir, jei reikia, parengti tinkamas korekcines priemones prieš Komisijai priimant sprendimą dėl susitarimo dėl koncentracijos suderinamumo, ir tai ji padarė šį sprendimą panaikinusi ir vėliau atnaujinusi susitarimo dėl koncentracijos kontrolės procedūrą. Tačiau sunku ginčyti, kad iš naujo dalyvauti administracinėje procedūroje po dvylikos mėnesių pertraukos ir dėl naujų teisinių pagrindų su reguliuojančia institucija bendradarbiaujančiam subjektui yra nepalyginamai sudėtingiau, nei pateikti atsakymą į tą patį kaltinimą per pradinės kontrolės procedūrą, kai įmonė ir jos patarėjai buvo visiškai įsitraukę į susitikimus ir kontaktus su kompetentingomis Komisijos tarnybomis.
Tai reiškia, kad
Schneider
patirtos išlaidos dalyvaujant po sprendimų
Schneider I
ir
Schneider II
priėmimo atnaujintoje susitarimo dėl koncentracijos kontrolės procedūroje su neteisėtu institucijos elgesiu yra susiję pakankamu priežastiniu ryšiu, kad suteiktų teisę į žalos atlyginimą.
Dėl su
Wendel-KKR
sutartos
Legrand
perleidimo kainos sumažinimo, kad būtų galima atidėti perleidimo įvykdymo terminą
Pirmosios instancijos teismas turi išnagrinėti, ar dėl neteisėtų veiksmų priimant sprendimą dėl nesuderinamumo nesumažėjo
Schneider
turimo turto
Legrand
kapitale vertė, jį įvertinus su
Wendel-KKR
sudarytoje perleidimo sutartyje.
Sutariama, kad derybų dėl
Legrand
perleidimo pradžia ir perleidimo sutarties tarp
Schneider
ir
Wendel-KKR
sudarymas 2002 m. liepos 26 d. kilo tiesiogiai iš 2001 m. spalio 10 d. Sprendimo dėl nesuderinamumo, kuriam, nors ir neteisėtam, vis dėlto buvo būdingos visos teisinės pasekmės iki jo panaikinimo 2002 m. spalio 22 d. paskelbtu sprendimu
Schneider I.
Dėl šio sprendimo
Schneider
buvo įpareigota pradėti ir užbaigti derybas su
Wendel-KKR
dėl savo turimo
Legrand
turto perleidimo dar prieš priimant sprendimą dėl jos ieškinio dėl šio sprendimo panaikinimo, kad vėliau, jei ieškinys būtų atmestas, išvengtų pareigos pradėti ir užbaigti derybas dėl perleidimo iš esmės savo interesų gynybai nenaudingomis sąlygomis, nes šios derybos turėtų baigtis per labai trumpą laiką, atsižvelgiant į Komisijos nustatytą 2003 m. vasario 5 d. atskyrimo terminą ir netikrumą dėl to, ar Komisija sutiks šį terminą papildomai pratęsti.
Iš to išplaukia, kad
Schneider
buvo priversta ir galiojančio sprendimo dėl nesuderinamumo įpareigota 2002 m. liepos 26 d. sudarytoje sutartyje dėl perleidimo nustatyti
Legrand
perleidimo kainą ir užsitikrinti galimybę sustabdyti realų šio perleidimo vykdymą iki 2002 m. gruodžio 10 dienos.
Ši data iš tikrųjų buvo gerokai vėlesnė nei numatoma sprendimo
Schneider I
paskelbimo data, kuris turėjo būti priimtas taikant pagreitintą procedūrą, kad suteiktų
Schneider
galimybę gauti patvirtinimą dėl ginčijamo sprendimo teisėtumo, jei jos ieškinys dėl panaikinimo būtų atmestas, arba, atvirkščiai, jei sprendimas būtų panaikintas, kaip vėliau ir atsitiko, užsitikrinti, kad Komisija galėtų pakartotinai išnagrinėti susitarimą dėl koncentracijos, atsižvelgdama į pateiktas naujas korekcines priemones, ir priimti galutinį sprendimą, kuriuo teisėtai nusprendžiama dėl susitarimo dėl koncentracijos suderinamumo su bendrąja rinka.
Taigi dėl dviejų sprendime dėl nesuderinamumo buvusių pažeidimų, kuriuos
Schneider
galėjo laikyti akivaizdžiais, ir teisėtai siekdama teisinio sprendimo dėl susitarimo dėl koncentracijos suderinamumo ji vienu metu buvo priversta derėtis ir 2002 m. liepos 26 d. sudaryti
Legrand
perleidimo sutartį atidedant realų šio perleidimo vykdymą iki 2002 m. gruodžio 10 dienos.
Be to, iš bylos medžiagos negalima daryti išvados, kad perleidimo sutartis galėjo būti pasirašyta anksčiau nei 2002 m. liepos 26 d., net jei
Schneider
nebūtų nusprendusi, kad priimant ginčytiną sprendimą buvo padaryta akivaizdžių pažeidimų, dėl kurių panaikinimo ieškovė norėjo kreiptis į Pirmosios instancijos teismą.
Iš tikrųjų nuo 2001 m. spalio 10 d. reikia atsižvelgti į nesutrumpinamą terminą, reikalingą sudėtingiems finansiniams mechanizmams, skirtiems tokio dydžio turto kaip
Legrand
parduoti, sukurti ir įgyvendinti, kaip tai įrodo
Schneider
pastangos gauti Komisijos sutikimą dėl pradinio 6 mėnesių atskyrimo termino prailginimo.
Ši pareiga atidėti realaus
Legrand
pardavimo terminą, atsirandusi iš teisėto
Schneider
bandymo sulaukti teisinio sprendimo dėl susitarimo dėl koncentracijos suderinamumo su bendrąja rinka, neabejotinai privertė ieškovę su
Wendel-KKR
susitarti dėl
Legrand
perdavimo kainos sumažinimo, palyginti su kaina, kurią ieškovė būtų gavusi, jei pardavimas įvyktų nesant sprendimo dėl nesuderinamumo, kuris nuo pradžių atrodė paveiktas dviejų akivaizdžių pažeidimų.
Taigi iš tikrųjų reikia pripažinti, kad realaus
Legrand
turto pardavimo atidėjimas iki 2002 m. gruodžio 10 d. reiškė, jog
Wendel-KKR
turėjo būti atlyginta už riziką dėl
Legrand
turto nuvertėjimo, kurią ji prisiėmė sutikdama su tokiu atidėjimu, jau vien dėl galimybės, kad per laikotarpį nuo perleidimo sutarties pasirašymo ir galutinio šalių sutarto perleidimo įsigaliojimo termino galėtų nepalankiai pasikeisti akcijų kursas.
Šiuo klausimu reikia nurodyti, kad ieškinio 29 priede pateikiama ekspertizė kaip tik apibūdina
Schneider
žalos dėl prarastos galimybės apimtį dėl to, kad ji negalėjo pasirinkti
Legrand
perpardavimo datos.
Ši kompensacija sumažinant perleidimo kainą atrodo esanti savarankiška nuo perleidimo sutartyje numatyto atlyginimo už sutarties nutraukimą, kuris sutampa su kaina, kurią
Schneider
turėtų sumokėti, jei nuspręstų atsisakyti įvykdyti savo perleidimo įsipareigojimus.
Tokiomis aplinkybėmis teisių į gynybą pažeidimas, dėl kurio buvo panaikintas sprendimas dėl nesuderinamumo, turi būti suprantamas kaip pakankamai tiesiogiai susijęs su perleidimo sutartyje numatytu realaus
Legrand
pardavimo įvykdymo termino atidėjimu iki 2002 m.gruodžio 10 d., nes šis atidėjimas buvo būtinas, kad suteiktų
Schneider
galimybę tinkamai pasinaudoti kiekvieno subjekto teise gauti teisinį sprendimą dėl susitarimo dėl koncentracijos, apie kurį buvo tinkamai pranešta, suderinamumo su bendrąja rinka ir galiausiai būti išklausytam per jam reikalingas garantijas suteikiančią procedūrą.
Todėl Pirmosios instancijos teismo konstatuotas akivaizdus Bendrijos teisės pažeidimas taip pat turi būti suprantamas kaip pakankamai tiesioginiu priežastiniu ryšiu susijęs su
Schneider
patirta žala, sumažėjus
Legrand
perleidimo kainai dėl realaus perleidimo
Wendel-KKR
įvykdymo atidėjimo.
Iš visų aptartų aplinkybių galima daryti išvadą, kad pakankamai akivaizdus Bendrijos teisės pažeidimas priimant sprendimą dėl nesuderinamumo turi būti suprantamas kaip susijęs pakankamai tiesioginiu priežastiniu ryšiu su, pirma,
Schneider
patirtomis išlaidomis dalyvaujant kitą dieną po sprendimų
Schneider I
ir
Schneider II
priėmimo atnaujintoje administracinėje susitarimo dėl koncentracijos kontrolės procedūroje ir, antra, su
Wendel-KKR
sutartos
Legrand
turto perleidimo kainos sumažėjimu, kad būtų galima atidėti perleidimo terminą.
Dėl dviejų žalos dalių ir jų įvertinimo
Reikia priminti, kad 2003 m. gruodžio 11 d. Nutartimi Pirmosios instancijos teismas priėmė proceso organizavimo priemonę, kuria apribojo ginčo apimtį Bendrijos deliktinės atsakomybės atsiradimo principu ir žalos įvertinimo metodologija.
Dėl
Schneider
patirtų išlaidų dalyvaujant atnaujintoje susitarimo dėl koncentracijos kontrolės procedūroje reikia pažymėti, kad ieškovė turėjo išlaidų dėl administracinės atskyrimo procedūros, dėl ieškinių T-310/01, T-77/02 ir T-77/02 R ir galiausiai dėl susitarimo dėl koncentracijos kontrolės procedūros atnaujinimo, kurių bendrą įvertinimą ji pateikė ieškinio 150 punkte.
Siekiant nustatyti sumą, kurią Komisija turės atlyginti
Schneider
dėl kontrolės procedūros atnaujinimo metu patirtų išlaidų, iš ankstesniame punkte nurodytos bendros išlaidų sumos reikia atimti visas
Schneider
bylose T-310/01, T-77/02 ir T-77/02 R patirtas išlaidas, 293 punkte nurodytas išlaidas ir galiausiai išlaidas, kurių
Schneider
neišvengiamai būtų patyrusi dėl korekcinių priemonių, susijusių su sutvirtinimu, nes šias priemones ji bet kuriuo atveju būtų turėjusi pasiūlyti prieš sprendimo dėl nesuderinamumo priėmimą, jei jis būtų priimtas laikantis
Schneider
teisių į gynybą.
Šalys turės Pirmosios instancijos teismui per trijų mėnesių terminą nuo šio sprendimo paskelbimo pranešti apie bendrai sutartą sumą, atitinkančią šią nuostolių dalį pagal ankstesniame punkte nurodytus skaičiavimus, arba per tą patį terminą pateikti Pirmosios instancijos teismui jų pasiūlytas sumas.
Žala, atsiradusi sumažėjus
Legrand
perleidimo
Wendel-KKR
kainai dėl realaus
Legrand
pardavimo pirkėjui įvykdymo termino atidėjimo iki 2002 m. gruodžio 10 d., yra lygi skirtumui tarp sutarties šalių sutartos
Legrand
perleidimo kainos ir
Schneider
iš pirkėjo galėtos gauti kainos, jei 2001 m. spalio 10 d. pasibaigus pirmajai susitarimo dėl koncentracijos kontrolės procedūrai būtų priimtas teisėtas sprendimas dėl susitarimo teisėtumo.
Todėl Komisija turi atlyginti dėl to ieškovės patirtą tikslią ir įvertinamą žalą.
Kad būtų įvertintas ieškovės patirtos žalos dydis dėl
Legrand
perleidimo kainos
Wendel-KKR
sumažėjimo, su kuriuo ieškovė turėjo sutikti siekdama iki 2002 m. gruodžio 10 d. atidėti realaus
Legrand
pardavimo pirkėjui įvykdymo terminą, pagal Procedūros reglamento 65 straipsnio d punktą, 66 straipsnio 1 dalį ir 70 straipsnį reikia atlikti ekspertizę, prieš tai išklausius šalių pastabas ir pakvietus pateikti pasiūlymus dėl eksperto pasirinkimo.
Dėl šios priežasties ekspertui turi būti pateiktos patvirtintos 2002 m. liepos 26 d. perleidimo sutarties ir 2003 m. spalio 1 d. ekspertizės dėl
Schneider
tariamai patirtos žalos kopijos, esančios atitinkamai ieškinio 8 ir 29 prieduose.
Dėl Schneider prisidėjimo prie žalos jai atsiradimo
Šalių argumentai
Komisija teigia, kad
Schneider
Bendrijos koncentracijų kontrolės atžvilgiu pasirinko labai rizikingą teisinės gynybos priemonę, nes Prancūzijos teisė jai suteikė galimybes susitarti su
Legrand
apie tai pranešant Komisijai, tačiau būtų išvengta reikalavimo paskelbti viešą konkursą.
Schneider
atsako, kad pasirinktas būdas buvo vienintelė galimybė nepakenkti ekonominiams interesams ir susitarimo dėl koncentracijos saugumui, be to, niekas negalėjo numatyti, kad Komisija jam prieštaraus iš esmės arba kad bus padarytas
Schneider
teisių į gynybą pažeidimas.
Pirmosios instancijos teismo vertinimas
Nustatyta, kad
Schneider
įsigijo
Legrand
akcijas viešo konkurso būdu, pasinaudodama reglamento 7 straipsnio 3 dalyje įtvirtinta ir iš jo nuostatų išplaukiančio susitarimo dėl koncentracijos sustabdymo principo išimtimi.
Nors toks
Legrand
įsigijimo būdas reglamento 3 straipsnio 1 dalies b punkto prasme buvo visiškai teisėtas pagal Prancūzijos ir Bendrijos konkurencijos teisę, vis dėlto
Schneider
prisiėmė riziką, kad per reglamento nustatytus terminus pasibaigusios susitarimo dėl koncentracijos kontrolės rezultatas buvo sprendimas, konstatuojantis teisiškai nepriekaištingo susitarimo dėl koncentracijos nesuderinamumą su bendrąja rinka ir atitinkamą pareigą atskirti jau sujungtą įmonių turtą.
Atsižvelgiant į įvykdyto susijungimo apimtį ir vienintelių dviejų pagrindinių veikėjų Prancūzijos mažos įtampos elektros įrangos sektorinėse rinkose reikšmingą ekonominės galios padidėjimą,
Schneider
negalėjo nekreipti dėmesio į tai, kad įgyvendinus susijungimą bent jau būtų sustiprinta dominuojanti padėtis žymioje bendrosios rinkos dalyje ir kad dėl to susitarimas dėl koncentracijos bus uždraustas Komisijos, remiantis reglamento 2 straipsnio 3 dalimi.
Iš tikrųjų susitarimo dėl koncentracijos šalių turima galia Prancūzijos sektorinėse rinkose ir dviejų partnerių padėčių sustiprėjimas po susijungimo buvo akivaizdūs iš 2000 m. gruodžio 12 d. pranešimo „CO“ 7–17 priedų, kurie jau nebėra konfidencialūs (2006 m. vasario 21 d. Pirmosios instancijos teismo ketvirtosios kolegijos pirmininko nutarties šioje byloje, nepaskelbta Rinkinyje, 25 punktas) ir kuriuose pranešančios šalys taip pateikė procentine išraiška nurodytas Prancūzijos sektorinių rinkų dalis, užimamas pagrindinių sektoriaus dalyvių 1999 metais:
Segmentai
Schneider
Cible
Hager
Siemens
ABB
Segmentas Nr. 1
Pagrindiniai komutatoriai
—
—
Segmentas Nr. 2
Paskirstymo komutatoriai
Segmentas Nr. 3
Laidų kanalai
—
—
—
—
Segmentas Nr. 4
Galutiniai komutatoriai
0,1
Segmentas Nr. 5
Instaliacija
—
—
Segmentas Nr. 5.A.1
Lizdai ir išjungikliai
—
—
—
Segmentas Nr. 5.A.2
Kontrolės sistemos
—
—
—
—
—
Segmentas Nr. 5.A.3
Saugumo sistemos
—
—
—
—
—
Segmentas Nr. 5.A.4
Komunikacijos tiklai
—
—
—
—
—
Segmentas Nr. 5.B
Instaliacijos sistemos
—
—
—
Segmentas Nr. 5.C
Kanalai
—
—
—
Iš to išplaukia, kad
Schneider
pati prisidėjo prie žalos atsiradimo, prisiimdama realią sprendimo dėl nesuderinamumo riziką
a posteriori
teisiškai nepriekaištingos koncentracijos ir dėl to atsiradusios pareigos priverstinai perparduoti įsigytą turtą (šiuo klausimu žr. 1985 m. lapkričio 7 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Adams prieš Komisiją
,
145/83, Rink. p. 3539
, 54 punktą).
Vis dėlto ši išvada netaikoma žalai, kurią
Schneider
patyrė dėl dalyvavimo atnaujintoje susitarimo dėl koncentracijos kontrolės procedūroje, nes šis dalyvavimas nepriklausė nuo koncentracijos įgyvendinimo datos.
Tokiomis sąlygomis, tinkamai įvertinus bylos aplinkybes, būtų teisinga pripažinti ieškovę atsakinga už vieną trečiąją atlygintinos žalos, kurią ji patyrė dėl su
Wendel-KKR
sutartos perleidimo kainos sumažėjimo.
Iš visų prieš tai išdėstytų aplinkybių išplaukia, kad pagal prieš tai nurodytas sąlygas iš Komisijos reikia priteisti atlyginti, pirma,
Schneider
turėtas išlaidas dėl jos dalyvavimo po sprendimų
Schneider I
ir
Schneider II
priėmimo atnaujintoje susitarimo dėl koncentracijos kontrolės procedūroje ir, antra, dvi trečiąsias nuostolių, kurių
Schneider
patyrė dėl su
Wendel-KKR
sutartos
Legrand
perleidimo kainos sumažėjimo.
Dėl palūkanų
Šalių argumentai
Schneider
reikalauja jai sumokėti 4 % metines palūkanas nuo nustatytos žalos, atsiradusios 2002 m. gruodžio 4 d., kai buvo priimtas sprendimas pradėti II  tyrimo etapą, sumos iki sprendimo, kuriuo baigiasi šis procesas, priėmimo.
Apskaičiuojant delspinigius nuo paskirtos atlygintinų nuostolių sumos taip pat turėtų būti taikoma 4 % norma, skaičiuojant nuo būsimos sprendimo paskelbimo dienos.
Komisija nurodo, kad
Schneider
neįrodė buvusi ypatingų aplinkybių, kurios suteiktų teisę į palūkanas, auka. Atlygintinų nuostolių sumai daugiausia galėtų būti taikomi delspinigiai, skaičiuojant nuo sprendimo paskelbimo dienos.
Be to, Komisija pasilieka teisę prieštarauti nepagrįstai didelei ieškovės reikalaujamai 4 % normai.
Pirmosios instancijos teismo vertinimas
Pirmosios instancijos teismas konstatuoja, kad remiantis valstybių narių teisės principais, kuriuos nurodo EB 288 straipsnio antroji pastraipa, reikalavimas dėl palūkanų paprastai yra priimtinas nagrinėjant ieškinį dėl žalos atlyginimo (minėto sprendimo
Dumortier Frères ir kt. prieš Tarybą
25 punktas).
Dėl neteisėtų Bendrijos institucijų veiksmų subjekto patirtos žalos atlyginimu siekiama kiek įmanoma atkurti žalą patyrusio asmens turtinę padėtį.
Todėl, kai Bendrijos deliktinės atsakomybės sąlygos yra įvykdytos, kaip šioje byloje, Bendrijos teismas negali ignoruoti nepalankių pasekmių, atsiradusių dėl nuo žalą sukėlusio įvykio, tai yra 2002 m. gruodžio 10 d. – realaus
Legrand
perleidimo
Wendel-KKR
įgyvendinimo, iki žalos atlyginimo dienos ir todėl reikia atsižvelgti į infliaciją (1994 m. vasario 3 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Grifoni prieš EAEB
,
C-308/87, Rink. p. I-341
, 40 punktas ir 2005 m. liepos 13 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Camar prieš Tarybą ir Komisiją
,
T-260/97, Rink. p. II-2741
, 138 punktas).
Šio pakartotinio finansinio įvertinimo termino pradžia paprastai turi sutapti su sprendimo, pripažįstančio pareigą atlyginti ieškovės patirtą žalą, paskelbimo diena (1992 m. gegužės 19 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Mulder ir kt. prieš Tarybą ir Komisiją
,
C-104/89 ir C-37/90, Rink. p. I-3061
, 35 punktas ir minėto sprendimo
Camar prieš Tarybą ir Komisiją
142 ir 143 punktai).
Vis dėlto, kai priimant sprendimą reikalavimo dėl žalos atlyginimo dydis yra nežinomas ir negalima jo nustatyti pagal objektyvius įrodymus, delspinigius galima pradėti skaičiuoti ne nuo šios datos, o nuo patirtą žalą priteisusio teismo sprendimo paskelbimo dienos, tik jei vėluojama sumokėti ir iki visiško sumokėjimo,.
Tai reiškia, kad ieškovei priklausantis žalos atlyginimo dydis, skaičiuojant nuo 2002 m. gruodžio 10 d., turėtų būti perskaičiuotas iki patirtą žalą priteisiančio sprendimo paskelbimo datos ir padidintas delspinigiais, skaičiuojant nuo pastarosios datos iki visiško sumokėjimo.
Taikytina palūkanų norma apskaičiuojama remiantis Europos centrinio banko pagrindinėms refinansavimo operacijoms nustatyta norma, atitinkamai taikoma abiem nagrinėjamiems laikotarpiams, pridėjus du punktus, tačiau ji negali būti didesnė nei ieškovės reikalaujama 4 % norma (342 punkte minėto sprendimo
Mulder ir kt. prieš Tarybą ir Komisiją
35 punktas).
Dėl prašymo padidinti atlygintiną žalą dėl nacionalinio mokesčio
Šalių argumentai
Schneider
siekia padidinti atlygintiną žalą mokesčio, kurį ji turės sumokėti už šią sumą, dydžiu.
Komisija atsako, kad nesant apmokestinamos sumos negalima atlyginti mokestinių išlaidų, kurios nepriklauso nuostolių apskaičiavimo kriterijų metodologijai, tačiau turi būti nagrinėjamos iš esmės.
Pirmosios instancijos teismo vertinimas
Pirmosios instancijos teismas mano, kad priteistas žalos atlyginimas negali būti padidintas dėl nacionalinio mokesčio, kuris ateityje bus taikomas šiai sumai.
Reikia pažymėti, kad pagal
Schneider
ieškinio 29 priede pateiktą ekspertizę nėra aišku, kad Pirmosios instancijos teismo priteistas žalos atlyginimas būtų apmokestintas.
Bet kuriuo atveju prašymas padidinti turi būti pripažintas perdaug ankstyvu, nes nėra nuorodos, koks bus priteistos sumos dydis ir mokesčio, kuris bus taikomas, dydis, jei toks mokestis būtų taikomas nacionalinio mokesčių administratoriaus.
Todėl bet kuriuo atveju reikia atmesti prašymą padidinti atlygintiną žalą nacionalinio mokesčio, kuris gali būti pritaikytas, dydžiu.

Remdamasis šiais motyvais,
PIRMOSIOS INSTANCIJOS TEISMAS (ketvirtoji išplėstinė kolegija)
nepriimdamas sprendimo dėl bylos esmės,
nusprendžia:

1.
Priteisti iš Europos Bendrijos atlyginti
Schneider Electric SA
patirtas išlaidas, susijusias su koncentracijos kontrolės procedūros pakartojimu Pirmosios instancijos teismui paskelbus 2002 m. spalio 22 d. Sprendimus
Electric prieš Komisiją
(T-310/01 ir T-77/02), ir dvi trečiąsias nuostolių, kurių patyrė
Schneider Electric
dėl
Legrand SA
perleidimo kainos sumažinimo, kurią
Schneider Electric
turėjo sumokėti perėmėjui už tai, kad buvo atidėtas realaus
Legrand
pardavimo terminas iki 2002 m. gruodžio 10 dienos.

2.
Atmesti likusią ieškinio dalį.

3.
Įpareigoti šalis per trijų mėnesių terminą nuo šio sprendimo paskelbimo pranešti Pirmosios instancijos teismui apie bendrai sutartą sumą, atitinkančią pirmąją nuostolių dalį, kaip numatyta šio sprendimo 320 punkte.

4.
Įpareigoti šalis nesant tokio susitarimo per tą patį terminą pateikti Pirmosios instancijos teismui jų pasiūlytas sumas.

5.
Atlikti ekspertizę siekiant nustatyti antrosios
Schneider Electric
patirtos žalos dalies, nurodytos ankstesniame 1 punkte, dydį.

6.
Schneider Electric
ir Komisija pateikia nuomonę dėl eksperto arba pasiūlo Pirmosios instancijos teismui sąrašą ekspertų, iš kurių vieną šiuo tikslu galėtų skirti Pirmosios instancijos teismas.

7.
Įpareigoti Pirmosios instancijos teismo kanceliariją pateikti ekspertui jo ekspertizei patvirtintas ieškinio 8 ir 29 priedo kopijas.

8.
Įpareigoti ekspertą pateikti išvadą per nustatytą terminą.

9.
Įpareigoti Pirmosios instancijos teismo kanceliariją pateikti išvadą šalims.

10.
Perskaičiuoti ir padidinti atlygintinus nuostolius kartu su delspinigiais remiantis šio sprendimo 345 ir 346 punktuose nustatytais kriterijais.

11.
Atidėti bylinėjimosi išlaidų klausimo nagrinėjimą.

Legal
Wiszniewska-Białecka
Vadapalas
Moavero Milanesi
Wahl
Paskelbta 2007 m. liepos 11 d. viešame posėdyje Liuksemburge.
Kancleris
E. Coulon
Pirmininkas
H. Legal
Turinys

Teisinis pagrindas

Bylos aplinkybės

Procesas ir šalių reikalavimai

Dėl priimtinumo

Šalių argumentai

Pirmosios instancijos teismo vertinimas

Dėl esmės

Bendrieji šalių argumentai

Pirmosios instancijos teismo įvadinės pastabos

Dėl sprendimo dėl nesuderinamumo neteisėtumo

Dėl konstatuotų susitarimo dėl koncentracijos poveikio analizės trūkumų

— Šalių argumentai

— Pirmosios instancijos teismo vertinimas

Dėl Schneider teisių į gynybą pažeidimo

— Šalių argumentai

— Pirmosios instancijos teismo vertinimas

Dėl kitų neteisėto Komisijos elgesio atvejų, kurie, kaip teigiama, priėmus sprendimą dėl nesuderinamumo padidino tariamai patirtą žalą arba dėl kurių atsirado atskira žala

Dėl nesąžiningumo

— Šalių argumentai

— Pirmosios instancijos teismo vertinimas

Dėl Schneider teisės būti išklausytai nešališkos institucijos pažeidimo

— Šalių argumentai

— Pirmosios instancijos teismo vertinimas

Dėl akivaizdaus Komisijos nelankstumo nustatant
Schneider
ir
Legrand
atskyrimo sąlygas

— Šalių argumentai

— Pirmosios instancijos teismo vertinimas

Dėl pasinaudojimo tarp susitarimo dėl koncentracijos šalių atsiradusia įtampa

— Šalių argumentai

— Pirmosios instancijos teismo vertinimas

Dėl Komisijos savo išimtinės kompetencijos ribų pažeidimo

— Šalių argumentai

— Pirmosios instancijos teismo vertinimas

Dėl sprendimo
Schneider I
neįgyvendinimo gera valia

— Šalių argumentai

— Pirmosios instancijos teismo vertinimas

Dėl teisių į gynybą pažeidimo

— Šalių argumentai

— Pirmosios instancijos teismo vertinimas

Dėl 2002 m. lapkričio mėn.
Schneider
pasiūlytų korekcinių priemonių neteisingos, nesąžiningos ir diskriminuojančios analizės

— Šalių argumentai

— Pirmosios instancijos teismo vertinimas

Dėl tariamo priežastinio ryšio tarp pakankamai akivaizdaus Bendrijos teisės pažeidimo priimant sprendimą dėl nesuderinamumo ir šiuo klausimu nurodomų žalos dalių

Dėl
Schneider
turimo
Legrand
turto vertės sumažėjimo

Dėl
Schneider
nurodytų išlaidų, susijusių su honorarais, administraciniais mokesčiais ir teismo mokesčiais

Dėl su
Wendel-KKR
sutartos
Legrand
perleidimo kainos suma žinimo, kad būtų galima atidėti perleidimo įvykdymo terminą

Dėl dviejų žalos dalių ir jų įvertinimo

Dėl Schneider prisidėjimo prie žalos jai atsiradimo

Šalių argumentai

Pirmosios instancijos teismo vertinimas

Dėl palūkanų

Šalių argumentai

Pirmosios instancijos teismo vertinimas

Dėl prašymo padidinti atlygintiną žalą dėl nacionalinio mokesčio

Šalių argumentai

Pirmosios instancijos teismo vertinimas
(
*1
)	Proceso kalba: prancūzų.