CELEX: 62004CJ0255
Priimtinumas
Ieškinyje nurodytų pagrindų ir reikalavimų neatitikimas
Taisyklė, pagal kurią teismas negali priimti sprendimo ultra petita
EB 49 straipsnis
Nacionalinės teisės aktai, nustatantys, jog licencija išduodama atsižvelgiant į rinkos poreikius
Nacionalinės teisės aktai, įtvirtinantys samdomo darbo prezumpciją
Įrodinėjimo pareigos perkėlimas
"Procesinių taisyklių" nebuvimas teismo praktikos Peterbroeck prasme
Socialinė apsauga
Taikytinų teisės aktų koordinavimas Reglamentu Nr. 1408/71
Kova su slepiamu darbu

Europos Bendrijų Komisija savo ieškiniu prašo Teisingumo Teismo pripažinti, kad:
–        nustačiusi, jog artistų įdarbinimo agentūrai, įsisteigusiai kitoje valstybėje narėje, licencija išduodama remiantis agentūros
veiklos naudingumo artistų įdarbinimo poreikių atžvilgiu kriterijumi,
–        įtvirtinusi artisto, pripažinto paslaugų teikėju ir įsisteigusio savo kilmės valstybėje narėje, kurioje jis paprastai teikia
analogiškas paslaugas, samdomo darbo prezumpciją,
Prancūzijos Respublika neįvykdė įsipareigojimų pagal EB 43 ir EB 49 straipsnius.

Teisinis pagrindas

Bendrijos teisės aktai
Šioje byloje, be EB 49 straipsnio taikymo, keliami klausimai ir dėl Bendrijos teisės aktų socialinės apsaugos srityje.
1971 m. birželio 14 d. Tarybos reglamento (EEB) Nr. 1408/71 dėl socialinės apsaugos sistemų taikymo pagal darbo sutartį dirbantiems
asmenims, savarankiškai dirbantiems asmenims ir jų šeimos nariams, judantiems Bendrijoje, iš dalies pakeisto ir atnaujinto
1996 m. gruodžio 2 d. Tarybos reglamentu (EB) Nr. 118/97 (OL L 28, 1997, p. 1), kurį iš dalies pakeitė 1998 m. birželio 29 d.
Tarybos reglamentas (EB) Nr. 1606/98 (OL L 209, p. 1, toliau – Reglamentas Nr. 1408/71) 4 straipsnio 1 dalis numato:
„Šis reglamentas taikomas visiems teisės aktams, kurie apima šias socialinės apsaugos sritis:
a) ligos ir motinystės išmokas;
b) invalidumo išmokas, įskaitant tas, kurios skirtos darbingumui išsaugoti ar atgauti;
c) senatvės išmokas;
d) išmokas maitintojo netekusiems asmenims;
e) išmokas dėl nelaimingų atsitikimų darbe ir profesinių ligų;
f) išmokas mirties atveju;
g) bedarbio išmokas;
h) išmokas šeimai.“
To paties reglamento 13 straipsnio 1 dalis nurodo:
„Asmenims, kuriems taikomas šis reglamentas, taikomi tik vienos valstybės narės teisės aktai. Tokie teisės aktai nustatomi
remiantis šios antraštinės dalies nuostatomis.“
Pagal Reglamento Nr. 1408/71 14a straipsnio 1 dalies a punktą „vienos valstybės narės teritorijoje savarankiškai dirbančiam
asmeniui, kuris atlieka darbus ir kitos valstybės narės teritorijoje, toliau galioja pirmosios valstybės narės teisės aktai
su sąlyga, kad numatyta darbo trukmė neviršija 12 mėnesių.“

Nacionalinės teisės aktai
Šioje byloje nagrinėjami Prancūzijos teisės aktai susiję, pirma, su artistų įdarbinimo veikla ir, antra, su artistų veikla.
Prancūzijos sistema, reglamentuojanti artistų įdarbinimo veiklą
–       Licencijos išdavimas atsižvelgiant į rinkos poreikius
Pagrįstoje nuomonėje nustatyto termino pabaigoje galiojusios Darbo kodekso (1973 m. sausio 2 d. Įstatymas Nr. 73-4 (1973 m.
sausio 3 d. JORF, p. 52)) redakcijos L. 762-3 straipsnis nurodo:
„Artisto agento licencijos išdavimo, atnaujinimo arba panaikinimo sąlygos nustatomos Valstybės tarybos dekrete.
Šios sąlygos susijusios su artisto agento morale, jo veiklos vykdymo būdais ir šios veiklos naudingumu renginio artistų įdarbinimo
poreikių atžvilgiu“.
Šiuo tikslu pagrįstoje nuomonėje nustatyto termino pabaigoje galiojusios Darbo kodekso redakcijos R. 762-6 straipsnis numato,
jog „visi dokumentai ir informacija apie atitinkamų asmenų reputaciją, moralę ir profesinę veiklą, konkrečias aplinkybes,
kuriomis jie vykdo arba vykdė artisto agento veiklą, bei apie poreikius įdarbinti renginio artistus pateikiami Komisijos (pagal
Darbo kodekso R.762-3 straipsnį prie Darbo reikalų ministro įsteigta konsultacinė komisija) nariams, kurie privalo saugoti
tokiu būdu jiems perduotos informacijos konfidencialumą“.
Vėliau Darbo kodekso L. 762-3 straipsnį iš dalies pakeitė 2005 m. sausio 18 d. Įstatymas Nr. 2005-32, nustatantis socialinės
sanglaudos programą (2005 m. sausio 19 d. JORF, p. 864), ir jame nebeliko nuorodos į rinkos poreikius.
–       Reikalavimas tarpininkauti su Prancūzijos agentu
Pagal pagrįstoje nuomonėje nustatyto termino pabaigoje galiojusios Darbo kodekso redakcijos L. 762-9 straipsnį, „jei tarp
užsienio artistų agentų valstybės ir Prancūzijos nėra sudarytas susitarimas dėl abipusio pripažinimo, šie agentai gali artistus
įdarbinti Prancūzijoje tik tarpininkaudami su Prancūzijos artistų agentais“.
Šią nuostatą pakeitė 2001 m. vasario 22 d. Nutarimas Nr. 2001-177, priimtas siekiant artistų agentų profesijai pritaikyti
Europos Bendrijų steigimo sutarties 43 ir 49 straipsnius (2001 m. vasario 24 d. JORF, p. 3024). Priėmus šį pakeitimą kitoje
valstybėje narėje įsisteigusiems artistų agentams nebetaikomas reikalavimas tarpininkauti su Prancūzijos agentu, o tik tam
tikrais atvejais reikalaujama gauti licenciją.
–       Reikalavimas gauti licenciją
Priėmus Nutarimą Nr. 2001-177, Darbo kodekso L.762-9 straipsnis numato, jog „Europos Bendrijos valstybės narės arba Susitarimo
dėl Europos ekonominės erdvės šalies narės artistų agentai <...> gali vykdyti savo veiklą Prancūzijoje, jeigu jie gauna licenciją
L. 762-3 straipsnyje nustatytomis sąlygomis arba pateikia panašiomis sąlygomis vienoje šių valstybių išduotą licenciją“.
–       Reikalavimas įsisteigti Prancūzijoje
Pagal pagrįstoje nuomonėje nustatyto termino pabaigoje galiojusios Darbo kodekso redakcijos R. 762-12 straipsnį:
„Licencijos turėtojas per vieną mėnesį departamento, kuriame yra agentūros buveinė, Darbo ir užimtumo tarnybos direktorių
informuoja apie agentūros įdarbintą darbo ieškantį klientą. <...>“
To paties kodekso redakcijos, galiojusios pagrįstoje nuomonėje nustatyto termino pabaigoje, R. 762-13 straipsnis numato:
„Kiekviena artistų agentūra kiekvieną mėnesį departamento, kuriame yra agentūros buveinė, Darbo ir užimtumo tarnybos direktoriui
turi pateikti įdarbinimų statistiką. <...>
<...>“.
2004 m. kovo 8 d. priėmus Dekretą Nr.°2004-206 dėl Europos Bendrijų valstybės narės arba Susitarimo dėl Europos ekonominės
erdvės šalės narės artistų agentų vykdomos veiklos, kuris iš dalies pakeitė Darbo kodeksą (antroji dalis, Valstybės tarybos
dekretai) (2004 m. kovo 10 d. JORF, p. 4685), R.762‑15 ir R.762‑17 straipsniai numato tik tai, kad kitos valstybės narės kilmės
artisto agento pateiktame prašyme „prireikus turi būti nurodytos numatomos Prancūzijoje steigti nepagrindinės buveinės ar
padaliniai“.
Prancūzijos sistema, reglamentuojanti artistų veiklą
Pagrįstoje nuomonėje nustatyto termino pabaigoje galiojusios Darbo kodekso redakcijos L.762‑1 straipsnis įtvirtina samdomo
darbo prezumpciją. Pagal šį straipsnį:
„Preziumuojama, kad bet kuri sutartis, kuria fizinis arba juridinis asmuo už atlygį įsipareigoja įdarbinti renginio artistą
pagal jo produktyvumą, yra darbo sutartis, jeigu šis artistas nevykdo šios sutarties dalyku esančios veiklos tokiomis aplinkybėmis,
jog privalėtų užsiregistruoti prekybos registre.
Ši prezumpcija galioja neatsižvelgiant į atlygio būdą bei dydį ar į tai, kaip sutartį kvalifikuoja jos šalys. Jos taip pat
nepaneigia pateikti įrodymai, kad artistas išsaugo savo meninės saviraiškos laisvę, kad jis yra visos naudojamos medžiagos
arba jos dalies savininkas arba kad jis pats įdarbina vieną ar keletą jam padedančių asmenų, jeigu jis pats dalyvaus renginyje.
<...>“.

Faktinės aplinkybės ir ikiteisminė procedūra
Oficialiame pranešime paprašius Prancūzijos Respublikos pateikti savo pastabas, 2000 m. sausio 26 d. Komisija jai pateikė
pagrįstą nuomonę nurodydama, kad tam tikri artistų įdarbinimą bei artistų veiklą reglamentuojančių nacionalinių sistemų aspektai
jai atrodo nesuderinami su EB 43  ir EB 49 straipsniais. Todėl ji nurodė šiai valstybei narei per du mėnesius nuo šios nuomonės
gavimo įvykdyti iš EB Sutarties kylančius įsipareigojimus. Kadangi Komisijos netenkino 2000 m. balandžio 28 d. laiške išdėstytas
Prancūzijos valdžios institucijų atsakymas ir 2000 m. gruodžio 29 d., 2002 m. vasario 20 d. bei 2003 m. rugsėjo 4 d. pateikti
patikslinimai, ji nusprendė pareikšti šį ieškinį.

Dėl ieškinio
Kaip ieškinio pagrindus Komisija nurodo du kaltinimus, susijusius su Prancūzijos sistemomis, reglamentuojančiomis artistų
įdarbinimo veiklą bei artistų veiklą; pirmas kaltinimas padalytas į keturias dalis.
Keturios pirmo kaltinimo dalys susijusios su:
–        Prancūzijos teisės aktų, galiojusių pagrįstoje nuomonėje nustatyto termino pabaigoje ir nustatančių reikalavimą, jog artistų
įdarbinimo agentai, įsisteigę kitoje valstybėje narėje, turi tarpininkauti su Prancūzijos agentu, nesuderinamumu su EB 43
ir EB 49 straipsniais,
–        Prancūzijos teisės aktų, galiojusių pagrįstoje nuomonėje nustatyto termino pabaigoje ir nustatančių reikalavimą, jog artistų
įdarbinimo agentai, įsisteigę kitoje valstybėje narėje, Prancūzijoje privalo turėti buveinę arba nuolatinę veiklos vietą,
nesuderinamumu su EB 49 straipsniu,
–        Prancūzijos teisės aktų, galiojusių pagrįstoje nuomonėje nustatyto termino pabaigoje ir nustatančių reikalavimą, jog artistų
įdarbinimo agentai, įsisteigę kitoje valstybėje narėje, tam tikrais atvejais turi gauti Prancūzijos valdžios institucijų išduotą
licenciją, neatsižvelgiant į kilmės valstybėje narėje jau pateiktus patvirtinimus bei garantijas (toliau – teisės aktai, nustatantys
reikalavimą turėti licenciją) nesuderinamumu su EB 49 straipsniu ir
–        Prancūzijos teisės aktų, galiojusių pagrįstoje nuomonėje nustatyto termino pabaigoje ir nustatančių reikalavimą, jog artistų
įdarbinimo agentams, įsisteigusiems kitoje valstybėje narėje, licencija išduodama atsižvelgiant į artistų įdarbinimo poreikius,
nesuderinamumu su EB 49 straipsniu.
Antras kaltinimas susijęs su Prancūzijos teisės aktų, galiojusių pagrįstoje nuomonėje nustatyto termino pabaigoje ir numačiusių,
jog bet kuri sutartis, kuria fizinis arba juridinis asmuo už atlygį įsipareigoja įdarbinti renginio artistą atsižvelgiant
į jo produktyvumą, yra laikomas darbo sutartimi, nesuderinamumu su EB 49 straipsniu tiek, kiek šie teisės aktai taikomi paslaugas
teikiantiems kitos valstybės kilmės artistams (toliau – nagrinėjama samdomo darbo prezumpcija).
Per rašytinę proceso dalį Komisija atsisakė pirmo kaltinimo pirmos ir antros dalių.
Todėl šis ieškinys apsiriboja pirmo kaltinimo trečios ir ketvirtos dalių bei antro kaltinimo nagrinėjimu EB 49 straipsniu
atžvilgiu.

Dėl pirmo kaltinimo trečios dalies, susijusios su reikalavimu tam tikrais atvejais gauti Prancūzijos valdžios institucijų
išduotą licenciją, neatsižvelgiant į kilmės valstybėje narėje jau pateiktus patvirtinimus ir garantijas
Prancūzijos vyriausybė remiasi prieštaravimu dėl priimtinumo, susijusio su ieškinio pagrindų ir reikalavimų neatitiktimi.
Jos manymu, pirmo kaltinimo trečia dalis nėra nurodyta ieškinio reikalavimuose.
Šiuo klausimu primintina, kad remiantis Teisingumo Teismo statuto 21 straipsniu ir Teisingumo Teismo procedūros reglamento
38 straipsnio 1 dalies c punktu pagal EB 226 straipsnį pareikšto ieškinio reikalavimuose Komisija turi pareikšti tikslius
kaltinimus, dėl kurių Teisingumo Teismo prašoma pareikšti nuomonę (šiuo klausimu žr. 1990 m. gruodžio 13 d. Sprendimo
Komisija prieš Graikiją
, C‑347/88, Rink. p. I‑4747, 28 punktą ir 1992 m. kovo 31 d. Sprendimo
Komisija prieš Daniją
, C‑52/90, Rink. p. I‑2187, 17 punktą). Šie reikalavimai turi būti suformuluoti nedviprasmiškai, kad Teisingumo Teismas nepriimtų
sprendimo
ultra petita
arba iš viso nepriimtų sprendimo dėl kurio nors kaltinimo (šiuo klausimu žr. 1962 m. gruodžio 14 d. Sprendimo
Meroni prieš Vyriausiąją valdybą
, 46/59 ir 47/59, Rink. p. 783, 801 bei 2003 m. lapkričio 20 d. Sprendimo
Komisija prieš Prancūziją
, C‑296/01, Rink. p. I‑13909, 121 punktą).
Taigi šiuo atveju reikia konstatuoti, jog nors nagrinėjamą kaltinimą Komisija mini ieškinio pagrinduose, ji jo neįtraukė į
savo reikalavimus. Kadangi jis nėra nurodytas tarp jos ieškinio dalyku esančių kaltinimų, šį kaltinimą reikia pripažinti nepriimtinu.
Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta pirmiau, pirmo kaltinimo trečia dalis yra nepriimtina.

Dėl pirmo kaltinimo ketvirtos dalies, susijusios su nustatytu reikalavimu, jog licencija išduodama atsižvelgiant į rinkos
poreikius
Šalių argumentai
Komisija tvirtina, jog nacionalinės teisės aktai, nustatantys, jog artistų įdarbinimo agentams, įsisteigusiems kitoje valstybėje
narėje, licencija išduodama atsižvelgiant į artistų įdarbinimo poreikius, sudaro neteisėtą kliūtį EB 49 straipsnyje numatytai
teisei laisvai teikti paslaugas.
Prancūzijos vyriausybė pripažįsta kliūties kitoje valstybėje narėje įsisteigusių artistų agentų teisei laisvai teikti paslaugas
egzistavimą, kurią nurodo Komisija, tačiau patikslina, kad per tą laiką nagrinėjamą nuostatą pakeitė Įstatymas Nr. 2005‑32.
Teisingumo Teismo vertinimas
Šiuo atžvilgiu pakanka konstatuoti, kaip tai pripažino ir Prancūzijos vyriausybė, kad nacionalinės teisės aktai, nustatantys,
jog licencija vykdyti tokią veiklą, kaip antai artistų įdarbinimo veiklą, išduodama atsižvelgiant į artistų įdarbinimo poreikius,
sudaro kliūtį tiek, kiek ja siekiama apriboti paslaugų teikėjų skaičių. Prancūzijos vyriausybė nepateikė jokių šią kliūtį
pateisinančių priežasčių.
Dėl Prancūzijos vyriausybės argumento, jog per tą laiką buvo pakeisti teisės aktai, reikia priminti, kad pareiškus ieškinį
pagal EB 226 straipsnį įsipareigojimų neįvykdymą reikia vertinti atsižvelgiant į valstybės narės padėtį pagrįstoje nuomonėje
nustatyto termino pabaigoje (be kita ko, žr. 2002 m. kovo 19 d. Sprendimo
Komisija prieš Airiją
, C‑13/00, Rink. p. I‑2943, 21 punktą).
Šiuo atveju minėto termino pabaigoje, t. y. 2000 m. kovo 26 d., Prancūzijos teisės aktai, nustatantys, jog artistų agentams,
įsisteigusiems kitoje valstybėje narėje, licencijos išduodamos atsižvelgiant į įdarbinimo poreikius, dar nebuvo pakeisti.
Todėl pirmo kaltinimo ketvirta dalis yra pagrįsta.

Dėl antro kaltinimo, susijusio su nagrinėjama samdomo darbo prezumpcija
Šalių argumentai
Komisija tvirtina, kad nagrinėjama samdomo darbo prezumpcija, kurią, be to, būtų sudėtinga paneigti, sudaro kliūtį laisvam
paslaugų teikimui tiek, kiek siekdami, jog jų sutartis nebūtų laikoma darbo sutartimi ir kad dėl to jiems nebūtų taikomos
pagal darbo sutartį dirbančių asmenų socialinės apsaugos bei mokamų atostogų sistemos, kitoje valstybėje narėje įsisteigę
artistai privalo įrodyti, jog jie nevykdo veiklos vadovaujant kitam asmeniui, o priešingai – kad jie yra savarankiškai dirbantys
asmenys. Ši kliūtis yra neproporcinga tikslo, kurio ja yra siekiama, atžvilgiu.
Prancūzijos vyriausybė atsako, kad ši prezumpcija nesudaro kliūčių laisvam paslaugų teikimui ir, be to, ją lengva paneigti.
2001 m. sausio 18 d. Darbo ir solidarumo ministrui priėmus aplinkraštį DSS/DACI Nr. 2001/34, susijusį su Europos Bendrijų
Teisingumo Teismo praktika, kurioje išaiškinamos Reglamento (EEB) Nr. 1408/71 14 straipsnio 1 dalies a punkto, 14a straipsnio
1 dalies a punkto ir 14c straipsnio teisinės sąvokos, norint paneigti samdomo darbo prezumpciją pakanka pateikti E 101 formos
pažymą.
Be to, ši vyriausybė tvirtina, kad bet kuriuo atveju nagrinėjamą samdomo darbo prezumpciją pateisina bendrojo intereso pagrindas,
susijęs su artistų socialine apsauga ir kova su slepiamu darbu.
Teisingumo Teismo vertinimas
Pirmiausia reikia patikslinti, kad šis ieškinys apsiriboja vien artistais, pripažintais paslaugų teikėjais ir įsisteigusiais
savo kilmės valstybėje narėje, kurioje jie paprastai teikia analogiškas paslaugas (toliau – atitinkami artistai). Taigi
, inter alia
, jis susijęs su asmenimis, kurie vyksta į Prancūziją siekdami joje laikinai bei savarankiškai vykdyti veiklą. Todėl šis ieškinys
nėra susijęs nei su Prancūzijoje įsisteigusiais artistais (šiuo klausimu žr. 2004 m. balandžio 29 d. Sprendimo
Komisija prieš Portugaliją
, C‑71/02, Rink. p. I‑5645, 24 punktą), nei su Prancūzijoje samdomą darbą atliekančiais artistais, kurie Bendrijos teisės
prasme laikomi „pagal darbo sutartį dirbančiais asmenimis“ (šiuo klausimu žr. 1996 m. birželio 27 d. Sprendimo
Asscher
, C‑107/94, Rink. p. I-3089, 25 punktą). Iš to išplaukia, jog šiuo ieškiniu Komisija iškelia klausimą dėl Prancūzijos teisės
tik tiek, kiek ji taikoma kitų valstybių narių kilmės artistams, paslaugų teikėjams.
Pagal nusistovėjusią Teisingumo Teismo praktiką EB 49 straipsnis reikalauja panaikinti ne tik bet kokią kitose valstybėse
narėse įsisteigusio paslaugų teikėjo diskriminaciją, bet taip pat panaikinti bet kokius laisvo paslaugų teikimo apribojimus,
net vienodai taikomus tiek nacionaliniams, tiek kitų valstybių narių paslaugų teikėjams, jei jie draudžia, trukdo ar daro
mažiau patrauklią kitose valstybėse narėse įsisteigusių paslaugų teikėjų veiklą, kurie savo kilmės valstybėse narėse teisėtai
teikia analogiškas paslaugas (šiuo klausimu žr. 1991 m. liepos 25 d. Sprendimo
Säger
, C‑76/90, Rink. p. I-4221, 12 punktą ir 2001 m. spalio 25 d. Sprendimo
Finalarte ir kt
., C‑49/98, C‑50/98, C-52/98–C‑54/98 ir C‑68/98–C‑71/98, Rink. p. I‑7831, 28 punktą). Šia laisve naudojasi ir paslaugų teikėjai,
ir jų gavėjai (žr. 1984 m. sausio 31 d. Sprendimo
Luisi ir Carbone
, 286/82 ir 26/83, Rink. p. 377, 16 punktą ir 2004 m. liepos 13 d. Sprendimo
Komisija prieš Prancūziją
, C‑262/02, Rink. p. I‑6569, 22 punktą).
Šioje byloje reikia pripažinti, jog neatsižvelgiant į tai, kad nagrinėjamą samdomo darbo prezumpciją paneigti yra pakankamai
sudėtinga, ji sudaro kliūtį laisvam paslaugų teikimui EB 49 straipsnio prasme. Iš tikrųjų nors ji
stricto sensu
neatima iš nagrinėjamų artistų galimybės vykdyti savarankiškai dirbančių asmenų veiklos Prancūzijoje, vis dėlto ji jiems
sukelia nepatogumų trukdydama jų, kaip paslaugų teikėjų, veiklai. Siekdami, kad jų sutartis nebūtų laikoma darbo sutartimi
ir kad dėl to jie nepatirtų papildomų išlaidų dėl pareigos Prancūzijoje mokėti socialinės apsaugos sistemai priklausančių
pagal darbo sutartį dirbančių asmenų mokamų įmokų ir jiems nebūtų taikoma mokamų atostogų sistema, jie privalo
įrodyti
, jog jie nedirba darbo vadovaujant kitam asmeniui, bet, priešingai – dirba savarankiškai. Taigi nagrinėjama samdomo darbo
prezumpcija atgraso, viena vertus, atitinkamus artistus nuo paslaugų teikimo Prancūzijoje ir, antra vertus, Prancūzijos sprektaklių
organizatorius nuo tokių artistų įdarbinimo.
Šiuo klausimu Prancūzijos vyriausybė tvirtina, jog nagrinėjama samdomo darbo prezumpcija negali sudaryti kliūčių laisvam paslaugų
teikimui, nes ji tėra Teisingumo Teismo praktikoje įtvirtintą veiksmingumo principą atitinkantis procesinis reikalavimas.
Nors samdomo darbo prezumpcija, kaip ir kiekviena prezumpcija, yra procesinė taisyklė, reikia pažymėti, kad Prancūzijos vyriausybės
nurodyta teismų praktika nėra automatiškai taikoma visoms nacionalinės teisės procesinėms taisyklėms ir kad ji susijusi tik
su ieškinių, skirtų iš tiesioginio Bendrijos teisės veikimo kylančių teisės subjektų teisių apsaugai užtikrinti, procesinėmis
taisyklėmis (be kita ko, žr. 1995 m. gruodžio 14 d. Sprendimo
Peterbroeck
, C‑312/93, Rink. p. I‑4599, 12 punktą). Tačiau šioje byloje nagrinėjama samdomo darbo prezumpcija siekiama ne užtikrinti
iš Bendrijos teisės išplaukiančias teises, o, priešingai, sudaryti kliūtis tokioms teisėms.
Be to, Prancūzijos vyriausybė tvirtina, kad priėmus aplinkraštį DSS/DACI Nr. 2001/34, norint paneigti nagrinėjamą atitinkamų
artistų samdomo darbo prezumpciją, pakanka pateikti E 101 formos pažymą.
Tačiau net jeigu priėmus aplinkraštį nagrinėjama samdomo darbo prezumpcija iš tikrųjų automatiškai nebuvo taikoma artistams,
turintiems teisę naudotis E 101 formos pažyma, būtina konstatuoti, kad šis aplinkraštis buvo priimtas 2001 m. sausio 18 d.,
t. y. daug vėliau nei pagrįstoje nuomonėje nustatyto termino pabaiga. Todėl bet kuriuo atveju šis aplinkraštis niekaip negali
pakeisti šio sprendimo 38 punkte pateikto vertinimo.
Vis dėlto laisvą paslaugų teikimą gali riboti nacionalinės teisės aktai, grindžiami EB 46 straipsnio 1 dalyje, skaitomoje
kartu su EB 55 straipsniu, nurodytais pagrindais arba privalomais bendrojo intereso pagrindais (šiuo klausimu žr. minėto 2004 m.
birželio 13 d. Sprendimo
Komisija prieš Prancūziją
, 23 punktą), jeigu nėra Bendrijos suderinimo priemonės, numatančios šių interesų apsaugai užtikrinti būtinų priemonių (šiuo
klausimu laisvo prekių judėjimo kontekste žr. 1994 m. spalio 5 d. Sprendimo
Centre d’insémination de la Crespelle
, C‑323/93, Rink. p. I‑5077, 31 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką).
Paprastai valstybės narės pačios sprendžia dėl norimo suteikti tokių teisėtų interesų apsaugos lygio ir jam pasiekti tinkamo
būdo. Vis dėlto jos tai gali daryti tik neperžengdamos Sutarties nustatytų ribų, o būtent laikydamosi proporcingumo principo,
kuris reikalauja, jog priimtos priemonės būtų tinkamos užtikrinti jomis siekiamo tikslo įgyvendinimą ir neviršyti to, kas
būtina jį pasiekti (ypač žr. minėtų sprendimo
Säger
15 punktą ir 2004 m. liepos 13 d. Sprendimo
Komisija prieš Prancūziją
24 punktą).
Todėl šiuo atveju siekiant įvertinti Komisijos pareikšto antro kaltinimo pagrįstumą reikia ištirti, ar nagrinėjamą samdomo
darbo prezumpciją, reiškiančią pagal darbo sutartį dirbančių asmenų socialinės apsaugos bei mokamų kasmetinių atostogų sistemos
taikymą, galima pateisinti šio sprendimo 43 punkte nurodytais pagrindais ir ar ši priemonė yra proporcinga siekiamų tikslų
atžvilgiu bei ar egzistuoja Bendrijos suderinimo priemonės, draudžiančios tokį pagrindimą.
Šiuo klausimu Prancūzijos vyriausybė tvirtina, kad šią prezumpciją pateisina du privalomi bendrojo intereso pagrindai, būtent:
pirma, atitinkamų artistų socialinė apsauga ir, antra, kova su slepiamu darbu.
Pirma, dėl atitinkamų artistų socialinės apsaugos, negalima atmesti galimybės, jog savarankiškai dirbančių darbuotojų, kaip
antai paslaugų teikėjų, kaip ir pagal darbo sutartį dirbančių asmenų, atveju gali prireikti imtis specifinių priemonių (šiuo
klausimu įsisteigimo laisvės srityje žr. 1996 m. vasario 15 d. Sprendimo
Kemmler
, C‑53/95, Rink. p. I‑703, 13 punktą). Todėl paslaugų teikėjų socialinė apsauga iš esmės gali būti laisvo paslaugų teikimo
apribojimą pateisinantis privalomas bendrojo intereso pagrindas.
Tačiau kiek tai susiję, pirma, su socialinės apsaugos garantija, reikia priminti, kad egzistuoja specialios Bendrijos priemonės,
koordinuojančios socialinės apsaugos srityje paslaugų teikėjams taikytinus teisės aktus. Iš tikrųjų iš Reglamento Nr. 1408/71
13 straipsnio 1 dalies, skaitomos kartu su šio reglamento 4 straipsniu ir 14a straipsnio 1 dalies a punktu, matyti, jog asmenims,
paprastai valstybėje narėje vykdantiems savarankiškai dirbančių asmenų veiklą ir laikinai dirbantiems kitoje valstybėje narėje,
taikomi pirmosios valstybės narės teisės aktai. Todėl pagal šiuo reglamentu įtvirtintą sistemą atitinkami artistai turi teisę
į kilmės valstybės narės, o ne į paskirties valstybės narės teikiamą socialinę apsaugą ir kad šią apsaugą, be to, įrodo tipinė
pažyma – „E 101 formos pažyma“ (šiuo klausimu žr. 2000 m. kovo 30 d. Sprendimo
Banks ir kt.
, C‑178/97, Rink. p. I‑2005, 33 ir 34 punktus).
Tokiomis aplinkybėmis Prancūzijos Respublika neturi teisės atitinkamiems artistams taikyti savo socialinės apsaugos sistemos
(šiuo klausimu žr. minėto sprendimo
Banks ir kt.
41 ir 42 punktus).
Kiek tai susiję, antra, su teise į mokamas kasmetines atostogas, reikia pažymėti, kad 1993 m. lapkričio 23 d. Tarybos direktyva 93/104/EB
dėl tam tikrų darbo laiko organizavimo aspektų (OL L 307, p. 18) nustato mokamas atostogas reglamentuojančias taisykles. Tačiau
šios taisyklės taikomos tik pagal darbo sutartį dirbantiems asmenims, o ne paslaugų teikėjams.
Nors atitinkamų artistų mokamų atostogų klausimas Bendrijos lygiu nėra suderintas ir nors Prancūzijos Respublika iš esmės
išsaugo teisę numatyti tokią apsaugą, vis dėlto reikia pripažinti, jog paslaugų teikėjų teisę į mokamas atostogas (kurią netiesiogiai
nustato samdomo darbo prezumpcija arba ji nustatyta tiesiogiai) sudėtinga suderinti su savarankiškai vykdomos veiklos sąvoka.
Iš tikrųjų teisė į atostogas, kurias apmoka darbdavys, yra viena svarbiausių ir būdingiausių su darbu pagal darbo sutartį
susijusių teisių. Priešingai, savarankiškai vykdomai veiklai būtent ir būdinga tai, kad ji nesuteikia tokios teisės į mokamas
atostogas.
Antra, dėl tikslo kovoti su slepiamu darbu reikia pripažinti, jog vien aplinkybė, kad artistus paprastai įdarbina laikinai
bei trumpiems laikotarpiams skirtingi renginių organizatoriai, negali pagrįsti bendro įtarimo, jog darbas yra slepiamas. Tai
yra ypač aišku šiuo atveju, nes atitinkami artistai yra pripažinti paslaugų teikėjais, įsisteigusiais savo kilmės valstybėje
narėje, kurioje jie paprastai teikia analogiškas paslaugas.
Tokiomis aplinkybėmis, kaip siūlo Komisija, siekiant veiksmingai kovoti su slepiamu darbu ir išvengti bei identifikuoti individualius
atvejus, kai naudojamasi netikru mėgėjo arba savanorio statusu, būtų pakakę įtvirtinti
a posteriori
kontrolės sistemą su atgrasančiomis sankcijomis.
Šiomis aplinkybėmis antras kaltinimas yra pagrįstas.
Todėl reikia pripažinti, kad:
–        nustačiusi, jog artistų agentams, įsisteigusiems kitoje valstybėje narėje, licencija išduodama atsižvelgiant į artistų įdarbinimo
poreikius, ir
–        įtvirtinusi artistų, pripažintų paslaugų teikėjais, įsisteigusiais savo kilmės valstybėje narėje, kurioje paprastai teikia
analogiškas paslaugas, samdomo darbo prezumpciją,
Prancūzijos Respublika neįvykdė įsipareigojimų pagal EB 49 straipsnį.

Dėl bylinėjimosi išlaidų
Pagal Procedūros reglamento 69 straipsnio 3 dalį, jeigu kiekvienos šalies dalis reikalavimų patenkinama, o dalis atmetama,
Teisingumo Teismas gali paskirstyti bylinėjimosi išlaidas šalims arba nurodyti kiekvienai padengti savo išlaidas. Kadangi
kiekvienos iš šalių dalis reikalavimų buvo patenkinta, o dalis atmesta, jos padengia savo išlaidas.
Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (pirmoji kolegija) nusprendžia:
1.
–       Nustačiusi, jog artistų agentams, įsisteigusiems kitoje valstybėje narėje, licencija išduodama atsižvelgiant į artistų įdarbinimo
poreikius, ir
–
įtvirtinusi artistų, pripažintų paslaugų teikėjais, įsisteigusiais savo kilmės valstybėje narėje, kurioje paprastai teikia
analogiškas paslaugas, samdomo darbo prezumpciją,
Prancūzijos Respublika neįvykdė įsipareigojimų pagal EB 49 straipsnį.
2.
Likusią ieškinio dalį atmesti.
3.
Europos Bendrijų Komisija ir Prancūzijos Respublika padengia savo bylinėjimosi išlaidas.
Parašai.
*
Proceso kalba: prancūzų.