CELEX: 62002TJ0109
Konkurrens
Konkurrensbegränsande samverkan
Marknaden för självkopierande papper
Riktlinjer för beräkning av böter
Överträdelsens varaktighet
Överträdelsens allvar
Höjning i avskräckande syfte
Försvårande omständigheter
Förmildrande omständigheter
Meddelande om samarbete

Bakgrund till tvisten
Hösten 1996 lämnade pappersproduktkoncernen Sappi, vars moderbolag är Sappi Ltd, upplysningar och handlingar till kommissionen
som gav denna orsak att misstänka att det fanns eller hade funnits en hemlig priskartell inom sektorn för självkopierande
papper, där Sappi var verksamt som tillverkare.
Mot bakgrund av de upplysningar som Sappi lämnat genomförde kommissionen undersökningar hos ett flertal tillverkare av självkopierande
papper med stöd av artikel 14.2 och 14.3 i rådets förordning nr 17 av den 6 februari 1962, Första förordningen om tillämpning
av fördragets artiklar [81] och [82] (EGT 1962, 13, s. 204; svensk specialutgåva, område 8, volym 1, s. 8). Undersökningar
i enlighet med artikel 14.3 i förordning nr 17 genomfördes sålunda den 18 och den 19 februari 1997 hos Arjo Wiggins Belgium
SA, Papeteries Mougeot SA (nedan kallat Mougeot), Torraspapel, SA, Sarriopapel y Celulosa, SA (nedan kallat Sarrió) och hos
Grupo Torras, SA. Dessutom genomfördes undersökningar i enlighet med artikel 14.2 i förordning nr 17 mellan juli och december 1997
hos Sappi, Arjo Wiggins Appleton plc (nedan kallat AWA), Arjo Wiggins Europe Holdings Ltd, Arjo Wiggins SA och dess dotterbolag
Guérimand SA, Mougeot, Torraspapel, Sarrió, Unipapel, Sociedade Comercial de Celulose e Papel L
da
, Stora Carbonless Paper GmbH (nedan kallat Stora) (tidigare Stora-Feldmühle AG) och hos Papierfabrik August Koehler AG (nedan
kallat Koehler).
År 1999 riktade kommissionen med stöd av artikel 11 i förordning nr 17 även en begäran om upplysningar till AWA, Mougeot,
Torraspapel, Cartiere Sottrici Binda SpA (nedan kallat Binda), Carrs Paper Ltd (nedan kallat Carrs), Distribuidora Vizcaína
de Papeles, SL (nedan kallat Divipa), Ekman Iberica, SA (nedan kallat Ekman), Papelera Guipuzcoana de Zicuñaga, SA (nedan
kallat Zicuñaga), Koehler, Stora, Zanders Feinpapier AG (nedan kallat Zanders) och till Copigraph SA. I denna begäran anmodades
företagen att lämna upplysningar om sina tillkännagivanden om prishöjningar, försäljningsvolymer, kunder, omsättning och möten
med konkurrenter.
AWA, Stora och Copigraph medgav i sina svar på begäran om upplysningar att de deltagit i multilaterala kartellmöten som hållits
mellan tillverkare av självkopierande papper. De sände olika handlingar och upplysningar till kommissionen.
Mougeot kontaktade kommissionen den 14 april 1999 och uppgav att företaget var villigt att samarbeta i utredningen enligt
kommissionens meddelande om befrielse från eller nedsättning av böter i kartellärenden (EGT C 207, 1996, s. 4) (nedan kallat
meddelandet om samarbete). Mougeot medgav att det fanns en priskartell för självkopierande papper och lämnade upplysningar
till kommissionen om kartellens struktur och uppgav särskilt i vilka möten som företagets företrädare deltagit.
Den 26 juli 2000 inledde kommissionen ett förfarande i förevarande ärende och antog ett meddelande om invändningar som institutionen
riktade mot 17 företag, däribland AWA, Bolloré SA och dess dotterbolag Copigraph, Carrs, Zicuñaga, Divipa, Mitsubishi HiTech
Paper Bielefeld GmbH (nedan kallat MHTP), tidigare Stora, Mougeot, Koehler, Sappi, Torraspapel och Zanders. Företagen fick
tillgång till akten i kommissionens utredning genom en cd-romkopia av denna, som sändes till dem den 1 augusti 2000.
Alla företag till vilka meddelandet om invändningar riktades, utom Binda, International Paper och Mitsubishi Paper Mills Ltd,
lämnade skriftliga synpunkter som svar på kommissionens invändningar.
En hearing hölls den 8 och den 9 mars 2001.
Efter samråd med rådgivande kommittén för kartell- och monopolfrågor och med beaktande av förhörsombudets slutrapport antog
kommissionen den 20 december 2001 beslut 2004/337/EG om ett förfarande enligt artikel 81 i EG‑fördraget och artikel 53 i EES-avtalet
(ärende COMP/E-1/36.212 – Självkopierande papper) (EUT L 115, 2004, s. 1) (nedan kallat beslutet).
Kommissionen konstaterade i artikel 1 första stycket i beslutet att elva företag hade brutit mot artikel 81.1 EG och artikel 53.1
i EES‑avtalet genom att ha deltagit i ett komplex av avtal och samordnade förfaranden inom sektorn för självkopierande papper.
I artikel 1 andra stycket i beslutet konstaterade kommissionen att AWA, Bolloré, MHTP, Koehler, Sappi, Torraspapel och Zanders
var delaktiga i överträdelsen från januari 1992–september 1995, Carrs från januari 1993–september 1995, Divipa från mars 1992–januari 1995,
Zicuñaga från oktober 1993–januari 1995 och Mougeot från maj 1992–september 1995.
I artikel 2 i beslutet anmodades de företag som nämnts i artikel 1 att upphöra med den överträdelse som anges i den sistnämnda
artikeln, om de inte redan har gjort det, och att i sin verksamhet på området för självkopierande papper avstå från alla avtal
eller samordnade förfaranden som kan ha samma eller liknande syfte eller verkan som överträdelsen.
Enligt artikel 3 i beslutet åläggs de berörda företagen följande böter:
–        AWA: 184,27 miljoner euro,
–        Bolloré: 22,68 miljoner euro,
–        Carrs: 1,57 miljoner euro,
–        Divipa: 1,75 miljoner euro,
–        MHTP: 21,24 miljoner euro,
–        Zicuñaga: 1,54 miljoner euro,
–        Mougeot: 3,64 miljoner euro,
–        Koehler: 33,07 miljoner euro,
–        Sappi Ltd: 0 euro,
–        Torraspapel: 14,17 miljoner euro,
–        Zanders: 29,76 miljoner euro.
I artikel 3 andra stycket i beslutet föreskrivs att böterna skall betalas inom tre månader från dagen för offentliggörandet
av beslutet. I artikel 3 tredje stycket i beslutet föreskrivs att ränta efter utgången av denna period automatiskt börjar
löpa enligt den räntesats som Europeiska centralbanken tillämpade på sina huvudsakliga återfinansieringstransaktioner den
1 december 2001, med tillägg av 3,5 procentenheter, det vill säga 6,77 procent.
Beslutet riktar sig till de elva företag som nämns i artiklarna 1 och 2 i nämnda beslut.
Det framgår av beslutet (skäl 77) att parterna i kartellen enades om en övergripande konkurrenshämmande plan som framför allt
syftade till att förbättra deltagarnas lönsamhet genom kollektiva prishöjningar. Inom ramen för denna övergripande plan var
det enligt beslutet kartellens huvudsakliga mål att enas om prishöjningar och även om tidsplanen för prishöjningarna.
I detta syfte hölls kartellmöten på olika nivåer – allmänna och nationella eller regionala kartellmöten. Enligt skäl 89 i
beslutet följdes de allmänna kartellmötena av ett antal nationella eller regionala kartellmöten som syftade till att säkerställa
att de prishöjningar man tidigare enats om på de allmänna kartellmötena genomfördes marknad för marknad. Under dessa kartellmöten
utbytte deltagarna detaljerade och individuella upplysningar om sina priser och försäljningsvolymer (skäl 97). På vissa av
de nationella kartellmötena tilldelades varje deltagare försäljningskvoter, och marknadsandelar fastställdes för att säkerställa
att de avtalade prishöjningarna genomfördes (skäl 81).
Kommissionen fann att kartellarrangemangen omfattade alla stora aktörer inom EES och att de planerades, leddes och uppmuntrades
på hög nivå i samtliga deltagande företag. Genomförandet av denna typ av kartell är enligt kommissionen av sådan art att det
automatiskt leder till en betydande snedvridning av konkurrensen (skäl 377). Med beaktande av det undersökta beteendets art,
dess faktiska inverkan på marknaden för självkopierande papper och det faktum att det omfattade hela den gemensamma marknaden
och senare hela EES efter dess tillkomst, ansåg kommissionen att de företag som berörs av detta beslut hade gjort sig skyldiga
till en mycket allvarlig överträdelse av artikel 81.1 EG och artikel 53.1 i EES-avtalet (skäl 404).
Vid fastställelsen av böternas utgångsbelopp [*] på grundval av överträdelsens allvar placerade kommissionen företagen i fem
kategorier beroende på deras relativa betydelse på den relevanta marknaden (skälen 406–409). [* I kommissionens beslut används
uttrycket ”grundbelopp” avseende det bötesbelopp som fastställs på grundval av överträdelsens allvar. Nedan används i stället
uttrycket ”utgångsbelopp”. Övers. anm.] För att säkerställa att böterna har en tillräckligt avskräckande effekt beslutade
kommissionen att höja utgångsbeloppet med 100 procent i fråga om AWA, Bolloré och Sappi (skälen 410–412). För att fastställa
böternas grundbelopp beaktade kommissionen därefter överträdelsens varaktighet för vart och ett av företagen (skälen 413–417).
Grundbeloppet för AWA höjdes med 50 procent på grund av försvårande omständigheter. Anledningen var att detta företag varit
ledare för kartellen (skälen 418–424). Kommissionen fann att det inte förelåg några förmildrande omständigheter i förevarande
fall.
Kommissionen anpassade de slutliga bötesbeloppen med iakttagande av bestämmelserna i artikel 15.2 i förordning nr 17 (skäl
434) och tillämpade därefter meddelandet om samarbete, enligt vilket det var motiverat att sätta ned bötesbeloppet med 50 procent
för Mougeot, 35 procent för AWA, 20 procent för ”Bolloré (Copigraph)” och med 10 procent för Carrs, MHTP och Zanders (skälen 435–458).

Förfarande och parternas yrkanden
Genom separata ansökningar som inkom till förstainstansrättens kansli mellan den 11 och den 18 april 2002 väcktes talan i
förevarande mål av Bolloré (T‑109/02), AWA (T‑118/02), MHTP (T‑122/02), Koehler (T‑125/02), Zanders (T‑126/02), Mougeot (T‑128/02),
Torraspapel (T‑129/02), Divipa (T‑132/02) och Zicuñaga (T‑136/02).
Bolloré har yrkat att förstainstansrätten skall
–        i första hand ogiltigförklara artiklarna 1, 2 och 3 i beslutet i den mån de avser företaget,
–        i andra hand, i väsentlig mån sätta ned de böter som företaget ålagts enligt artikel 3 i beslutet,
–        förplikta kommissionen att ersätta rättegångskostnaderna.
AWA har yrkat att förstainstansrätten skall
–        upphäva, eller i andra hand, i väsentlig mån sätta ned de böter som företaget ålagts enligt beslutet,
–        förplikta kommissionen att ersätta rättegångskostnaderna,
–        förordna om de övriga åtgärder som förstainstansrätten finner lämpliga.
Konungariket Belgien, som har intervenerat till stöd för AWA:s yrkanden, har yrkat att förstainstansrätten i väsentlig mån
skall sätta ned de böter som företaget ålagts.
MHTP har yrkat att förstainstansrätten skall
–        ogiltigförklara artikel 1 i beslutet, i den mån som det där konstateras att företaget deltagit i en överträdelse före den
1 januari 1993,
–        sätta ned de böter som företaget ålagts,
–        förplikta kommissionen att ersätta rättegångskostnaderna.
Koehler har yrkat att förstainstansrätten skall
–        ogiltigförklara beslutet,
–        i andra hand sätta ned de böter som företaget ålagts enligt artikel 3 i beslutet,
–        förplikta kommissionen att ersätta rättegångskostnaderna.
Zanders har yrkat att förstainstansrätten skall
–        ogiltigförklara artikel 3 i beslutet i det att företaget enligt denna artikel ålagts böter med 29,76 miljoner euro,
–        i andra hand i väsentlig mån sätta ned de böter som företaget ålagts enligt artikel 3 i beslutet,
–        förplikta kommissionen att ersätta rättegångskostnaderna.
Mougeot har yrkat att förstainstansrätten skall
–        i första hand ogiltigförklara beslutet,
–        i andra hand i väsentlig mån sätta ned de böter som kommissionen ålagt,
–        förplikta kommissionen att ersätta rättegångskostnaderna.
Torraspapel har yrkat att förstainstansrätten skall
–        ogiltigförklara artikel 1 i beslutet i det att det där konstateras att företaget har brutit mot artikel 81.1 EG under tiden
mellan den 1 januari 1992 och september 1993, och sätta ned bötesbeloppet i motsvarande mån,
–        i väsentlig mån sätta ned de böter som företaget ålagts enligt artikel 3 i beslutet,
–        förplikta kommissionen att ersätta rättegångskostnaderna, däribland kostnader och räntor som sammanhänger med ställandet av
bankgaranti eller med betalningen av hela eller delar av bötesbeloppet.
Divipa har yrkat att förstainstansrätten skall
–        ogiltigförklara beslutet i den mån det där konstateras att företaget förutom att ha deltagit i en konkurrensbegränsande samverkan
avseende den spanska marknaden även har deltagit i en kartell som omfattar marknaden i hela EES och, i andra hand, sätta ned
de böter som företaget ålagts enligt nämnda beslut,
–        förplikta kommissionen att ersätta rättegångskostnaderna.
Zicuñaga ha yrkat att förstainstansrätten skall
–        i första hand ogiltigförklara artiklarna 1, 3 och 4 i beslutet i den del dessa artiklar berör företaget,
–        i andra hand sätta de böter som kommissionen ålagt på följande sätt:
–        upphäva ökningen av bötesbeloppet med 10 procent, eftersom företaget deltagit i överträdelsen under kortare tid än ett år,
–        i väsentlig mån, det vill säga med minst 60 procent, sätta ned böternas grundbelopp, eftersom det föreligger förmildrande
omständigheter,
–        förplikta kommissionen att ersätta rättegångskostnaderna.
Kommissionen har i samtliga dessa mål yrkat att talan skall ogillas och att sökanden skall förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna.
Förstainstansrätten ställde skriftliga frågor i mål T‑109/02, T‑118/02, T‑122/02, T‑125/02, T‑128/02, T‑132/02 et T‑136/02,
vilka berörda parter besvarade inom föreskriven tid.
I skrivelse daterad den 14 juni 2005, vilken även innehöll yttrande över förhandlingsrapportern, underrättade sökanden i mål T‑126/02
förstainstansrätten om att företagets firma och bolagsform hade ändrats. Zanders Feinpapiere AG hade blivit M-real Zanders
GmbH (likaså kallat Zanders).
Parterna utvecklade sin talan och svarade på förstainstansrättens frågor vid separata förhandlingar den 2, 7, 14, 16, och
den 21 juni 2005.
Förstainstansrätten anmodade parterna vid förhandlingen i vart och ett av målen att inkomma med yttrande över en eventuell
förening av målen vad gäller domen. Parterna har inte motsatt sig en sådan förening och förstainstansrätten finner följaktligen
att förevarande mål skall förenas vad gäller domen i enlighet med artikel 50 i rättegångsreglerna.

Rättslig bedömning
Sökandena har yrkat att förstainstansrätten skall ogiltigförklara beslutet och/eller upphäva eller sätta ned böterna.
I –
Grunderna för yrkandet om ogiltigförklaring av beslutet
Sökandena har yrkat antingen ogiltigförklaring av beslutet i dess helhet eller av vissa bestämmelser i detta som berör dem.
Till stöd för dessa yrkanden om ogiltigförklaring har sökandena åberopat dels formella grunder angående det administrativa
förfarandets förlopp, dels materiella grunder som avser kommissionens konstateranden och bedömningar angående vissa företags
deltagande i överträdelsen.
A –
Grunderna angående det administrativa förfarandets förlopp
1.     Den första grunden avseende ett åsidosättande av rätten att yttra sig, vilket var en följd av att kommissionen under det administrativa
förfarandet inte lämnade ut handlingar som institutionen ansett vara konfidentiella
a)     Parternas argument
Zicuñaga har gjort gällande att det följer såväl av doktrinen som av artikel 19 i förordning nr 17 att rätten att få tillgång
till samtliga handlingar i utredningen utgör en processrättslig skyddsregel som syftar till att säkerställa att rätten till
försvar, särskilt rätten att yttra sig, kan utövas på ett effektivt sätt. Företaget har understrukit att denna skyddsregel
har till syfte att göra det möjligt för den berörda parten inte bara att förebringa motbevisning mot de handlingar som kommissionen
anfört till dennes nackdel men även att få tillgång till handlingar som är till partens fördel och som kan vara av vikt för
dennes försvar.
Vad gäller konfidentiella handlingar åligger det enligt Zicuñaga kommissionen att göra en avvägning mellan dels det berörda
företagets berättigade intresse av att konfidentialiteten upprätthålls, dels rätten till försvar. Kommissionen får emellertid
inte grunda sitt slutliga beslut på handlingar som det företag som är föremål för utredning inte getts tillfälle att yttra
sig över. Kommissionens beslut att inte lämna ut en handling under det administrativa förfarandet innebär dessutom ett åsidosättande
av rätten till försvar, eftersom det finns en möjlighet att det administrativa förfarandet skulle ha fått en annan utgång
om nämnda handling hade lämnats ut till den berörde. Av detta följer enligt Zicuñaga att kommissionen åsidosatt företagets
rätt till försvar genom att inte lämna ut handlingar som institutionen ansett vara konfidentiella.
Kommissionen har betonat att den vid sin handläggning iakttog alla skyddsregler och inte åsidosatte någon rättsprincip. Kommissionen
anser dessutom att Ziguñagas argument skall avvisas, eftersom företaget inte har preciserat vilka handlingar till företagets
nackdel som kommissionen har stött sig på.
b)     Förstainstansrättens bedömning
Förstainstansrätten anger inledningsvis att Zicuñagas argumentation är tvetydig. Grundens rubrik (”Åsidosättande av rätten
att yttra sig. Beslut att inte lämna ut handlingar till nackdel för företaget”) tyder på att sökanden endast har kritiserat
kommissionens underlåtenhet att under det administrativa förfarandet lämna ut handlingar till företagets nackdel som institutionen
har använt sig av i beslutet. I andra avsnitt i ansökan antyds att sökanden även har kritiserat kommissionens underlåtenhet
att under nämnda förfarande lämna ut handlingar som enligt sökanden skulle kunna innehålla bevisning till företagets fördel.
I den mån som Ziguñaga har kritiserat att kommissionen under det administrativa förfarandet underlät att lämna ut handlingar
som enligt företaget anförts till dess nackdel i beslutet, skall det, i likhet med vad kommissionen har uppgett i sina inlagor,
påpekas at Ziguñaga inte har identifierat någon handling av detta slag. Sökanden kan inte vinna framgång med sitt påstående,
eftersom det helst saknas stöd för detta.
I den mån som Ziguñaga har kritiserat att kommissionen under det administrativa förfarandet inte gav företaget tillgång till
handlingar som enligt detta skulle vara av vikt för dess försvar, eftersom de skulle kunna innehålla bevisning till företagets
fördel, skall det erinras om att kommissionen, för att ge berörda företag tillfälle att försvara sig mot de anmärkningar som
framställs mot dem i meddelandet om invändningar, enligt rättspraxis är skyldig att ge dem tillgång till hela akten i utredningen,
med undantag av sådana handlingar som rör andra företags affärshemligheter, annan konfidentiell information och kommissionens
interna handlingar (förstainstansrättens dom av den 20 mars 2002 i mål T‑23/99, LR AF 1998 mot kommissionen, REG 2002, s. II‑1705,
punkt 170, och där angiven rättspraxis).
Företagens och företagssammanslutningarnas rätt att få skydd för sina affärshemligheter skall dessutom vägas mot skyddet för
rätten att få tillgång till samtliga handlingar i ärendet. Om kommissionen sålunda anser att visa handlingar i akten innehåller
affärshemligheter eller annan konfidentiell information skall den framställa icke-konfidentiella versioner av dessa handlingar,
eller anmoda de företag från vilka handlingarna härstammar att framställa sådana versioner. Om det är svårt att framställa
icke-konfidentiella versioner av samtliga handlingar skall kommissionen tillställa berörda parter en tillräckligt tydlig förteckning
över de handlingar som vållar svårigheter så att dessa kan bedöma huruvida det är lämpligt att begära tillgång till vissa
bestämda handlingar (se, för ett liknande resonemang, förstainstansrättens dom av den 29 juni 1995 i mål T‑30/91, Solvay mot
kommissionen, REG 1995, s. II‑1775, punkterna 88–94).
Det framgår av Zicuñagas inlagor att företaget särskilt kritiserar kommissionen för att den inte gav företaget tillgång till
sådan detaljerad information som avses i skäl 288 i beslutet rörande försäljningen landsvis inom EES för största delen av
kartellperioden för flera av de företag som är föremål för utredning, däribland Zicuñaga. Enligt detta företag innehåller
denna information sannolikt uppgifter som skulle ha gjort det möjligt för det att visa att det inte har tillämpat en prispolitik
som samordnats med de europeiska tillverkarna av självkopierande papper.
Av den förteckning över handlingarna i mål T‑136/02 som kommissionen ingett som svar på en fråga från förstainstansrätten
framgår att kommissionen under det administrativa förfarandet gav parterna tillgång till en icke-konfidentiell version av
de handlingar som innehöll den information som avses i skäl 288 när nämnda handlingar ansetts icke tillgängliga. Zicuñaga
har således kunnat bedöma huruvida det var lämpligt att begära tillgång till specifika handlingar.
Det skall härvidlag erinras om att kommissionen under ett förfarande för fastställelse av en överträdelse av artikel 81 EG
inte är skyldig att på eget initiativ ge parterna tillgång till sådana handlingar som inte ingår i akten i utredningen och
som den inte har för avsikt att använda som bevis mot de berörda parterna i det slutliga beslutet. Av detta följer att en
part, som under det administrativa förfarandet får kännedom om att kommissionen innehar handlingar som kan vara till nytta
för dess försvar, måste tillställa institutionen en uttrycklig begäran om att få tillgång till dessa handlingar. Om parten
underlåter att göra detta under det administrativa förfarandet, har den förverkat sin rätt på denna punkt vad avser den talan
om ogiltigförklaring som eventuellt kan väckas mot det slutliga beslutet (förstainstansrättens dom av den 15 mars 2000 i de
förenade målen T‑25/95, T‑26/95, T‑30/95–T‑32/95, T‑34/95–T‑39/95, T‑42/95–T‑46/95, T‑48/95, T‑50/95–T‑65/95, T‑68/95–T‑71/95,
T‑87/95, T‑88/95, T‑103/95 och T‑104-95, Cimenteries CBR m.fl. mot kommissionen, REG 2000, s. II‑491, nedan kallad domen i
Cementmålen, punkt 383).
Zicuñaga framställde under det administrativa förfarandet inte någon officiell begäran om att få tillgång till den konfidentiella
versionen av den ovannämnda informationen. Företaget har visserligen i sitt svar på en fråga från förstainstansrätten hänvisat
till en skriftlig begäran om att få tillgång till nämnda information och har ingett den skrivelse varigenom kommissionen avslog
begäran. Denna begäran är emellertid daterad den 3 april 2002 och framställdes således efter det att det administrativa förfarandet
avslutades och efter det att beslutet antogs. Eftersom Ziguñaga inte framställde en sådan begäran under det administrativa
förfarandet har företaget förverkat sin rätt i detta avseende vad avser talan om ogiltigförklaring.
Talan skall således inte bifallas på den av Zicuñaga anförda grunden.
2.     Den andra grunden avseende ett åsidosättande av rätten att få tillgång till akten i ärendet till följd av underlåtenheten
att lämna ut sådana handlingar som inte ingick i den del av akten som tillhandahållits på cd-rom
a)     Parternas argument
Koehler har kritiserat kommissionen för att denna inte gav företaget tillgång till vissa handlingar som inte ingick i den
akt i utredningen som mottagarna av meddelandet om invändningar den 1 augusti 2000 erhållit på cd-rom. Företaget avser därmed
särskilt de andra mottagarnas svar på meddelandet om invändningar liksom bilagorna till dessa svar, bland annat det expertutlåtande
som nämns i fotnot 365 i beslutet och som AWA hade sänt till kommissionen. Koehler har gjort gällande att de talrika hänvisningarna
i beslutet till svaren på meddelandet om invändningar visar att kommissionen grundade sig på dessa svar vid sin bedömning
av de faktiska omständigheterna och vid beräkningen av böterna. Koehler har tillagt att Mougeots svar på meddelandet om invändningar
visar att det var tydligt att akten innehöll information som skulle ha varit av vikt för Koehlers försvar.
Kommissionen har genmält att det förvisso är riktigt att den endast kan grunda sitt beslut på omständigheter som de berörda
företagen har kunnat yttra sig över men att svaren på meddelandet om invändningar inte ingår i den akt i utredningen som dessa
företag skall ges tillgång till. Det administrativa förfarandet skall anses avslutat när dessa svar har inkommit och kan inte
fortsätta i det oändliga på grund av att varje företag önskar tillkännage sin ståndpunkt i fråga om de övrigas yttranden.
Kohler har inte identifierat någon omständighet till företagets nackdel som legat till grund för kommissionens anmärkning
och som företaget inte har fått yttra sig över.
b)     Förstainstansrättens bedömning
Koehlers argumentation kan anses bestå av två delar. För det första har företaget gjort gällande att vissa handlingar som
inte ingår i den akt i utredningen till vilken företaget fått tillgång har använts till dess nackdel i beslutet, utan att
det har fått tillgång till dem under det administrativa förfarandet och utan att det har fått yttra sig över dem. För det
andra har kommissionen inte lämnat ut vissa handlingar som inte ingår i den akt i utredningen till vilken Koehler fått tillgång
och som skulle ha kunnat innehålla uppgifter till företagets fördel. Dessa två delar skall prövas separat.
Vad gäller underlåtenheten att lämna ut handlingar som påstås vara till Koehlers nackdel och som inte ingår i den akt till
vilken företaget fått tillgång, erinrar förstainstansrätten inledningsvis om att en handling endast kan anses vara till nackdel
för en sökande om kommissionen använder den för att styrka en överträdelse i vilken denna sökande påstås ha deltagit (domen
i Cementmålen, punkt 284).
Handlingar som inte har delgetts berörda parter under det administrativa förfarandet får inte användas som bevis mot dem (se,
för ett liknande resonemang domstolens dom av den 3 juli 1991 i mål C‑62/86, AKZO mot kommissionen, REG 1991, s. I‑3359, punkt 21,
svensk specialutgåva, volym 11, s. I‑249, förstainstansrättens domar av den 10 mars 1992 i mål T‑11/89, Shell mot kommissionen,
REG 1992, s. II‑757, punkterna 55 och 56, svensk specialutgåva, volym 12, s. II‑47, och i mål T‑13/89, ICI mot kommissionen,
REG 1992, s. II‑1021, punkterna 34 och 35, svensk specialutgåva, volym 12, s. II‑183). Om det visar sig att kommissionen i
det angripna beslutet har grundat sig på handlingar som inte ingår i akten i utredningen och som inte har delgetts sökandena,
skall dessa handlingar således inte beaktas som bevisning (domen i Cementmålen, punkt 382, se även, för ett liknande resonemang,
domstolens dom av den 25 oktober 1983 i mål 107/82, AEG mot kommissionen, REG 1983, s. 3151, punkterna 24–30, svensk specialutgåva,
volym 7, s. 287, domen i det ovan i punkt 46 nämnda målet Solvay mot kommissionen, punkt 57, och domen i det ovannämnda målet
ICI mot kommissionen, punkt 36).
Om kommissionen avser att använda ett avsnitt i ett svar på ett meddelande om invändningar, eller en handling som har bifogats
ett sådant svar, för att styrka en överträdelse i ett förfarande om tillämpning av artikel 81.1 EG, måste följaktligen de
övriga parter som berörs av detta förfarande ges tillfälle att yttra sig över denna bevisning (se, för ett liknande resonemang,
domarna i de ovan i punkt 56 nämnda målen AKZO mot kommissionen, punkt 21, Shell mot kommissionen, punkt 55, och ICI mot kommissionen,
punkt 34).
I förevarande fall har sökanden i ansökan allmänt hävdat att det ”på grund av de talrika hänvisningarna i fotnoterna inte
kan råda något tvivel om att kommissionen har använt yttranden av andra parter i förfarandet till stöd såväl för sin redogörelse
för de faktiska omständigheterna som för beräkningen av bötesbeloppet”. Det går emellertid inte att med hjälp av ett så allmänt
påstående avgöra vilka specifika handlingar som använts som bevis mot Koehler i beslutet. Koehler medgav för övrigt vid förhandlingen
att det inte fanns någon specifik handling till företagets nackdel som det inte hade fått tillgång till.
Koehlers påstående att kommissionen inte lämnade ut handlingar som var till företagets fördel och som inte ingick i den akt
till vilken företaget fått tillgång avser svaren från de andra mottagarna av meddelandet om invändningar på detta meddelande
samt bilagor till dessa svar. Koehler har emellertid inte visat att företaget uttryckligen begärt att kommissionen skulle
lämna ut dessa handlingar utan medgav till och med vid förhandlingen att det inte ingett någon ansökan om att få tillgång
till dem. Koehler får följaktligen inte vid förstainstansrätten göra gällande att företaget inte har fått tillgång till dessa
handlingar (se, för ett liknande resonemang, domen i Cementmålen, punkt 383, se även punkt 49 ovan).
Koehler har för övrigt inte visat att företaget, om det hade haft tillgång till svaren från de andra mottagarna av meddelandet
om invändningar på detta meddelande, skulle ha kunnat framföra argument som kunde ha påverkat kommissionens slutsatser i beslutet
(se, för ett liknande resonemang, domstolens dom av den 10 juli 1980 i mål 30/78, Distillers mot kommissionen, REG 1980, s. 2229,
punkt 26, och förstainstansrättens dom av den 27 november 1990 i mål T‑7/90, Kobor mot kommissionen, REG 1990, s. II‑721,
punkt 30).
Vad gäller det expertutlåtande som AWA bifogade sitt svar på meddelandet om invändningar, i den mån som Koehler genom sin
hänvisning till detta utlåtande har avsett att utpeka en handling som inte ingick i den akt i utredningen till vilken företaget
fått tillgång och som skulle ha kunnat vara av vikt för dess försvar, följer det av beslutet (skälen 390, 392 och 396) att
kommissionen uttryckligen underkände AWA:s argument att överträdelsen inte haft någon konkret påverkan på marknaden som företaget
på grundval av detta utlåtande framfört under det administrativa förfarandet. Koehler kan således inte vinna framgång med
sitt argument att den omständigheten att företaget inte fick tillgång till detta utlåtande under det administrativa förfarandet
skulle ha varit till förfång för dess försvar.
Koehler har vidare i sin replik hävdat att det av Mougeots svar på meddelandet om invändningar tydligt framgick att akten
i utredningen innehöll uppgifter som kunde vara till nytta för Koehlers försvar. Koehler har härvidlag hänvisat till det avsnitt
i nämnda svar, återgett i skäl 293 i beslutet, i vilket Mougeot tog tillbaka ett tidigare uttalande till kommissionen och
påstod att ”meddelandet om invändningar inte bevisar att AEMCP[Association of European Manufacturers of Carbonless Paper]-mötena
skulle ha bildat ramen för samverkande mekanismer innan organisationen omstrukturerades i september 1993”. I skäl 295 i beslutet
underkände kommissionen emellertid uttryckligen detta argument och uttalade att en jämförelse av Sappis, Mougeots och AWA:s
utsagor visar att allmänna kartellmöten hölls åtminstone från år 1992. Med hänvisning till skälen 112 och 113 i beslutet tillade
kommissionen att den bevisning som Sappi förebringat visar att samverkan också ägde rum före september 1993 under möten inom
Organisationen för tillverkare av självkopierande papper i Europa (AEMCP) eller under möten som hölls i anknytning till dessa
möten. Det avsnitt i Mougeots svar på meddelandet om invändningar som Koehler hänvisat till bevisar således inte, i motsats
till vad Koehler har gjort gällande, att företaget med hjälp av svaren på meddelandet om invändningar och bilagorna till dessa
skulle ha kunnat framföra argument som kunde ha lett till att det administrativa förfarandet skulle ha fått en annan utgång.
Av det ovan anförda följer att talan inte skall bifallas på förevarande grund.
3.     Den tredje grunden avseende ett åsidosättande av rätten till försvar och av den kontradiktoriska principen till följd av bristande
överensstämmelse mellan meddelandet om invändningar och beslutet
a)     Parternas argument
Bolloré har gjort gällande att kommissionen i meddelandet om invändningar fann att företaget deltagit i överträdelsen endast
på grund av att det i egenskap av moderbolag ansvarade för dotterbolaget Copigraphs egna handlande. I beslutet däremot framställde
kommissionen däremot en ny anmärkning mot Bolloré och gjorde gällande företagets personliga och självständiga deltagande i
den konkurrensbegränsande samverkan. Bolloré har hävdat att kommissionen har åsidosatt företagets rätt till försvar under
det administrativa förfarandet, eftersom det inte gavs tillfälle att ange sin ståndpunkt i fråga om denna anmärkning.
Kommissionen har bestritt att det i beslutet ansågs att Bolloré varit personligt delaktigt i överträdelsen. Bolloré hölls
ansvarigt för dotterbolagets handlande på grund av att de tillsammans utgjorde ett enda företag. Bolloré kan vinna framgång
med förevarande grund endast om det visas att det inte framgår av meddelandet om invändningar att Bolloré hållits ansvarigt
för överträdelsen av detta skäl eller om det visas att kommissionen i beslutet grundat sin bedömning på omständigheter beträffande
vilka Bolloré inte kunnat yttra sig under det administrativa förfarandet. Enligt kommissionen är detta emellertid inte fallet.
b)     Förstainstansrättens bedömning
Förstainstansrätten erinrar härvidlag om att rätten till försvar, vilken är en grundläggande gemenskapsrättslig princip som
i samtliga fall skall beaktas och i synnerhet i förfaranden som kan leda till sanktionsåtgärder även om det är fråga om ett
administrativt förfarande, innebär att det berörda företaget skall ges tillfälle att ange sin ståndpunkt vad gäller riktigheten
och relevansen i de faktiska omständigheter, anmärkningar och förhållanden som framförts av kommissionen (förstainstansrättens
dom av den 16 december 2003 i de förenade målen T‑5/00 och T‑6/00, Nederlandse Federatieve Vereniging voor de Groothandel
op Elektrotechnisch Gebied et Technische Unie mot kommissionen, REG 2003, s. II‑5761, punkt 32, och där angiven rättspraxis).
Enligt rättspraxis skall meddelandet om invändningar innehålla en redogörelse för anmärkningarna som är tillräckligt klar,
om än kortfattad, för att de som berörs verkligen skall kunna få kännedom om vilka beteenden kommissionen klandrar dem för.
Det är nämligen endast under denna förutsättning som meddelandet om invändningar kan fylla den funktion som avses i gemenskapsförordningarna,
som består i att tillhandahålla samtliga uppgifter som företagen och företagssammanslutningarna behöver för att på ett ändamålsenligt
sätt kunna försvara sig innan kommissionen fattar ett slutligt beslut (domstolens dom av den 31 mars 1993 i de förenade målen C‑89/85,
C‑104/85, C‑114/85, C‑116/85, C‑117/85 och C‑125/85–C‑129/85, Ahlström Osakeyhtiö m.fl. mot kommissionen, REG 1993, s. I‑1307,
punkt 42, svensk specialutgåva, volym 14, s. I‑111, och förstainstansrättens dom av den 14 maj 1998 i mål T‑352/94, Mo och
Domsjö mot kommissionen, REG 1998, s. II‑1989, punkt 63).
Frågan huruvida rätten till försvar har åsidosatts under det administrativa förfarandet skall dessutom bedömas mot bakgrund
av de anmärkningar som kommissionen har framställt i meddelandet om invändningar och i beslutet (förstainstansrättens dom
av den 29 juni 1995 i mål T‑36/91, ICI mot kommissionen, REG 1995, s. II‑1847, punkt 70, och domen i det ovan i punkt 46 nämnda
målet Solvay mot kommissionen, punkt 60). För att det skall anses att rätten till försvar har åsidosatts krävs således att
kommissionen i det angripna beslutet framställer en anmärkning som enligt företaget inte framställts mot det i meddelandet
om invändningar.
Mot bakgrund av den rättspraxis som det redogjorts för i de tre föregående punkterna skall det inledningsvis prövas på vilken
grund kommissionen fastställde Bollorés ansvar för överträdelsen i beslutet. Relevanta upplysningar återfinns i skälen 353–356
i beslutet (Del II (Rättslig bedömning), punkt 2.3 (Ansvar för överträdelsen) (Copigraph och Bolloré).
Dessa skäl har följande lydelse:
”(353) Copigraph SA var ett helägt dotterbolag till [Bolloré] (tidigare känt som Bolloré Technologies SA) vid tidpunkten för
överträdelsen och köptes av AWA i november 1998. Copigraph lade ned sin verksamhet den 2 februari 2000 med verkan från och
med den 30 december 2000. Bolloré hävdar att det inte kan hållas ansvarigt för Copigraphs beteende, eftersom Copigraph hade
full ekonomisk självständighet. Enligt Bolloré har den självständiga ställningen sin grund i följande omständigheter: Copigraph
och Bolloré hade strikt separata ledningsstrukturer, Copigraph hade sin egen infrastruktur och Copigraph hade en självständig
affärspolicy eftersom företaget köpte nästan 35 % av sitt råvarubehov av leverantörer utanför Bolloré-koncernen, och en av
leverantörerna var en konkurrent.
(354) Copigraph ingick i Bollorés ’[S]pecialpappersdivision’ och den dåvarande divisionschefen, [V.], var samtidigt VD för
Copigraph. Dessutom hade den dåvarande chefen för Copigraphs marknadsföringsavdelning, [J.B.], också en position på försäljningsavdelningen
vid fabriken i Thonon sedan 1994. Det innebär att [Bolloré] med säkerhet underrättades om sitt dotterbolags deltagande i kartellen.
(355) Det finns också bevis som direkt binder moderbolaget, [Bolloré], vid kartellverksamheten. Bolloré var medlem av AEMCP,
vars officiella möten också tjänade som kartellmöten från januari 1992 till september 1993. Bollorés företrädare [V.], chef
för företagets ’[S]pecialpappersdivision’, deltog i dessa kartellmöten tillsammans med Copigraphs marknadsföringschef. Chefen
för Bollorés ’[S]pecialpappersdivision’ deltog också i kartellmötet om den franska marknaden den 1 oktober 1993. I samtliga
senare kartellmöten där enskilda företrädare för Copigraph kan identifieras deltog Copigraphs marknadsföringschef i mötet.
Alla dessa möten ägde rum 1994 och såsom nämns hade Copigraphs marknadsföringschef samtidigt en position vid Bollorés försäljningsavdelning.
(356) Av dessa skäl anser kommissionen att Bolloré bör hållas ansvarigt inte bara för sitt eget beteende utan också för Copigraphs
beteende med avseende på kartellen, för hela den specificerade perioden.”
Av det ovan återgivna utdraget ur beslutet framgår att Bolloré hölls ansvarigt för överträdelsen dels på grund av att företaget
skulle anses ansvarigt för dotterbolagets Copigraphs deltagande i kartellen, dels på grund av att det fanns bevis för att
Bolloré direkt hade deltagit i kartellens verksamhet.
Bolloré har inte bestritt att det genom meddelandet om invändningar kunde förstå och yttra sig över det faktum att kommissionen
i nämnda meddelande om invändningar höll företaget ansvarigt för överträdelsen på grund av att det i egenskap av helägande
moderbolag till Copigraph vid tiden för överträdelsen var ansvarigt för Copigraphs delaktighet i kartellen. Bolloré har kritiserat
kommissionen för att den inte i meddelandet om invändningar uppgav att den avsåg att hålla företaget ansvarigt för överträdelsen
även på grund av att det var direkt delaktigt i kartellens verksamhet.
De relevanta avsnitten i meddelandet om invändningar återfinns i punkterna 240–245 samt 248 (Del II (Rättslig bedömning),
punkt B (Tillämpning av konkurrensreglerna) 8 (Ansvar för överträdelsen)).
Det skall inledningsvis påpekas att kommissionen i nämnda punkter i meddelandet om invändningar inte på något vis gjorde gällande
att Bolloré direkt deltagit i den konkurrensbegränsande samverkan, till skillnad från vad den uppgav beträffande andra moderbolag
som det hänvisats till i meddelandet om invändningar, till exempel AWA och Torraspapel. Beträffande AWA uppgav kommissionen
att ”företaget direkt och självständigt deltagit i den olagliga kartellen via sin division Arjo Wiggins Carbonless Paper Operation”.
Beträffande Torraspapel uppgav kommissionen att ”det även finns bevis för att moderbolaget varit direkt delaktigt i kartellverksamheten”.
Såsom Bolloré med rätta har understrukit framgår det av punkt 243 i meddelandet om invändningar att kommissionen har gjort
en åtskillnad mellan två situationer:
”När det gäller förhållandet mellan moder- och dotterbolag riktar kommissionen detta meddelande om invändningar till moderbolaget
när
–        två eller fler av dess dotterbolag har deltagit i överträdelsen,
–        moderbolaget har deltagit i överträdelsen.
I övriga fall när ett dotterbolag har deltagit i överträdelsen riktas meddelandet om invändningar till dotterbolaget och till
moderbolaget.”
När det gäller koncernen bestående av Bolloré och Copigraph riktades meddelandet om invändningar inte endast till Bolloré
utan även till Copigraph, vilket med hänsyn till de kriterier som angetts i punkt 243 i meddelandet om invändningar gav stöd
för Bollorés uppfattning att kommissionen i meddelandet om invändningar inte ansåg att koncernens moderbolag Bolloré varit
direkt delaktigt i överträdelsen.
Det skall således konstateras att det av meddelandet om invändningar framgår att kommissionen avsåg att hålla Bolloré ansvarigt
för överträdelsen endast på grund av att detta företag, i egenskap av moderbolag i den koncern som vid tiden för överträdelsen
bestod av Bolloré och dess helägda dotterbolag Copigraph, skulle hållas ansvarigt för Copigraphs rättsstridiga beteende. Bolloré
kunde inte mot bakgrund av meddelandet om invändningar förutse att kommissionen, då den höll företaget ansvarigt för överträdelsen,
även skulle komma att grunda sig på företagets direkta deltagande i kartellverksamheten, vilket kommissionen gjorde i beslutet.
Det skall vidare tilläggas att de omständigheter som kommissionen hänvisade till i skäl 355 i beslutet som stöd för sitt ställningstagande
att Bolloré varit direkt delaktigt i överträdelsen, nämligen att Bolloré var medlem av AEMCP och att företaget vid flera kartellmöten
företrätts av V. och J. B, inte nämndes i meddelandet om invändningar. Även om det, i enlighet med kommissionens uppfattning,
antas att det av handlingar som bifogats meddelandet om invändningar framgår att Bolloré var medlem av AEMCP, så skall det
likväl konstateras att kommissionen i meddelandet om invändningar bland AEMCP:s medlemmar endast nämnde Copigraph och inte
Bolloré. Vad gäller V. och J. B. angavs genomgående i meddelandet om invändningar att de företrädde Copigraph och inte Bolloré
vid kartellmötena. Bolloré nämndes inte heller i något avsnitt av meddelandet om invändningar bland de företag som var närvarande
vid dessa möten.
Bolloré har således inte genom meddelandet om invändningar kunnat få kännedom om anmärkningen rörande företagets direkta deltagande
i överträdelsen, och inte ens om de omständigheter på vilka kommissionen i beslutet grundade denna anmärkning. Såsom framgår
av Bollorés svar på meddelandet om invändningar har företaget under det administrativa förfarandet följaktligen inte kunnat
förbereda sitt försvar på ett ändamålsenligt sätt avseende denna anmärkning och dessa omständigheter.
Det skall emellertid understrykas att även om beslutet innehåller nya faktiska och rättsliga påståenden angående vilka de
berörda företagen inte har yttrat sig, kan den konstaterade bristen endast medföra att beslutet ogiltigförklaras på denna
punkt om de berörda påståendena inte på ett tillfredsställande sätt kan bevisas på grundval av andra omständigheter som anges
i beslutet och över vilka de berörda företagen haft tillfälle att yttra sig (förstainstansrättens dom av den 30 september 2003
i de förenade målen T‑191/98, T‑212/98–T‑214/98, Atlantic Container Line m.fl. mot kommissionen, REG 2003, s. II‑3275, punkt 196,
se även, för ett liknande resonemang, förstainstansrättens dom av den 28 februari 2002 i mål T‑86/95, Compagnie générale maritime
m.fl. mot kommissionen, REG 2002, s. II‑1011, punkt 447). Detta åsidosättande av Bollorés rätt till försvar kan emellertid
påverka giltigheten av beslutet i den del det angår Bolloré, endast om beslutet var grundat på enbart detta företags direkta
deltagande i överträdelsen (se, för ett liknande resonemang, domen i det ovan i punkt 67 nämnda målet Mo och Domsjö mot kommissionen,
punkt 74). I detta fall skulle Bolloré nämligen inte kunna hållas ansvarigt för överträdelsen, eftersom den nya anmärkning
som i beslutet framförts avseende företagets direkta deltagande i kartellverksamheten inte kan godtas.
Om det däremot vid prövningen i sak (se nedan punkterna 123–150) framkommer att kommissionen med rätta hållit Bolloré ansvarigt
för dotterbolaget Copigraphs delaktighet i den konkurrensbegränsande samverkan kan inte kommissionens rättsstridiga handlande
ha haft ett avgörande inflytande på institutionens beslut (se, för ett liknande resonemang, förstainstansrättens dom av den
14 maj 2002 i mål T‑126/99, Graphischer Maschinenbau mot kommissionen, REG 2002, s. II‑2427, punkt 49, och av den 14 december 2005
i mål T‑209/01, Honeywell mot kommissionen, REG 2005, s. II‑5527, punkt 49). Av fast rättspraxis följer nämligen att eftersom
vissa skäl i ett beslut i sig är tillräckliga för att i erforderlig utsträckning rättfärdiga beslutet, saknar de fel som andra
skäl i rättsakten skulle kunna vara behäftade med under alla förhållanden inverkan på artikeldelen (förstainstansrättens dom
av den 21 september 2005 i mål T‑87/05, EDP mot kommissionen, REG 2005, s. II‑3745, punkt 144, se även, för ett liknande resonemang,
domstolens dom av den 12 juli 2001 i de förenade målen C‑302/99 P och C‑308/99 P, kommissionen och Frankrike mot TF1, REG 2001,
s. I‑5603, punkterna 26–29).
4.     Den fjärde grunden avseende ett åsidosättande av rätten till försvar, rätten till en rättvis prövning och av oskuldspresumtionen
a)     Parternas argument
Zicuñaga har gjort gällande att kommissionen har åsidosatt principen om oskuldspresumtion i det att den konstaterade att företaget
deltagit i överträdelsen på grundval av blotta antaganden och indirekta uttalanden. Zicuñaga har anfört att avsaknaden av
tydliga sanktionsåtgärder om oriktiga eller ofullständiga upplysningar lämnas kan medföra att företagen frestas att ge kommissionen
rekonstruerade eller förvanskade upplysningar i syfte att framhäva sitt eget samarbete. Zicuñaga har tillagt att företagen
ursprungligen kunde hoppas komma i åtnjutande av kommissionens förmånliga behandling endast om de tillhandahöll avgörande
bevisning, men att kommissionen därefter har uppmjukat sin ståndpunkt. Zicuñaga har anfört att Sappis uttalanden mot denna
bakgrund skall värderas med försiktighet och endast kan anses tillförlitliga om de styrks av annan bevisning.
Zicuñaga har vidare gjort gällande att kommissionen inte kan grunda sin bedömning på utsagor från en person vars identitet
inte är känd. I annat fall skulle rätten till försvar åsidosättas i det att tillfälle att bemöta denna persons påståenden
inte har getts under hearingen. Med hänvisning till rättspraxis från Europeiska domstolen för de mänskliga rättigheterna har
Zicuñaga hävdat att det är nödvändigt att kunna bemöta vittnets påståenden för att kunna bedöma vittnesmålets och den aktuella
personens trovärdighet. Den anklagade måste även få tillfälle att bemöta ett vittnesmål till dennes nackdel och ställa frågor
till vittnet, då den anklagade själv avger vittnesmål eller vid ett senare tillfälle.
Kommissionen har bestritt att den grundade sig på blotta antaganden eller indirekta uttalanden när den konstaterade att Zicuñaga
deltagit i överträdelsen. Kommissionen har betonat att gemenskapsdomstolen aldrig har ifrågasatt rättsenligheten av meddelandet
om samarbete eller bevisvärdet av de uttalanden som företag gjort med tillämpning av detta meddelande. Det föreskrivs vidare
inte i förordning nr 17 någon möjlighet att höra vittnen under det administrativa förfarandet och sökanden har inte framställt
någon sådan begäran vid förstainstansrätten.
b)     Förstainstansrättens bedömning
I den mån Zicuñaga genom dessa argument har bestritt bevisvärdet av icke identifierade personers utsagor som legat till grund
för kommissionens anmärkningar mot Zicuñaga i beslutet, skall dessa argument prövas vid den senare prövningen i sak av huruvida
dessa anmärkningar är styrkta.
I den mån Zicuñaga genom dessa argument även har gjort gällande ett åsidosättande av rätten till försvar och rätten till en
rättvis prövning – på grund av att underlåtenheten att i meddelandet om invändningar namnge de personer vilkas utsagor utgör
stöd för kommissionens konstateranden i fråga om Zicuñaga har hindrat företaget från att bestrida dessa konstateranden genom
att begära att denna person eller dessa personer skulle höras under det administrativa förfarandet – skall det erinras om
att det föreskrivs i artikel 6.3 d i Europeiska konventionen om skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande
friheterna (Europakonventionen) att ”[v]ar och en som blivit anklagad för brott har [rätt] att förhöra eller låta förhöra
vittnen som åberopas emot honom samt att själv få vittnen inkallade och förhörda under samma förhållanden som vittnen åberopade
mot honom”. Det följer emellertid av fast rättspraxis att kommissionen inte är en domstol i den mening som avses i artikel 6
i Europakonventionen (domstolens dom av den 29 oktober 1980 i de förenade målen 209/78–215/78 och 218/78, Van Landewyck m.fl.
mot kommissionen, REG 1980, s. 3125, punkt 81, svensk specialutgåva, volym 5, s. 345, och av den 7 juni 1983 i de förenade
målen 100/80–103/80, Musique diffusion française m.fl. mot kommissionen, REG 1983, s. 1825, punkt 7, svensk specialutgåva,
volym 7, s. 133). Det föreskrivs vidare uttryckligen i artikel 15.4 i förordning nr 17 att böter som kommissionen ålagt för
överträdelser av konkurrensrätten inte har straffrättslig karaktär (förstainstansrättens dom av den 6 oktober 1994 i mål T‑83/91,
Tetra Pak mot kommissionen, REG 1994, s. II‑755, punkt 235; svensk specialutgåva, volym 16, s. II‑1).
Kommissionen är likväl skyldig att iaktta gemenskapsrättens allmänna principer under det administrativa förfarandet (domen
i de ovan i punkt 86 nämnda förenade målen Musique diffusion française m.fl. mot kommissionen, punkt 8). Det skall emellertid
betonas att även om kommissionen får höra fysiska eller juridiska personer vid behov, har den inte någon rätt att kalla vittnen
emot någon utan att ha fått vittnenas samtycke därtill. Den omständigheten, att det i gemenskapens konkurrensrätt inte föreskrivs
någon skyldighet för kommissionen att kalla sådana vittnen som åberopats till någons fördel, strider inte mot nämnda principer
(förstainstansrättens dom av den 20 mars 2002 i mål T‑9/99, HFB m.fl. mot kommissionen, REG 2002, s. II‑1487, punkt 392).
Zicuñaga har vidare inte lämnat några uppgifter som visar att företaget under det administrativa förfarandet begärde att kommissionen
skulle uppge identiteten på de personer vars utsagor utgjort stöd för de anmärkningar som kommissionen framställt mot Zicuñaga
i meddelandet om invändningar, i syfte att dessa personer skulle höras i företagets närvaro. Företaget har inte heller styrkt
att det under det administrativa förfarandet begärt att vittnen till företagets fördel skulle kallas och höras.
Talan kan mot bakgrund av det ovan anförda inte bifallas på den grunden att rätten till försvar och rätten till en rättvis
prövning har åsidosatts. I den mån förevarande grund innebär att bevisvärdet av de omständigheter som legat till grund för
kommissionens anmärkningar mot Zicuñaga i beslutet ifrågasätts, skall den prövas i samband med prövningen i sak.
5.     Den femte grunden avseende ett åsidosättande av principen om god förvaltningssed vid ärendets handläggning och bristfällig
motivering av beslutet
a)     Parternas argument
Zanders har gjort gällande att kommissionen i sin utredning endast beaktat omständigheter till företagets nackdel. Kommissionen
borde ha beaktat de uppgifter som företaget lämnade i december 2000 och i mars 2001 angående den avgörande roll som företaget
haft för att den konkurrensbegränsande samverkan upphörde, eller också borde den ha gjort en närmare utredning av dessa uppgifter
om den betvivlade värdet av dem. Zanders har även gjort gällande att kommissionen inte beaktade det expertutlåtande som företaget
framlagt i mars 2001 i syfte att visa den ringa, eller rent av obefintliga, påverkan av försöken att komma överens om priserna.
Beslutet innehåller inte heller någon motivering till att dessa omständigheter inte beaktats. Vidare görs i beslutet inte
någon bedömning av Zanders individuella roll.
Kommissionen har hävdat att Zanders inte har styrkt sitt påstående att företaget har spelat en särskild roll för överträdelsens
upphörande. Kommissionen ägnade vidare ett helt avsnitt åt prisavtalens påverkan på marknaden (skälen 382–402) vid bedömningen
av överträdelsens faktiska inverkan. Kommissionen iakttog fullständigt motiveringsskyldigheten i beslutet genom att den i
skälen 263–271 bedömde Zanders handlande gemensamt med fem andra företags handlande. Zanders har vidare inte gjort gällande
i sitt svar på meddelandet om invändningar att det hade haft en uteslutande passiv roll.
b)     Förstainstansrättens bedömning
Förstainstansrätten erinrar om att det i fall som det förevarande, där institutionerna förfogar över ett utrymme för skönsmässig
bedömning för att kunna fullgöra sina uppgifter, i än högre grad är av grundläggande betydelse att de garantier som tillerkänns
av gemenskapens rättsordning i administrativa förfaranden iakttas. Till dessa garantier hör bland annat den behöriga institutionens
skyldighet att noggrant och opartiskt pröva alla omständigheter som är relevanta för det aktuella fallet (domstolens dom av
den 21 november 1991 i mål C‑269/90, Technische Universität München,REG 1991, s. I‑5469, punkt 14, svensk specialutgåva, volym 11, s. I‑453, förstainstansrättens dom av den 24 januari 1992 i
målT‑44/90, La Cinq mot kommissionen, REG 1992, s. II‑1, punkt 86, och av den 11 juli 1996 i de förenade målen T‑528/93, T‑542/93,
T‑543/93 och T‑546/93, Métropole télévision m.fl. mot kommissionen, REG 1996, s. II‑649, punkt 93).
Enligt fast rättspraxis skall det av den motivering som krävs enligt artikel 253 EG klart och tydligt framgå hur den gemenskapsmyndighet
som har antagit den angripna rättsakten har resonerat, så att de som berörs därav kan få kännedom om skälen för den vidtagna
åtgärden och så att den behöriga domstolen ges möjlighet att utöva sin prövningsrätt. Kravet på motivering skall bedömas med
hänsyn till omständigheterna i det enskilda fallet, särskilt rättsaktens innehåll, de anförda skälens karaktär och det intresse
som de vilka rättsakten är riktad till, eller andra personer som direkt eller personligen berörs av den, kan ha av att få
förklaringar (domstolens dom av den 2 april 1998 i mål C‑367/95 P, kommissionen mot Sytraval och Brink’s France, REG 1998,
s. I‑1719, punkt 63, och förstainstansrättens dom av den 20 mars 2002 i mål T‑16/99, Lögstör Rör mot kommissionen, REG 2002,
s. II‑1633, punkt 368).
Förstainstansrätten konstaterar härvidlag att det av beslutet klart och tydligt framgår hur kommissionen har resonerat och
Zanders kan därigenom få kännedom om skälen för den vidtagna åtgärden och förstainstansrätten kan utöva sin prövningsrätt.
Kommissionen gör nämligen i skälen 263–271, samtidigt, en bedömning av Zanders deltagande i kartellen och en bedömning av
AWA:s, Koehlers, Sappis, Storas och Torraspapels deltagande.
Zanders har särskilt gjort gällande att kommissionen inte beaktade den roll företaget spelade för överträdelsens upphörande
eller det expertutlåtande det ingav.
Vad gäller den roll som Zanders spelade för överträdelsens upphörande, skall det påpekas att företaget, i sitt svar av den
12 december 2000 på meddelandet om invändningar, hänvisade till skrivelsen av den 1 april 1996, som verkställande direktören
för International Paper ställde till samtliga anställda i koncernen. I denna skrivelse betonades att koncernen fäste största
vikt vid att lagar och etik upprätthölls vid kontakterna med kunder, affärspartners, myndigheter och andra organ. Zanders
nämnde även det möte som hölls hos företaget och som syftade till att säkerställa att dess tjänstemän iakttog konkurrensrättens
regler och till att upprätta ett handlingsprogram i detta avseende. Zanders erinrade vidare om att företagets styrelseordförande,
som blev ordförande för AEMCP den 1 januari 1996, i ett offentligt uttalande efter det att han blev ordförande för nämnda
sammanslutning otvetydigt hade uppgett att företaget hade upphört med kartellverksamheten.
Det skall konstateras att Zander åberopade de omständigheter som nämnts i föregående punkt, i sitt svar på meddelandet om
invändningar, till stöd för de argument som framförts i syfte att vederlägga kommissionens anmärkning i meddelandet om invändningar,
att den hemliga samverkan fortgick efter hösten 1995. Zanders hänvisade närmare bestämt till dessa omständigheter inom ramen
för de argument som framförts i syfte att styrka att företaget, från hösten 1995, inte längre deltog i de hemliga kartellmötena
eller i samordnade förfaranden avseende priser, att det förde en självständig prispolitik och, särskilt, att den prishöjning
som företaget genomförde i september 1996 inte hade föregåtts av något hemligt möte.
Det råder emellertid inte något tvivel om att kommissionen under det administrativa förfarandet beaktade de argument som det
redogjorts för i föregående punkt. Enligt beslutet upphörde Zanders nämligen med överträdelsen i september 1995 och inte i mars 1997,
såsom det angavs i meddelandet om invändningar.
Däremot framgår det varken av Zanders svar, av den 12 december 2000, på meddelandet om invändningar eller av de kompletterande
upplysningar som Zanders den 2 mars 2001 gav kommissionen att företaget under det administrativa förfarandet hade åberopat
de omständigheter som nämnts ovan i punkt 96, eller andra omständigheter, i syfte att visa, vilket företaget nu söker göra,
att det hade spelat en avgörande roll för den rättsstridiga kartellens upphörande, vilket skulle utgöra en förmildrande omständighet
vid böternas fastställelse. Zanders kan under dessa omständigheter inte med framgång göra gällande att kommissionen har åsidosatt
principen om god förvaltningssed på grund av att den underlät att beakta ovannämnda omständigheter som bevis för att företaget
på ett avgörande sätt bidragit till att samverkan upphörde innan kommissionen inledde sin utredning.
Zanders hävdade inte heller i sitt svar på meddelandet om invändningar att företaget hade spelat en uteslutande passiv roll
i den konkurrensbegränsande samverkan. Företaget kan således inte med framgång göra gällande att beslutet är bristfälligt
motiverat i detta avseende. Företaget bestred vidare i sitt svar på meddelandet om invändningar att det mellan år 1992 och
hösten 1995 hade spelat en sådan ledande eller framträdande roll som kommissionen hävdade i punkterna 187 och 199 i meddelandet
om invändningar. Företaget gjorde följaktligen gällande att det inte förelåg någon försvårande omständighet. Kommissionen
fann emellertid inte att det förelåg någon sådan beträffande Zanders.
Det expertutlåtande som Koehler, MHTP och Zanders beställt hos företaget PricewaterhouseCoopers är daterat den 2 mars 2001
och har rubriken ”Konkurrenssituationen på marknaden för självkopierande papper från sommaren eller hösten 1995 till februari eller mars 1997”
(nedan kallat rapporten från PricewaterhouseCoopers).
Det framgår av den skrivelse som åtföljde rapporten från PricewaterhouseCoopers att denna rapport hade som huvudsyfte att
vederlägga kommissionens påståenden i meddelandet om invändningar vad gäller genomförandet av den konkurrensbegränsande samverkan
på marknaden för självkopierande papper under tiden mellan sommaren eller hösten 1995 och februari eller mars 1997. Det anges
för övrigt uttryckligen i denna rapports slutsats att den ekonomiska analysen visar att de tre aktuella tillverkarna inte
hade samordnat sitt handlande mellan sommaren eller hösten 1995 och februari eller mars 1997.
Rapporten från PricewaterhouseCoopers avser inte samma period som den överträdelseperiod som konstaterades i beslutet. Rapporten
kan i detta avseende inte anses relevant.
Det framgår emellertid av ansökan att Zanders har gjort gällande att kommissionen underlät att beakta uppgifter, som likaså
förekom i rapporten från PricewaterhouseCoopers, och som syftade till att visa den ringa, eller rent av obefintliga, påverkan
av försöken att komma överens om priserna mellan januari 1992 och hösten 1995.
Även om kompletterande uppgifter som lämnats till stöd för en irrelevant argumentering skall beaktas kan kommissionen inte
kritiseras för att den inte beaktade Zanders argument rörande den påstått begränsade påverkan av den konkurrensbegränsande
samverkan.
Kommissionen uppgav nämligen följande i skäl 388 i beslutet:
”AWA, Carrs, MHTP (Stora), Koehler, Sappi och Zanders hävdar att kartellens faktiska inverkan på marknaden för självkopierande
papper inom EES var mycket begränsad eller att kartellen inte hade någon negativ inverkan överhuvudtaget. De koncentrerar
sig i detta sammanhang på att göra gällande att inverkan på priserna var begränsad eller obefintlig, eftersom de faktiska
priserna på marknaderna blev lägre än dem som överenskommits eller tillkännagetts. Enligt kartelldeltagarna visar detta att
de överenskomna prishöjningarna inte genomfördes i praktiken. De har fört fram många argument till stöd för detta påstående,
som särskilt omfattar följande: priserna och tillverkarnas marginaler har minskat betydligt; priserna på självkopierande papper
speglar i huvudsak förändringar i kostnader för och efterfrågan på massa, och i de senare faserna av kartellen kapacitetsbegränsningar;
konkurrensen mellan tillverkarna fortsatte och tillverkare var tvungna att förhandla med kunderna om prishöjningar individuellt.”
Även om det inte i detta avsnitt i beslutet uttryckligen hänvisas till rapporten från PricewaterhouseCoopers som Zanders sände
till kommissionen under det administrativa förfarandet, framgår det obestridligen därav att kommissionen under nämnda förfarande
beaktade de uppgifter som bland annat Zanders lämnat i syfte att visa den ringa, eller rent av obefintliga, påverkan av försöken
att komma överens om priserna under överträdelseperioden. Att kommissionen underkände de argument som företagen framfört med
stöd av dessa uppgifter betyder att kommissionen ansåg att dessa argument inte föranledde den att ändra sin ståndpunkt, vilken
den redogjort för i skälen 382–387 i beslutet, rörande överträdelsens konkreta påverkan på marknaden. Det kan däremot inte
anses att det av detta avsnitt i beslutet framgår att kommissionen vid prövningen av ärendet underlät att på vederbörligt
sätt beakta de argument som Zanders framförde till sitt försvar (se, för ett liknande resonemang, förstainstansrättens dom
av den 11 mars 1999 i mål T‑141/94, Thyssen Stahl mot kommissionen, REG 1999, s. II‑347, punkt 118).
Av ovanstående analys följer att talan inte kan bifallas på den femte grunden.
6.     Den sjätte grunden avseende ett åsidosättande av principen om god förvaltningssed, rätten att få tillgång till akten i ärendet
och av rätten till försvar på grund av att vissa handlingar i akten i utredningen var svåra att finna och på grund av att
förteckningen över de handlingar som ingick i nämnda akt var oanvändbar
a)     Parternas argument
AWA har gjort gällande att den förteckning över handlingar som kommissionen bifogade den cd-rom som AWA mottog under det administrativa
förfarandet var oanvändbar. Enligt AWA omfattade denna förteckning varken en innehållsförteckning eller beskrivning av de
aktuella handlingarna, utan där angavs endast skälen för att vissa handlingar enligt kommissionen var konfidentiella, liksom
var en eventuell icke-konfidentiell version återfanns.
Koehler har anfört att kommissionen avlägsnade vissa konfidentiella handlingar från akten och ersatte dem med icke-konfidentiella
versioner som infördes på andra platser i akten innan den sände cd-romen till de företag till vilka meddelandet om invändningar
var riktat. Kommissionen hade emellertid varken i meddelandet om invändningar eller i beslutet i enlighet med dessa ändringar
ändrat hänvisningarna till de handlingar som flyttats om på detta sätt. Kommissionen hade inte heller angett att det fanns
icke-konfidentiella versioner eller uppgett var i akten dessa återfanns. De berörda handlingarna kunde endast mycket ungefärligt
identifieras med hjälp av den förteckning över handlingarna som kommissionen upprättat. I vissa fall var det till och med
omöjligt att finna ifrågavarande handling.
Kommissionen anser att den inte har åsidosatt rätten till försvar. Kommissionen hade för det första tillställt företagen en
förteckning över de olika handlingarna i akten, samtidigt med cd-romen, och hade därvid på vanligt sätt angett i vilken utsträckning
handlingarna var tillgängliga. För det andra hade de omnämnda handlingarna redan bifogats meddelandet om invändningar tillsammans
med en förteckning över vilka icke-konfidentiella versioner som motsvarade de konfidentiella versionerna.
b)     Förstainstansrättens bedömning
Det framgår av de uppgifter som kommissionen lämnat i de båda berörda målen (T‑118/02 och T‑125/02) att kommissionen, den
26 juli 2000, samtidigt med att den sände meddelandet om invändningar och de handlingar som avsågs i nämnda meddelande, även
sände en förteckning över de handlingar som bifogats meddelandet om invändningar till de företag som nämnda meddelande var
riktat till. Denna förteckning utgör bilaga till kommissionens svaromål i mål T‑125/02. På förstainstansrättens begäran har
kommissionen ingett nämnda förteckning även i mål T‑118/02.
I nämnda förteckning ges för varje handling som nämns i meddelandet om invändningar, i samma ordning som i detta meddelande,
en kortfattad beskrivning av handlingen, namnet på det företag där handlingen påträffats eller som ingett densamma, handlingens
nummer och i förekommande fall numret på den icke‑konfidentiella versionen av handlingen.
De företag till vilka meddelandet om invändningar var riktat mottog den 1 augusti 2000, det vill säga samtidigt med den cd-rom
som innehöll hela akten i kommissionens utredning, dessutom en förteckning med rubriken ”Förteckning över handlingar”. I denna
förteckning angavs för varje handling med iakttagande av den ordningsföljd som följde av akten, handlingens tillgänglighetskod
(A för tillgänglig, PA för delvis tillgänglig, NA för icke tillgänglig). Vad gäller de handlingar som klassificerats som icke
tillgängliga liksom de avsnitt som inte var tillgängliga i handlingar som klassificerats som delvis tillgängliga, innehöll
förteckningen uppgifter om var i akten en icke-konfidentiell version av handlingen eller av den aktuella delen av den handlingen
återfanns och/eller en kortfattad redogörelse för innehållet i handlingen eller i den berörda delen. Kommissionen iakttog
sålunda fullt ut bestämmelserna i punkt II A 1.4 i kommissionens meddelande om interna förfaranderegler för behandling av
förfrågningar om tillgång till handlingar enligt artiklarna [81] och [82] i EG‑fördraget, av artiklarna 65 och 66 i Parisfördraget
och av rådets förordning (EEG) nr 4064/89 (EGT C 23, 1997, s. 3).
AWA och Koehler, som förfogade över dels förteckningen över de handlingar som bifogats meddelandet om invändningar, dels den
”Förteckning över handlingar” som nämnts i föregående punkt, kunde i likhet med de andra företag till vilka meddelandet om
invändningar var riktat utan svårigheter finna de eftersökta handlingarna i akten i utredningen antingen i originalversion
eller i en icke-konfidentiell version beroende på den tillgänglighetskod som angetts i förteckningarna.
Såsom kommissionen själv har uppgett i sina inlagor i mål T‑125/02 med avseende på de handlingar som klassificerats som icke
tillgängliga eller som delvis tillgängliga, däribland dem som omnämnts i meddelandet om invändningar och till vilka Koehler
särskilt har hänvisat, fann de företag till vilka meddelandet om invändningar var riktat visserligen inte direkt en icke-konfidentiell
version eller en kortfattad redogörelse för deras innehåll på det ställe som motsvarade handlingarnas nummer i akten och företagen
var tvungna att tillgå en förteckning för att finna denna icke-konfidentiella version eller kortfattade redogörelse i akten.
Det är emellertid uppenbart att de mindre olägenheter och den ringa tidsförlust som denna situation kunde ge upphov till för
de företag till vilka meddelandet om invändningar var riktat inte kan påverka beslutets rättsenlighet.
Talan skall följaktligen inte bifallas på den sjätte grunden.
7.     Den sjunde grunden avseende ett åsidosättande av principen om god förvaltningssed och rätten till försvar på grund av att
beslutet delgetts för sent
a)     Parternas argument
AWA har gjort gällande att beslutet, trots att det tydligen antogs den 20 december 2001, inte delgavs företaget förrän den
8 februari 2002. AWA har tillagt att, oavsett skälen för denna försening, så var det omöjligt för företaget under den period
på en och en halv månad som följde beslutets antagande att förklara, bland annat för sina kunder skälen till att det ålagts
det högsta individuella bötesbelopp som någonsin ålagts ett företag.
Kommissionen har genmält att den antog, den 5 februari 2002, en kort rättelse till sitt beslut av den 20 december 2001 på
grund av att sökanden ändrat firma. Det kan därför inte anses att delgivningen av beslutet den 8 februari 2002, tillsammans
med en rättelse som förklarade de vidtagna ändringarna, skedde för sent.
b)     Förstainstansrättens bedömning
Det framgår av skrivelsen av den 7 februari 2002, genom vilken beslutet delgavs de berörda företagen, däribland AWA, från
kommissionsledamoten med ansvar för konkurrensfrågo,r att nämnda beslut antogs den 20 december 2001 och rättades den 5 februari 2002
genom det skriftliga förfarandet E/177/2002. Att beslutet delgavs de företag till vilka det var riktat en och en halv månad
efter dess antagande förklaras av denna rättelse. Det kan inte anses att det förflöt orimligt lång tid mellan beslutets antagande
och den vidtagna rättelsen.
I den mån AWA:s argument även skall förstås som en kritik mot att kommissionen offentliggjorde beslutet innan den underrättade
de företag till vilka beslutet var riktat om det, vilket skulle ha hindrat AWA från att förklara skälen för detta beslut för
utomstående, skall det påpekas att AWA inte har lämnat några uppgifter som styrker att kommissionen yppade innehållet i detta
beslut innan det delgavs berörda företag. Även om så hade varit fallet skall det understrykas att hur beklagligt ett sådant
förfaringssätt än är så hade beslutet redan antagits och åtgärder som vidtas efter beslutets antagande kan inte påverka dess
giltighet (domstolens dom av den 8 november 1983 i de förenade målen 96/82–102/82, 104/82, 105/82, 108/82 och 110/82, IAZ
m.fl. mot kommissionen, REG 1983, s. 3369, punkt 16).
B –
Grunderna avseende ett åsidosättande av artikel 81 EG och artikel 53 i EES-avtalet och kommissionens oriktiga bedömning av
vissa företags deltagande i överträdelsen
Tre företag, nämligen Bolloré, Divipa och Zicuñaga, har ifrågasatt riktigheten i kommissionens bedömning avseende deras deltagande
i överträdelsen.
1.     Bolloré
Förstainstansrätten erinrar inledningsvis om att kommissionen i beslutet (skälen 353–356) höll Bolloré ansvarigt för överträdelsen
dels på grund av att företaget personligen och självständigt deltog i kartellverksamheten, dels på grund av att det var ansvarigt
för dess dotterbolag Copigraphs deltagande i kartellen. Förstainstansrätten har emellertid slagit fast (se punkterna 66–81
ovan) att Bolloré genom meddelandet om invändningar inte hade kunnat få kännedom om anmärkningen rörande företagets personliga
deltagande i överträdelsen, och inte heller om de omständigheter på vilka kommissionen i beslutet grundade denna anmärkning.
Av detta skäl behöver inte förstainstansrätten pröva de argument i sak som Bolloré framfört i syfte att ifrågasätta kommissionens
slutsatser rörande företagets personliga och direkta deltagande i kartellen.
Förstainstansrätten skall således pröva Bollorés argument att kommissionen felaktigt hållit företaget ansvarigt för dotterbolaget
Copigraphs rättsstridiga deltagande i den konkurrensbegränsande samverkan.
a)     Parternas argument
Bolloré har understrukit att kommissionen i beslutet grundade sin slutsats att företaget var ansvarigt för Copigraphs agerande
på två faktorer, nämligen att Copigraph vid den aktuella tidpunkten för överträdelsen var ett helägt dotterbolag och att Bolloré
med säkerhet underrättades om att Copigraph deltog i överträdelsen.
Bolloré har hävdat att den första faktorn inte räcker för att företaget skall hållas ansvarigt för Copigraphs rättsstridiga
beteende. Det krävs nämligen ytterligare faktorer för att kommissionen skall kunna anta att moderbolaget har ett avgörande
inflytande över dotterbolagets beteende. Någon sådan ytterligare faktor föreligger emellertid inte i förevarande fall. Bolloré
uppgav nämligen i sitt svar på meddelandet om invändningar att Copigraph i stor utsträckning förde en självständig affärspolicy,
vilket kommissionen för övrigt inte har bestritt. Copigraphs verksamhet motsvarade dessutom endast en tredjedel av omsättningen
av Bollorés pappersfabrik i Thonon-les-Bains, och affärskontakterna mellan Bolloré och Copigraph medförde inte någon begränsning
av Copigraphs affärsmässiga självständighet.
Bolloré har hävdat att kommissionen grundade sin slutsats angående den andra faktorn på tre omständigheter, nämligen att Copigraph
ingick i Bollorés specialpappersdivision, att divisionschefen V. även var verkställande direktör för Copigraph och för pappersfabriken
i Thonon-les-Bains och att den dåvarande chefen för Copigraphs marknadsföringsavdelning, J.B., också hade en position på försäljningsavdelningen
vid fabriken i Thonon sedan år 1994. Dessa tre omständigheter räcker emellertid inte för att det skall anses att Bolloré med
säkerhet underrättades om att Copigraph deltog i överträdelsen.
Det är enligt kommissionen klarlagt att Copigraph mellan år 1990 och år 1998 var ett helägt dotterbolag till Bolloré, vilket
enligt rättspraxis räcker för att det skall anses att Bolloré hade ett avgörande inflytande över dotterbolagets beteende.
Denna presumtion styrks även av de omständigheter som det redogjorts för i skälen 353–355 i beslutet.
b)     Förstainstansrättens bedömning
Förstainstansrätten konstaterar inledningsvis att Bolloré har bestritt överträdelsens längd men att företaget emellertid inte
har förnekat att Copigraph verkligen var delaktigt i kartellverksamheten.
Bolloré har genom sina argument i huvudsak gjort gällande att företaget inte kan hållas ansvarigt för dotterbolaget Copigraphs
deltagande i den konkurrensbegränsande verksamheten på grundval av de omständigheter som kommissionen har angett i beslutet.
Det skall erinras om att den omständigheten att dotterbolaget är en fristående juridisk person enligt fast rättspraxis inte
räcker för att utesluta att moderbolaget skall ansvara för dotterbolagets beteende, särskilt när dotterbolaget inte självständigt
bestämmer sitt agerande på marknaden, utan i huvudsak tillämpar instruktioner som det får av moderbolaget (domstolens domar
av den 14 juli 1972 i mål 48/69, ICI mot kommissionen, REG 1972, s. 619, punkterna 132 och 133, svensk specialutgåva, volym 2,
s. 25, och i mål 52/69, Geigy mot kommissionen, REG 1972, s. 787, punkt 44, samt av den 16 november 2000 i mål C‑286/98 P,
Stora Kopparbergs Bergslags mot kommissionen, REG 2000, s. I‑9925, punkt 26).
Även om det faktum att moderbolaget äger hela aktiekapitalet i dotterbolaget utgör ett starkt indicium på att det förstnämnda
bolaget har ett avgörande inflytande över dotterbolagets agerande på marknaden räcker det inte i sig för att moderbolaget
skall hållas ansvarigt för dotterbolagets agerande (se, för ett liknande resonemang, domen i det ovan i punkt 131 nämnda målet
Stora Kopparbergs Bergslags mot kommissionen, punkterna 27–29, och generaladvokaten Mischos förslag till avgörande i nämnda
mål, REG 2000, s. I‑9928, punkterna 17–62). Det är fortfarande nödvändigt att hänvisa till annat än aktieinnehavets omfattning,
men det kan räcka med indicier. Det krävs inte nödvändigtvis att moderbolaget verkligen har gett dotterbolaget instruktioner
för att det skall anses att det förstnämnda bolaget deltar i den konkurrensbegränsande samverkan (se, för ett liknande resonemang,
det ovannämnda förslaget till avgörande, punkterna 40, 48 och 51).
Det framgår av skälen 353 och 354 i beslutet att kommissionen inte grundade Bollorés ansvar för Copigraphs deltagande i den
konkurrensbegränsande samverkan uteslutande på den obestridda omständigheten att Bolloré innehade hela aktiekapitalet i Copigraph
vid tidpunkten för överträdelsen utan även på andra faktiska omständigheter, som angetts ovan i punkt 127, till styrkande
av att Copigraph i allt väsentligt följde de instruktioner som Bolloré gav.
Bolloré har med hänvisning till de argument som företaget framfört i sitt svar av den 28 november 2000 på meddelandet om invändningar
(skäl 353 i beslutet) anfört olika omständigheter i syfte att visa att Copigraph vid tidpunkten för överträdelsen var helt
självständigt i affärsmässigt hänseende. Förstainstansrätten skall under dessa omständigheter pröva huruvida det finns grund
för dessa påståenden eller om det tvärtom finns indicier på att Bolloré hade ett avgörande inflytande över sitt dotterbolag.
Bolloré uppgav under det administrativa förfarandet att företagets styrelseorgan var helt åtskilt från Copigraphs styrelseorgan.
I fotnot 1 i Bollorés svar på meddelandet om invändningar ges emellertid följande upplysning:
”Till år 1993 hade Bolloré och Copigraph en gemensam styrelseledamot, G., som företrädde Bolloré Participation i Conseil de
Bolloré Technologie och som var ständig representant för Copigraph Holding inom Copigraph. Hon frånträdde den sistnämnda funktionen
den 25 oktober 1993.”
Med förbehåll för den kommande prövningen av huruvida det finns grund för Bollorés argument att Copigraph inte deltog i överträdelsen
före september eller oktober 1993, finner förstainstansrätten att Copigraphs styrelseorgan under en del av överträdelseperioden
innefattade en medlem av Bollorés styrelse.
Det framgår dessutom av de uppgifter som Bolloré lämnat i sitt svar på meddelandet om invändningar att de fyra personer som
utgjorde Copigraphs styrelse från september 1993–mars 1997, även om de inte var ledamöter av Bollorés styrelse, samtliga innehade
befattningar (avseende ekonomi, redovisning eller förvaltning), för det mesta på ledningsnivå, i Bolloré. Såsom kommissionen
med rätta konstaterade i skäl 354 i beslutet var V., som var verkställande direktör för Copigraph under överträdelseperioden,
enligt Bollorés svar på meddelandet om invändningar anställd av Bolloré som direktör för pappersfabriken i Thonon-les-Bains.
Enligt de uppgifter som återfinns i nämnda skäl i beslutet, vilka Bolloré har bekräftat i sina inlagor, var V. vidare chef
för Bollorés ”Specialpappersdivision”. Att så många personer ur Bollorés ledning ingick i Copigraphs ledning visar i vilken
utsträckning som Bolloré medverkade i förvaltningen av sitt dotterbolag. Bolloré har därigenom med nödvändighet kunnat påverka
Copigraphs affärspolicy på marknaden på ett avgörande sätt.
Vad gäller överträdelseperioden mellan februari och september 1995 bekräftas denna bedömning ytterligare av det intyg som
J.B. utfärdat den 2 april 2002 och som bifogats ansökan, enligt vilket han, som var chef för Copigraphs marknadsföringsavdelning
från september 1992–mars 1997, samtidigt hade en befattning på Bollorés försäljningsavdelning från och med februari 1995.
Förstainstansrätten fastslog i dom av den 14 maj 1998 i mål T‑309/94, KNP BT mot kommissionen (REG 1998, s. II‑1007, punkterna 47
och 48) att det faktum att en medlem av moderbolagets ledning deltagit i de hemliga mötena kunde styrka att moderbolaget nödvändigtvis
kände till och godkände dotterbolagets deltagande i överträdelsen. Detta kan emellertid inte tolkas så att det innebär att
de personer från moderbolaget som ingår i dotterbolagets ledning måste vara ställföreträdare för moderbolaget för att det
skall anses att dotterbolaget inte är självständigt i förhållande till moderbolaget i affärsmässigt hänseende (se, för ett
liknande resonemang, generaladvokaten Mischos förslag till avgörande i det ovan i punkt 132 nämnda målet Stora Kopparbergs
Bergslags mot kommissionen, punkt 58). Att en person som är knuten till moderbolaget inte är dess ställföreträdare hindrar
inte denna person från att, vid utövandet av sina ledningsuppgifter i dotterbolaget, verka för att dotterbolagets agerande
på marknaden överensstämmer med den inriktning som moderbolagets ledning utarbetat.
Bolloré underströk vidare under det administrativa förfarandet att Copigraph hade en egen infrastruktur.
Såsom Bolloré gjorde gällande i sitt svar på meddelandet om invändningar kan den omständigheten att dotterbolaget inte äger
produktionsanläggningarna och inte har några egna anställda och att dess omsättning redovisas i moderbolagets årsredovisning
visserligen bidra till att visa att dotterbolaget inte är självständigt i förhållande till moderbolaget (se, för ett liknande
resonemang, domen i det ovan i punkt 67 nämnda målet Mo och Domsjö mot kommissionen, punkterna 89–94). Att Copigraph, såsom
Bolloré uppgav i sitt svar på meddelandet om invändningar utan att detta har bestritts av kommissionen, hade egna produktionsanläggningar,
egna anställda och redovisade sin omsättning i en egen årsredovisning bevisar inte i sig att Copigraph fastställde sitt agerande
på marknaden helt självständigt i förhållande till moderbolaget Bolloré.
Bolloré anförde slutligen under det administrativa förfarandet ett flertal omständigheter som enligt företaget visade att
Copigraph förde en självständig affärspolicy. För det första var den verksamhet som rörde papper av ringa omfattning och Copigraphs
omsättning utgjorde en obetydlig del av koncernens omsättning. För det andra fortsatte Copigraph även efter det att företaget
köpts upp av Bolloré att anskaffa nära 35 procent av dess råmaterial utanför Bollorékoncernen, bland annat hos en av Bollorés
direkta konkurrenter.
Även om det skall antas att Bollorés påståenden angående Copigraphs ringa verksamhet inom papperssektorn och dess obetydliga
andel av Bollorékoncernens omsättning är riktiga bevisar detta inte på något vis att Bolloré låtit Copigraph fastställa sitt
agerande på marknaden helt självständigt. Att Copigraph under överträdelseperioden delvis anskaffade råmaterial hos leverantörer
som inte ingick i Bollorékoncernen möjliggör inte heller en sådan slutsats. Detta konstaterande utesluter nämligen inte på
något vis att Copigraph i huvudsak följde instruktioner från sitt moderbolag när det deltog i den konkurrensbegränsande samverkan.
Det skall härvidlag för övrigt understrykas att Copigraph, såsom anges i skäl 354 i beslutet utan att detta har bestritts
av Bolloré, ingick i Bollorés ”Specialpappersdivision”.
Bollorés svar på meddelandet om invändningar innehåller dessutom följande upplysningar rörande omständigheterna vid Bollorés
förvärv av Copigraph:
”Pappersfabriken i Thonon-les-Bains (Haute-Savoie) utsattes under år 1990 för hård konkurrens på pappersmarknaden, som kännetecknades
av prishöjningar på pappersmassa under fyra år i följd.
[Copigraphs] verksamhet bestod i bearbetning och distribution av självkopierande papper och företaget var i detta hänseende
en av de största kunderna till fabriken i Thonon. Copigraph svarade för mer än [en tredjedel] av fabrikens omsättning och
mer än hälften av försäljningsvolymen.
Det var främst i syfte att garantera avsättningsmöjligheterna för fabriken i Thonon och säkra verksamhetens bestånd (fabriken
hade vid den aktuella tidpunkten 340 anställda) som Bolloré förvärvade samtliga aktier i [Copigraph].
Denna vertikala integration föreföll så mycket mer välbetänkt som fabriken i Thonon stod inför en vansklig situation med hänsyn
till överkapaciteten på marknaden.”
Såsom kommissionen med rätta har understrukit i sina inlagor framgår det av ovan återgivna utdrag att Copigraphs införlivning
med ”Specialpappersdivisionen” var ett led i den vertikala integration inom vilken Bollorés fabrik i Thonon-les-Bains ansvarade
för tillverkningen av självkopierande papper och Copigraph för förädling och distribution av produkten. Av nämnda utdrag framgår
dessutom att syftet med Bollorés förvärv av Copigraph huvudsakligen var att garantera avsättningsmöjligheterna för Bollorés
fabrik i Thonon-les-Bains och säkra verksamhetens bestånd på en marknad som utmärktes av ekonomiska svårigheter till följd
av en stark konkurrens. Kommissionen hade grund för sin uppfattning att dessa omständigheter bidrog till att styrka att Copigraphs
deltagande i priskartellen hade sitt ursprung i en allmän policy från Bollorés sida, bland annat i syfte att försöka bevara
den ställning som dess fabrik i Thonon-les-Bains hade på marknaden.
Av det ovan anförda följer att de omständigheter som Bolloré har anfört inte styrker dess påståenden rörande Copigraphs självständiga
ställning. Tvärtom leder de omständigheter som anförts ovan i punkterna 136–140 och 145–147, tillsammans med den omständigheten
att Bolloré under överträdelseperioden innehade hela aktiekapitalet i Copigraph, till slutsatsen att Copigraph deltog i priskartellen
på grund av att Bolloré hade ett avgörande inflytande över företaget. Kommissionen fann således på goda grunder att Bolloré
skulle hållas ansvarigt för Copigraphs deltagande i den konkurrensbegränsande samverkan.
Att Copigraph köptes upp av AWA i november 1998 medför inte att Bolloré, som fortfarande existerar, befrias från ansvar för
Copigrahs rättsstridiga agerande före detta uppköp (se, för ett liknande resonemang, domstolens dom av den 8 juli 1999 i mål C‑49/92
P, kommissionen mot Anic Partecipazioni, REG 1999, s. I‑4125, punkt 145, och av den 16 november 2000 i mål C‑297/98 P, SCA
Holding mot kommissionen, REG 2000, s. I‑10101, punkt 25).
Talan skall mot bakgrund av det ovan anförda inte bifallas på den av Bolloré anförda grunden att artikel 81 EG och artikel 53
i EES-avtalet har åsidosatts på grund av att kommissionen har hållit företaget ansvarigt för dotterbolaget Copigraphs rättsstridiga
agerande. Bollorés ansvar för överträdelsen är således styrkt oberoende av företagets direkta deltagande i densamma, vilket
enligt förstainstansrätten inte är för handen (se ovan punkterna 66–81).
2.     Divipa och Zicuñaga
a)     Parternas argument
Divipa och Zicuñaga har gjort gällande att kommissionen utan grund konstaterade att de hade deltagit i kartellmöten avseende
den spanska marknaden. De har ifrågasatt bevisvärdet av flera handlingar som kommissionen grundade sig på. De har även gjort
gällande att det inte finns grund att anse att de visste eller borde ha vetat att det rörde sig om en kartell på europeisk
nivå.
Båda företagen har dessutom gjort gällande att kommissionen inte beaktade deras egen särskilda situation. De har båda understrukit
att de inte är medlemmar i AEMCP. Divipa har tillagt att det är ett litet familjeföretag som uteslutande är verksamt på den
spanska marknaden, och som inte är tillverkare utan ett bearbetnings- och distributionsföretag för självkopierande papper.
Företagets försäljningspriser är beroende av de priser som dess huvudleverantör Koehler och dess konkurrenter tillämpar. Zicuñaga
har för sin del betonat att företaget aldrig har sålt självkopierande papper.
Zicuñaga har vidare anfört att kommissionen utan grund fann att företaget deltagit i en övergripande plan som innefattade
samordnade prishöjningar och avtal om fastställda försäljningskvoter och marknadsandelar.
Kommissionen har tillbakavisat sökandenas påståenden rörande bevisvärdet av de handlingar som låg till grund för kommissionens
slutsats. Kommissionen har anfört att bevisningen skall bedömas i sin helhet med beaktande av alla relevanta faktiska omständigheter.
Denna bevisning styrker att Divipa och Zicuñaga deltog i den konkurrensbegränsande samverkan på den spanska marknaden. För
att kommissionen skall kunna slå fast att de deltog i den europeiska kartellen behöver den inte visa att företagen kände till
kartellens samtliga detaljer och komponenter utan det räcker att den styrker ett antal objektiva omständigheter som motiverar
slutsatsen att företagen rimligen kunde förutse att kartellen hade en europeisk dimension. Kommissionen har tillagt att medlemskapet
i AEMCP inte i sig ansågs utgöra en överträdelse i beslutet . Ett företags storlek eller dess egenskap av grossist, distributör
eller bearbetningsföretag kan inte heller befria företaget från ansvar vid överträdelse av konkurrensreglerna. Att kartellen
inte alltid nådde de uppställda målen eller att det berörda företaget inte genomgående följde avtalet hindrar inte att företaget
skall anses delaktigt i detta. Det är inte nödvändigt att styrka att företaget deltagit i kartellens samtliga aktiviteter.
b)     Förstainstansrättens bedömning
Förstainstansrätten erinrar inledningsvis om att bevisningen för ett företags deltagande i en konkurrensbegränsande samverkan
skall bedömas i sin helhet med beaktande av alla relevanta faktiska omständigheter (se, för ett liknande resonemang, förslag
till avgörande av domaren Vesterdorf, tjänstgörande som generaladvokat, inför förstainstansrättens dom av den 24 oktober 1991
i mål T‑1/89, Rhône-Poulenc m.fl. mot kommissionen, REG 1991, s. II‑867, II‑869 ─ gemensamt förslag till avgörande i de så
kallade polypropylen-målen). Kommissionen måste förebringa exakt och överensstämmande bevisning till stöd för att överträdelsen
ägt rum. Det är emellertid viktigt att betona att varje del av den bevisning som kommissionen företett inte nödvändigtvis
måste motsvara dessa kriterier med avseende på varje del av överträdelsen. Det är tillräckligt att en samlad bedömning av
alla de indicier som institutionen åberopat motsvarar detta krav (se förstainstansrättens dom av den 8 juli 2004 i de förenade
målen T‑67/00, T‑68/00, T‑71/00 och T‑78/00, JFE Engineering mot kommissionen, REG 2004, s. II‑2501, punkterna 178 och 180,
och där angiven rättspraxis).
Kommissionen konstaterade i artikel 1 första och andra styckena i beslutet att Divipa och Zicuñaga hade överträtt artikel 81.1 EG
och artikel 53.1 i EES-avtalet genom att ha deltagit i ett ”komplex av avtal och samordnade förfaranden inom sektorn för självkopierande
papper”. Divipa inledde överträdelsen i mars 1992 och Zicuñaga i oktober 1993 och båda företagen upphörde med överträdelsen
i januari 1995.
Det framgår av en samlad bedömning av skälen 77–81, 252, 253, 327, 328, 333 och 334 i beslutet att kommissionen konstaterade
att detta komplex av avtal och samordnade förfaranden utgjorde en övergripande konkurrensbegränsande plan som huvudsakligen
bestod i att företagen enades om prishöjningar och även om tidsplanen för prishöjningarna och i vissa fall gemensamt fastställde
försäljningskvoter och marknadsandelar samt utbytte upplysningar för att lättare kunna komma överens om prishöjningar eller
säkerställa att de överenskomna priserna tillämpades.
I skälen 153–176 i beslutet redogjorde kommissionen för en rad omständigheter som enligt denna visade att det hållits hemliga
möten avseende den spanska marknaden mellan februari 1992 och oktober 1994 samt att Divipa och Zicuñaga deltog i flera av
dessa möten.
Kommissionen uppgav därefter i skäl 286 i beslutet att även om det konstaterats att Divipa och Zicuñaga endast deltog i kartellmöten
rörande den spanska marknaden så måste de ha förstått att kartellen omfattade hela det område som blev EES år 1994. Till stöd
för detta påstående uppgav kommissionen i skäl 287, med hänvisning till skälen 89–94 och till skälen 197, 211, 277 och 280
i beslutet, bland annat att båda mötesnivåerna var nära sammanflätade med varandra och att inte några deltagare i de nationella
mötena kunde bortse från att syftet med dessa möten var att utgöra ett komplement till de allmänna kartellmötena.
Förstainstansrätten skall därför inledningsvis pröva huruvida det finns grund för kommissionens påstående att det förekom
en konkurrensbegränsande samverkan på den spanska marknaden och att Divipa och Zicuñaga deltog i denna. Om det finns grund
för dessa påståenden skall det vidare prövas huruvida bevisen för detta deltagande tillsammans med de omständigheter som kommissionen
angett i skälen 286–289 i beslutet styrker att Divipa och Zicuñaga även deltog i den allmänna konkurrensbegränsande samverkan
som konstaterats i artikel 1 första stycket i beslutet.
Huruvida det förekom hemliga möten avseende den spanska marknaden
Det skall konstateras att ett flertal omständigheter styrker att det förekom en konkurrensbegränsande samverkan på den spanska
marknaden för självkopierande papper från februari 1992 till år 1995.
För det första har Sappi medgett att det, från februari 1992, deltog i kartellmötena rörande den spanska marknaden, och företaget
har lämnat olika upplysningar i detta hänseende. Sappi hänvisade i sitt svar till kommissionen av den 18 maj 1999 (dokument 15193–15206)
till olika hemliga möten rörande den spanska marknaden som ägde rum den 17 och den 27 februari 1992, den 30 september och
den 19 oktober 1993 samt den 3 maj och den 29 juni 1994. En av Sappis anställda har uppgett (dokument 15179 och 15180) att
han deltog i sex eller sju möten i Barcelona med andra leverantörer. Dessa möten ägde rum ungefär fyra eller fem gånger per
år. Han tror sig ha deltagit för första gången den 19 oktober 1993 och för sista gången år 1995. Enligt honom var syftet med
dessa möten att fastställa priserna på den spanska marknaden. Mötena varade ungefär två timmar och utmynnade i ett beslut
om en procentuell prishöjning. I mötena deltog Copigraph, Arjo Wiggins, Torraspapel, Zicuñaga, Koehler, Stora-Feldmühle (nu
MHTP), Zanders och Divipa. De utdrag ur Sappis uttalanden som återfinns i dessa handlingar hör till de handlingar som bifogats
meddelandet om invändningar och samtliga företag har således fått tillgång till dem. Kommissionen har även ingett dem till
förstainstansrätten.
För det andra har AWA medgett att det deltog i multilaterala kartellmöten mellan tillverkare av självkopierande papper och
har ingett en förteckning till kommissionen över möten mellan konkurrenter som ägde rum mellan åren 1992 och 1998. Dokument
nr 7828, som är ett utdrag ur AWA:s svar till kommissionen av den 30 april 1999, innehåller ett allmänt uttalande angående
ett flertal möten, bland annat i Lissabon och Barcelona mellan åren 1992 och 1994, i vilka deltagarna enligt AWA var företrädare
för Sarrió, Binda, Stora-Feldmühle (nu MHTP) och Divipa, eller vissa av dessa företag, samt Zicuñaga som antagligen deltog
i endast ett möte. Att vissa av dessa möten rörde hemlig samverkan framgår av AWA:s fortsatta uttalanden, vilka återges i
dokument 7829, och enligt vilka vissa av dessa möten var ”opassande” (improper) därför att de tjänade som forum för diskussioner
om priserna på självkopierande papper, däribland tillkännagivanden om företagens avsikter att höja priserna. AWA:s uttalanden
i dessa två handlingar (dokument 7828 och 7829), som ingetts till förstainstansrätten, ingick även bland de handlingar som
bifogats meddelandet om invändningar och som Divipa och Zicuñaga har fått tillgång till.
I sitt svar på meddelandet om invändningar bifogade AWA en förteckning över de ”opassande” möten mellan konkurrenter, vilkas
organisation AWA påstår sig ha bidragit till. I denna förteckning anges för enbart den spanska marknaden mötena den 17 februari och
den 5 mars 1992, den 30 september 1993, den 3 maj, den 29 juni och den 19 oktober 1994. I denna förteckning, som nämns i skäl
170 i beslutet och som på förstainstansrättens begäran ingetts i mål T‑132/02, anges inte vilka företag som deltog i dessa
möten. Varken Divipa, Zicuñaga eller något annat sökandeföretag har uppgett att denna förteckning var en handling till deras
nackdel som de inte hade fått tillgång till och de har heller inte framställt någon begäran om att få tillgång till den.
För det tredje har Mougeot, som likaså har medgett att det deltog i multilaterala kartellmöten mellan tillverkare av självkopierande
papper, i sina uttalanden av den 14 april 1999 (dokument 7647–7655) nämnt flera möten och därvid, för vart och ett av dem,
angett deras syfte, innehåll och vilka personer som deltagit. Avseende den spanska marknaden kan bland dessa möten nämnas
det möte som ägde rum den 19 oktober 1994, i vilket företrädare för Copigraph, Stora, Torraspapel, Divipa, Ekman, Zicuñaga,
Koehler, AWA och Mougeot deltog, enligt det sistnämnda företaget. Enligt nämnda handlingar var syftet med mötet att organisera
den spanska marknaden, och under rubriken ”Mötets innehåll” specificerades följande: ”Fastställelse av priserna på den spanska
marknaden utifrån kundernas storlek…”. Mougeots uttalanden hörde också till de handlingar som bifogats meddelandet om invändningar
och som ingetts till förstainstansrätten.
Mougeots uttalanden gjordes visserligen efter det att de faktiska omständigheterna inträffade och syftet med dessa uttalanden
var att meddelandet om samarbete skulle tillämpas. Det kan emellertid inte därför anses att de saknar bevisvärde. Uttalanden
som går emot den som avgett dem skall i princip anses utgöra särskilt trovärdig bevisning (domen i det ovan i punkt 155 nämnda
målet JFE Engineering mot kommissionen, punkt 211).
Det följer emellertid av förstainstansrättens rättspraxis att ett uttalande från ett företag som misstänks ha deltagit i en
kartell vars riktighet bestritts av flera andra misstänkta företag inte kan anses utgöra tillräcklig bevisning för att de
sistnämnda har gjort sig skyldiga till överträdelsen, om detta inte stöds av annan bevisning (domen i det ovan i punkt 155
nämnda målet JFE Engineering mot kommissionen, punkt 219, se även, för ett liknande resonemang, förstainstansrättens dom av
den 14 maj 1998 i mål T‑337/94, Enso-Gutzeit mot kommissionen, REG 1998, s. II‑1571, punkt 91).
Det skall härvidlag påpekas att Sappis, AWA:s och Mougeots uttalanden överensstämmer i många avseenden och att de således
inbördes styrker varandra. Det framgår även att företagens uttalanden bekräftas av annan bevisning som härrör från samma period
som de omtvistade faktiska omständigheterna. Att vart och ett av de hemliga möten som AWA nämnt faktiskt ägt rum bekräftas
sålunda av en annan handling som härrör från tiden för överträdelsen och som upprättats av ett annat företag som deltagit
däri.
Vad för det första gäller mötet den 17 februari 1992 uppgav W. (Sappi) för sin chef J., i ett telefax (dokument 4588 som nämnts
i skäl 157 i beslutet och i punkt 61 i meddelandet om invändningar) av den 17 februari 1992, att situationen var ganska osäker
på grund av Kohlers och Sarriós beteende och att de berörda parterna höll ett möte samma dag.
Vad för det andra gäller mötet den 5 mars 1992 uppgav W. (Sappi) för samma person, i en promemoria daterad den 27 februari 1992
(dokument 4589 som nämnts i skäl 158 i beslutet och i punkt 60 i meddelandet om invändningar), att han skulle delta i ett
möte i Barcelona följande vecka med övriga berörda parter för att diskutera de senaste händelserna på den spanska marknaden.
Han tillade att mötet skulle äga rum den 5 mars 1992. Denna handling liksom den tidigare nämnda handlingen hade bifogats meddelandet
om invändningar.
Promemorian av den 9 mars 1992 (dokument 4703 och 4704 som nämnts i skäl 156 i beslutet och i punkt 60 i meddelandet om invändningar)
från Sappis agent i Spanien till Sappi Europe, rubricerades visserligen inte som ett mötesprotokoll, men den innehåller mycket
precisa uppgifter angående de nämnda företagens agerande, däribland Divipas. I denna promemoria nämns en prishöjning med tio
spanska pesetas (ESP), vilket var den målsättning som distributörerna fastställt men som inte fullständigt uppnåtts. Promemorians
avsändare uppgav att Divipa inte alls hade höjt sina priser. Enligt honom var det uppenbart att Sappi Europe inte kunde höja
sina priser om de andra leverantörerna inte gjorde det. Han nämnde dessutom att Zicuñaga hade tillkännagett att företaget
skulle starta tillverkning av självkopierande papper vid den spanska gränsen, på den franska sidan, vilket skulle förstärka
konkurrensen ytterligare.
Vad för det tredje gäller mötet i Barcelona den 30 september 1993 innehåller en promemoria (dokumenten 5 och 9972 som nämnts
i skäl 163 i beslutet), som upprättades samma dag av företrädaren för Sappi, uppgifter om deklarerad försäljning från AWA,
Binda, Copigraph, Sappi, Divipa, Stora-Feldmühle, Koehler, Sarrió och Zanders för åren 1992 och 1993, och likaså anges en
försäljningskvot för fjärde kvartalet år 1993. Deltagarna kom överens om en prishöjning med 10 procent på pappersrullar och
ark. De beslutade även att samlas på nytt för att bekräfta att kvoterna iakttagits. Denna promemoria återgavs i sin helhet
i punkt 80 i meddelandet om invändningar.
Vad för det fjärde gäller mötet den 19 oktober 1993, följer det av en promemoria (dokument 4474 som nämnts i skälen 165 och
192 i beslutet), som en av Sappis anställda upprättade på spanska och som har rubriken ”Besöksrapport” (informe vista), att
det hållits ett möte den 19 oktober 1993, i vilket alla distributörer utom Copigraph deltog. Deltagarna kom vid detta möte
överens om att prishöjningen på rullar skulle vara 8 procent för slutanvändarna. De enades också om att underrätta tillverkaren
om att de bara godtog en höjning med 7,5 procent av tillverkarnas priser. Det skulle ge en höjning med 0,5 procent i distributörens
marginal. Även om denna promemoria inte är daterad skall det betonas att hänvisningen till ”dagens pris” visar att den upprättades
samtidigt med de faktiska omständigheter för vilka det redogörs. Det är inte förvånande att den varken är undertecknad eller
daterad, eftersom det rör sig om en promemoria angående ett möte vars konkurrensbegränsande ämne var skäl för anteckningens
upphovsman att lämna efter sig så få spår som möjligt (se, för ett liknande resonemang, domen i det ovan i punkt 56 nämnda
målet Shell mot kommissionen, punkt 86). Med hänsyn till det språk på vilket promemorian avfattades och de övriga uppgifter
som Sappi har lämnat, råder det inte något tvivel om att det är den spanska marknaden som avses. Med undantag för den sista
meningen återges innehållet i denna promemoria i punkt 84 i meddelandet om invändningar.
Vad för det femte gäller mötet den 3 maj 1994 innehåller akten en promemoria (dokument 14535) som är daterad samma dag och
som likaså har upprättats av en av Sappis anställda och som har rubriken ”Besöksrapport”. Denna promemoria har underrubriken
”Möte mellan tillverkare för att analysera prissituationen”. För varje deltagande företag, det vill säga Copigraph, AWA, Torraspapel,
Zicuñaga, Koehler, Stora, Zanders, Sappi och Divipa, anges namnet på den person som företrädde det. I promemorian återfinns
även en tabell med den aktuella dagens priser och de – högre – priser som skulle gälla den 16 maj. Det anges att dessa priser
är resultatet av överenskommelser mellan distributörerna. Denna promemoria hade bifogats meddelandet om invändningar, och
dess innehåll angavs detaljerat i punkterna 110–112 i detsamma.
Vad för det sjätte gäller mötet den 29 juni 1994 finns det en promemoria (dokument 4476 som nämnts i skälen 164 och 166 i
beslutet) som är daterad samma dag och som har rubriken ”Möte mellan tillverkare av självkopierande papper”. Även i denna
promemoria namnges den person som företrädde varje deltagande företag, det vill säga Torraspapel, Reacto, Divipa, Stora, AWA,
Sappi och Zicuñaga. Denna promemoria inleds med ordet ”[r]ullar” åtföljt av preciseringen ”alla med fulltecknade orderböcker
och kvoter”. I promemorian anges att en prishöjning med 10 procent skall tillämpas från den 1 september. För direkt försäljning
till tryckerier anges olika riktpriser, varvid en uppdelning görs utifrån tre kundkategorier och utifrån produkttyp. Det anges
att priserna på ark har återgått till sin tidigare nivå, eftersom det överenskomna priset inte har iakttagits. Det beslutades
att priserna skulle höjas i två etapper, den 1 juli och den 1 september 1994, med 5 procent varje gång. I slutet av promemorian
anges att ”Nästa möte äger rum den 23 september klockan 12.30”. Denna handling hade bifogats meddelandet om invändningar,
och dess innehåll angavs detaljerat i punkterna 121–123 i detsamma.
I ett internt telefax (dokument 4565 som nämnts i skäl 166 i beslutet) från Sappi, daterat den 4 november 1994, anges att
det ledande företaget på den spanska marknaden, Torraspapel, hade tillkännagett en prissänkning med tio ESP och att allt tydde
på att höjningarna i november inte skulle komma att genomföras, eftersom ingen distributör dittills hade tillkännagett dem.
Detta telefax nämndes i punkt 130 i meddelandet om invändningar och hade bifogats detsamma.
Vad för det sjunde gäller mötet den 19 oktober 1994 framgår det av den handskrivna promemorian (dokument 1839 som nämnts i
skälen 167, 222 och 223 i beslutet) av den 21 oktober 1994 som Mougeot avfattat rörande den spanska marknaden att deltagarna
hade kommit överens om de priser som skulle tillämpas från den 3 januari 1995. Zicuñaga och Mougeot ”tilläts att sälja till
ett pris som var fem ESP lägre per kilo”. Promemorians upphovsman uppgav att det föreföll ”utopiskt att begära att Zicuñaga
skulle sälja till priser som låg 2 procent under de stora tillverkarnas utan att diskutera volymer”. Det fastställdes att
följande möte skulle äga rum den 24 november 1994 vid samma tid och på samma plats. Denna handskrivna promemoria hade bifogats
meddelandet om invändningar.
Det framgår således att av de möten som Sappi men inte AWA nämnt, det vill säga mötet den 27 februari 1992 och mötet den 19 oktober 1993,
är det endast det förstnämnda som inte styrks av någon annan bevisning. Förstainstansrätten skall emellertid inte pröva kommissionens
konstateranden avseende detta möte den 27 februari 1992 vilket inte ägde rum under den överträdelseperiod som gjorts gällande
beträffande Divipa och Zicuñaga.
Utöver nämnda möten den 17 februari och den 5 mars 1992, den 30 september och den 19 oktober 1993 samt den 3 maj, den 29 juni
och den 19 oktober 1994, har kommissionen i tabell 3, som återfinns i skäl 129 i beslutet och i dess bilaga II, även gjort
gällande att det hållits ett möte i Barcelona den 16 juli 1992 angående den spanska och den portugisiska marknaden och ett
möte den 23 september 1994 som endast rörde den spanska marknaden.
Det framgår av skäl 159 i beslutet att kommissionens konstateranden rörande anordnandet av mötet den 16 juli 1992 och dess
konkurrensbegränsande syfte grundas på uppgifterna i dokument 4484, 4501–4503 och 4520, till vilka det hänvisats i fotnoterna
167 och 168 i beslutet och vilka hade bifogats meddelandet om invändningar.
Sappis agent i Portugal, B.G. från Unipapel, uppgav i sitt muntliga uttalande (dokument 4484) att han den 16 juli 1992 reste
till Barcelona för att delta i ett möte i syfte att ”diskutera situationen på marknaden för självkopierande papper i Portugal
och Spanien”.
Detta uttalande styrks av kopior på reseräkningar (dokument 4501–4503) som visar att B.G. gjorde en tur-och-retur-resa från
Lissabon till Barcelona den 16 juli 1992.
I ett annat muntligt uttalande (dokument 4520) uppgav B.G. att syftet med mötet den 16 juli 1992 hade varit att diskutera
prishöjningar och marknadsandelar. Han tillade att avtalen främst hade rört rullar. Han medgav även, utan att kunna styrka
det, att det förekom samma slags avtal beträffande ark. Han uppgav vidare att det under detta möte hade utbytts information
angående varje företags försäljningsvolymer och priser.
Mot bakgrund av de uppgifter som återgetts i de tre föregående punkterna hade kommissionen grund för sitt konstaterande att
det hade hållits ett möte i Barcelona den 16 juli 1992 under vilket avtal hade träffats angående prishöjningar och fördelning
av marknadsandelar i Spanien och Portugal, åtminstone i fråga om rullar. Det skall emellertid understrykas att kommissionen
inte har hävdat att Divipa var närvarande vid detta möte, eftersom B.G. inte har angett detta företag bland deltagarna.
Vad gäller mötet den 23 september 1994 styrker visserligen den promemoria (dokument 4476) som nämnts ovan i punkt 175 att
detta möte hade planerats. Att mötet verkligen ägde rum detta datum bekräftas emellertid inte av någon handling eller något
uttalande. Kommissionen har således inte styrkt att det hölls ett möte angående den spanska marknaden den 23 september 1994.
Det skall inte desto mindre anses att kommissionen på grundval av dessa exakta och överensstämmande indicier har styrkt att
det förekom en konkurrensbegränsande samverkan på den spanska marknaden åtminstone från mars 1992–januari 1995. Kartellen
hade nämligen verkan efter det att de hemliga mötena formellt upphörde i oktober 1994, eftersom de prishöjningar som beslutats
under mötet den 19 oktober 1994 (se ovan punkt 177) skulle tillämpas till den 3 januari 1995 (se, för ett liknande resonemang,
domstolens dom av den 3 juli 1985 i mål 243/83, Binon, REG 1985, s. 2015, punkt 17, och förstainstansrättens dom av den 10 mars 1992
i mål T‑14/89, Montedipe mot kommissionen, REG 1992, s. II‑1155, punkt 231).
Denna konkurrensbegränsande samverkan har haft formen av upprepade möten mellan konkurrerande företag under vilka de huvudsakligen
kom överens om prishöjningar och tidsplanen för dessa. Kvoter fastställdes vid ett tillfälle, nämligen vid mötet den 30 september 1993
(se ovan punkt 172).
Huruvida Divipa och Zicuñaga deltog i den konkurrensbegränsande samverkan avseende den spanska marknaden
Enligt rättspraxis behöver kommissionen endast visa att det berörda företaget har deltagit i möten under vilka konkurrensbegränsande
avtal slutits, utan att öppet motsätta sig detta, för att styrka att nämnda företag har deltagit i den konkurrensbegränsande
samverkan. När deltagandet vid sådana möten väl har visats, åligger det detta företag att anföra omständigheter som visar
att bolaget deltog i nämnda möten utan någon som helst konkurrensfientlig inställning genom att styrka att bolaget förklarat
för sina konkurrenter att det deltog i mötena med en annan inställning än dessa (domstolens dom av den 8 juli 1999 i mål C‑199/92
P, Hüls mot kommissionen, REG 1999, s. I‑4287, punkt 155, och domen i det ovan i punkt 149 nämnda målet kommissionen mot Anic Partecipazioni,
punkt 96, samt dom av den 7 januari 2004 i de förenade målen C‑204/00 P, C‑205/00 P, C‑211/00 P, C‑213/00 P, 217/00 P och
C‑219/00 P, Aalborg Portland m.fl. mot kommissionen, REG 2004, s. I‑123, punkt 81).
Ett företag som deltar i nämnda möte utan att öppet ta avstånd från det som där avhandlas ger nämligen övriga deltagare intryck
av att det instämmer i vad som beslutas på mötet och att företaget kommer att rätta sig därefter (domen i de ovan i punkt 188
nämnda förenade målen Aalborg Portland m.fl. mot kommissionen, punkt 82).
Det framgår i förevarande fall att det i den tabell (dokument 15199) innehållande uppgifter om de olika mötena, deras datum,
syfte och deltagare som återfinns i Sappis svar av den 18 maj 1999, som nämnts ovan i punkt 162, anges att Divipa och Zicuñaga
deltog i det hemliga mötet den 19 oktober 1993. Denna uppgift bekräftas av att det i den promemoria som nämnts ovan i punkt 173
anges att samtliga distributörer utom Copigraph deltog.
Det framgår vidare av de uttalanden av en av Sappis anställda som det hänvisats till ovan i punkt 162 att Divipa och Zicuñaga
var närvarande vid de möten i vilka denne deltog mellan oktober 1993 och år 1995. Denna person har till och med uppgett att
Divipa företräddes av A. och C. och Zicuñaga av E., vid mötena den 3 maj och den 29 juni 1994. Dessa uttalanden styrks, i
fråga om vart och ett av mötena, av de promemorior från en av Sappis anställda som härrör från tiden för de omtvistade faktiska
omständigheterna och som nämnts ovan i punkterna 174 och 175.
Enligt de ovan i punkt 163 nämnda uttalandena av AWA deltog Divipa i mötena avseende den spanska marknaden mellan åren 1992
och 1994, eller åtminstone i vissa av dem. Zicuñaga däremot deltog troligen endast i ett av dessa möten. Det skall härvidlag
understrykas att detta uttalande, som i försiktiga ordalag gjorts flera år efter de omtvistade faktiska omständigheterna,
inte kan påverka bevisvärdet av de precisa uppgifter som lämnats i handlingar som upprättades vid tiden för Sappis överträdelse
och i vilka det uttryckligen anges att Zicuñaga var närvarande vid mötena den 19 oktober 1993, den 3 maj och den 29 juni 1994.
Det framgår av de ovan i punkt 165 nämnda uttalandena av Mougeot att Divipa och Zicuñaga var närvarande vid mötet den 19 oktober 1994.
Att Zicuñaga deltog i detta möte bekräftas även av den handskrivna promemorian från Mougeot av den 21 oktober 1994 i vilken
anges att ”Zicuñaga och Mougeot tilläts att sälja till ett pris som var fem ESP lägre per kilo”. Med hänsyn till Mougeots
precisa uttalanden angående A.:s (Divipa) deltagande i detta möte, sammantagna med de uttalanden av AWA som nämnts i föregående
punkt, hade kommissionen grund för sin slutsats att Divipa deltog i nämnda möte.
Att Sappi, enligt vad Divipa har hävdat, i sitt svar av den 18 maj 1999 inte nämnde att det hållits ett möte angående den
spanska marknaden den 19 oktober 1994 har sin förklaring i att Sappi inte deltog i detta möte, vilket framgår av den deltagarförteckning
som Mougeot upprättade. Denna omständighet kan i vart fall inte påverka bevisvärdet av de uppgifter som samstämmigt bekräftar
att detta möte ägde rum och att Divipa deltog däri.
Det framgår av samtliga ovannämnda omständigheter att kommissionen har styrkt att Divipa och Zicuñaga deltog i hemliga möten
som regelbundet ägde rum mellan den 19 oktober 1993 och den 19 oktober 1994.
Även om dessa företag för övrigt inte deltog i samtliga möten som enligt kommissionen regelbundet ägde rum, så har varken
Divipa eller Zicuñaga anfört några omständigheter till stöd för att de öppet tog avstånd från det som avhandlades vid de möten
i vilka de deltog. De skall därför hållas ansvariga för överträdelsen. Eftersom det är styrkt att sökandeföretagen deltog
i dessa möten och att mötena, bland annat, hade till syfte att fastställa målpriser, gav nämnda företag i vart fall sina konkurrenter
intryck av att de deltog i mötena av samma skäl som de (se, för ett liknande resonemang, förstainstansrättens dom av den 17 december 1991
i mål T‑7/89, Hercules Chemicals mot kommissionen, REG 1991, s. II‑1711, punkt 232, och av den 10 mars 1992 i mål T‑12/89,
Solvay mot kommissionen, REG 1992, s. II‑907, punkt 98). Det skall understrykas att dessa möten var ett led i de berörda företagens
strävanden att nå ett visst ekonomiskt mål, nämligen att snedvrida den normala prisutvecklingen på marknaden för självkopierande
papper. Det skulle därför vara onaturligt att betrakta detta fortlöpande beteende, vilket hade en enda målsättning, som flera
separata överträdelser (domen i det ovan i punkt 155 nämnda målet Rhône-Poulenc mot kommissionen, punkt 126).
Att Divipa deltog i den konkurrensbegränsande samverkan från mars 1992 framgår för det första av de ovan i punkterna 163 och
192 nämnda uttalandena av AWA. Dessa uttalanden styrks dessutom av det faktum att Divipa nämndes i promemorian av den 9 mars 1992,
till vilken det hänvisats ovan i punkt 171. Det framgår klart av denna promemoria att Sappis spanska agent däri gjorde en
bedömning av de olika företagens tillämpning av prishöjningen på 10 ESP, vilket var den målsättning som distributörerna fastställt.
Agenten uppgav uttryckligen att Divipa inte hade höjt sina priser. Bevakningen av Divipas prispolitik, tillsammans med den
som tillämpades av Sarrió och AWA, vilka hade egna handelsföretag på den spanska marknaden, utgör ett starkt indicium på att
Divipa deltog i den konkurrensbegränsande samverkan vid denna tidpunkt.
Dessa konstateranden rörande Divipas deltagande i den konkurrensbegränsande samverkan på den spanska marknaden från mars 1992,
och rörande Zicuñagas deltagande från oktober 1993 och i båda fallen fram till januari 1995, kan inte med framgång ifrågasättas
genom överväganden som sammanhänger med nämnda företags särskilda situation.
Det framgår av skälen 17 och 330 i beslutet att kommissionen vederbörligen beaktade att varken Divipa eller Zicuñaga var medlemmar
av AEMCP. Kommissionen ansåg för övrigt inte att medlemskapet i AEMCP utgjorde en överträdelse.
Vad gäller de av Divipa och Zicuñaga påtalade skillnaderna mellan de prishöjningar som beslutades vid de möten i vilka dessa
företag deltog och prisutvecklingen under den period då dessa beslut skulle tillämpas, skall det konstateras att, även om
de sifferuppgifter som dessa företag har lämnat i syfte att illustrera deras respektive prispolitik under denna period är
riktiga, prisskillnaderna på sin höjd kan visa att nämnda företag inte följde de beslut om prishöjningar som fattades under
de aktuella mötena. Enligt riktlinjer för beräkning av böter som döms ut enligt artikel 15.2 i förordning nr 17 och artikel 65.5
i EKSG-fördraget (EGT C 9, 1998, s. 3) (nedan kallade riktlinjerna) kan den omständigheten att företaget i praktiken inte
har tillämpat avtalen utgöra en förmildrande omständighet, och parternas argument i detta avseende skall därför prövas inom
ramen för yrkandet om upphävande eller nedsättning av böterna (se nedan punkterna 594–635). Att de överenskomna priserna inte
har iakttagits motbevisar däremot inte mötenas konkurrensbegränsande syfte och således inte heller sökandens deltagande i
den konkurrensbegränsande samverkan (förstainstansrättens dom av den 6 april 1995 i mål T‑148/89, Tréfilunion mot kommissionen,
REG 1995, s. II‑1063, punkt 79). Även om det skall anses att dessa skillnader är styrkta kan de inte vederlägga bevisen för
att Divipa och Zicuñaga deltog i dessa hemliga möten.
Zicuñaga har gjort gällande att tillverkning och distribution av självkopierande papper inom koncernen utfördes av Papeteries
de l’Atlantique SA. Denna omständighet kan inte medföra att det skall ifrågasättas att Zicuñaga, som är det enda företag som
nämns i de andra kartellmedlemmarnas uttalanden, deltog i överträdelsen. Även om Zicuñaga innehade endast 50 procent av aktiekapitalet
i Papeteries de l’Atlantique vid tiden för de omtvistade faktiska omständigheterna, så är det på grund av företagets eget
beteende som kommissionen höll det ansvarigt för överträdelsen och inte på grund av att det är moderbolag till nämnda dotterbolag.
I den skriftliga bevisning som direkt angår mötena den 3 maj och den 29 juni 1994 (se ovan punkterna 174 och 175) anges för
det första uttryckligen att en företrädare för Zicuñaga var närvarande vid dessa två hemliga möten avseende den spanska marknaden.
För det andra nämns Zicuñaga uttryckligen i den handskrivna promemorian av den 21 oktober 1994 från Mougeot (se ovan punkt 177).
Papeteries de l’Atlantique nämns inte vid något tillfälle. Även om den exakta arten av Zicuñagas agerande inom koncernen inte
framgår av beslutet, har företaget inte heller bestritt uppgiften i skäl 365 i beslutet att företaget var ansvarigt för fastställandet
av prisstrategin för koncernens alla pappersprodukter.
Divipa har också åberopat skillnaderna mellan de uppgifter angående företagets deklarerade försäljning som återfinns i Sappis
promemorior och de uppgifter som företaget bifogat sin ansökan. Av dessa skillnader framgår att uppgifterna i Sappis promemorior
inte har lämnats av Divipa. Förstainstansrätten understryker härvidlag att de uppgifter som Divipa har lämnat inte styrks
av någon bevisning som gör det möjligt att pröva huruvida de överensstämmer med verkligheten. Under alla omständigheter visar
skillnaden mellan dessa uppgifter – om det skall antas att det är korrekta – och uppgifterna i Sappis promemorior endast att
de sistnämnda inte överensstämmer med verkligheten. Det går däremot inte att därav sluta sig till att de uppgifter om den
genomsnittliga försäljningen som anges i Sappis promemorior inte hade lämnats av Divipa vid mötet den 30 september 1993.
Divipa har även gjort gällande att det skulle vara svårt att förstå varför en liten distributör som Divipa deltog i möten
mellan tillverkare. Det skall härvidlag understrykas att den omständigheten att Divipa är distributör inte vederlägger de
samlade indicier som styrker att Divipa deltog i den konkurrensbegränsande samverkan på den spanska marknaden. Det är för
övrigt inte på grund av företagets distributörsställning som det saknar intresse av att delta i kartellen, vilken enligt kommissionens
bedömning i skälen 153 och 165 i beslutet, som Divipa inte har bestritt, nödvändigtvis måste inbegripa distributörerna för
att kunna fungera tillfredsställande på den spanska marknaden som kännetecknades av en långtgående integration av tillverknings-
och distributionsnäten i så måtto att ett stort antal tillverkare även var distributörer. Enligt promemorian av den 29 juni 1994
(dokument 4476 som nämnts ovan i punkt 175) avsåg det avtal som slöts vid detta möte konsumentpriserna, vilket med hänsyn
till Divipas distributörsställning, räcker för att förklara varför företaget var närvarande vid mötet.
Den omständigheten att Divipa täcker 60–70 procent av sitt behov av självkopierande papper genom inköp hos Koehler och den
återstående andelen hos andra tillverkare visar visserligen att företaget står i en viss beroendeställning i förhållande till
sina leverantörer angående inköpspriset. Det rör sig emellertid inte om ett fullständigt beroende. Det framgår nämligen för
det första av den tabell som Divipa bifogat sin ansökan att vissa sänkningar av företagets inköpspris år 1993 inte alltid
genast återspeglades i dess försäljningspris, vilket medförde att företaget hade en betydande marginal. Nämnda omständighet
kan för det andra i vart fall inte frånta företaget allt intresse av att delta i den konkurrensbegränsande samverkan, eftersom
alla prishöjningar som därvid beslutades och tillämpades på kunderna kunde leda till en ökning av företagets marginal. Det
framgår för övrigt av nämnda tabell att inköpspriset hos Koehler mellan januari och december 1994 steg från 159,25 till 195,70
och att Divipas marginal ökade från 20,38 till 43,81. Det framgår slutligen av den ovan i punkt 173 nämnda promemorian rörande
mötet den 19 oktober 1993 att förhandlingarna avsåg dels det pris som distributörerna skulle betala tillverkarna, dels den
prishöjning som distributörerna skulle tillämpa gentemot sina kunder, varvid en ökning av distributörernas marginal förutsågs.
Huruvida Divipa och Zicuñaga deltog i den konkurrensbegränsande samverkan avseende den europeiska marknaden
Det framgår av skäl 286 i beslutet att kommissionen endast konstaterade att Divipa och Zicuñaga deltog i hemliga möten avseende
den spanska marknaden. Kommissionen hävdade emellertid att de ”måste … ha förstått att kartellen omfattade hela det område
som blev EES 1994”.
Kommissionen grundade sig härvidlag på det nära sambandet mellan de allmänna europeiska kartellmötena och de nationella mötena,
särskilt de som gällde Spanien, och på den omständigheten att alla stora europeiska tillverkare av självkopierande papper
deltog i kartellverksamheten på den spanska marknaden, liksom på omfattningen av handeln med självkopierande papper inom gemenskapen
under referensperioden.
Ett företag som har deltagit i en komplex överträdelse av konkurrensreglerna genom egna beteenden, som omfattas av begreppen
avtal eller samordnat förfarande med en konkurrensbegränsande målsättning i den mening som avses i artikel 81.1 EG och som
syftar till förverkligandet av överträdelsen i dess helhet, kan även vara ansvarigt för beteenden som genomförts av andra
företag inom ramen för samma överträdelse för hela den period som det deltagit i den nämnda överträdelsen. Så är fallet när
det är styrkt att det ifrågavarande företaget kände till de övriga deltagarnas överträdelser eller rimligen kunde förutse
dem och var berett att acceptera den risk som detta innebar (domen i det ovan i punkt 45 nämnda målet LR AF 1998 mot kommissionen,
punkt 158, och där angiven rättspraxis).
Det framgår bland annat av punkt 187 ovan att de avtal rörande den spanska marknaden i vilka Divipa och Zicuñaga deltog syftade
till att en prishöjning skulle fastställas gemensamt. Vid ett tillfälle, nämligen vid mötet den 30 september 1993, vid vilket
Zicuñaga som inte ännu deltog i kartellen inte var närvarande, fastställdes dessutom försäljningskvoter på grundval av ett
utbyte av information angående tidigare försäljning. Dessa avtal överensstämde följaktligen med den allmänna europeiska kartellen,
vars huvudsyfte var att höja priserna på självkopierande papper och i vissa fall att gemensamt fastställa försäljningskvoter
och marknadsandelar samt att utbyta konfidentiella upplysningar för att lättare kunna komma överens om prishöjningar eller
säkerställa att de överenskomna priserna tillämpades.
Att ett avtal som ett företag är part i har samma syfte som en övergripande kartell är emellertid enligt rättspraxis inte
tillräcklig grund för att företaget skall hållas ansvarigt för den övergripande kartellen. Det är nämligen bara om företaget,
då det är part i avtalet, kände till eller borde ha känt till att det därigenom ingick i den övergripande kartellen som dess
deltagande i ifrågavarande avtal kan anses visa att det även var med i den övergripande kartellen (förstainstansrättens dom
av den 20 mars 2002 i mål T‑28/99, Sigma Tecnologie mot kommissionen, REG 2002, s. II‑1845, punkt 45).
Kommissionen hävdade i beslutet att detta var fallet beträffande Divipa och Zicuñaga, vilket de har bestritt.
Det är visserligen klarlagt att Divipa och Zicuñaga inte var medlemmar av AEMCP och att de aldrig deltog i denna sammanslutnings
officiella möten, vilka enligt kommissionen utgjorde ramen för den europeiska kartellen till september 1993. De deltog inte
heller i de allmänna kartellmötena som hölls vid sidan av AEMCP:s officiella möten från september 1993. Det framgår vidare
inte av den bevisning som avser Divipas och Zicuñagas deltagande i hemliga möten på den spanska marknaden att en europeisk
priskartell nämndes vid något av dessa möten.
Varken Divipa eller Zicuñaga har emellertid anfört några omständigheter som vederlägger kommissionens konstateranden i skälen
89–94 och 211 i beslutet, liksom Mougeots uttalanden som återgetts i skäl 90. Enligt dessa uttalanden ”[ansåg] AWA … att om
inte de chefer som var ansvariga för de lokala marknaderna deltog var chansen liten att man skulle uppnå de önskade resultaten,
vilket förklarar varför mötena hölls marknad för marknad”. Mougeot hade vidare uppgett att ”de lokala cheferna fick order
från sina överordnade om att dessa önskade en prishöjning och att de lokala cheferna sinsemellan skulle fatta beslut om hur
höjningen skulle säkerställas i praktiken”. Av dessa uttalande framgår klart att de företag som deltagit i de allmänna kartellmötena,
i syfte att säkerställa att de prishöjningar som beslutats vid dessa möten genomfördes, avsåg att garantera att nämnda beslut
allmänt tillämpades på de olika regionala och nationella marknaderna. Med hänsyn till den omfattande handeln mellan medlemsstaterna
med den aktuella varan skulle det ha varit mycket ineffektivt att vidta konkurrensbegränsande åtgärder endast inom en medlemsstat.
Kommissionen har sålunda framlagt två tabeller (tabellerna 5 och 6 som återfinns i skälen 207 och 217 i beslutet samt i punkterna 117
och 127 i meddelandet om invändningar) som påträffats hos Sappi. I dessa tabeller anges de prishöjningar som avtalades för
olika länder vid de allmänna mötena den 21 juni och den 22 september 1994. Dessa tabeller innehåller inte några sifferuppgifter
avseende Spanien utan anger att dessa ”återstår att precisera”. Protokollet från mötet den 29 juni 1994 (dokument 4476 som
nämnts ovan i punkt 175) rörande den spanska marknaden, liksom Mougeots handskrivna promemoria av den 21 oktober 1994 (dokument 1839
som nämnts ovan i punkt 177, se även nedan punkt 235), som upprättades i anslutning till mötet den 19 oktober 1994 och som
likaså rörde den spanska marknaden, visar att vart och ett av dessa allmänna möten åtföljdes av ett nationellt möte vid vilket
prishöjningarna på den spanska marknaden preciserades. Formuleringen ”med hänsyn till de AEMCP-volymer som tillkännagetts
för Spanien” som används i Mougeots handskrivna promemoria liksom den omständigheten att det där talas om en diskussion angående
dessa uppgifter stöder dessutom, såsom kommissionen har understrukit i sina inlagor, uppfattningen att Divipa och Zicuñaga
nödvändigtvis kände till att de möten rörande den spanska marknaden i vilka de deltog ingick i ett vidare sammanhang, av europeisk
dimension.
De olika handlingar rörande de spanska mötena till vilka kommissionen hänvisat (i skälen 154–171 i beslutet, i bilaga II till
nämnda beslut och i därtill hörande fotnoter) styrker otvetydigt att det i dessa möten deltog ett antal företrädare för europeiska
tillverkare av självkopierande papper vilkas deltagande i de allmänna kartellmötena mot bakgrund av de omständigheter som
kommissionen hänvisade till i skälen 263–276 i beslutet inte kan bestridas, och i de flesta fall inte heller har bestritts.
Med hänsyn till att det, såsom kommissionen betonade i skäl 176 i beslutet, framgår av de uppgifter som en företrädare för
Unipapel lämnade vid undersökningarna (dokument 4525, vars relevanta avsnitt återges i punkt 74 i meddelandet om invändningar),
att de portugisiska kunderna anade att en europeisk kartell låg bakom de portugisiska aktörernas prishöjningar, är det svårt
att föreställa sig att Divipa och Zicuñaga, som vid mötena rörande den spanska marknaden var i kontakt med de företrädare
för de stora europeiska tillverkarna av självkopierande papper som deltog i de allmänna kartellmötena, inte kände till att
de genom att delta i hemliga avtal rörande den spanska marknaden medverkade i en konkurrensbegränsande samverkan av europeisk
dimension.
Divipa och Zicuñaga måste under dessa omständigheter ha känt till existensen och innehållet i den europeiska kartellen (se,
för ett liknande resonemang, domen i Cementmålen, punkt 4097). När dessa företag på den spanska marknaden deltog i avtal som
hade samma konkurrensbegränsande syfte som nämnda kartell måste de ha vetat att de anslöt sig till denna (se, för ett liknande
resonemang, domen i Cementmålen, punkt 4099).
Zicuñaga har hävdat att det inte framgår av handlingarna i ärendet att priserna på andra marknader än den spanska marknaden
diskuterades vid de spanska mötena. Detta faktum stämmer helt överens med kartellens övergripande konstruktion, som medförde
att de förhandlingar som ägde rum på nationell eller regional nivå, bland annat under kartellmöten, syftade till att fastställa
hur de beslut om prishöjningar som fattats på europeisk nivå skulle tillämpas på de priser som gällde på den berörda lokala
marknaden.
Zicuñaga har vidare åberopat den omständigheten att företaget inte deltog i mötena eller i den påstått hemliga verksamheten
på de franska och italienska marknaderna trots att företaget hade affärsintressen där. Det skall härvidlag erinras om att
Zicuñaga vid hearingen uppgav att företaget bar ”ansvaret för att fastställa prisstrategin för koncernens alla pappersprodukter
och följaktligen fatta[de] alla prisbeslut också beträffande Papeteries de l'Atlantiques produkter” (skäl 365 i beslutet).
Uttalandet att Zicuñaga hade affärsintressen inte endast i Spanien utan även i Frankrike och Italien via sitt dotterbolag
Papeteries de l’Atlantique kan tolkas så att Zicuñaga, som inte kunde vara ovetande om att vissa av de företag som var närvarande
vid de spanska mötena var verksamma på de franska och italienska marknaderna, när det fastställde koncernens prispolitik nödvändigtvis
hade undersökt huruvida de avtal som företaget ingått var en del av en europeisk kartell och, således, nödvändigtvis kände
till förekomsten av en sådan kartell.
Den omständighet som nämnts i förgående punkt kan inte under några förhållanden påverka den bedömning som det redogjorts för
ovan i punkterna 205–217. Det skulle för övrigt även kunna anses att nämnda omständighet bekräftar att Zicuñaga visste att
de avtal som företaget ingått avseende den spanska marknaden var en del av en europeisk kartell och att företaget därför ansåg
det onödigt att delta i kartellverksamheten någon annanstans än i Spanien.
Det skall vidare understrykas att Zicuñaga i flera avseenden befinner sig i en annan situation än bolaget Sigma Tecnologie
di rivestimento i det ovan i punkt 209 nämnda målet Sigma Tecnologie mot kommissionen, till vilket Zicuñaga har hänvisat i
sina inlagor. Till skillnad från sökandebolaget i nämnda mål, var Zicuñaga, inom den berörda sektorn, verksamt på flera nationella
marknader. Även om man godtar Zicuñagas uppfattning att företagets spanska konkurrenter ansåg att det förde en aggressiv prispolitik,
har företaget inte anfört någon omständighet till styrkande av att det, i likhet med Sigma Tecnologie di rivestimento, inte
inbjöds till vissa kartellmöten därför att det ansågs ”besvärligt” (domen i det ovan i punkt 209 nämnda målet Sigma Tecnologie
mot kommissionen, punkterna 42 och 46). Tvärtom visar den ovan i punkt 177 nämnda promemorian från Mougeot rörande mötet den
19 oktober 1994 att Zicuñaga beraktades som en fullvärdig medlem av den spanska kartellen inom vilken det inträffade att företaget
tilläts att sälja till något lägre priser än dem som övriga kartellmedlemmar skulle tillämpa.
Inom ramen för sitt argument att företaget inte tillämpade de omtvistade prisavtalen har Zicuñaga gjort gällande att kommissionen
under det administrativa förfarandet inte gav företaget tillgång till sådan detaljerad information som avses i skäl 288 i
beslutet. I detta avseende hänvisas till de överväganden som angetts ovan i punkterna 45–51.
Huruvida Zicuñaga deltog i avtal om fastställelse av försäljningskvoter och marknadsandelar
Såsom det har angetts ovan i punkt 153 har Zicuñaga bestritt att företaget har deltagit i avtal om fastställelse av försäljningskvoter
och marknadsandelar.
Det framgår härvidlag av en samlad bedömning av skälen 77, 81, 252, 253, 326–331, 376, 382 och 383 i beslutet att kommissionen
inte betraktade fastställelsen av försäljningskvoter och marknadsandelar som separata överträdelser utan som beståndsdelar
i den enda överträdelse som avses i artikel 1 i beslutet för vilken Zicuñaga hållits ansvarigt och vars allmänna syfte var
att höja priserna på självkopierande papper inom hela det område som blev EES år 1994 (skäl 327 i beslutet) och vars hörnsten
utgjordes av avtal om prishöjningar (skäl 383 i beslutet).
Det skall inledningsvis prövas huruvida kommissionen har styrkt att det förekom avtal om fastställelse av försäljningskvoter
och marknadsandelar och om kommissionen hade grund för sin uppfattning att dessa avtal var en del av den övergripande konkurrenshämmande
plan som kännetecknade den överträdelse som konstaterades i artikel 1 första stycket i beslutet. Kommissionen gjorde därvid
i skälen 241–251 i beslutet en åtskillnad mellan de omständigheter som enligt kommissionen visade att det förekom avtal om
tilldelning av försäljningskvoter och de omständigheter som enligt kommissionen visade att det förekom avtal om uppdelning
av marknaden.
Vad inledningsvis gäller kommissionens påståenden om tilldelning av försäljningskvoter, framgår det för det första av den
handling som Sappi upprättade angående mötet i Barcelona den 30 september 1993 (dokument 5 som nämnts ovan i punkt 172) att
deltagarna i detta möte först uppgav sin genomsnittliga försäljning per månad under åren 1992 och 1993 och fördelade försäljningskvoter
för fjärde kvartalet år 1993. De kom därefter överens om att tillkännage en prisökning med 10 procent på rullar och ark från
den 1 januari 1994 och beslutade slutligen att träffas igen vid ett tillfälle som skulle fastställas senare för att kontrollera
huruvida försäljningskvoterna iakttagits.
Det skall för det andra konstateras att Zicuñaga inte har ifrågasatt kommissionens konstateranden i skälen 138, 242 och 243
i beslutet, enligt vilka det i en ”närvarolista” (dokument 6, som återgetts i punkt 87 i meddelandet om invändningar) som
Sappi upprättat vid ett möte den 1 oktober 1993 avseende den franska marknaden, anges att deltagarna vid mötet kom överens
om en prishöjning samt om en tilldelning av försäljningskvoter för fjärde kvartalet år 1993 ”för att möjliggöra prishöjningar”.
Vad vidare gäller kommissionens påståenden angående avtalen om marknadsuppdelning har Zicuñaga inte anfört några omständigheter
som kan vederlägga kommissionens konstateranden i skälen 141 och 246 i beslutet enligt vilka mötet i Nogent-sur-Marne som
ägde rum under våren 1994 rörande den franska marknaden utgjorde ramen för både ett avtal om prishöjning och ett avtal om
marknadsuppdelning (dokument 7651 som nämnts i punkterna 113–115 i meddelandet om invändningar och som bifogats detsamma).
Av ovannämnda omständigheter följer att kommissionen på goda grunder konstaterade, i skäl 241 i beslutet, att ”försäljningskvoter
och marknadsandelar fastställdes för var och en av deltagarna i vissa nationella kartellmöten i syfte att stödja genomförandet
av de avtalade prishöjningarna”. Kommissionen kunde därför på goda grunder anse att avtalen om prishöjningar och den gemensamma
fastställelsen av försäljningskvoter och marknadsandelar var oupplösligen förenade med den övergripande konkurrenshämmande
plan som kännetecknade den överträdelse som konstaterades i artikel 1 första stycket i beslutet.
Förstainstansrätten skall därefter pröva huruvida kommissionen på goda grunder kunde hålla Zicuñaga ansvarigt för de delar
av överträdelsen som rörde avtalen om tilldelning av försäljningskvoter och uppdelning av marknaden.
Uttrycket ”rullar” åtföljt av uppgiften ”alla med fulltecknade orderböcker och kvoter”, som förekom i Sappis promemoria av
den 29 juni 1994 vilken nämnts ovan i punkt 175, bevisar inte nödvändigtvis att det slöts ett avtal om försäljningskvoter
vid mötet den 29 juni 1994. Detta visar likväl att alla deltagarna i mötet, däribland Zicuñaga, vid tidpunkten för mötet hade
ingått ett avtal om fördelning av försäljningskvoter avseende marknaden för rullar.
Det skall understrykas att uppgiften rörande mötet den 29 juni 1994, vilken nämnts i föregående punkt är den enda omständighet
som kan göras gällande mot Zicuñaga som bevis för att företaget direkt deltog i ett avtal om fördelning av försäljningskvoter.
Kommissionen har nämligen inte konstaterat att Zicuñaga deltog i mötet i Barcelona den 30 september 1993 under vilket det
slöts ett avtal om tilldelning av försäljningskvoter för fjärde kvartalet 1993. Kommissionen hävdade inte i beslutet att avtal
om försäljningskvoter slöts vid de andra möten vid vilka Zicuñagas närvaro är styrkt.
Kommissionen har likväl i sitt svaromål hävdat att frågan om försäljningskvoter även behandlades vid mötet den 19 oktober 1994.
Mougeots handskrivna promemoria daterad den 21 oktober 1994, vilken rörde mötet den 19 oktober 1994 angående den spanska marknaden
(se ovan punkt 177) innehåller i detta hänseende följande uppgifter:
”– Med hänsyn till de AEMCP-volymer som tillkännagetts för Spanien (bortsett från Zicuñaga) i slutet av augusti 94, [plus]
4 300 [t], har jag frågat vart våra volymer för 93 ([minus] 50 procent) tog vägen.
– Sarriós svar: Volymer kommer och går!
– Koehlers svar: AEMCP:s siffror är felaktiga!”
Detta skulle visserligen kunna betyda, såsom kommissionen har hävdat i sitt svaromål, att försäljningskvoter och volymer diskuterades
vid mötet den 19 oktober 1994. Det framgår emellertid att kommissionen varken i det avsnitt i beslutet som rör mötena angående
den spanska marknaden, eller i det avsnitt som rör tilldelningen av försäljningskvoter och uppdelningen av marknaden har hänvisat
till dessa uppgifter till stöd för sitt påstående att det under referensperioden slöts avtal om försäljningskvoter eller marknadsandelar.
Dessa uppgifter kan under dessa omsändigheter inte beaktas vid prövningen av huruvida Zicuñaga deltog i avtal om försäljningskvoter.
Den uppgift som återgetts ovan i punkt 230 styrker likväl att Zicuñaga under mötet den 29 juni 1994 fick kännedom om att det
förekom ett avtal om försäljningskvoter.
Under dessa omständigheter och eftersom det är styrkt att Zicuñaga deltog i avtal om prishöjningar på den spanska marknaden,
varvid företaget kände till eller med nödvändighet borde ha känt till att det därigenom medverkade i en europeisk kartell,
kunde kommissionen även hålla det ansvarigt för de avtal om försäljningskvoter som slutits under den period då företaget deltog
i avtalen om prishöjningar. Det följer nämligen av fast rättspraxis att ett företag som har deltagit i en komplex överträdelse
av konkurrensreglerna genom egna beteenden, som omfattas av begreppen avtal eller samordnat förfarande med en konkurrensbegränsande
målsättning i den mening som avses i artikel 81.1 EG och som syftar till förverkligandet av överträdelsen i dess helhet, även
kan vara ansvarigt för beteenden som genomförts av andra företag inom ramen för samma överträdelse för hela den period som
det deltagit i den nämnda överträdelsen. Så är fallet när det är styrkt att det ifrågavarande företaget kände till de övriga
deltagarnas överträdelser, eller rimligen kunde förutse dem, och var berett att acceptera den risk som detta innebar (domen
i det ovan i punkt 149 nämnda målet kommissionen mot Anic Partecipazioni, punkt 203).
Zicuñaga skall således hållas ansvarigt för det avtal om fördelning av försäljningskvoter som behandlades vid mötet den 29 juni 1994.
Vad gäller avtalen om marknadsuppdelning framgår det av skälen 246–251 i beslutet att kommissionen först och främst grundade
sina konstateranden angående förekomsten av sådana avtal på uppgifter angående två möten rörande den franska marknaden som
ägde rum under våren 1994 och den 6 december 1994. Beslutet innehåller emellertid inte något indicium på att Zicuñaga kände
till eller rimligen kunde förutse att möten rörande den franska marknaden tjänade som ram för avtal om marknadsuppdelning.
Till skillnad från vad kommissionen konstaterade i fråga om avtalen om prishöjningar fann kommissionen inte i beslutet att
de avtal om marknadsuppdelning som gällde den franska marknaden var en del av en decentraliserad tillämpning av ett påstått
europeiskt avtal om marknadsuppdelning, om vilket deltagarna underrättade de lokalt ansvariga för de olika berörda marknaderna.
Det kan under dessa omständigheter inte anses att ett företag som Zicuñaga, som obestridligen inte deltog i hemliga möten
beträffande andra marknader än den spanska marknaden, kände till eller rimligen kunde förutse att de ovannämnda avtalen om
marknadsuppdelning existerade.
Enligt kommissionen fanns det tecken på att marknadsandelarna också stod på dagordningen vid de allmänna kartellmötena (skäl
250 i beslutet). Det är emellertid klarlagt att Zicuñaga aldrig deltog i de allmänna kartellmötena. De omständigheter som
kommissionen framhöll i skälen 250 och 251 i beslutet, till stöd för sitt påstående, rör det allmänna kartellmötet den 2 februari 1995,
det vill säga ett möte som ägde rum efter den överträdelseperiod som Zicuñaga hållits ansvarigt för i artikel 1 andra stycket
i beslutet.
Det är följaktligen inte styrkt att Zicuñaga deltog i samordnade förfaranden rörande marknadsuppdelning.
Av det ovan anförda följer att kommissionen på goda grunder höll Zicuñaga ansvarigt för samordnade förfaranden avseende tilldelning
av försäljningskvoter under den tid som företaget deltog i överträdelsen. Det skall däremot konstateras att kommissionen utan
grund gjort gällande att Zicuñaga deltog i den del av överträdelsen som bestod i avtal om marknadsuppdelning.
Denna oriktiga bedömning påverkar emellertid inte konstaterandet att Zicuñaga vid de möten som rörde den spanska marknaden
deltog i avtal om prishöjningar och inte heller bedömningen att Zicuñaga, genom att sluta dessa avtal, deltog i den europeiska
priskartellen avseende självkopierande papper som utgjorde den huvudsakliga delen av den överträdelse som konstaterades i
artikel 1 första stycket i beslutet. Ovannämnda överväganden angående marknadsuppdelningen medför inte att Zicuñagas deltagande
i kartellen skall ifrågasättas. Zicuñaga, som under mer än ett år hade deltagit i nämnda prisinitiativ, kunde rimligen förutse
att de medverkande företagen skulle försöka främja dessa initiativ med hjälp av olika mekanismer och var berett att acceptera
denna eventualitet. Förstainstansrätten skall emellertid vid prövningen av Zicuñagas andrahandsyrkanden om nedsättning av
de böter som företaget ålagts i artikel 3 i beslutet bedöma huruvida, och i förekommande fall i vilken mån, det är motiverat
att sätta ned Zicuñagas böter på grund av att företaget inte skall hållas ansvarigt för marknadsuppdelningen.
Talan skall mot bakgrund av ovanstående överväganden inte bifallas på den av Divipa anförda grunden att artiklarna 81 EG och
53 i EES-avtalet har åsidosatts, eller på den av Zicuñaga anförda grunden att kommissionen har gjort en oriktig bedömning.
C –
Grunderna avseende överträdelsens varaktighet
Ett antal av sökandena, nämligen Bolloré, MHTP, Koehler, Mougeot, Torraspapel, Divipa och Zicuñaga, har bestritt riktigheten
i kommissionens konstateranden avseende hur långvarigt deras deltagande i överträdelsen var. Vissa av dessa sökande (MHTP,
Koehler, Mougeot och Torraspapel) har framfört sina argument till stöd för yrkandena om delvis ogiltigförklaring av artikel 1
i beslutet och om nedsättning av de böter som de ålagts i artikel 3 i nämnda beslut medan andra (Bolloré, Divipa och Zicuñaga)
har framfört dem till stöd för sina andrahandsyrkanden om nedsättning av böterna. Vad gäller de sistnämnda företagen framgår
det emellertid av deras inlagor att de i huvudsak har gjort gällande att beslutet är rättsstridigt i fråga om överträdelsens
varaktighet, vilken konstaterats för vart och ett av dem i artikel 1 andra stycket. Deras yrkande skall därför även anses
innebära ett yrkande om delvis ogiltigförklaring av artikel 1 andra stycket i beslutet som rör överträdelsens varaktighet.
Bolloré, MHTP, Koehler, Mougeot och Torraspapel har genom sina argument, som i huvudsak är identiska, gjort gällande att kommissionen
inte har styrkt att de deltog i den konkurrensbegränsande samverkan före september eller oktober 1993 eller, i fråga om MHTP,
före januari 1993. Med förbehåll för vissa särskilda förhållanden i deras respektive situation, har företagen genom sina argument
i huvudsak hävdat att det, i motsats till vad kommissionen har påstått, inte är styrkt att de möten på europeisk nivå som
hölls inom AEMCP före september eller oktober 1993 hade tjänat som ram för hemliga prisavtal. De har vidare hävdat att det
inte är styrkt att de före denna tidpunkt deltog i hemliga möten på nationell eller regional nivå. Förstainstansrätten skall
inledningsvis gemensamt pröva de argument som de ovannämnda företagen har framfört, liksom Mougeots ytterligare argument att
kommissionen inte har styrkt att företaget deltog i kartellen efter juli 1995. Därefter skall rätten pröva Divipas respektive
Zicuñagas argument.
1.     De grunder som anförts av Bolloré, MHTP, Koehler, Mougeot och Torraspapel
a)     Huruvida sökandeföretagen deltog i överträdelsen före september eller oktober 1993
Parternas argument
Bolloré har inom ramen för en grund avseende åsidosättande av artikel 15.2 i förordning nr 17 gjort gällande att kommissionen
inte har styrkt att företaget deltog i den konkurrensbegränsande samverkan mellan januari 1992 och september eller oktober 1993.
Till stöd för detta påstående har Bolloré för det första hävdat att Copigraph har förnekat att det deltog i någon konkurrensbegränsande
samverkan före september 1993. Bolloré har för det andra hävdat att uttalandena av AWA den 5 maj 1999, av Mougeot den 14 april 1999
och av Sappi den 6 januari 1998 helt saknar bevisvärde. Bolloré har även betonat att dessa uttalanden är motsägelsefulla och
har därvid gjort gällande att Mougeots uttalanden rör allmänna kartellmöten som påstås ha ägt rum medan AWA:s uttalanden rör
en kartell som avsåg den franska marknaden. Bolloré har också gjort gällande att Copigraph genomförde sin första prishöjning
i december 1993, vilket utesluter att företaget deltog i en konkurrensbegränsande samverkan före september eller oktober 1993.
MHTP har inom ramen för en grund avseende avsaknad av bevisning gjort gällande att kommissionen inte har styrkt att företaget
deltog i en överträdelse före januari 1993. Till stöd för detta påstående har MHTP för det första gjort gällande att de uttalanden
av AWA, Sappi och Mougeot som nämns i skälen 107 och 108 i beslutet inte visar att AEMCP:s möten under år 1992 tjänade som
ram för en konkurrensbegränsande samverkan. MHTP har för det andra gjort gällande att det, i motsats till vad kommissionen
konstaterade, inte är styrkt att företaget deltog i mötet den 5 mars 1992 rörande den spanska marknaden, i det möte som ägde
rum under våren 1992 rörande den franska marknaden eller i mötet den 16 juli 1992 rörande de spanska och portugisiska marknaderna.
Koehler har inom ramen för en grund avseende avsaknad av bevisning gjort gällande att kommissionen inte har styrkt att företaget
deltog i en konkurrensbegränsande samverkan före oktober 1993. Till stöd för detta påstående har företaget för det första
anfört att de uttalanden av Mougeot och Sappi till vilka kommissionen hänvisade inte bevisar att det slutits hemliga avtal
inom AEMCP före oktober 1993. Koehler har tillagt att den omständigheten att det förekom hemliga möten på vissa nationella
eller regionala marknader före oktober 1993 inte visar att det förelåg en samordning på europeisk nivå vid denna tidpunkt.
Koehler har för det andra gjort gällande att det, i motsats till vad kommissionen konstaterade, inte är styrkt att företaget
deltog i mötena den 17 februari och den 5 mars 1992 rörande den spanska marknaden, i det möte som ägde rum under våren rörande
den franska marknaden, i mötet den 16 juli 1992 rörande de spanska och portugisiska marknaderna, i mötet den 14 januari 1993
rörande marknaderna i Förenade kungariket och Irland, i det möte som ägde rum under våren 1993 rörande den franska marknaden
och i mötet den 30 september 1993 rörande den spanska marknaden.
Mougeot har inom ramen för en grund avseende en uppenbart oriktig bedömning gjort gällande att kommissionen inte har styrkt
att företaget deltog i en konkurrensbegränsande samverkan före oktober 1993. Mougeot har understrukit att Sappi, i de uttalanden
till vilka kommissionen hänvisade, inte nämnde företaget bland deltagarna i de hemliga möten som ägde rum under åren 1992
och 1993. Eftersom Mougeot år 1992 inte var medlem av AEMCP deltog det i denna sammanslutnings möten den 26 maj och den 10 september 1992
endast i egenskap av observatör. Det finns all anledning att anta att deltagarna i AEMCP:s möte den 9 februari 1993, som är
det första mötet med denna sammanslutning i vilket Mougeot deltog i egenskap av medlem, inte diskuterade förekomsten eller
önskvärdheten av en kartell i företagets närvaro.
Mougeot har vidare hävdat att kommissionen, i skäl 111 i beslutet förvanskade innehållet i företagets uttalande den 14 april 1999.
Företaget har dessutom bestritt bevisvärdet av det uttalande av Sappi till vilket kommissionen hänvisade i skäl 112 i beslutet,
till stöd för sitt påstående att AEMCP:s officiella möten tjänade som ram för hemliga möten angående priser före den omstrukturering
av sammanslutningen som ägde rum i september 1993.
Torraspapel har inom ramen för en grund avseende felaktig tillämpning av artikel 81.1 EG och åsidosättande av oskuldspresumtionen
och en väsentlig formföreskrift gjort gällande att det inte finns något bevis för att företaget deltog i en överträdelse mellan januari 1992
och september 1993. Torraspapel har framfört vissa inledande synpunkter angående risken för strategiskt angiveri med hänsyn
till kommissionens nya policy för befrielse från böter och angående avsaknaden av bevisvärde av de uttalanden av AWA, Sappi,
Mougeot till vilka kommissionen hänvisade till stöd för sitt påstående. Torraspapel har därefter för det första bestritt att
AEMCP:s officiella möten tjänade som ram för samordnade förfaranden avseende priser fram till september 1993. För det andra
har företaget gjort gällande att det, i motsats till vad kommissionen konstaterade, inte deltog i mötena den 17 februari och
den 5 mars 1992 rörande den spanska marknaden, i de möten som ägde rum under våren 1992 och våren 1993 rörande den franska
marknaden och inte heller i mötet den 16 juli 1992 rörande de spanska och portugisiska marknaderna.
Kommissionen har tillbakavisat påståendena rörande bevisvärdet av AWA:s, Sappis och Mougeots uttalanden. Dessa uttalanden
gjorde det möjligt att förstå kartellens organisation, även under år 1992. Kommissionen har vidare punkt för punkt besvarat
sökandeföretagens påståenden att de inte deltog i de aktuella nationella och regionala mötena.
Beslutet
Enligt artikel 1 andra stycket i beslutet deltog Bolloré, MHTP, Koehler och Torraspapel i överträdelsen från januari 1992–september
1995, medan Mougeot enligt samma bestämmelse deltog från maj 1992–september 1995.
De relevanta avsnitten i beslutet i fråga om de fem berörda företagens deltagande i överträdelsen mellan januari eller maj 1992,
beroende på vilket företag det rör sig om, och september eller oktober 1993 är följande:
”83) Kartellens planering och samordning på EES-nivå gjordes på de allmänna kartellmöten som hölls under täckmantel av branschorganisationen
AEMCP:s officiella möten.
84) På de allmänna kartellmötena fattade deltagarna i princip beslut om tidpunkt och storlek (i procentandelar) på prishöjningarna
för varje EES-land. De enades om flera på varandra följande prishöjningar för några månader framåt.
85) Mötena i AEMCP fungerade som kartellmöten åtminstone från januari 1992 och fram till och med september 1993…
87) AEMCP-mötena var vanligtvis välbesökta och vid tidpunkten för överträdelsen deltog alla AEMCP-medlemmarna i dessa möten:
AWA, Binda, Copigraph, Koehler, Mougeot, Sappi, Stora, Torraspapel/Sarrió och Zanders.”
Det framgår vidare av skälen 107–113 att Sappi medgav att det förekom samverkan mellan de konkurrerande tillverkarna under
de regelbundna möten som ägde rum åtminstone från början av år 1992 och framåt. En av Sappis anställda uppgav att sådana möten
”som omfattade hela gemenskapen” hölls från år 1991 och framåt. AWA medgav också att sådana möten ägde rum från början av
år 1992. Mougeot, som anslöt sig till AEMCP i slutet av år 1992, lämnade en redogörelse (dokument 7647 som nämnts ovan i punkt 165)
rörande innehållet av ett officiellt AEMCP-möte som hölls under år 1993, på grundval av vilken kommissionen drog slutsatsen
att rekonstruktionen av organisationen också inbegrep en omstrukturering av kartellen. Mougeot uttalade följande:
”Det var förmodligen på det officiella AEMCP-mötet i Frankfurt den 14 september 1993, eller på mötet dessförinnan, men med
all säkerhet när [B.] blev chef för AWA:s enhet för självkopierande papper som [han] helt klart beslutade sig för att bjuda
in de största tillverkarna av självkopierande papper från varje marknad till dessa ’inofficiella’ möten och att ändra de officiella
AEMCP-mötenas organisation. [B.] beslutade att hädanefter skulle en jurist närvara vid alla möten i AEMCP för att ge dem en
officiell prägel och säkerställa att förfarandena inte kunde kritiseras. Allt som hade med priser att göra skulle inte längre
diskuteras under dessa möten, utan bara under de ’inofficiella’ mötena.”
Förstainstansrättens bedömning
Beträffande bevisningen för en överträdelse av artikel 81.1 EG erinrar förstainstansrätten inledningsvis om att kommissionen
skall förete bevisning för de överträdelser som den har konstaterat och fastställa vilken bevisning som krävs för att på ett
tillfredsställande sätt visa att de faktiska omständigheter förelegat som utgör en överträdelse (domstolens dom av den 17 december 1998
i mål C‑185/95 P, Baustahlgewebe mot kommissionen, REG 1998, s. I‑8417, punkt 58, och domen i det ovan i punkt 149 nämnda
målet kommissionen mot Anic Partecipazioni, punkt 86).
Kommissionen måste förebringa exakt och överensstämmande bevisning till stöd för att överträdelsen ägt rum (se förstainstansrättens
dom av den 6 juli 2000 i mål T‑62/98, Volkswagen mot kommissionen, REG 2000, s. II‑2707, punkt 43, och där angiven rättspraxis).
Det är emellertid viktigt att betona att varje del av den bevisning som kommissionen företett inte nödvändigtvis måste motsvara
dessa kriterier med avseende på varje del av överträdelsen. Det är tillräckligt att en samlad bedömning av alla de indicier
som institutionen åberopat motsvarar detta krav (se, för ett liknande resonemang, domstolens dom av den 15 oktober 2002 i
de förenade målen C‑238/99 P, C‑244/99 P, C‑245/99 P, C‑247/99 P, C‑250/99 P–C‑252/99 P och C‑254/99 P, Limburgse Vinyl Maatschappij
m.fl. mot kommissionen, REG 2002, s. I‑8375, punkterna 513–520). Förstainstansrätten har vidare angett ovan i punkterna 155
och 166 att bevisningen skall bedömas i sin helhet och att uttalanden som gjorts inom ramen för meddelandet om samarbete inte
endast av detta skäl skall anses sakna bevisvärde.
Det framgår av beslutet att kommissionen grundade de fem berörda sökandeföretagens ansvar under perioden mellan januari 1992,
eller maj 1992 i fråga om Mougeot, och september eller oktober 1993 på deras deltagande i hemliga kontakter och i ett system
med hemliga möten som innebar ett nära samband mellan, å ena sidan, AEMCP:s officiella möten, vilka enligt kommissionen tjänade
som ram för hemlig samverkan avseende priser och, å andra sidan, nationella eller regionala kartellmöten.
Förstainstansrätten skall inledningsvis bedöma systemet för hemliga möten, vilket bestod av AEMCP:s officiella möten och nationella
och regionala kartellmöten och därefter pröva huruvida de berörda sökandeföretagen deltog i dessa möten före september eller oktober 1993.
–       Systemet med hemliga möten
AEMCP:s officiella möten före september eller oktober 1993
Det framgår av skälen 107–113, 254–256 och 295 i beslutet att kommissionen, till stöd för sina påståenden att det före september eller oktober 1993
hållits allmänna (europeiska) kartellmöten inom ramen för AEMCP:s officiella möten, för det första hänvisade till Mougeots
uttalanden i dokument 7647 (se ovan punkt 255), för det andra till ett vittnesmål av en av Sappis anställda liksom Sappis
och AWA:s erkännanden, och för det tredje till den stora mängd bevisning som styrkte att det hållits nationella och regionala
kartellmöten från januari 1992, vilka skall behandlas i punkt 281 och följande punkter.
Det framgår för det första av skälen 113 och 254 i beslutet att Mougeots uttalanden (dokument 7647) vilka återgetts i skäl
108 i nämnda beslut och nämnts ovan i punkt 255 utgör kärnpunkten i kommissionens bevisföring i detta avseende.
Förstainstansrätten underkänner härvidlag Mougeots påståenden att kommissionen förvanskade innehållet i företagets uttalanden.
Det framgår vid en jämförelse mellan skäl 108 i beslutet och dokument 7647, i vilka de aktuella uttalandena återges, att kommissionen
i beslutet ordagrant och troget återgav Mougeots uttalanden som återfanns i det ovannämnda dokumentet.
Som svar på ett argument som Koehler framfört anger förstainstansrätten dessutom att kommissionen, med hänsyn till att innebörden
av Mougeots uttalanden var synnerligen klar, inte fäste någon tilltro till den dementi som Mougeot senare framförde i sitt
svar på meddelandet om invändningar.
Torraspapel kan inte heller vinna framgång med sitt argument att uttalandena i fotnot 97 i beslutet visar att kommissionen
själv betvivlade bevisvärdet av Mougeots utsagor. Att kommissionen i denna fotnot, mot bakgrund av de handlingar som ingick
i akten, tillbakavisade Mougeots påstående att företaget deltog i ett AEMCP‑möte för första gången den 9 februari 1993 kan
inte tolkas som ett uttryck för ett allmänt tvivel från kommissionens sida beträffande bevisvärdet av Mougeots uttalanden.
Till skillnad från vad som gäller det i fotnot 97 nämnda uttalandet av Mougeot motsägs inte de uttalanden som återges i skäl
108 i nämnda beslut av någon omständighet som kan medföra att deras bevisvärde skall ifrågasättas.
Det framgår av Mougeots uttalanden att B., då han hade blivit chef för enheten ”Självkopierande papper”, vid ett officiellt
AEMCP-möte beslutade att omorganisera AEMCP:s verksamhet och att en jurist hädanefter skulle närvara vid de officiella mötena
för att ”säkerställa att förfarandena inte kunde kritiseras”. ”Allt som hade med priser att göra” skulle inte längre diskuteras
under dessa möten utan endast under de ”inofficiella” mötena. Det framgår klart av Mougeots uttalanden att priser diskuterades
vid AEMCP:s officiella möten innan sammanslutningen undergick den omorganisation som B. (AWA) beslutat. Det som kunde kritiseras
när det gällde dessa möten var just diskussionerna om priser.
Inte något av sökandeföretagen har bestritt riktigheten av uppgiften i skäl 110 i beslutet att det första officiella AEMCP-möte
som hölls i närvaro av en jurist ägde rum den 18 november 1993. Det var således på goda grunder som kommissionen konstaterade
att B.:s beslut att omstrukturera AEMCP:s verksamhet och möten fattades på det officiella AEMCP-möte som omedelbart föregick
mötet den 18 november 1993, det vill säga mötet den 14 september 1993. Kommissionen ansåg därför med rätta att det fördes
prisdiskussioner vid AEMCP:s officiella möten, fram till mötet den 14 september 1993.
Denna uppfattning finner stöd i skälen 115–121 i beslutet, av vilka det framgår att det efter detta omstruktureringsbeslut
vid sidan av AEMCP:s officiella möten hölls inofficiella möten vilka syftade till att deltagarna skulle komma överens om prishöjningar
inom EES.
Kommissionen hänvisade för det andra till ett i skäl 112 i beslutet återgett utdrag ur ett vittnesmål (dokument 5407 som bifogats
meddelandet om invändningar) av en person som anställts av Sappi i februari 1993, enligt vilket dennes kolleger ”kom tillbaka
från möten, inklusive AEMCP-mötena, med mycket klara åsikter om de prishöjningar som skulle genomföras och att de var relativt
oberörda av konkurrenternas reaktioner”.
Till skillnad från vissa sökandeföretags påståenden har Sappis medarbetare inte alls uttryckt sig i tveksamma eller försiktiga
ordalag. I avsaknad av uppgifter i motsatt riktning skall hans uttalanden anses omfatta såväl tiden före som efter september 1993.
Beträffande tiden mellan februari och september 1993 bekräftar dessa uttalanden att hemliga möten rörande prishöjningar på
europeisk nivå ägde rum inom ramen för AEMCP:s officiella möten, vilket för övrigt inte har bestritts av de företag som har
medgett att de deltog i den konkurrensbegränsande samverkan från år 1992.
Det framgår således i detta skede av prövningen att kommissionen med rätta fann att avtal om priser slöts inom ramen för AEMCP:s
officiella möten, före september 1993. Det skall därefter prövas huruvida kommissionen hade grund för sitt konstaterande att
AEMCP:s officiella möten utgjorde ramen för sådana avtal senast från januari 1992 och att detta pågick oavbrutet till september 1993.
Det framgår härvidlag av skälen 86 och 113 i beslutet att kommissionen till stöd för sina konstateranden anförde att det första
officiella AEMCP-möte från vilket kommissionen förfogar över skriftliga uppgifter är mötet den 23 januari 1992. Mot bakgrund
av denna uppgift, sammantagen med de påstått samstämmiga uttalandena från AWA och Sappi som nämndes i skäl 107 i beslutet,
vilka enligt kommissionen visar att det hölls hemliga möten på europeisk nivå från början av år 1992, och med bevisning som
styrker att regelbundna möten och kontakter på nationell och regional nivå inleddes i januari 1992 (nämnda skäl), är kommissionen
av den uppfattningen att den europeiska konkurrensbegränsande samverkan inleddes senast i januari 1992. Kommissionen tillade
i skäl 113 i beslutet att det av de handlingar som den förfogade över framgick att det mellan januari 1992 och mötet den 14 september 1993
hölls åtta möten i AEMCP, samtliga i Zürich.
Inte något sökandeföretag har ifrågasatt riktigheten av uppgifterna i beslutet rörande det officiella AEMCP-mötet den 23 januari 1992.
Det skall vidare påpekas att AWA i sitt uttalande (dokumenten 7828 och 7829, se ovan punkt 163), till vilket kommissionen
hänvisade i skäl 107 i beslutet, medgav att företaget från början av år 1992 tillsammans med konkurrenter deltog i vissa ”opassande”
(improper) möten som tjänade som forum för tillkännagivanden om företagens avsikter att höja priserna. AWA:s medgivande angår,
enligt företagets svar på kommissionens begäran om upplysningar (dokument 7829), möten i vilka Sarrió, Mougeot, Stora-Feldmühle,
Copigraph, Koehler och Zanders deltog och som ägde rum mellan åren 1992 och 1995 i Paris, Zürich och Genève. Enligt vad som
framgår av tabell A i bilaga I till beslutet hölls mellan januari 1992 och september 1993 alla AEMCP:s officiella möten i
Zürich.
Enligt AWA:s svar (dokument 7827) rör det utdrag som avses i skälen 61 och 107 i beslutet detaljerna i de möten som ägde rum
från den 1 januari 1992 till dess att nämnda svar utformades, med undantag av AEMCP:s officiella möten, varför nämnda utdrag
kunde tolkas så att alla AEMCP:s möten undantogs på grund av att de inte var hemliga. Eftersom det föreligger rimligt tvivel,
vilket enligt principen att hellre fria än fälla bör komma sökandeföretagen till godo, finner förstainstansrätten att AWA:s
uttalanden i sig inte räcker för att det skall anses att AEMCP:s officiella möte den 23 januari 1992 tjänade som ram för hemlig
prissamverkan. Dessa uttalanden utgör likväl ett väsentligt indicium på att det från början av år 1992 förekom konkurrensbegränsande
samverkan på europeisk nivå.
Vad gäller de i skäl 107 i beslutet nämnda uttalandena av Sappi framgår det av skäl 73 i nämnda beslut att kommissionen hänvisade
till ”Sappis redogörelser [av vilka] framgår … att hemliga kontakter förekom mellan de europeiska tillverkarna av självkopierande
papper så långt tillbaka som 1981 när deras branschorganisation, AEMCP, grundades och särskilt från och med mitten på 1980-talet
och framåt”.
Kommissionen preciserade i fotnot 64 i beslutet (dokument 4656) följande:
”Sappi har till kommissionen lämnat ett uttalande från en anställd som sedan 1970-talet arbetat inom försäljningsverksamheten
av självkopierande papper. Han säger att ’han först misstänkte att det fanns hemliga avtal avseende självkopierande papper
ungefär i mitten på 1980-talet på grund av chefernas kommentarer ... Han trodde att de hemliga avtalen bland andra omfattade
Arjo Wiggins, Köhler och Stora‑Feldmühle. Han hade haft kännedom om bilaterala informationsutbyten från ungefär mitten/slutet
på 1980-talet’.”
I ett annat uttalande från en annan av Sappis anställda anges att hemliga kontakter och möten mellan konkurrenterna förekom
under perioden mellan åren 1991 och 1993 inom hela gemenskapen. Denne medarbetare vid Sappi uppgav att han trodde att hemliga
avtal förekom genom dessa kontakter och att prisdiskussioner fördes mellan leverantörerna på gemenskapsnivå.
De i föregående punkter nämnda uttalandena av anställda vid Sappi styrker att det redan från slutet av 1980‑talet eller början
av 1990‑talet fanns en prisöverenskommelse mellan vissa tillverkare, på europeisk nivå. Dessa uttalanden stöder vidare AWA:s
uttalanden att det fanns en europeisk kartell från början av år 1992. De utgör däremot inte stöd för slutsatsen att AEMCP:s
officiella möte den 23 januari 1992 tjänade som ram för hemliga kontakter. Lika litet som AWA:s uttalanden kan nämnda uttalanden
i sig utgöra grund för slutsatsen att kommissionen har styrkt att hemliga prisavtal slöts inom ramen för AEMCP:s officiella
möten från och med januari 1992.
Förstainstansrätten skall därefter ta ställning till den tredje punkten i kommissionens bevisföring, nämligen huruvida hemliga
möten och kontakter genomfördes på nationell och regional nivå i anslutning till AEMCP:s officiella möten från början av år 1992.
Huruvida nationella eller regionala möten ägde rum före september eller oktober 1993
Det framgår av tabell 3 som har rubriken ”Nationella och regionala kartellmöten och hemliga kontakter” och som återges i skäl
129 i beslutet att kommissionen konstaterade att sju nationella eller regionala möten hållits mellan februari 1992 och den
30 september 1993. Bilaga II till beslutet innehåller följande detaljerade uppgifter angående dessa möten:
–        Den 17 februari 1992 hölls ett möte rörande den spanska marknaden vid vilket bland annat Koehler och Torraspapel var närvarande.
–        Den 5 mars 1992 hölls ett möte rörande den spanska marknaden vid vilket bland annat Stora (MHTP), Koehler och Torraspapel
var närvarande.
–        Under våren, antagligen i april, hölls ett möte rörande den franska marknaden vid vilket bland annat Copigraph (dotterbolag
till Bolloré), Stora (MHTP), Koehler, Mougeot och Torraspapel var närvarande.
–        Den 16 juli 1992 hölls ett möte rörande den spanska marknaden vid vilket bland annat Stora (MHTP), Koehler och Torraspapel
var närvarande.
–        Den 14 januari 1993 hölls ett möte rörande marknaderna i Förenade kungariket och Irland vid vilket bland annat Stora (MHTP)
och Koehler var närvarande.
–        Under våren 1993 hölls ett möte rörande den franska marknaden vid vilket bland annat Copigraph (dotterbolag till Bolloré),
Stora (MHTP), Koehler, Mougeot och Torraspapel var närvarande.
–        Den 30 september 1993 hölls ett möte rörande den spanska marknaden vid vilket bland annat Copigraph (dotterbolag till Bolloré),
Stora (MHTP), Koehler, Mougeot och Torraspapel var närvarande.
Förstainstansrätten skall pröva huruvida kommissionen hade grund för sina konstateranden i fråga om dessa mötens genomförande
och deras konkurrensbegränsande syfte.
Vad för det första gäller mötet den 17 februari 1992 rörande den spanska marknaden har förstainstansrätten redan konstaterat
ovan i punkterna 161–169 att detta möte, vilket var avsett att säkerställa att ett avtal om prishöjningar efterlevdes på den
spanska marknaden, hade haft en hemlig samverkan som syfte, vilket överensstämde med överträdelsens allmänna syfte.
Vad för det andra gäller mötet den 5 mars 1992 följer det likaså av förstainstansrättens konstateranden ovan i punkterna 161–170
att det är styrkt att detta möte ägde rum och att det hade en hemlig samverkan som syfte.
Vad för det tredje gäller mötena under våren 1992 och våren 1993 rörande den franska marknaden framgår det av de uttalanden
av Sappis anställda, som återges i dokumenten 15026, 15027 och 15272 och som nämnts i skäl 137 i beslutet och bifogats meddelandet
om invändningar, att dessa möten ägde rum och att de hade ett konkurrensbegränsande syfte.
Det utdrag ur Sappis uttalande som återges i dokument 15272 har följande lydelse:
”Försäljningschefen (dåvarande) vid Sappi (UK) Ltd i Frankrike uppgav att han med sin chef, [W.], deltog i två möten med konkurrenter
i Frankrike. Det första mötet ägde rum under våren 1992 och det andra ett år senare. Det ena mötet hölls på ett hotell på
flygplatsen Charles-de-Gaulle och det andra i centrala Paris. Detta var de enda mötena av detta slag i vilka han deltog och
han känner inte till om andra möten ägde rum i Frankrike.
Under dessa möten diskuterades främst ark, som Sappi vid den tidpunkten inte sålde i Frankrike. Man lyckades inte enas under
mötena och något avtal om ark slöts inte. I fråga om rullar diskuterades tidigare och aktuella priser men inte kommande.”
I den tabell (dokument 15200 som bifogats meddelandet om invändningar) som återges i Sappis svar av den 18 maj 1999 på en
begäran om upplysningar från kommissionen anges att möten hölls i Paris på flygplatsen Charles-de-Gaulle och på ett hotell
nära Place de l’Étoile vid olika tidpunkter under våren 1992 och våren 1993, antagligen i april. Enligt denna tabell var syftet
med dessa möten att utbyta information, diskutera kunder och de priser som togs ut av dessa kunder. Sappi uppgav att företrädare
för Sappi, AWA, Sarrió, Zanders, Zanders agent i Frankrike, Europapier och Feldmühle deltog i dessa möten. Sappi uppgav sig
inte minnas huruvida Koehler var företrätt vid nämnda möten.
Av de uppgifter som återgetts i föregående punkter framgår att den medarbetare vid Sappi från vilka uppgifterna härstammar,
som personligen var närvarande när de angivna händelserna ägde rum, i detalj minns att det under våren 1992 och våren 1993
hölls två möten i Paris mellan konkurrenter, vars syfte bland annat var att diskutera kunder och de priser som togs ut av
dessa kunder. Att han inte exakt minns när dessa möten ägde rum förklaras sannolikt av den långa tidsrymd som förflöt mellan
de omtvistade faktiska omständigheterna och den tidpunkt då hans minnesbilder efterfrågades, och det påverkar inte hans precisa
vittnesmål angående den tidsperiod då mötena ägde rum, platsen för dem och deras syfte. Denna omständighet kan därför inte
påverka bevisvärdet av uttalandena av Sappis medarbetare i dessa avseenden.
Vad gäller mötet under våren 1993 skall det tilläggas att dokumenten 4798, 4799 och 5034, till vilka kommissionen hänvisade
i fotnot 135 i beslutet, utgörs av reseräkningar. Av dessa framgår att F. (Koehler) och W. (Stora-Feldmühle) båda reste till
Paris den 14 april 1993. Denna uppgift stöder kommissionens uppfattning att mötet under våren 1993 ägde rum i april.
Det framgår visserligen av de ovan i punkt 286 nämnda uttalandena av Sappis medarbetare att något avtal om priser inte slöts
vid mötena under våren 1992 och våren 1993. Uppgiften att deltagarna i dessa möten inte lyckades enas och att något avtal
om ark inte slöts skall emellertid tolkas så att försök i denna riktning gjordes angående ark, vilket innebär att mötena var
av rättsstridig karaktär.
Deltagarna i dessa möten måste därför som ett led i dessa försök ha utbytt individuella upplysningar om sina priser och/eller
försäljningsvolymer. Det följer av rättspraxis (domen i det ovan i punkt 149 nämnda målet Anic Partecipazioni, punkterna 117
och 121) att det krav på aktörernas självständighet i den policy de driver, som är inneboende i fördragets konkurrensregler,
emellertid helt och hållet utesluter att det förekommer direkta eller indirekta kontakter mellan sådana aktörer som kan medföra
påverkan på en faktisk eller potentiell konkurrents beteende på marknaden eller att det beteende man har beslutat eller som
man överväger att själv tillämpa på marknaden avslöjas för en sådan konkurrent, när dessa kontakter syftar till eller resulterar
i konkurrensvillkor som inte motsvarar de normala villkoren på den relevanta marknaden. Såvida motsatsen inte bevisas, vilket
åvilar de berörda aktörerna att göra, måste det antas att de företag som deltar i det samordnade förfarandet och som fortsätter
att vara aktiva på marknaden tar hänsyn till de uppgifter som de har lämnat till varandra när de bestämmer sitt beteende på
marknaden. Mot bakgrund av denna rättspraxis skall det fastställas att de möten som hölls under våren 1992 och våren 1993,
när det gäller ark, tjänade som ram för sådan samverkan som strider mot artikel 81.1 EG.
Av de ovan i punkt 286 nämnda uttalandena av Sappis medarbetare framgår dessutom, med avseende på rullar, att företagen under
mötena utbytte information, diskuterade kunder och de priser som togs ut av dessa kunder, vilket mot bakgrund av i föregående
punkt nämnd rättspraxis visar att det förkom sådan samverkan som är förbjuden enligt artikel 81.1 EG.
Det är således styrkt att det hölls möten mellan konkurrenter i Paris under våren 1992 och våren 1993 samt att dessa båda
möten hade ett konkurrensbegränsande syfte.
Detta gäller för övrigt även om det skulle anses att det vid dessa möten endast utbyttes upplysningar för att lättare uppnå
överenskommelser om prishöjningar och försäljningskvoter samt för att övervaka att avtalen följdes (skäl 97 i beslutet).
Med beaktande av, för det första, utdraget ur Sappis uttalande av vilket det framgår att det under de aktuella mötena gjordes
försök att nå en överenskommelse på marknaden för ark, för det andra, omständigheter som visar att avtal om prishöjningar
slöts på europeisk nivå vid AEMCP:s officiella möten åtminstone från januari 1992, och, för det tredje, det faktum att ett
antal företag (bland annat Sappi, AWA, Zanders) var närvarande både vid mötet våren 1992 och vid mötet våren 1993, hade kommissionen
nämligen grund för sin slutsats att syftet med utbytet av affärsupplysningar under de franska mötena nödvändigtvis hade samband
med ett avtal om höjda priser på självkopierande papper.
Vad för det fjärde gäller mötet den 16 juli 1992 framgår det av förstainstansrättens konstateranden i punkterna 180–184 ovan
att det är styrkt att detta möte ägde rum och att det hade en hemlig samverkan som syfte.
Vad för det femte gäller mötet den 14 januari 1993 hänvisade kommissionen till de icke-konfidentiella handlingarna nr 15026,
15175 och 15176, 15271 och 15272 samt 4752, vilka bifogats meddelandet om invändningar, för att styrka att detta möte ägde
rum och att det hade ett konkurrensbegränsande syfte.
Dokument nr 15026 innehåller bland annat följande uppgifter:
”Den förste medarbetaren uppgav att ... han trodde att två möten hade ägt rum på Heathrow Business Centre och ett på hotell
Intercontinental i London, men han mindes inte vilka … Den andre medarbetaren uppgav att … det fanns en anteckning i hans
agenda, den 14 januari 1993, om ett möte på Heathrow Business Centre vid terminal 2 klockan tio. Han kunde inte se något annat
skäl till att han varit där än att han deltog i ett möte med konkurrenter … ”
Dokumenten nr 15175 och 15176 innehåller följande preciseringar:
”... har kunnat avge följande utsaga. ... Såsom han uppgav i sina uttalanden den 11 november och den 20 december 1996 deltog
han i ett möte med konkurrenter i Förenade kungariket, antagligen torsdagen den 14 januari 1993 på Heathrow Business Centre
vid terminal 2 klockan tio. En kopia på den aktuella sidan i hans agenda utgör bilaga 5. Försäljnings- och marknadsföringschefen
vid Sappi (UK) Ltd., I., hade bett honom att delta. Under mötet utbyttes främst upplysningar om vilka leverantörer som sålde
till vilka kunder, marknadstrender och förväntningar. Något avtal slöts inte ... Arjo Wiggins ledde mötet. Mötet bestod snarare
i utbyte av upplysningar än i avtal om framtida ageranden.”
I dokumenten 15271 och 15272 återges följande uttalanden:
”Den förste medarbetaren sade att ... Ibland hölls emellertid informella ad hoc-möten mellan konkurrenter i Förenade kungariket.
Syftet med dessa möten var att få kännedom om marknaden, särskilt i fråga om den tidigare verksamheten och inhämta konkurrenternas
åsikt, snarare än att uppnå enighet eller inleda ett samordnat förfarande för att försöka uppnå en prisökning. Sappis syfte
med att delta i dessa möten var att inhämta upplysningar även om det är möjligt att andra använde sig av mötena för att vidarebefordra
uppgifter eller snedvrida marknaden. Syftet med diskussionerna vid dessa möten var inte att dela upp marknaden mellan företagen
eller fördela kunder sinsemellan … han bekräftade att han deltog i sådana möten en gång per år under åren 1992, 1993 och 1994.
Det är även möjligt att han deltog i ett eller två andra möten (men inte fler). Han deltog inte i något möte under åren 1995
och 1996. Inom denna industri var det redan vanligt med sådana möten när han började arbeta med försäljning av självkopierande
papper… Mötena ägde vanligtvis rum på Heathrows flygplats eller på ett hotell i London …”
Dokument nr 4752 utgörs av utdraget ur en agenda, tillhörande en av Sappis medarbetare, i vilken det för den 14 januari 1993
anges följande uppgift: ”T2 Heathrow klockan 10 Bus. Centre”.
Det framgår av den bevisning som nämnts ovan i punkterna 298–301 att kommissionen på goda grunder konstaterade att ett möte
mellan konkurrenter ägde rum på Heathrows flygplats den 14 januari 1993 kl tio på förmiddagen. Visserligen framgår det av
det ovan i punkt 299 återgivna utdraget att deltagarna vid detta möte inte slöt något avtal. Förutom att detta utdrag kan
tolkas så att det visar att det gjordes försök att nå en överenskommelse som strider mot artikel 81.1 EG, vilket av de skäl
som angetts ovan i punkt 291 medför att nämnda möte var rättsstridigt, visar emellertid det utdrag av Sappis uttalande som
återgetts ovan i punkt 299 att mötet utgjorde forum för utbyte av upplysningar angående deltagarnas respektive kunder.
Det skall erinras om att kommissionen ansåg att utbytet av upplysningar utgjorde en överträdelse därför att det hade gjort
det lättare att sluta ett avtal om prishöjningar eller att säkerställa att avtalet efterlevdes.
Ett flertal indicier stöder uppfattningen att syftet med informationsutbytet vid det brittiska mötet hade samband med ett
avtal om prishöjningar. Det framgår, för det första, av utdraget ur Sappis uttalande att det under det aktuella mötet gjordes
försök att sluta ett avtal. Ett flertal omständigheter visar, för det andra, att det slöts avtal om prishöjningar på europeisk
nivå inom ramen för AEMCP:s officiella möten. Vid mötet den 14 januari 1993 samlades, för det tredje, ett antal företag som
var företrädda vid AEMCP:s officiella möten, vilka tjänade som ram för allmänna kartellmöten avseende avtal om prishöjningar.
Det skall dessutom understrykas att det av skäl 183 i beslutet framgår att AWA i sitt svar på meddelandet om invändningar
bekräftade att mötet av den 14 januari 1993 var ett av de ”opassande” mötena mellan konkurrenter (se även ovan punkt 164).
Vad för det sjätte gäller mötet i Barcelona den 30 september 1993 som nämnts i skäl 163 i beslutet har förstainstansrätten
redan i punkt 172 slagit fast att kommissionen har styrkt att detta möte ägde rum och att de tjänade som forum för utbyte
av affärsupplysningar om företagens individuella försäljning under åren 1992 och 1993 och för avtal om tilldelning av försäljningskvoter
för fjärde kvartalet år 1993 och om en prishöjning som skulle tillämpas från den 1 januari 1994. Den omständigheten att deltagarna
vid detta möte den 30 september 1993 utbytte affärsupplysningar angående sin genomsnittliga försäljning, kom överens om en
fördelning av försäljningskvoter, beslutade en gemensam prishöjning och bestämde att åter samlas för att kontrollera att försäljningskvoterna
iakttagits, utgör dessutom stöd för kommissionens uppfattning att det vid vissa tillfällen förekom utbyte av upplysningar
om försäljning och avtal om försäljningskvoter, vilket skulle göra det lättare att sluta avtal om prishöjningar och säkerställa
deras tillämpning.
Kommissionen har således styrkt att det hölls hemliga möten rörande den spanska marknaden den 17 februari, den 5 mars och
den 16 juli 1992 samt den 30 september 1993, rörande den franska marknaden under våren 1992 och våren 1993 och rörande marknaderna
i Förenade kungariket och Irland den 14 januari 1993. Med hänsyn till Mougeots uttalande som återgetts i skäl 90 i beslutet,
innebärande att dessa möten motiverades av en önskan att garantera att de prishöjningar som beslutats på europeisk nivå allmänt
tillämpades, bekräftar den omständigheten att dessa hemliga möten hölls på nationell eller regional nivå kommissionens beskrivning
av överträdelsen i skäl 77 i beslutet, särskilt det faktum att den metod som användes för att nå kartellens målsättning bestod
i anordnandet av möten på olika nivåer (allmän, nationell eller regional).
Vad gäller tidpunkten för när överträdelsen påbörjades hade kommissionen grund för sitt konstaterande att det under samma
period som AEMCP:s officiella möte den 23 januari 1992 förekom hemliga kontakter i Spanien som hade samma syfte som de allmänna
kartellmöten som fram till september 1992 ägde rum i samband med AEMCP:s officiella möten. Detta konstaterande, sammantaget
med flera företags medgivanden att de från januari 1992 deltog i en europeisk kartell och med AWA:s förklaring att det från januari 1992
deltog i ”opassande” möten på olika nationella eller regionala marknader avseende utbyten av upplysningar rörande företagens
avsikter att höja priserna (dokument 7828), föranleder förstainstansrätten att konstatera att kommissionen hade grund för
att anse att AEMCP:s officiella möte den 23 januari 1992 tjänade som ram för ett allmänt kartellmöte, och rätten slår fast
att överträdelsen, beträffande de företag som deltog i detta möte, påbörjades i januari 1992.
Såsom angetts ovan i punkt 272 visar de handlingar som kommissionen förfogade över, enligt skäl 113 i beslutet, att det mellan
mötet i januari 1992 och mötet den 14 september 1993 hölls åtta AEMCP‑möten, samtliga i Zürich, vilkas exakta tidpunkt anges
i tabell A i bilaga I till beslutet. Med hänsyn till denna uppgift, vilken sökandeföretagen inte har bestritt – och mot bakgrund
av Sappis och AWA:s medgivanden, liksom det uttalande av Mougeot som återges i skäl 108 i beslutet, av vilket det framgår
att samtliga allmänna kartellmöten fram till september 1993 ägde rum i samband med AEMCP:s officiella möten, vilket får stöd
av uttalandena av en av Sappis anställda (se ovan punkt 269) – hade kommissionen grund för sitt konstaterande att den europeiska
priskartellen utan avbrott fortgick mellan januari 1992 och september 1993. Detta gäller även om det skall anses att endast
vissa av de ovannämnda åtta officiella mötena utgjort ramen för hemliga prisavtal på europeisk nivå.
Förstainstansrätten finner således att kommissionen har styrkt att det från januari 1992 till september 1993 träffades hemliga
avtal om prishöjningar på europeisk nivå i samband med AEMCP:s officiella möten vilka åtföljdes av ett antal nationella eller
regionala kartellmöten som syftade till att säkerställa att prishöjningarna genomfördes marknad för marknad.
Förstainstansrätten skall därefter pröva huruvida kommissionen har styrkt att fem sökandeföretag före september eller oktober 1993
deltog i en övergripande konkurrenshämmande plan, vars huvudsakliga mål var att genom möten på olika nivåer enas om prishöjningar
och även om tidsplanen för prishöjningarna.
–       Huruvida sökandeföretagen deltog i möten före september eller oktober 1993
Förstainstansrätten erinrar inledningsvis om att kommissionen endast behöver visa att det berörda företaget har deltagit i
möten under vilka konkurrensbegränsande avtal slutits, utan att öppet motsätta sig detta, för att styrka att nämnda företag
har deltagit i den konkurrensbegränsande samverkan. När dessa möten är ett led i de berörda företagens strävanden att nå ett
visst ekonomiskt mål, nämligen att snedvrida den normala prisutvecklingen på den berörda marknaden, skulle det vara onaturligt
att betrakta detta beteende, vilket har en enda målsättning, som flera separata överträdelser (se den rättspraxis som nämnts
ovan i punkterna 188 och 186).
Förstainstansrätten konstaterar att varken Koehler eller Torraspapel har bestritt uppgifterna i tabell B i bilaga I till beslutet,
enligt vilka båda företagen deltog i samtliga officiella AEMCP‑möten som ägde rum mellan januari 1992 och september 1993.
Även om det antas att det endast vid vissa av dessa möten träffades hemliga prisavtal, räcker detta för att det skall anses
att kommissionen med rätta fann att företagen utan avbrott deltog i hemliga prisavtal och således mellan januari 1992 och
september 1993 deltog i den överträdelse som kommissionen konstaterade i artikel 1 första stycket i beslutet.
MHTP har inte bestritt uppgifterna i den tabell som nämnts i föregående punkt, enligt vilka företag inom Stora‑koncernen deltog
i de officiella AEMCP‑möten som hölls mellan januari 1992 och september 1993. MHTP har vidare inte bestritt kommissionens
påståenden i skälen 360–362 i beslutet, att företaget skall hållas ansvarigt för det rättsstridiga beteende som företagen
i Stora-koncernen gjort sig skyldiga till, och kommissionen fann därför med rätta att MHTP deltog i hemliga prisavtal och
att företaget således deltog i den överträdelse som kommissionen konstaterade i artikel 1 första stycket i beslutet, mellan
januari 1992 och september 1993.
MHTP har inte heller bestritt att det är ansvarigt för överträdelsen från januari 1993. Företaget har inte bestritt de faktiska
omständigheter som ligger till grund för konstaterandet av överträdelsen för tiden mellan januari 1993 och mitten av år 1995
– vilket har medfört att företagets böter satts ned med 10 procent – (skälen 456 och 458 i beslutet), och har därigenom medgett
att det förekom hemliga möten på europeisk nivå mellan januari 1993 och september eller oktober 1993. Vid förhandlingen uppgav
företaget dessutom att det var fullt rimligt att det hållits europeiska kartellmöten under denna tid. Företaget medgav dessutom
vid förhandlingen att det var fullt troligt, om man tolkade Mougeots uttalande bokstavligt, att AEMCP:s möte utgjorde kartellens
forum vid denna tid. Varken MHTP eller de andra företag som har bestritt att AEMCP:s möten var hemliga innan sammanslutningen
omstrukturerades i september eller oktober 1993 har anfört några omständigheter som styrker att det skedde någon som helst
förändring i AEMCP:s organisation eller struktur i januari 1993. MHTP har inte heller gett någon annan förklaring än den som
kommissionen har gett beträffande platsen för och genomförandet av kartellens hemliga möten före AEMCP:s omstrukturering i september eller oktober 1993.
Bolloré har inte bestritt uppgifterna i tabell B i bilaga I till beslutet, enligt vilka Copigraph var närvarande vid AEMCP:s
officiella möte den 23 januari 1992 och därefter vid fyra av de sju senare möten som hölls före mötet den 14 september 1993.
Av uppgiften att Copigraph var närvarande vid AEMCP:s officiella möte den 23 januari 1992 framgår att företaget vid denna
tidpunkt deltog i ett hemligt prisavtal på europeisk nivå.
Även om det inte är säkert att samtliga officiella AEMCP‑möten som ägde rum mellan januari 1992 och september 1993 tjänade
som ram för ett hemligt prisavtal, framgår det av konstaterandet att Copigraph deltog i fem av de åtta officiella mötena att
detta företag utan avbrott deltog i hemliga prisavtal på europeisk nivå mellan januari 1992 och september 1993. Copigraph
tog nämligen inte öppet avstånd från det som avhandlades vid de möten i vilka företaget deltog (se den rättspraxis som nämnts
ovan i punkterna 188 och 196).
Vad slutligen gäller Mougeot är det utrett att företaget inte deltog i mötet den 23 januari 1992 och att det första AEMCP‑möte
i vilket företaget deltog var mötet den 26 maj 1992. Mougeot deltog därefter i samtliga AEMCP‑möten fram till september 1993,
det vill säga i sex av de åtta möten som föregick mötet den 14 september 1993. Mougeot tog inte öppet avstånd från det som
avhandlades vid mötena i större utsträckning än Copigraph (se den rättspraxis som nämnts ovan i punkterna 188 och 196). Företaget
har inte visat att det, även i de fall när det endast deltog som observatör, uppgav för sina konkurrenter att det deltog i
mötet med en annan inställning än dem (se, för ett liknande resonemang, domen i de ovan i punkt 188 nämnda förenade målen Aalborg
Portland m.fl. mot kommissionen, punkt 81). Det framgår inte av någon bevisning att Mougeot hade svårt att bli accepterat
eller marginaliserades inom AEMCP. Tvärtom hade det enligt protokollet från AEMCP:s möte den 26 maj 1992 vid det föregående
mötet beslutats att Mougeot skulle erbjudas medlemskap i AEMCP. AEMCP:s ordförande bad dessutom vid detta möte Mougeots företrädare
att presentera sitt företag som en ny medlem och inte som en tillfällig gäst. I protokollen från AEMCP:s möten, den 10 september och
den 25 november 1992, anges företrädaren för Mougeot bland deltagarna, utan åtskillnad, tillsammans med de andra företagen.
I protokollet från mötet den 25 november 1992 betonas att företrädaren för Mougeot upplyste deltagarna om att hans företag
borde kunna foga sina siffror till sammanslutningens siffror i december, det vill säga siffrorna avseende andra halvåret 1992.
Även om Mougeot blev medlem av AEMCP först år 1993 visar de omständigheter att företaget deltog i AEMCP:s hemliga möten på
samma sätt som de andra medlemmarna från maj 1992 och att det lämnade upplysningar avseende andra halvåret 1992, i avsaknad
av bevis för motsatsen, att företaget deltog i den konkurrensbegränsande samverkan från den 26 maj 1992.
Dessa konstateranden angående de berörda sökandeföretagens deltagande i den europeiska kartellen före september eller oktober 1993
räcker för att de skall hållas ansvariga för överträdelsen för denna period.
Det kan dessutom konstateras att omständigheter som visar att flera av dessa företag deltog i nationella eller regionala möten
utgör stöd för att de utan avbrott deltog i överträdelsen.
Kommissionen konstaterade sålunda att Koehler och Torraspapel deltog i mötet den 17 februari 1992. Kommissionen grundade sig
därvid på Sappis interna promemoria med samma datum (dokument 4588), i vilken ett möte mellan ”berörda parter” nämns. Det
var med rätta som kommissionen på grundval av denna uppgift, sammantagen med uppgifterna i nämnda promemoria rörande den osäkerhet
som uppstod till följd av Koehlers och Sarriós agerande på den spanska marknaden, konstaterade att Koehler och Sarrió hörde
till de ”berörda parter” som deltog i detta möte. Syfte med mötet var att ta ställning till de problem som uppstått på grund
av att nämnda företag inte följde ovannämnda avtal i vilket de, i egenskap av distributör eller leverantör av självkopierande
papper på den spanska marknaden, var parter enligt vad som framgår av promemorian av den 9 mars 1992 (dokumenten 4703 och
4704 som nämnts ovan i punkt 171).
Torraspapel har inte bestritt uppgiften i skäl 363 i beslutet att Sarrió var och fortfarande är Torraspapels helägda dotterbolag
och inte heller kommissionens påstående i nämnda skäl att företaget under det administrativa förfarandet inte har bestritt
sitt ansvar för Sarriós beteende. Kommissionen höll därför på goda grunder Torraspapel ansvarigt för Sarriós deltagande i
det hemliga mötet den 17 februari 1992.
Det framgår av fotnoterna 7 och 10 i bilaga II till beslutet att kommissionen, när den konstaterade att Koehler och Torraspapel
deltog i mötet den 5 mars 1992, grundade sig på Sappis interna promemoria av den 9 mars 1992 som nämnts i skäl 156 i beslutet
(dokumenten 4703 och 4704 som nämnts ovan i punkt 171). Även om det av denna promemoria visserligen framgår att de båda företagen
var parter i ett avtal om en prishöjning med 10 ESP per kilo på den spanska marknaden i början av februari 1992, innehåller
den däremot inte någon uppgift som visar att nämnda företag deltog i ett hemligt möte den 5 mars 1992.
Det framgår emellertid av AWA:s svar av den 30 april 1999 på en begäran om upplysningar fån kommissionen (dokument 7828 som
nämnts ovan i punkt 163) att företrädare för Sarrió (Torraspapel), Koehler och Stora (MHTP) var närvarande vid de ”opassande”
mötena, till vilka hörde mötet den 5 mars 1992 enligt vad AWA bekräftade i sitt svar på meddelandet om invändningar (skäl
170 i beslutet).
Kommissionen konstaterade vidare att de fem berörda sökandeföretagen deltog i två möten rörande den franska marknaden.
Det framgår av Sappis uttalanden till vilka det hänvisats ovan i punkterna 276–279 och i punkterna 285–293, sammantagna med
AWA:s påstående som återges i dokument 7828, enligt vilket företrädare för detta företag mellan åren 1992 och 1995 deltog
i ”opassande” möten, bland annat i Paris, i vilka företrädare för Sarrió deltog, att kommissionen på goda grunder konstaterade
att Sarrió (Torraspapel) deltog i de båda aktuella mötena. Det tvivel som Sappis medarbetare (dokument 15027 som utgör bilaga
1 till meddelandet om invändningar) uttryckte i frågan huruvida den företrädare för Sarrió som deltog i dessa möten var företagets
försäljningschef i Frankrike eller ej påverkar inte den omständigheten att han inte gav uttryck för något tvivel vad gäller
Sarriós deltagande i mötena, till skillnad från de försiktiga ordalag i vilka han uttalade sig i frågan huruvida Koehler var
företrätt vid desamma.
Vad gäller Stora (MHTP) utgör uppgiften i det ovan i punkt 287 nämnda uttalandet enligt vilken Feldmühle var företrätt vid
mötet våren 1992 – sammantagen med AWA:s påstående i dokument 7828 att detta företag var närvarande vid ”opassande” möten
tillsammans med företrädare för Stora-Feldmühle, bland annat i Paris, mellan åren 1992 och 1995 – stöd för kommissionens uppfattning
att Stora-Feldmühle var närvarande vid mötet våren 1992 och att MHTP således skall hållas ansvarigt för detta deltagande.
MHTP har understrukit i sina inlagor att den medarbetare vid Sappi som lämnade uppgiften som nämnts i föregående punkt även
har hävdat att Stora-Feldmühle inte var närvarande vid mötet i Paris våren 1993 trots att kommissionen har påstått sig förfoga
över bevisning som visar att detta företag deltog i nämnda möte. MHTP har gjort gällande att det under dessa omständigheter
inte är uteslutet att Sappis medarbetare misstog sig när han uppgav vid vilket franskt möte Stora‑Feldmühle deltog. Sappis
medarbetare var emellertid så säker när han uppgav att Stora-Feldmühle deltog i det första av de två franska möten som han
beskrev i sitt vittnesmål att MHTP:s påstående förefaller helt osannolikt.
Vad gäller mötet våren 1993, har MHTP inte bestritt att företaget deltog i överträdelsen från januari 1993 och har inte framfört
någon kritik mot kommissionens konstateranden rörande mötet våren 1993 och företagets deltagande i detta möte. Förstainstansrätten
behöver därför inte pröva huruvida kommissionen hade grund för sitt konstaterande avseende Stora-Feldmühles deltagande i mötet
i Paris våren 1993.
Sappis medarbetare har inte nämnt att Mougeot eller Copigraph (dotterbolag till Bolloré) deltog i dessa båda möten. Det allmänna
påståendet i AWA:s uttalande i dokument 7828, att det mellan åren 1992 och 1995 anordnades ”opassande” möten i Paris, Zürich
och Genève mellan företrädare för AWA, Sarrió, Mougeot, Stora-Feldmühle, Copigraph, Koehler och Zanders, utgör emellertid
ett indicium på att Mougeot och Copigraph deltog i mötena i Frankrike våren 1992 och våren 1993.
Detta indicium styrker visserligen inte i sig att Mougeot och Copigraph deltog i dessa båda möten. Eftersom Mougeot och Copigraph
var två av de viktigaste aktörerna på den franska marknaden för självkopierande papper innebär emellertid AWA:s hänvisning
till dem, i företagets allmänna uttalande att möten mellan konkurrenter ägde rum bland annat i Paris mellan åren 1992 och
1995, att åtminstone det ledande företaget på europamarknaden ansåg att de deltog i de rättsstridiga beteendena på den franska
marknaden under denna period, oavsett om de deltog i de båda ovannämnda mötena eller ej. Detta indicium på att de deltog i
den konkurrensbegränsande samverkan på den franska marknaden under denna period förstärks av Mougeots uttalande att företaget
”mottog telefonsamtal från ett eller annat företag, oftast från AWA, som tillkännagav de närmare uppgifterna om prishöjningarna
per marknad”, huvudsakligen ”fram till mitten av 1995” (dokument 11598, skäl 95 i beslutet och punkt 41 i meddelandet om invändningar).
B.G. har med avseende på mötet den 16 juli 1992 hävdat (se dokument 4484 som nämnts ovan i punkt 180) att Sarrió (Torraspapel),
AWA (företrätt av F. och B.) och Koehler (företrätt av F.) var närvarande. Denna uppgift, som bekräftas av AWA:s allmänna
uttalande i dokument 7828 rörande företagets deltagande i ”opassande” möten i Barcelona tillsammans med företrädare för, bland
annat, Sarrió (Torraspapel) och Koehler, styrker att de sistnämnda båda företagen deltog i det hemliga mötet den 16 juli 1992
rörande de spanska och portugisiska marknaderna.
Till styrkande av att Stora (MHTP) deltog i mötet den 16 juli 1992 grundade kommissionen sig på AWA:s uttalanden (dokument
7828) enligt vilka det sistnämnda företaget mellan åren 1992 och 1994 deltog i flera möten i Lissabon och Barcelona tillsammans
med företrädare för Sarrió, Unipapel, Koehler, Ekman och Stora-Feldmühle, eller vissa av dessa företag.
Det skall påpekas att B.G. i sina detaljerade uttalanden angående mötet den 16 juli 1992 inte nämnde Stora bland deltagarna
däri. Mot denna bakgrund skulle det kunna anses att AWA:s allmänna påstående inte räcker för att styrka att Stora (MHTP) deltog
i mötet den 16 juli 1992.
Såsom kommissionen har påpekat i sina inlagor i mål T‑122/02 framgår det emellertid av B.G.:s uttalanden att det var tydligt
att mötet den 16 juli 1992 motiverades av den omständigheten att Sarrió och Stora‑Feldmühle tillämpade mycket låga priser
i Portugal vilka var lägre än kostnaden för papper. Såsom kommissionen med rätta har betonat kan denna anspelning på den politik
med mycket låga priser som bland annat Stora‑Feldmühle tillämpade tolkas så att nämnda företag inte följde de regler, i fråga
om priser, som det skulle följa enligt ett avtal på marknaden. Med andra ord kan det anses att denna uppgift, sammantagen
med AWA:s påstående som återges i dokument 7828, styrker att Stora‑Feldmühle under denna period deltog i ett prisavtal avseende
marknaderna i Spanien och Portugal trots att företaget inte deltog i mötet den 16 juli 1992.
Kommissionen har konstaterat att Stora (MHTP) och Koehler deltog i mötet den 14 januari 1993. MHTP har inte bestritt att företaget
deltog i överträdelsen från början av januari 1993. Under dessa omständigheter behöver förstainstansrätten inte pröva huruvida
kommissionen hade grund för sitt konstaterande avseende detta företags deltagande i mötet den 14 januari 1993.
Vad gäller frågan huruvida Koehler deltog i detta möte framgår det av utdraget ur Sappis uttalande som återges i dokument
15026 att ”[D] (Koehler)”, enligt den förste medarbetare vars vittnesmål ingår i detta uttalande, var närvarande vid samtliga
eller en del av de möten som hölls på Heathrows flygplats eller på ett hotell i London. Den andre medarbetare vars vittnesmål
också ingår i ovannämnda uttalande uppgav att han trodde att ”[D] (Koehler)” hade deltagit i mötet den 14 januari 1993. I
dokumenten 15176 och 15178, vilka utgörs av ett annat uttalande av Sappi, återfinns även den ovannämnda uppgiften liksom uppgiften
att ”utöver de konkurrenters namn som kommissionen fått i december 1996 har [den berörde medarbetaren] bland deltagarna kunnat
identifiera … [K.] från Koehler”. AWA uppgav slutligen (dokument 7828) att dess företrädare i Förenade kungariket under åren 1992–1994
deltog i ”opassande” möten i vilka, bland annat, företrädare för Koehler deltog.
Mot bakgrund av samtliga dessa uppgifter hade kommissionen grund för sitt konstaterande att Koehler var företrätt vid mötet
den 14 januari 1993.
Vad gäller frågan huruvida Copigraph, Koehler, Stora‑Feldmühle och Torraspapel deltog i mötet den 30 september 1993 framgår
det av fotnoterna 40, 42, 44 och 45 i bilaga II till beslutet att kommissionen grundade sina konstateranden på dokument 5
och 7828. Uppgiften angående ”deklarerad” försäljning som förekommer i Sappis ”anteckningar” (notes for the file) från detta
möte, liksom de uppgifter som likaledes hämtats från dessa anteckningar rörande tilldelningen av exakta försäljningskvoter
för fjärde kvartalet år 1993 (se ovan punkt 172), utgör starka indicier på att de företag som nämns i punkt 1 i dessa anteckningar,
det vill säga Copigraph, Stora‑Feldmühle, Koehler och Sarrió var närvarande vid detta möte.
I fråga om Sarrió, Koehler och Stora‑Feldmühle bekräftas dessa starka indicier dessutom av det allmänna påståendet i AWA:s
uttalande som återges i dokument 7828 att chefer vid AWA i Spanien mellan åren 1992 och 1994 deltog i flera ”opassande” möten,
bland annat i Barcelona, vid vilka företrädare för Sarrió, Koehler och dess agent Ekman samt Stora‑Feldmühle enligt AWA var
närvarande.
Vad gäller Koehler skall det dessutom påpekas att det av fotnot 186 i beslutet framgår att kommissionen förfogar över en reseräkning,
en flygbiljett och en hotellräkning avseende F. (Koehler) som visar att han var i Barcelona den 30 september 1993. Kommissionen
har på förstainstansrättens begäran ingett dessa handlingar i mål T‑125/02.
Även om det skall antas att vissa av de berörda sökandeföretagen faktiskt inte deltog i mötet den 30 september 1993 bevisar
uppgifterna att de tilldelats försäljningskvoter för sista kvartalet år 1993 utifrån deras deklarerade försäljning för åren 1992
och 1993 att de vid denna tidpunkt ingick i den kartell avseende den spanska marknaden som utgjorde ramen för de konkurrensbegränsande
beteenden som bekräftas av Sappis ”anteckningar”.
Såsom Koehler med rätta har påpekat i sina inlagor framgår det slutligen av bilaga II till beslutet att kommissionen grundade
sin slutsats att nämnda företag deltog i ovannämnda möte på konstaterandet att Ekman var närvarande. Detta konstaterande förefaller
vara grundat på AWA:s uttalande som återges i dokument 7828 enligt vilket ”Ekman (Koehlers agent)” var närvarande vid de spanska
möten i vilka AWA deltog mellan åren 1992 och 1994.
Koehler har gjort gällande i sina inlagor att Ekman var en oberoende distributör och att det därför inte kan anses att Koehler
och Ekman utgjorde en ekonomisk enhet, varför Koehler inte kan hållas ansvarigt för Ekmans beteende. Det framgår emellertid
av det i föregående punkt nämnda uttalandet av AWA att de andra deltagarna var av den uppfattningen att Ekman deltog i mötet
i egenskap av agent till Koehler och inte som oberoende distributör. I Sappis ”anteckningar” från mötet den 30 september 1993
(dokument 5 som nämnts ovan i punkt 172) omtalas ”Koehlers” ”deklarerade försäljning”. Detta visar att Ekman vid mötet åtföljdes
av en av Koehlers anställda, vilket antyds i AWA:s ovannämnda uttalande jämfört med de handlingar som bekräftar att F. (Koehler)
var närvarande vid mötet i Barcelona den 30 september 1993, eller att Ekman deltog i mötet i egenskap av företrädare för Koehler
och därvid agerade i enlighet med Koehlers instruktioner, vilket framgår av den uppfattning som AWA fick av Ekmans ställning
vid detta möte. Kommissionen hade under alla omständigheter grund för sitt konstaterande att Koehler deltog i mötet den 30 september 1993.
Förstainstansrätten finner sammanfattningsvis att kommissionen har styrkt att Bolloré (via Copigraph), Koehler, Mougeot och
Torraspapel deltog i överträdelsen före september eller oktober 1993 och att MHTP deltog däri före januari 1993.
b)     Huruvida Mougeot deltog i överträdelsen efter den 1 juli 1995
Mougeot har inom ramen för en grund avseende en uppenbart oriktig bedömning gjort gällande att kommissionen inte har styrkt
att företaget deltog i den konkurrensbegränsande samverkan efter den 1 juli 1995. Företaget har bestritt att det deltog i
AEMCP:s inofficiella möte den 2 februari 1995, som nämnts i skäl 273 i beslutet. Företaget har även gjort gällande att de
omständigheter som kommissionen grundade sig på inte bevisar att företaget anslöt sig till det prisavtal som enligt kommissionen
träffades vid detta möte. Mougeot har tillagt att kommissionens påstående i skäl 273 i beslutet, att företaget anslöt sig
till prishöjningarna på den italienska marknaden i september 1995, inte får stöd av någon omständighet som nämnts i beslutet.
Kommissionen konstaterade att Mougeot deltog i överträdelsen till september 1995. Det framgår av skälen 126, 237, 250, 251
och 273 i beslutet att detta konstaterande grundades dels på att Mougeots volymbehov hade diskuterats vid det allmänna kartellmötet
den 2 februari 1995, dels på den omständigheten att företaget anslöt sig till de överenskommelser som träffats vid detta möte.
Vad gäller frågan huruvida detta möte ägde rum och huruvida det syftade till hemlig samverkan konstaterar förstainstansrätten
att kommissionen har framlagt protokollet från mötet (dokument 7, som bifogats meddelandet om invändningar, och punkterna 144–146
i nämnda meddelande). Av detta protokoll framgår att det den 2 februari 1995 hölls ett allmänt kartellmöte i Frankfurt, varvid
en rad prishöjningar avseende rullar och ark liksom datum för deras genomförande beslutades för olika marknader inom EES (Frankrike,
Tyskland, Österrike, Spanien, Portugal, Förenade kungariket, Italien, Finland, Danmark, Norge, Sverige, Grekland, Belgien,
Nederländerna och Island). Dessa datum låg mellan den 1 februari 1995 (prishöjning med 10 procent på rullar och med 5 procent
på ark på den spanska marknaden) och den 1 september 1995 (prishöjning med 8 procent på rullar och med 5 procent på ark på
marknaden i Förenade kungariket, prishöjning med 10 procent på rullar och ark på den italienska marknaden).
Det framgår vidare med avseende på Mougeots deltagande i detta möte att P.B. (Mougeot) anges på den deltagarförteckning som
återfinns i nämnda protokoll och som delvis återges i skäl 124 i beslutet. Även Sappi uppgav i sitt uttalande av den 18 maj 1999
att denna person var närvarande vid detta möte (dokument 15200 i dess icke-konfidentiella version som nämnts ovan i punkt 162).
Mougeot har emellertid företett P.B.:s boardingkort för en flygning klockan 15.30, vilket enligt företaget visar att dess
företrädare lämnade Frankfurt omedelbart efter AEMCP:s officiella möte som hölls där samma dag.
Såsom kommissionen har påpekat framgår det av skäl 123 i beslutet att detta inte utesluter att företrädaren för Mougeot deltog
i början av mötet som ägde rum klockan 14.00 på flygplatsen.
Även om Mougeot inte var närvarande vid detta allmänna kartellmöte den 2 februari 1995 styrker emellertid ett flertal omständigheter,
vid en samlad bedömning, att företaget var delaktigt i de beslut som fattades där och anslöt sig till dessa.
För det första, även om det skall anses att företrädaren för Mougeots angetts på deltagarförteckningen av misstag, visar denna
förteckning ändå att Mougeot, enligt de andra företagens uppfattning, deltog i nämnda möte eller att företaget ingick i den
snäva grupp som deltog i kartellen.
För det andra diskuterades Mougeots volymbehov vid detta möte, enligt vad som framgår av mötesprotokollet. I detta protokoll
anges nämligen att ”Mougeot behöver en andel av marknaden” och ”AWA kommer att föreslå att Mougeot skall tilldelas en viss
mängd”. Diskussionen om Mougeots behov vid det allmänna mötet och den föreslagna lösningen leder till slutsatsen att företaget
fortfarande deltog i den konkurrensbegränsande samverkan och stöder inte uppfattningen att det rörde sig om en rent bilateral
diskussion mellan Mougeot och AWA.
För det tredje har Mougeot, såsom förstainstansrätten redan har angett ovan i punkt 331, självt uppgett (dokument 11598) att
företaget ”mottog telefonsamtal från ett eller annat företag, oftast från AWA, som tillkännagav de närmare uppgifterna om
prishöjningarna per marknad … fram till mitten av 1995”. Detta var således fallet under februari 1995.
För det fjärde uppgav Mougeot i ett telefax daterat den 2 februari 1995 (dokument 1378, skäl 237 i beslutet) som avsänts dagen
därpå till den brittiske distributören J & H Paper att ”[e]n prishöjning på 8 % kommer att genomföras på … marknaden i Förenade
kungariket den 6 mars, så vi ger er vårt bästa anbud”. Denna uppgift sammantagen med uppgiften i protokollet från mötet den
2 februari 1995, att det slutits ett avtal om en prishöjning med 8 procent på rullar på marknaden i Förenade kungariket den
1 mars 1995, leder till slutsatsen att Mougeot med nödvändighet samma dag som mötet hölls underrättades om att det där slutits
ett avtal om en prishöjning med 8 procent på rullar på marknaden i Förenade kungariket i början av mars 1995 och att företaget
omedelbart avspeglade denna höjning i de priser som angavs för den distributör som mottog det ovannämnda telefaxet.
Såsom kommissionen med rätta har gjort gällande i sina inlagor kan Mougeot inte vinna framgång med sitt argument att detta
telefax inte var en följd av tillämpningen av ett avtal om prishöjning utan ett ensidigt beslut som Mougeot fattat före mötet
den 2 februari 1995.
Visserligen anges i inledningen i nämnda telefax att ”[s]åsom jag sa till er förra veckan måste vi höja våra priser på grund
av en [pris]höjning på massa i januari”. Såsom kommissionen med rätta har anfört framgår det emellertid av detta utdrag ur
telefaxet att Mougeots underrättelse till J & H Paper under den vecka som föregick avsändandet av detta telefax endast rörde
nödvändigheten av en prishöjning. Den omständigheten att Mougeot först den 3 februari 1995 meddelade den exakta storleken
på denna höjning (8 procent) leder till uppfattningen att Mougeot avsåg att inledningsvis underrätta J & H Paper om en nära
förestående prishöjning på papper för att därefter ange storleken på höjningen på grundval av upplysningarna angående den
prishöjning som vid det allmänna kartellmötet den 2 februari 1995 avtalats rörande marknaden i Förenade kungariket med verkan
den 1 mars 1995. Dessutom talas i nämnda telefax om en prishöjning med 8 procent den 6 mars 1995 på den ”brittiska marknaden”
och inte om en prishöjning som endast Mougeot skulle tillämpa, vilket bekräftar att detta beslut att höja priserna härrör
från en hemlig samverkan.
För det sjätte skall det slutligen konstateras att Mougeot inte alls tog avstånd från den konkurrensbegränsande samverkan
och därigenom från de beslut som fattades vid detta allmänna kartellmöte den 2 februari 1995. Mougeot har tvärtom inte förnekat
att företaget deltog i den konkurrensbegränsande samverkan till juli 1995. Företaget har medgett att det var närvarande vid
ett möte våren 1995 som syftade till att fastställa priserna för juli månad.
Det framgår av dessa omständigheter att kommissionen på goda grunder fann att Mougeot hade anslutit sig till de avtal som
slutits vid det allmänna mötet den 2 februari 1995, däribland beslutet att höja priserna i Förenade kungariket och Italien.
Frågan huruvida Mougeot genomförde dessa prishöjningar eller ej har inte någon betydelse för frågan huruvida företaget skall
hållas ansvarigt för överträdelsen. Den omständigheten att ett företag underlåter att rätta sig efter resultaten av ett möte
med konkurrensbegränsande syfte innebär nämligen inte att företagets ansvar på grund av att det har deltagit i överenskommelsen
bortfaller, så länge det inte öppet tagit avstånd från mötets innehåll (domstolens dom av den 16 november 2000 i mål C‑291/98
P, Sarrió mot kommissionen, REG 2000, s. I‑9991, punkt 50, och domen i det ovan i punkt 188 nämnda målet Aalborg Portland
m.fl. mot kommissionen, punkt 85).
Med tillämpning av den fasta rättspraxis som nämnts ovan i punkt 186, enligt vilken artikel 81 EG även är tillämplig på avtal
som har verkan efter det att de formellt upphörde att gälla, har kommissionen således styrkt att Mougeot deltog i den konkurrensbegränsande
samverkan till september 1995, då den sista prishöjning som beslutats vid mötet den 2 februari 1995 genomfördes.
Talan skall följaktligen inte bifallas på den av Mougeot anförda grunden att företaget inte deltog i den konkurrensbegränsande
samverkan efter juli 1995.
2.     Den av Divipa anförda grunden
Inom ramen för sina grunder avseende en felaktig tillämpning av artikel 81 EG och artikel 53 i EES‑avtalet liksom en oriktig
bedömning har Divipa gjort gällande att kommissionen utan grund ålade företaget böter avseende tiden mellan mars 1992 och
januari 1995. Divipa har hävdat att företaget inte deltog i något av de möten mellan mars 1992 och oktober 1994 i vilka det
enligt kommissionen deltog. Företaget har tillagt att de priser som det tillämpade i januari 1995 inte överensstämde med de
priser som enligt kommissionen avtalades vid mötet den 19 oktober 1994. Det kan därför inte anses att företaget deltog i den
konkurrensbegränsande samverkan efter detta möte.
Det framgår härvidlag av punkt 185 ovan att det inte finns bevis för kommissionens konstateranden avseende ett påstått hemligt
möte den 23 september 1994 rörande den spanska marknaden och således inte heller för att Divipa deltog däri. Det följer däremot
av den prövning som gjorts ovan i punkterna 170–195 att det finns bevis för kommissionens konstateranden avseende Divipas
deltagande i de hemliga möten som hållits rörande den spanska marknaden den 30 september och den 19 oktober 1993 samt den
3 maj, den 29 juni och den 19 oktober 1994.
Även om det inte är direkt styrkt att Divipa deltog i det hemliga mötet den 5 mars 1992 framgår det av en mängd överensstämmande
indicier (se särskilt punkterna 170–195 och 205–215 ovan) att Divipa var medlem av kartellen sedan mars 1992, och kommissionen
hade således grund för att anse att Divipa deltog i överträdelsen från denna tidpunkt.
Vad gäller den tidpunkt då Divipa upphörde med överträdelsen framgår det av punkterna 162 och 177 ovan att kommissionen har
styrkt att Divipa den 19 oktober 1994 deltog i ett möte rörande den spanska marknaden vid vilket de priser som skulle tillämpas
från den 3 januari 1995 fastställdes. Även om Divipas påstående, att de priser som företaget tillämpade inte överensstämde
med dem som hade avtalats vid det ovannämnda mötet, skall godtas, visar detta påstående på sin höjd att Divipa i januari 1995
inte följde avtalet av den 19 oktober 1994. Denna omständighet sammantagen med avsaknaden av bevis för att Divipa deltog i
ett hemligt avtal efter januari 1995 leder till slutsatsen att Divipa upphörde med överträdelsen i januari 1995, vilket kommissionen
konstaterade i beslutet. Dessa omständigheter kan däremot inte vederlägga konstaterandet att Divipa vid mötet den 19 oktober 1994
deltog i ett avtal om fastställelse av priser och kom överens med de andra deltagarna om att tillämpa detta den 3 januari 1995,
vilket visar att företaget deltog i den konkurrensbegränsande samverkan fram till detta datum. Kommissionen konstaterade således
på goda grunder att Divipa deltog i överträdelsen fram till januari 1995.
Förstainstansrätten finner att Divipas deltagande i hemliga möten rörande den spanska marknaden visar att företaget deltog
i den allmänna europeiska kartellen (se ovan punkterna 205–215) och, följaktligen, att företaget deltog i den överträdelse
som konstaterats i artikel 1 första stycket i beslutet.
3.     Den av Zicuñaga anförda grunden
Inom ramen för en grund avseende oriktiga bedömningar har Zicuñaga gjort gällande att kommissionens påståenden endast rör
företagets deltagande i möten mellan oktober 1993 och oktober 1994. Företaget har tillagt att det inte finns något bevis för
att företaget deltog i mötet i oktober 1993, vilket innebär att företaget deltog i överträdelsen under högst fem månader.
Det framgår härvidlag av förstainstansrättens konstateranden ovan i punkterna 161–201 att kommissionen har styrkt att Zicuñaga
deltog i hemliga möten rörande den spanska marknaden den 19 oktober 1993, den 3 maj, den 29 juni och den 19 oktober 1994.
Den omständigheten att Zicuñaga deltog i dessa möten visar att företaget deltog i den överträdelse som konstaterats i artikel 1
första stycket i beslutet.
Det har avseende mötet den 19 oktober 1994 angetts ovan i punkt 193 att Zicuñaga vid detta möte deltog i ett avtal om fastställelse
av priser och kom överens med de andra deltagarna att tillämpa detta avtal den 3 januari 1995, vilket i enlighet med den rättspraxis
som nämnts ovan i punkt 188 visar att företaget deltog i den konkurrensbegränsande samverkan fram till detta datum.
Förstainstansrätten finner mot bakgrund av det ovan anförda att kommissionen på goda grunder konstaterade i artikel 1 andra
stycket i beslutet att Zicuñaga deltog i överträdelsen mellan oktober 1993 och januari 1995. Talan skall följaktligen inte
bifallas på den anförda grunden.
II –
Grunderna för yrkandena om upphävande eller nedsättning av de böter som fastställts i artikel 3 första stycket i beslutet
Samtliga sökandeföretag har yrkat nedsättning av de ålagda böterna. AWA har i första hand yrkat upphävande av de böter som
företaget ålagts. Sökandeföretagens argumentation består huvudsakligen av åtta grunder eller grupper av grunder.
A –
Grunden avseende ett åsidosättande av rätten till försvar och principen om skydd för berättigade förväntningar på grund av
att meddelandet om invändningar är ofullständigt och vagt angående böterna
1.     Parternas argument
Denna grund sönderfaller i tre delar. AWA har för det första gjort gällande att kommissionen fastställde de böter som företaget
ålades på grundval av en rad omständigheter som inte angetts i meddelandet om invändningar och beträffande vilka företaget
således inte fick yttra sig under det administrativa förfarandet. För det andra har AWA hävdat att kommissionen ålade företaget
högre böter än vad den gjort enligt sin tidigare beslutspraxis. För det tredje har AWA hävdat att kommissionen inte beaktade
riktlinjerna när den fastställde bötesbeloppet och att den inte i meddelandet om invändningar uppgav att den avsåg att avvika
från dessa riktlinjer.
Kommissionen anser att AWA genom meddelandet om invändningar fick kännedom om de omständigheter som var relevanta för fastställelsen
av de böter som ålades. Kommissionen har vidare anfört att den fullt ut följde riktlinjerna. Att kommissionen tidigare tillämpat
en viss bötesnivå för vissa typer av överträdelser hindrar den inte från att höja denna nivå inom de gränser som föreskrivs
i förordning nr 17.
2.     Förstainstansrättens bedömning
Förstainstansrätten skall inledningsvis pröva den andra och den tredje delen av denna grund varigenom AWA har gjort gällande
att kommissionen har åsidosatt företagets rätt att yttra sig och dess berättigade förväntningar genom att avvika från sin
tidigare beslutspraxis och riktlinjerna.
a)     Huruvida kommissionen har åsidosatt rätten att yttra sig och skyddet för berättigade förväntningar genom att avvika från sin
tidigare beslutspraxis
Vad gäller kommissionens tidigare beslutspraxis skall det erinras om att det följer av fast rättspraxis att den omständigheten
att kommissionen tidigare har tillämpat en viss bötesnivå för vissa typer av överträdelser inte hindrar den från att höja
denna nivå inom de gränser som föreskrivs i förordning nr 17, om detta är nödvändigt för att säkerställa genomförandet av
gemenskapens konkurrenspolitik (domen i de ovan i punkt 86 nämnda förenade målen Musique diffusion française m.fl. mot kommissionen,
punkt 109, förstainstansrättens dom av den 10 mars 1992 i det ovan i punkt 196 nämnda målet Solvay mot kommissionen, punkt 309,
och av den 14 maj 1998 i mål T‑304/94, Europa Carton mot kommissionen, REG 1994, s. II‑869, punkt 89). En effektiv tillämpning
av gemenskapens konkurrensregler kräver nämligen att kommissionen vid varje tillfälle kan anpassa bötesnivån efter vad denna
politik kräver (domarna i de ovan i punkt 86 nämnda förenade målen Musique diffusion française m.fl. mot kommissionen, punkt 109,
och i det ovan i punkt 45 nämnda målet LR AF 1998 mot kommissionen, punkt 237).
Av domstolens fasta rättspraxis följer dessutom att ekonomiska aktörer inte med fog kan förvänta sig att rådande förhållanden
skall bestå när dessa kan ändras av gemenskapsinstitutionerna inom ramen för deras utrymme för skönsmässig bedömning (domstolens
dom av den 15 juli 1982 i mål 245/81, Edeka, REG 1982, s. 2745, punkt 27, och av den 14 februari 1990 i mål C‑350/88, Delacre
m.fl. mot kommissionen, REG 1990, s. I‑395, punkt 33). Härav följer att de företag som är föremål för ett administrativt förfarande
som kan utmynna i böter inte kan ha berättigade förväntningar på att kommissionen inte skall överskrida den tidigare tillämpade
bötesnivån (förstainstansrättens dom av den 12 juli 2001 i de förenade målen T‑202/98, T‑204/98 och T‑207/98, Tate & Lyle
m.fl., REG 2001, s. II‑2035, punkt 146, och domen i det ovan i punkt 45 nämnda målet LR AF 1998 mot kommissionen, punkt 243).
AWA kan följaktligen inte vinna framgång med sitt argument att kommissionen har överstigit den bötesnivå som den tillämpat
i sin tidigare beslutspraxis. Det förefaller för övrigt som om AWA i sin replik medgav att kommissionens tidigare beslutspraxis
inte kunde ge upphov till några berättigade förväntningar hos företaget.
b)     Huruvida kommissionen har åsidosatt rätten att yttra sig och principen om skydd för berättigade förväntningar genom att avvika
från riktlinjerna
AWA har gjort gällande att kommissionen avvek från riktlinjerna utan att ange att den hade för avsikt att göra det och att
den sålunda åsidosatte de berättigade förväntningar som företaget hade på att dessa bestämmelser skulle tillämpas. Kommissionen
avvek från riktlinjerna för det första i det att den inte beaktade att överträdelsen inte hade några verkningar, eller på
sin höjd begränsade verkningar. Efter bedömningen av överträdelsens allvar fastställde kommissionen vidare böternas utgångsbelopp
till 70 miljoner euro, det vill säga ett belopp som är tre och en halv gång så högt som det belopp på 20 miljoner euro som
nämns i riktlinjerna för ”mycket allvarliga överträdelser”. AWA har slutligen anfört att kommissionen borde ha meddelat sin
avsikt att ålägga böter med ett belopp som, före nedsättning enligt meddelandet om samarbete, var två och en halv gång så
högt som det bötesbelopp som kommissionen någonsin ålagt ett enskilt företag.
Förstainstansrätten erinrar om att riktlinjerna offentliggjordes i januari 1998, det vill säga efter överträdelsen men innan
meddelandet om invändningar sändes den 26 juli 2000.
Enligt AWA skulle kommissionen ha kunnat avvika från riktlinjerna och ålägga högre böter om den hade ändrat riktlinjerna eller
om den åtminstone hade tillkännagett en sådan avsikt i meddelandet om invändningar, vilket den inte gjorde.
AWA har emellertid inte visat på vilket sätt kommissionen avvek från riktlinjerna när den fastställde böterna. Den tolkning
av såväl riktlinjerna som beslutet som AWA har gjort då företaget utvecklade sin grund är nämligen felaktig.
Vad för det första gäller överträdelsens inverkan förklarade kommissionen i skälen 382–409 i beslutet på vilket sätt den vid
bedömningen av överträdelsens allvar beaktade överträdelsens faktiska inverkan på marknaden och den faktiska verkan av varje
deltagares rättsstridiga beteende på konkurrensen. Kommissionen behandlade de argument rörande kartellens mycket begränsade
inverkan på marknaden som vissa företag, däribland AWA, framfört under det administrativa förfarandet. Därefter förklarade
kommissionen varför dessa argument inte kunde godtas. Kommissionen fann således i beslutet att överträdelsen faktiskt hade
haft inverkan på marknaden och fastställde böterna på grundval av detta konstaterande. AWA kan därför inte med framgång göra
gällande att kommissionen inte beaktade överträdelsens inverkan. Mot bakgrund av detta kan det inte heller göras gällande
att kommissionen inte tillkännagav sin avsikt att inte beakta att överträdelsen inte hade någon inverkan eller att den hade
en begränsad inverkan.
Om det antas att AWA i själva verket har ifrågasatt kommissionens bedömning av överträdelsens inverkan på marknaden, sammanfaller
företagets argument i detta avseende med de argument som framförts inom ramen för grunden avseende överträdelsens allvar och
skall därför prövas i samband härmed.
Det skall dessutom konstateras att kommissionen hade tillkännagett sin avsikt att beakta överträdelsens inverkan. Kommissionen
uppgav nämligen i meddelandet om invändningar att den vid bedömningen av överträdelsens allvar skulle ta hänsyn till dess
”verkliga påverkan på marknaden” (punkt 262).
För det andra, i den mån som AWA har gjort gällande att kommissionen har överskridit det utgångsbelopp som nämns i riktlinjerna
skall det erinras om att det däri föreskrivs ”[m]öjliga belopp” på ”över 20 miljoner ecu” för ”mycket allvarliga överträdelser”,
till exempel ”horisontella begränsningar såsom priskarteller och karteller för uppdelning av marknader”. Med hänsyn till att
kommissionen har möjlighet att fastställa ett utgångsbelopp på över 20 miljoner euro kan det inte anses att kommissionen i
detta avseende har avvikit från riktlinjerna.
När kommissionen fastställde AWA:s utgångsbelopp till 70 miljoner euro grundade den sig på företagets särskilda vikt och på
den faktiska påverkan på konkurrensen som företagets rättsstridiga beteende haft, såsom dessa faktorer återspeglas av sökandeföretagets
omsättning inom EES avseende den berörda varan. Det skall härvidlag erinras om att kommissionen i punkt 266 i meddelandet
om invändningar uppgav att den skulle ta hänsyn till respektive deltagande företags betydelse på den relevanta marknaden liksom
den påverkan på konkurrensen som dess beteende hade.
Vad för det tredje gäller nivån på böterna före nedsättningen enligt meddelandet om samarbete, har AWA inte visat på vilket
sätt riktlinjerna utgör hinder för en sådan bötesnivå. Det skall dessutom erinras om att AWA, enligt den rättspraxis som nämnts
ovan i punkt 377, inte kunde ha några berättigade förväntningar på att kommissionen inte skulle överskrida den tidigare tillämpade
bötesnivån.
AWA har även mer allmänt hävdat att kommissionen borde ha tillkännagett sin avsikt att tillämpa sin ”nya politik avseende
böter”.
Det är svårt att se på vilket sätt den beräkningsmetod som kommissionen tillämpade i beslutet är ny i förhållande till tidigare
praxis annat än i det att kommissionen tillämpade riktlinjerna, vilka i sig utgör en förändring jämfört med dess tidigare
praxis för beräkning av böter. Till skillnad från sökandeföretagen i de ärenden som gav upphov till domarna i de så kallade
fjärrvärme-målen (bland annat domen i det ovan i punkt 209 nämnda målet Sigma Tecnologie mot kommissionen), har AWA inte ifrågasatt
de förändringar av tidigare praxis som följer av riktlinjerna. Det förefaller som om företaget endast har kritiserat att kommissionen
i fråga om AWA tillämpade en metod för beräkning av böter som enligt företaget strider mot såväl administrativ praxis som
kommissionens riktlinjer.
Eftersom kommissionen hade angett de faktiska och rättsliga omständigheter som skulle ligga till grund för dess beräkning
av böterna var den enligt rättspraxis inte skyldig att precisera hur den skulle värdera var och en av dessa omständigheter
när den fastställde bötesnivån (domen i de ovan i punkt 86 nämnda förenade målen Musique diffusion française m.fl. mot kommissionen,
punkt 21, och dom av den 9 november 1983 i mål 322/81, Michelin mot kommissionen, REG 1983, s. 3461, punkt 19, svensk specialutgåva,
volym 7, s. 351).
Även om det skall anses att kommissionen i detta ärende tillämpade en ny metod jämfört med befintlig administrativ praxis
så var kommissionen följaktligen inte skyldig att under det administrativa förfarandet underrätta de berörda företagen om
sin avsikt att tillämpa en ny metod vid beräkningen av bötesbeloppet (domen i det ovan i punkt 45 nämnda målet LR AF 1998
mot kommissionen, punkt 207).
Det skall dessutom erinras om att sökandeföretaget inte kan ha haft berättigade förväntningar på att kommissionen inte skulle
överskrida den tidigare tillämpade bötesnivån, med hänsyn till dess utrymme för skönsmässig bedömning när den ålägger böter
(domen i det ovan i punkt 45 nämnda målet LR AF 1998 mot kommissionen, punkt 243).
Den hänvisning som AWA i detta sammanhang gjorde till förstainstansrättens dom av den 14 maj 1998 i mål T‑334/94, Sarrió mot
kommissionen (REG 1998, s. II‑1439), med åberopande av kommissionens underlåtenhet att i meddelandet om invändningar ange
att den skulle tillämpa en fullständigt ny och strängare politik vid fastställelsen av böter saknar helt relevans, eftersom
nämnda dom inte rör innehållet i meddelandet om invändningar utan beslutets motivering.
Kommissionen har följaktligen inte åsidosatt rätten att yttra sig eller principen om skydd för berättigade förväntningar genom
sin tillämpning av riktlinjerna.
c)     Huruvida kommissionen har åsidosatt rätten att yttra sig genom att vid fastställelsen av böterna grunda sig på omständigheter
som inte angetts i meddelandet om invändningar
Förstainstansrätten skall pröva argumentet att kommissionen fastställde de böter som AWA ålades på grundval av en rad omständigheter
som inte angetts i meddelandet om invändningar och beträffande vilka företaget således inte fick yttra sig under det administrativa
förfarandet. AWA har kritiserat kommissionen för att den inte tillkännagav sin avsikt att öka böternas utgångsbelopp för att
säkerställa en tillräckligt avskräckande effekt och för att den inte klargjorde på vilket sätt den avsåg att ta hänsyn till
den avskräckande effekten, bland annat med hänsyn till AWA:s storlek. Kommissionen uppgav inte heller på vilket sätt den avsåg
att beakta de inblandade företagens ledande roll.
Förstainstansrätten erinrar härvidlag om att enligt fast rättspraxis uppfyller kommissionen sin skyldighet att iaktta företagens
rätt att yttra sig genom att i sitt meddelande om invändningar uttryckligen ange att den har för avsikt att undersöka huruvida
de berörda företagen skall åläggas böter och de huvudsakliga faktiska och rättsliga grunder som kan medföra att böter åläggs,
såsom hur allvarlig den påstådda överträdelsen varit och hur länge den pågått, samt huruvida den begåtts uppsåtligen eller
av oaktsamhet. Kommissionen ger därigenom företagen nödvändiga upplysningar för att dessa skall kunna försvara sig, inte bara
mot att en överträdelse konstaterats, utan även mot att böter ålagts (domarna i de ovan i punkt 86 nämnda förenade målen Musique
diffusion française m.fl. mot kommissionen, punkt 21, och i det ovan i punkt 45 nämnda målet LR AF 1998 mot kommissionen,
punkt 199).
Det är således genom möjligheten att ge synpunkter på hur länge överträdelsen pågått och hur allvarlig den är samt på överträdelsens
konkurrensbegränsande verkan som de berörda företagen garanteras rätt till försvar gentemot kommissionen vad gäller fastställelsen
av bötesbeloppet. Företagen har vidare en ytterligare garanti när det gäller fastställelsen av bötesbeloppet, såtillvida att
förstainstansrätten har full prövningsrätt och kan upphäva eller sätta ned bötesbeloppet i enlighet med artikel 17 i förordning
nr 17 (domarna i det ovan i punkt 86 nämnda målet Tetra Pak mot kommissionen, punkt 235, och i det ovan i punkt 45 nämnda
målet LR AF 1998 mot kommissionen, punkt 200).
Förstainstansrätten skall pröva huruvida kommissionen har åsidosatt rätten att yttra sig i de båda avseenden som AWA har gjort
gällande.
Vad gäller AWA:s ledande roll i den konkurrensbegränsande samverkan angavs det i meddelandet om invändningar att denna omständighet
skulle komma att beaktas. Kommissionen uppgav nämligen i punkt 198 i meddelandet om invändningar att ”AWA utgjorde kartellens
drivkraft” och uppgav i det avsnitt i meddelandet om invändningar som rörde böterna att de böter som varje enskilt företag
skulle komma att åläggas skulle återspegla bland annat den roll som de haft i varje ”ovan beskriven” hemlig samverkan. Det
framgår dessutom av beslutet att AWA under det administrativa förfarandet bestred att företaget haft en ledande roll i den
konkurrensbegränsande samverkan, vilket visar att företaget hade uppfattat den anmärkning som riktades mot det i detta avseende
i meddelandet om invändningar och att det hade yttrat sig däröver.
Vad gäller det argument som rör böternas avskräckande effekt uppgav kommissionen uttryckligen i punkt 264 i meddelandet om
invändningar att den hade för avsikt att ”fastställa böterna på en tillräckligt hög nivå för att säkerställa deras avskräckande
effekt”. I enlighet med rättspraxis angav kommissionen vidare i punkterna 262–266 i meddelandet om invändningar de huvudsakliga
faktiska och rättsliga omständigheter som skulle ligga till grund för dess beräkning av de böter som sökandeföretaget skulle
åläggas, vilket innebär att företagets rätt att yttra sig vederbörligen har iakttagits.
Mot denna bakgrund kan AWA inte rimligen hävda att kommissionen borde ha angett på ett ännu mer detaljerat sätt de faktorer
som den avsåg att beakta för att säkerställa böternas avskräckande effekt. Eftersom kommissionen inte kunde fastställa bötesbeloppet
förrän företagen hade yttrat sig och det administrativa förfarandet hade avslutats, kunde den nämligen inte under det administrativa
förfarandet förutse vilka bötesbelopp de berörda företagen skulle åläggas eller uppskatta den avskräckande effekten av dessa
belopp och ange huruvida det eventuellt skulle bli nödvändigt att justera beloppen för att uppnå en sådan effekt.
Det skall härvidlag erinras om att det följer av rättspraxis att eftersom kommissionen hade angett de faktiska och rättsliga
omständigheter som skulle ligga till grund för dess beräkning av böterna så var den inte skyldig att precisera hur den skulle
värdera var och en av dessa omständigheter när den fastställde böternas storlek Det skulle nämligen innebära ett oriktigt
föregripande av kommissionens beslut att uttala sig om nivån på de avsedda böterna innan företagen beretts tillfälle att yttra
sig över anmärkningarna mot dem (domarna i de ovan i punkt 86 nämnda förenade målen Musique diffusion française m.fl. mot
kommissionen, punkt 21, och i det ovan i punkt 391 nämnda målet Michelin mot kommissionen, punkt 19).
Talan skall av samtliga ovannämnda skäl inte bifallas på den av AWA anförda grunden att rätten till försvar och principen
om skydd för berättigade förväntningar har åsidosatts.
B –
Grunden avseende ett åsidosättande av förbudet mot retroaktiv tillämpning
1.     Parternas argument
Påståendet att kommissionen i förevarande fall tillämpade en ny politik i fråga om böter är likaså utgångspunkten för AWA:s
grund avseende ett åsidosättande av förbudet mot retroaktiv tillämpning. Förbudet mot retroaktiv tillämpning har åsidosatts
på grund av att de böter som AWA ålagts var mycket högre än de böter som hade ålagts vid tiden för överträdelsen. Enligt AWA
fick kommissionen inte tillämpa en ny politik i fråga om böter utan att underrätta företagen om denna ändring av sin politik.
Kommissionen har hävdat att den fullt ut följde riktlinjerna och att den därför inte kan kritiseras för att ha tillämpat en
ny politik i fråga om böter retroaktivt.
2.     Förstainstansrättens bedömning
Det skall erinras om att de företag som är föremål för ett administrativt förfarande som kan utmynna i böter inte kan ha berättigade
förväntningar på att kommissionen inte skall överskrida den tidigare tillämpade bötesnivån eller tillämpa en viss metod för
beräkning av dessa böter. Nämnda företag skall följaktligen beakta att kommissionen när som helst kan besluta om att höja
bötesnivån i förhållande till den nivå som tillämpats tidigare. Detta gäller inte endast när kommissionen höjer bötesnivån
vid åläggandet av böter genom individuella beslut, utan även när denna höjning sker genom tillämpning på enskilda fall av
förhållningsregler med allmän räckvidd, såsom riktlinjerna.
Härav kan slutsatsen dras att riktlinjerna, och särskilt den nya metoden för beräkning av bötesbelopp som anges däri, om det
antas att denna nya metod medförde en höjning av nivån på böterna, i rimlig grad var förutsebara för sådana företag som sökandeföretagen
då de berörda överträdelserna begicks.
Kommissionen åsidosatte följaktligen inte förbudet mot retroaktiv tillämpning när den tillämpade riktlinjerna i det omtvistade
beslutet på överträdelser som begicks innan riktlinjerna antogs (domstolens dom av den 28 juni 2005 i de förenade målen C‑189/02 P,
C‑202/02 P, C‑205/02 P–C‑208/02 P och C‑213/02 P, Dansk Rørindustri m.fl. mot kommissionen, REG. 2005, s. I‑5425, punkterna 228–232).
I den mån som AWA i själva verket har gjort gällande att kommissionen åsidosatte förbudet mot retroaktiv tillämpning, inte
på grund av att den tillämpade riktlinjerna, utan på grund av att den avvek från dessa då den ålade sökandeföretaget böter,
hänvisar förstainstansrätten till punkterna 379–395 av vilka följer att talan inte skall bifallas på denna grund.
I den mån det skall anses att grunden avseende ett åsidosättande av förbudet mot retroaktiv tillämpning även innebär kritik
mot kommissionen för att den avvek från sin tidigare beslutspraxis, hänvisar förstainstansrätten till punkterna 376–378 ovan
i vilka rätten slog fast att talan inte skulle bifallas på denna grund.
Talan skall av samtliga ovannämnda skäl inte bifallas på den grunden att förbudet mot retroaktiv tillämpning har åsidosatts.
C –
Grunderna avseende bristande bevisning, åsidosättande av principerna om oskuldspresumtion, proportionalitet, likabehandling
samt avseende oriktiga bedömningar, i fråga om kommissionens konstateranden rörande vissa företags deltagande i den europeiska
kartellen
Divipa och Zicuñaga har yrkat nedsättning av de böter som ålagts dem och har därvid gjort gällande att kommissionen ansåg
att de deltog i en europeisk kartell medan de i själva verket endast deltog i en nationell kartell. Nämnda företag har härvidlag
upprepat de argument som de även har framfört inom ramen för sin materiella grund till stöd för sina yrkanden om ogiltigförklaring
av beslutet. Divipa har inom ramen för samma grund återigen gjort gällande att kommissionen vid fastställelsen av de böter
som företaget ålagts inte beaktade att detta inte deltagit i en rättsstridig konkurrensbegränsande samverkan och att det inte
direkt deltagit i besluten om priserna.
Vad gäller företagens deltagande i en europeisk kartell hänvisar förstainstansrätten till punkterna 205–215 ovan av vilka
följer att varken Divipa eller Zicuñaga kunde ha varit ovetande om att den nationella kartell i vilken de deltog ingick i
en vidare europeisk kartell. De kan därför inte med framgång yrka nedsättning av böterna av detta skäl.
Vad gäller Divipas deltagande i kartellen framgår det av punkterna 155–204 ovan att kommissionen, i fråga om den spanska marknaden,
har bevisat att Divipa deltog i kartellen mellan mars 1992 och januari 1995, vilket framgår bland annat av företagets deltagande
i en rad möten vid vilka de företag som var verksamma på den spanska marknaden kom överens om prishöjningar samt, vid mötet
den 30 september 1993, om en tilldelning av försäljningskvoter. Divipa kan därför inte med framgång yrka en nedsättning av
de böter som företaget ålagts av det skälet att företaget inte deltagit i en rättsstridig kartell.
Vad gäller Divipas argument att företaget inte direkt deltagit i beslutet om priserna skall det understrykas att Divipa inte
har visat att företaget öppet tog avstånd från det som avhandlades vid de möten som det deltog i. Företaget gav således övriga
deltagare intryck av att det instämde i vad som beslutades på mötet och att det skulle rätta sig därefter (domen i de ovan
i punkt 188 nämnda förenade målen Aalborg Portland m.fl. mot kommissionen, punkt 82). I den mån som Divipa genom sitt argument
har gjort gällande att företaget hade en passiv roll skall det prövas vid bedömningen av de förmildrande omständigheterna
(se nedan punkterna 596–635).
Vad gäller Zicuñaga skall det prövas huruvida, och i förekommande fall i vilken mån, den omständigheten att det inte har styrkts
att företaget deltog i förfaranden rörande marknadsuppdelning (se ovan punkterna 238–240) motiverar en nedsättning av de böter
som det ålagts.
I den sammanfattning av överträdelsen som gjordes i beslutets introduktion nämns ”fortlöpande avtal och/eller samordnade förfaranden
… [genom vilka berörda tillverkare och distributörer] har … fastställt prishöjningar, fördelat försäljningskvoter och fastställt
marknadsandelar samt inrättat mekanismer för att övervaka det konkurrensbegränsande avtalets genomförande” (skäl 2 i beslutet).
I beskrivningen av överträdelsens art uppgav kommissionen i skäl 376 i beslutet att det rörde sig om en överträdelse som ”bestod
av metoder för fastställande av priser och uppdelning av marknader, vilka är av den arten att de utgör den allvarligaste tänkbara
överträdelsen av artikel 81.1 [EG] och artikel 53.1 i EES-avtalet”.
I artikeldelen i beslutet beskrivs den överträdelse som sökandeföretaget hållits ansvarigt för emellertid endast i allmänna
ordalag som ett ”komplex av avtal och samordnade förfaranden inom sektorn för självkopierande papper” (artikel 1 första stycket
i beslutet).
Det framgår vidare av beslutet att avtalet om prishöjningar var kartellens ”huvudsakliga mål” (skäl 77) och ”hörnsten” (skäl
383). I beskrivningen av kartellens målsättning i skälen 77–81 i beslutet uppgav kommissionen att det rörde sig om en ”övergripande
konkurrenshämmande plan som framför allt syftade till att förbättra deltagarnas lönsamhet genom kollektiva prishöjningar”
och preciserade att ”[i]nom ramen för denna övergripande plan var det kartellens huvudsakliga mål att enas om prishöjningar
och även om tidsplanen för prishöjningarna”. Enligt skäl 81 i beslutet var syftet med tilldelningen av försäljningskvoter
och marknadsandelar ”att säkerställa att de avtalade prishöjningarna genomfördes”, att ”undvika avvikelser från den gemensamma
planen” samt att ”avstå från konkurrens när det gällde andra affärsaspekter”.
Det skall härvidlag anmärkas att de avtal och samordnade förfaranden som avses i artikel 81.1 EG med nödvändighet endast kan
vara resultatet av överenskommelser mellan flera företag, som tillsammans deltar i överträdelsen men på olika sätt, bland
annat beroende på den berörda marknadens egenheter och varje enskilt företags ställning på marknaden, de eftersträvade målen
eller de valda eller planerade åtgärderna för genomförande.
Att varje företag deltar i överträdelsen under individuella förutsättningar räcker inte för att företaget inte skall kunna
hållas ansvarigt för hela överträdelsen, inbegripet åtgärder som materiellt sett genomförs av andra deltagande företag, men
som vidtas i samma konkurrensbegränsande syfte eller som har samma konkurrensbegränsande verkan.
Det skall dessutom erinras om att artikel 81 EG innebär ett förbud mot avtal mellan företag och beslut av företagssammanslutningar,
inbegripet beteenden som utgör åtgärder för genomförande av avtal, beslut eller samordnade förfaranden, när dessa kan påverka
handeln inom gemenskapen och har konkurrensbegränsande syfte eller verkningar. Av detta följer att denna artikel kan åsidosättas
inte bara genom en enstaka handling utan även genom en serie handlingar eller genom ett fortlöpande beteende. Denna tolkning
kan inte ifrågasättas med motiveringen att ett eller flera led i denna serie handlingar eller i detta fortlöpande beteende
även i sig kan utgöra ett åsidosättande av artikel 81 EG (domen i det ovan i punkt 149 nämnda målet kommissionen mot Anic
Partecipazioni, punkterna 79–81).
I förevarande fall anser förstainstansrätten att de olika avtal och samordnade förfaranden som konstaterats, på grund av sitt
identiska syfte och nära inbördes samverkan, ingick i en övergripande plan som i sin tur ingick i en rad bemödanden från de
ifrågavarande företagens sida varigenom ett enda ekonomiskt mål eftersträvades, nämligen att snedvrida den normala prisutvecklingen.
Såsom kommissionen med rätta uppgav i skäl 253 i beslutet vore det därför onaturligt att dela upp detta fortlöpande beteende,
som karakteriseras av ett enda syfte, genom att behandla det som ett antal separata överträdelser, trots att det rörde sig
om en enda överträdelse, vilken successivt konkretiserade sig genom såväl rättsstridiga avtal som rättsstridiga samordnade
förfaranden. Att det är fråga om en enda överträdelse följer nämligen av det faktum att alla parterna i avtalet eftersträvade
samma syfte, och inte av det sätt på vilket avtalet tillämpades (domen i Cementmålen, punkt 4127).
Ett företag som har deltagit i en sådan överträdelse genom egna beteenden, som omfattades av begreppen avtal eller samordnat
förfarande med en konkurrensbegränsande målsättning i den mening som avses i artikel 81.1 EG och som syftade till förverkligandet
av överträdelsen i dess helhet, var även ansvarigt för beteenden som genomförts av andra företag inom ramen för samma överträdelse
för hela den period som det deltagit i den nämnda överträdelsen. Så är nämligen fallet när det är styrkt att det ifrågavarande
företaget kände till de övriga deltagarnas överträdelser eller rimligen kunde förutse dem och var berett att acceptera den
risk som detta innebar.
Det skall därför anses att kommissionen har styrkt att Zicuñaga deltog i systemet med kartellmöten, i prishöjningarna samt
i vissa åtgärder som var avsedda att underlätta genomförandet av prishöjningarna under hela den period som det deltagit i
överträdelsen (se ovan punkterna 155–243).
Det faktum att Zicuñaga sålunda avsåg att bidra till förverkligandet av överträdelsen i dess helhet medför att det är ansvarigt
för beteenden som planerats eller genomförts av andra företag och som utgör beståndsdelar i överträdelsen. Zicuñaga kände
nämligen till dessa beståndsdelar eller kunde rimligen förutse dem på grund av att företaget under mer än ett år deltog i
de regelbundna mötena mellan tillverkare och distributörer av självkopierande papper.
Vad gäller de åtgärder som syftade till att underlätta genomförandet av prishöjningarna räcker det att konstatera att samtliga
de typer av beteenden som nämns i skäl 2 i beslutet var avsedda att komplettera prishöjningarna i det att de syftade till
att skapa gynnsamma förutsättningar för genomförandet av de målpriser som tillverkarna och distributörerna av självkopierande
papper fastställt. Zicuñaga, som under mer än ett år hade deltagit i nämnda prisinitiativ, kunde rimligen förutse att de medverkande
företagen skulle försöka främja dessa initiativ med hjälp av olika mekanismer och var berett att acceptera denna eventualitet.
Även om det inte är bevisat att Zicuñaga konkret deltog i antagandet eller genomförandet av samtliga dessa åtgärder är företaget
inte desto mindre ansvarigt för andra företags konkreta beteenden för att genomföra dessa inom ramen för den enda överträdelsen
i vilken företaget varit delaktig och till vilken det har bidragit (se, för ett liknande resonemang, domen i det ovan i punkt 149
nämnda målet kommissionen mot Anic Partecipazioni, punkterna 205–207).
Det skall emellertid erinras om att kommissionen inte har styrkt att Zicuñaga deltog i de samordnade förfarandena rörande
marknadsuppdelning (se ovan punkterna 238–240). Att ett företag inte har deltagit i samtliga led i en konkurrensbegränsande
samverkan är visserligen irrelevant vid påvisandet av att det har begått en överträdelse. Dessa förhållanden skall emellertid
beaktas vid bedömningen av hur allvarlig överträdelsen är och i förekommande fall vid fastställelsen av böterna (se, för ett
liknande resonemang, domstolens dom i de ovan i punkt 188 nämnda förenade målen Aalborg Portland m.fl. mot kommissionen, punkt 292).
Kommissionen har inte visat att den beaktade det faktum att Zicuñaga inte deltog i de samordnade förfarandena rörande marknadsuppdelning
bland alla de faktorer som bedömdes vid fastställelsen av det slutliga bötesbelopp som ålades Zicuñaga, och förstainstansrätten
finner därför med utövande av sin fulla prövningsrätt att det slutliga bötesbelopp som åläggs Zicuñaga skall sättas ned med
15 procent.
D –
Grunderna avseende bristande bevisning, åsidosättande av artikel 253 EG, artikel 15.2 i förordning nr 17, av proportionalitetsprincipen
och likabehandlingsprincipen, underlåtenhet att fastställa böterna individuellt, felaktiga konstateranden avseende de faktiska
omständigheterna, oriktiga bedömningar och felaktig rättstillämpning vid bedömningen av överträdelsens allvar
Flera företag har bestritt den bedömning av överträdelsens allvar som kommissionen gjorde på grundval av de faktorer som angavs
i beslutet, nämligen överträdelsens art och dess konkreta påverkan. De har även bestritt klassificeringen av kartellmedlemmarna
på grundval av överträdelsens allvar liksom ökningen av böterna i avskräckande syfte.
1.     Överträdelsens art
Kommissionen fann att överträdelsen utgjordes av fastställelse av priser och uppdelning av marknader, vilka är av den arten
att de utgör den allvarligaste tänkbara överträdelsen av artikel 81.1 EG och artikel 53.1 i EES-avtalet.
AWA har bestritt de omtvistade avtalens allvar och har därvid gjort gällande att de främst begränsade sig till diskussioner
angående tidsplanen och med vilka belopp som prishöjningar skulle meddelas och att de inte avsåg fördelning av marknadsandelar
eller tilldelning av försäljningskvoter, eller att detta skett endast i ringa omfattning och på ett mycket ineffektivt sätt.
Enligt AWA bekräftar vissa uttalanden av Sappi att mötena inte tjänade som ram för överenskommelser om marknadsandelar. AWA
har tillagt att den konkurrensbegränsande samverkan på pappersmarknaden inte var fullständigt institutionaliserad och att
den inte omfattade någon effektiv mekanism för att övervaka avtalen. Dessa omständigheter medför sammantagna att överträdelsen
är mindre allvarlig än överträdelser som konstaterats i andra ärenden.
Torraspapel har hävdat att kommissionen felaktigt ansåg att den konkurrensbegränsande samverkan avsåg fastställelse av priser
och uppdelning av marknader och att det således var fel att beteckna denna konkurrensbegränsande samverkan som en mycket allvarlig
överträdelse.
Det skall inledningsvis erinras om att enligt fast rättspraxis skall vid bedömningen av överträdelsens allvar hänsyn särskilt
tas till konkurrensbegränsningarnas art (se förstainstansrättens dom av den 22 oktober 1997 i de förenade målen T‑213/95 och
T‑18/96, SCK och FNK mot kommissionen, REG 1997, s. II‑1739, punkt 246, och där angiven rättspraxis).
Vidare ”[skall] de överträdelser som består i att fastställa priser och uppdela marknader … anses vara särskilt allvarliga,
eftersom de innebär ett direkt ingripande i de parametrar som är väsentliga för konkurrensen på den berörda marknaden” (domen
i det ovan i punkt 107 nämnda målet Thyssen Stahl mot kommissionen, punkt 675).
Förstainstansrätten har preciserat begreppet mycket allvarlig överträdelse bland annat i dom av den 9 juli 2003 i mål T‑224/00,
Archer Daniels Midland Company och Archer Daniels Midland Ingredients mot kommissionen (REG 2003, s. II‑2597, punkterna 117–131)
(nedan kallad domen i målet ADM mot kommissionen). Därav framgår att det inte är nödvändigt att en överträdelse medfört en
avskärmning av marknader för att den skall klassificeras som mycket allvarlig. Tvärtom presumeras horisontella överenskommelser
som priskarteller och karteller för uppdelning av marknader hindra den gemensamma marknadens funktion, och andra förfaranden
som är av den arten att de ger sådana verkningar kan också klassificeras som mycket allvarliga överträdelser.
Det framgår varken av denna rättspraxis eller av riktlinjerna att flera av dessa förfaranden skall kumuleras för att en överträdelse
skall klassificeras som mycket allvarlig. En horisontell priskartell kan ensam utgöra en överträdelse av sådant slag om den
hindrar marknadens funktion. Det är i förevarande fall styrkt att de berörda företagen träffade prisavtal och därigenom hindrade
marknadens funktion. Detta räcker för att överträdelsen skall anses mycket allvarlig, även om de omtvistade avtalen endast
hade rört fastställelse av priser.
Det skall dessutom påpekas att AWA egentligen inte har bestritt att det förekom avtal om uppdelning av marknaden eller om
tilldelning av försäljningskvoter utan företaget har snarare gjort gällande att denna verksamhet skedde i ringa omfattning
och bedrevs på ett mycket ineffektivt sätt.
Vad gäller påståendet att den konkurrensbegränsande samverkan inte var institutionaliserad och inte omfattade någon kontrollmekanism
skall det påpekas att den struktur som inrättats räckte för att kartellen skulle fungera under flera år. Det framgår av flera
avsnitt i beslutet att deltagarna i kartellmötena utbytte detaljerade och individuella uppgifter om sina priser och försäljningsvolymer
och att bland annat AWA övervakade avtalens tillämpning. I Mougeots redogörelse från mötet den 1 oktober 1993 (dokument 7648
som nämnts i skäl 104 i beslutet och som bifogats meddelandet om invändningar) anges att sanktioner förekom om företagen underlät
att uppfylla avtalen (”[B.] sade uttryckligen att han inte tolererade några underlåtelser att genomföra denna prishöjning
och att han personligen skulle ta hand om dem som inte följde spelets regler.”). När Mougeot ombads beskriva kontrollmekanismen
och orsakerna till [B.:s] och AWA:s maktbefogenheter, svarade Mougeot följande (dokument 11494 som nämnts i skäl 104 i beslutet
och som bifogats meddelandet om invändningar):
”Vad vi känner till fanns inga avtal, handlingar eller rättsliga omständigheter som gav AWA några befogenheter. Men de hade
en ledande moralisk och ekonomisk position på marknaden. … AWA:s finansiella och industriella betydelse gjorde det möjligt
för honom att säga att om dessa höjningar inte genomfördes skulle AWA se till att köra marknaden i botten genom att tillämpa
en prisstrategi som skulle utestänga merparten av aktörerna. Han visade tydligt vad han var kapabel till genom att krossa
Binda i Italien.”
AWA hade också kritiserat Mougeot för att det inte hade följt AWA:s instruktioner (skäl 143 i beslutet). Att likaledes Sappi
noga följde utvecklingen av kartellmedlemmarnas priser och försäljningskvoter i förhållande till de fastställda målsättningarna
framgår av promemorian av den 9 mars 1992 och av den promemoria rörande mötet den 30 september 1992 som nämnts ovan i punkterna 171
och 172.
Det framgår i vart fall varken av riktlinjerna eller av rättspraxis att en konkurrensbegränsande samverkan skall omfatta en
särskild institutionell struktur för att klassificeras som en mycket allvarlig överträdelse.
Det följer av det ovan anförda att kommissionen på goda grunder slog fast att den aktuella konkurrensbegränsande samverkan
är av sådan art att den utgjorde en mycket allvarlig överträdelse.
2.     Överträdelsens konkreta påverkan
Flera av sökandeföretagen (AWA, MHTP, Zanders och Torraspapel) har gjort gällande att kartellen hade en mycket begränsad inverkan
på marknaden för självkopierande papper. Kommissionen gjorde inte en korrekt bedömning av prisutvecklingen avseende denna
vara och beaktade endast prisökningarna men inte sänkningarna. Enligt sökandeföretagen var de priser som verkligen erhölls
på marknaden lägre än de beslutade eller tillkännagivna höjningarna, vilket visar att de i praktiken inte genomfördes. Vissa
sökandeföretag har hävdat att priserna på självkopierande papper har utvecklats negativt och att deras vinstmarginaler har
sjunkit och att vinsterna är ytterst låga. Priserna på självkopierande papper speglar i huvudsak förändringar i kostnader
för och efterfrågan på massa.
AWA har framlagt två expertrapporter som utarbetats av bolaget National Economic Research Associates (nedan kallade Nera-rapporterna).
Den första rapporten, som var från december 2000, hade framlagts under det administrativa förfarandet. Den andra rapporten,
som var från april 2002, upprättades inför det rättsliga förfarandet. Båda rapporterna syftar till att visa att de priser
som fastställdes i de avtal som utgjorde överträdelser inte har kunnat höjas utöver vad som skulle ha gällt under normala
konkurrensvillkor. Under det administrativa förfarandet framlade Koehler och Zanders rapporten från PricewaterhouseCoopers,
vilken de även har ingett till förstainstansrätten. I denna rapport ges en beskrivning av situationen på den europeiska marknaden
för självkopierande papper från sommaren eller hösten 1995 till februari eller mars 1997 (se ovan punkterna 101–103).
Kommissionen underkände i skälen 382–402 i beslutet sökandeföretagens argument och anförde därvid att blott det faktum att
aviseringarna av priserna gjordes efter det att parterna i samförstånd fastställt belopp och tidpunkter är tillräckligt för
att påvisa en inverkan på marknaden. Kommissionen medgav att marknaden för självkopierande papper var på nedgång men ansåg
att detta inte uteslöt att kartellen lyckades kontrollera eller begränsa prissänkningen. De meningsskiljaktigheter som förekom
styrker enligt kommissionen inte att avtalen inte alls hade kunnat genomföras. Vissa höjningar som beslutats sköts upp och
ibland tillämpades mindre omfattande höjningar än planerat.
Det skall inledningsvis erinras om att bland annat det rättsliga och ekonomiska sammanhanget för det kritiserade uppträdandet
skall beaktas vid bedömningen av hur allvarlig överträdelsen är (domstolens dom av den 16 december 1975 i de förenade målen 40/73–48/73,
50/73, 54/73–56/73, 111/73, 113/73 och 114/73, Suiker Unie m.fl. mot kommissionen, REG 1975, s. 1663, punkt 612, och av den
17 juli 1997 i mål C‑219/95 P, Ferriere Nord mot kommissionen, REG 1997, s. I‑4411, punkt 38). Det följer härvidlag av rättspraxis
att kommissionen vid bedömningen av en överträdelses konkreta påverkan på marknaden skall jämföra med den konkurrenssituation
som skulle ha förelegat om överträdelsen inte hade begåtts (se, för ett liknande resonemang, domen i de ovannämnda förenade
målen Suiker Unie m.fl. mot kommissionen, punkterna 619 och 620, förstainstansrättens dom av den 14 maj 1998 i mål T‑347/94,
Mayr-Melnhof mot kommissionen, REG 1998, s. II‑1751, punkt 235, och domen i det ovan i punkt 107 nämnda målet Thyssen Stahl
mot kommissionen, punkt 645).
I riktlinjerna anges härvidlag att man vid bedömningen av överträdelsens allvar skall beakta överträdelsens art, dess konkreta
påverkan på marknaden, om den är mätbar, och omfattningen av den relevanta geografiska marknaden. Under överskriften ”Mycket
allvarliga överträdelser” ges exempel på olika slags överträdelser och deras syften utan att deras konkreta påverkan nämns
annat än genom den mycket allmänna uppgiften att de hindrar den inre marknadens funktion. I riktlinjerna anges inte något
direkt samband mellan överträdelsens allvar och dess påverkan. Den konkreta påverkan är en bland flera faktorer, vilken det
till och med skall bortses från när påverkan inte är mätbar.
Vid bedömningen av överträdelsens allvar grundade kommissionen sig likväl på den omständigheten att överträdelsen, enligt
kommissionen, hade haft en konkret påverkan på EES-marknaden för självkopierande papper (skälen 382–402 i beslutet), vilket
kommissionen enligt punkt 1 A första stycket i riktlinjerna är skyldig att göra när denna påverkan är mätbar.
De konkreta indicier som kommissionen framlagt visar med rimlig sannolikhet att kartellen hade en inte oväsentlig påverkan
på den relevanta marknaden.
Det framgår, för det första, bland annat av skälen 203, 204, 213, 214, 215, 225, 227, 235, 236, 237 och bilaga V till beslutet
att prisavtalen ofta genomfördes genom att kunderna underrättades om de prishöjningar som beslutats vid mötena. Enligt Mougeots
uttalanden av den 14 april 1999 (dokument 7649 som bifogats meddelandet om invändningar) preciserade B. under mötet den 1 oktober 1993
att ”cirkulärskrivelser med information om prishöjningarna skulle skickas till kunderna för att dessa höjningar skulle genomföras
effektivt”. Såsom det anges i skäl 384 i beslutet tjänade de samordnade prishöjningarna nödvändigtvis som referenspunkt vid
fastställelsen av individuella transaktionspriser.
Den omständigheten att företagen faktiskt har tillkännagett de överenskomna prishöjningarna och att de tillkännagivna priserna
har utgjort grund för fastställelsen av individuella transaktionspriser räcker för att denna prissamverkan skall anses ha
haft såväl till syfte som till resultat att allvarligt begränsa konkurrensen (förstainstansrättens dom av den 14 maj 1998
i mål T‑308/94, Cascades mot kommissionen, REG 1998, s. II‑925, punkt 194). Kommissionen var således inte skyldig att i detalj
bedöma de argument som parterna framfört till styrkande av att de aktuella avtalen inte har medfört att priserna höjdes utöver
vad som skulle ha gällt under normala konkurrensvillkor och att besvara dessa argument punkt för punkt. Såsom kommissionen
förklarade i skälen 390–401 i beslutet var den i synnerhet inte skyldig att vederlägga den analys i denna fråga som gjordes
i den första Nera-rapport som AWA framlagt. I motsats till vad AWA förefaller påstå kan det inte anses att kommissionen har
åsidosatt sin motiveringsskyldighet i detta avseende.
Den omständigheten att vissa av sökandeföretagens prisinstruktioner inte alltid helt motsvarade de prismål som fastställts
vid mötena kan inte vederlägga konstaterandet att det förekommit påverkan på marknaden till följd av att tillkännagivandena
om avtalade priser beaktades vid fastställelsen av individuella priser, eftersom de verkningar som kommissionen tar hänsyn
till vid fastställelsen av den allmänna bötesnivån inte är de som framgår av det faktiska beteende som ett bestämt företag
anser sig ha uppvisat utan de verkningar som är resultatet av hela den överträdelse i vilken företaget deltagit tillsammans
med de övriga (se, för ett liknande resonemang, domen i det ovan i punkt 196 nämnda målet Hercules Chemicals mot kommissionen,
punkt 342).
Detta konstaterande att det förekommit påverkan på marknaden till följd av att tillkännagivandena om avtalade priser beaktades
gentemot kunderna kan inte vederläggas av den omständigheten att den skriftliga bevisning som kommissionen har insamlat inte
täcker hela den aktuella perioden. Det framgår klart av skälen 383 och 384 i beslutet att kommissionen uttryckligen beaktade
denna omständighet vid bedömningen av påverkan på marknaden. Kommissionen beaktade vidare andra omständigheter vid sin bedömning
av påverkan på marknaden och ­– därutöver – av överträdelsens allvar.
Kommissionen uppgav, för det andra, att det förekom enstaka avtal om fördelning av kvoter och uppdelning av marknader som
hade följts åtminstone i viss utsträckning.
Det framgår av handlingarna i ärendet att försäljningskvoter tilldelades vid mötet i Barcelona den 30 september 1993 (dokument
5 som nämnts ovan i punkt 172) och vid mötet i Paris den 1 oktober 1993 (dokument 6). De upplysningar som vissa företag lämnat
om de faktiska försäljningssiffrorna för åren 1992 och 1993 visar ett starkt samband mellan de överenskomna kvoterna och den
information om försäljningsvolymer som utbyttes vid dessa möten (se bilaga III till beslutet). I protokollet från mötet den
29 juni 1994 (se ovan punkt 175) talas likaledes om kvoter. Det framgår vidare av Mougeots uttalanden av den 14 april 1999
(dokument 7651–7653 som nämnts ovan i punkt 165) och bilagorna till dessa (dokument 7657 och 7658 som bifogats meddelandet
om invändningar) att det slutits avtal om marknadsandelar vid mötet i Nogent-sur-Marne den 31 maj 1994 och vid mötet i Genève
den 6 december 1994. Kommissionen fann således på goda grunder att dessa tilldelningar av kvoter och marknadsandelar utgör
ytterligare ett indicium i fråga om överträdelsens påverkan på marknaden.
Kommissionen har för det tredje hävdat att dess slutsats i fråga om kartellens konkreta påverkan på marknaden bekräftas av
den omständigheten att tillämpningen av prishöjningarna övervakades och kontrollerades.
Det skall konstateras att de omständigheter som kommissionen anförde i skälen 97–106 visar att en sådan kontroll verkligen
utfördes, framför allt av AWA. Detta framgår särskilt av Mougeots uttalanden av den 14 april 1999, som återges i skäl 104
i beslutet och som nämnts ovan i punkt 439, enligt vilka ”[B.] … uttryckligen [sade] att han inte tolererade några underlåtelser
att genomföra denna prishöjning och att han personligen skulle ta hand om dem som inte följde spelets regler”. Flera promemorior
som Sappi upprättat (se ovan punkterna 169, 171, 175 och 176) visar att kartellmedlemmarnas agerande övervakades, särskilt
i fråga om tillämpningen av de överenskomna priserna.
Det skall understrykas att det endast är förekomsten av denna kontroll eller övervakning som är relevant vid bedömningen av
överträdelsens allvar, och frågan huruvida ett visst företag därvid har haft en framträdande roll är irrelevant. Kontrollen
av att de överenskomna priserna genomfördes var ett led i den plan som kartellmedlemmarna antagit. Torraspapel kan därför
inte med framgång kritisera kommissionen för att den beaktade förekomsten av dessa kontrollmekanismer vid bedömningen av överträdelsens
art, eftersom varje deltagares individuella ansvar bedömdes i ett senare skede.
Vad gäller det sista indicium avseende överträdelsens påverkan som kommissionen hänvisat till, och som rörde överträdelsens
långa varaktighet trots de risker som var förknippade med den, skall det påpekas att de påtalade förfarandena i de flesta
fall varade under mer än tre år och att det därför inte är särskilt sannolikt att tillverkarna under den aktuella tiden ansåg
att dessa förfaranden var helt ineffektiva och till ingen nytta (förstainstansrättens dom av den 20 april 1999 i de förenade
målen, T‑305/94–T‑307/94, T‑313/94–T‑316/94, T‑318/94, T‑325/94, T‑328/94, T‑329/94 och T‑335/94, Limburgse Vinyl Maatschappij
m.fl. mot kommissionen, REG 1999, s. II‑931, punkt 748).
Mot bakgrund av samtliga ovannämnda omständigheter finner förstainstansrätten att kommissionen med rätta fann att den aktuella
överträdelsen har haft en konkret påverkan på marknaden.
Kommissionen kan inte heller kritiseras för att den i detta skede inte beaktade nedgången på marknaden för självkopierande
papper. Kommissionen nämnde nämligen denna omständighet i skäl 392 i beslutet just i samband med bedömningen av överträdelsens
konkreta påverkan och förklarade tydligt varför denna nedgång inte utesluter att överträdelsen har haft påverkan på marknaden.
Kommissionen medgav att priserna kunde förväntas sjunka i en sådan marknadssituation, men den ansåg att ”detta inte utesluter
att kartellen lyckades kontrollera eller begränsa prissänkningen”. Enligt kommissionen kunde därför ”kartellen ha hindrat
produktionskapaciteten från att på ett naturligt sätt anpassa sig till efterfrågan genom att hålla ineffektiva konkurrenter
på marknaden under en längre tid än de annars skulle ha kunnat hålla sig kvar på normala konkurrensvillkor”.
Det skall härvidlag understrykas att blott den omständigheten att den relevanta marknaden är på nedgång och att vissa företag
gör förluster inte utgör hinder för att en konkurrensbegränsande samverkan inleds eller att artikel 81 EG tillämpas. Tvärtom
har vissa företag medgett att denna situation förmådde dem att ansluta sig till kartellen. Även om det skall anses klarlagt
att marknadssituationen var svår medför inte detta att kartellen inte hade någon påverkan. Såsom kommissionen har hävdat har
de överenskomna prishöjningarna möjliggjort att prissänkningen kontrollerades eller begränsades, vilket ledde till en snedvridning
av konkurrensen. Att det kan ha förekommit prissänkningar på grund av marknadsvillkoren påverkar inte bedömningen av anmärkningen
rörande de samordnade prishöjningarna. Den omständigheten att prisökningen på pappersmassa kan ha föranlett företagen att
höja priserna på självkopierande papper påverkar inte bedömningen av anmärkningen att detta inte skett självständigt utan
genom samordning mellan företagen och genom avtal dem emellan. Den omständigheten att priserna på självkopierande papper kunde
följa prisökningarna på pappersmassa på en nedåtgående marknad, som kännetecknades av en hög strukturell överkapacitet och
där det snarast kunde förväntas prissänkningar, skulle för övrigt snarast kunnas ses som ett indicium på att det förekom en
konkurrensbegränsande samverkan.
Förstainstansrätten finner sammanfattningsvis i fråga om överträdelsens allvar att kommissionen på goda grunder klassificerade
de omtvistade avtalen som en mycket allvarlig överträdelse. Det rör sig nämligen om en överträdelse som till sin natur är
mycket allvarlig, har haft påverkan på marknaden och omfattade hela den gemensamma marknaden och senare hela EES, när detta
bildats.
3.     Klassificering av kartellmedlemmarna vid fastställelsen av bötesbeloppen
Enligt riktlinjerna ”gör sanktionsskalorna det möjligt att variera behandlingen av företagen alltefter arten av de överträdelser
de begått” inom var och en av de kategorier av överträdelser som föreskrivits. Detta gäller särskilt kategorierna allvarliga
och mycket allvarliga överträdelser.
Med utgångspunkt i omsättningen från försäljningen av den aktuella varan inom EES under år 1995 placerade kommissionen företagen
i fem kategorier beroende på deras relativa betydelse på den relevanta marknaden. AWA, som är den största tillverkaren av
självkopierande papper, utgör ensamt den första kategorin. I den andra kategorin ingår MHTP, Zanders och Koehler, i den tredje
ingår Torraspapel och Bolloré, i den fjärde ingår Sappi och Mougeot och slutligen ingår i den femte Divipa, Zicuñaga och Carrs.
Sökandeföretagens argument i detta hänseende avser ett flertal faktorer, nämligen valet av referensår, beaktandet av en felaktig
omsättning och det oproportionerliga resultat som är en följd av den metod som kommissionen tillämpade.
Innan dessa faktorer prövas erinrar förstainstansrätten om den rättspraxis som nämnts ovan i punkt 376 av vilken det framgår
att kommissionen enligt förordning nr 17 har ett utrymme för skönsmässig bedömning när den fastställer bötesbeloppet, för
att kunna styra företagens beteende så att de iakttar konkurrensreglerna. En effektiv tillämpning av gemenskapens konkurrensregler
kräver att kommissionen vid varje tillfälle kan anpassa bötesnivån efter vad denna politik kräver och i förekommande fall
höja denna nivå.
Det följer vidare av fast rättspraxis att bland de faktorer som skall beaktas vid bedömningen av överträdelsens allvar hör,
alltefter omständigheterna, volymen av och värdet på de varor som överträdelsen gäller samt företagets storlek och ekonomiska
styrka och följaktligen det inflytande som det kunde utöva på marknaden. Av detta följer å ena sidan att det vid fastställandet
av böterna är tillåtet att ta hänsyn till såväl företagets totala omsättning, vilken ger en antydan, om än ungefärlig och
ofullständig, om företagets storlek och ekonomiska styrka, som den del av denna omsättning som härrör från de varor som är
föremål för överträdelsen, och som därmed kan ge en antydan om denna överträdelses omfattning. Å andra sidan framgår härav
att varken den ena eller den andra av dessa sifferuppgifter avseende omsättningen får ges en oproportionerlig betydelse i
förhållande till andra bedömningskriterier, och att därför fastställelsen av ett lämpligt bötesbelopp inte kan ske genom en
enkel beräkning som grundas på den totala omsättningen (domen i de ovan i punkt 86 nämnda förenade målen Musique diffusion
française m.fl. mot kommissionen, punkterna 120 och 121, förstainstansrättens dom av den 14 juli 1994 i mål T‑77/92, Parker
Pen mot kommissionen, REG 1994, s. II‑549, punkt 94, och av den 14 maj 1998 i mål T‑327/94, SCA Holding mot kommissionen,
REG 1994, s. II‑1373, punkt 176, samt domen i det ovannämnda målet ADM mot kommissionen, punkt 188).
a)     Valet av referensår
Torraspapel och Divipa har kritiserat valet av referensår. Divipa anser att kommissionen borde ha grundat sig på 1994 års
omsättning. Ett flertal företag, däribland Divipa, deltog nämligen inte längre i den konkurrensbegränsande samverkan år 1995.
Torraspapel har för sin del gjort gällande att företagets omsättning år 1995 var ovanligt hög i förhållande till omsättningen
under föregående år och att den således inte gav en sann bild av företagets storlek på marknaden under överträdelseperioden.
Såsom Divipa självt har medgett följer det av förstainstansrättens fasta rättspraxis att kommissionen inte är skyldig att
beräkna det bötesbelopp som skall fastställas utifrån överträdelsens allvar på grundval av de inblandade företagens omsättning,
eftersom bedömningen av hur allvarliga överträdelserna är skall göras med hänsyn till ett stort antal omständigheter, såsom
bland annat de särskilda omständigheterna i ärendet, dess kontext och böternas avskräckande effekt, utan att det har fastställts
någon tvingande eller uttömmande förteckning över de kriterier som absolut skall tas i beaktande (domstolens beslut av den
25 mars 1996 i mål C‑137/95 P, SPO m.fl. mot kommissionen, REG 1996, s. I‑1611, punkt 54, domen i det ovan i punkt 446 nämnda
målet Ferriere Nord mot kommissionen, punkt 33, och förstainstansrättens dom av den 14 maj 1998 i mål T‑295/94, Buchmann mot
kommissionen, REG 1998, s. II‑813, punkt 163).
Det framgår av skäl 407 i beslutet att kommissionen använde omsättningen för år 1995 ­– som var det sista året i överträdelseperioden
– avseende försäljning av varan inom EES när den jämförde företagens relativa betydelse på den relevanta marknaden och klassificerade
dem i olika kategorier utifrån det enskilda företagets kapacitet att snedvrida konkurrensen.
Det skall härvidlag konstateras att även om det finns grund för Torraspapels och Divipas argument så skulle kommissionen inte
ha nått ett annat resultat vad dem beträffar om den hade grundat sig på 1994 års omsättning. Det framgår nämligen av tabell
1 b som återges i skäl 18 i beslutet att Torraspapel, vars omsättning och marknadsandel kunde jämföras med Bollorés (Copigraph),
skulle kvarstå i den tredje kategorin och Divipa i den sista kategorin. Beslutet kan således inte ifrågasättas i detta avseende.
Denna anmärkning saknar följaktligen verkan.
b)     Huruvida en felaktig total omsättning beaktades
AWA och Koehler har anfört att kommissionen beaktade den sammanlagda omsättningen inom respektive koncern medan den i fråga
om MHTP och Zanders endast beaktade det berörda företagets omsättning.
AWA har gjort gällande att kommissionen inte skulle ha funnit att det förelåg en avsevärd storleksskillnad mellan AWA och
de andra berörda företagen om den endast hade beaktat AWA:s egen omsättning. Böternas utgångsbelopp skulle då ha varit lägre
och det slutliga bötesbeloppet skulle ha varit 141,75 miljoner euro lägre. Koehler har hävdat att kommissionen utan grund
klassificerade företaget i samma kategori som MHTP och Zanders på grund av att den inte beaktade skillnaden i ekonomisk vikt
mellan de koncerner som MHTP, Zanders och Koehler tillhör.
AWA och Koehler kan inte vinna framgång med sin grund i den mån de därigenom har gjort gällande att kommissionen har klassificerat
kartellmedlemmarna på grundval av en oriktig total omsättning.
Det framgår nämligen tydligt av skälen 406–409 i beslutet att kommissionen har gjort en indelning av de berörda företagen
”enligt [deras] relativa betydelse på den relevanta marknaden” på grundval av ”produktomsättningen i EES”. Företagens eller
koncernernas totala omsättning beaktades således inte i detta skede.
Det kan för fullständighetens skull påpekas att AWA:s och Koehlers argument inte rör deras egen omsättning i lika hög grad
som underlåtenheten att beakta MHTP‑ och Zanderskoncernernas omsättning. Även om kommissionen skulle ha haft fel i fråga om
de båda sistnämnda kan emellertid ingen, till förmån för sig själv, åberopa en rättsstridig åtgärd som gynnat någon annan
(domen av den 14 maj 1998 i det ovan i punkt 468 nämnda målet SCA Holding mot kommissionen, punkt 160). Argumentet att MHTP
och Zanders ålagts för låga böter kan inte leda till en nedsättning av AWA:s och Koehlers böter. Talan skall ogillas såvitt
angår denna grund.
Det kan, likaså för fullständighetens skull, dessutom påpekas att kommissionen, i avsaknad av bevis för att de koncerner i
vilka Zanders och MHTP ingick deltog i överträdelsen, på goda grunder underlät att beakta dessa koncerners totala omsättning.
Eftersom kommissionen inte fann tillräckliga indicier för att hålla nämnda koncerner ansvariga för överträdelsen ålåg det
sökandeföretagen, i den mån de ansåg att dessa koncerners deltagande framgick av handlingarna, att förebringa bevisning härom
(se, för ett liknande resonemang, förstainstansrättens dom av den 20 mars 2002 i mål T‑31/99, Asea Brown Boveri mot kommissionen,
REG 2002, s. II‑1881, nedan kallad domen i målet ABB mot kommissionen, punkt 1819). Varken AWA eller Koehler har förebringat
någon sådan bevisning. Talan skall således inte bifallas på den av dem anförda grunden.
c)     Huruvida kommissionens metod ledde till ett oproportionerligt resultat
Flera företag har gjort gällande att det bötesbelopp som kommissionen fastställde utifrån överträdelsens allvar är oproportionerligt,
beroende på vilket företag det gäller, i förhållande till deras egen omsättning, till de andra kartellmedlemmarna eller i
förhållande till de böter som ålagts i andra beslut eller i förhållande till flera av dessa omständigheter sammantagna. Metoden
för beräkning av böternas grundbelopp innebär således enligt dem ett åsidosättande av proportionalitetsprincipen och likabehandlingsprincipen.
Huruvida proportionalitetsprincipen har åsidosatts
MHTP har gjort gällande att det inte framgår att kommissionen beaktade företagets omsättning på den relevanta marknaden. Kommissionen
klassificerade nämligen de berörda företagen i olika kategorier utifrån deras andelar av den relevanta marknaden. Användningen
av marknadsandelar som underlag för att särskilja de företag som deltar i en överträdelse från varandra medför inte automatiskt
att proportionalitetsprincipen iakttas. Kommissionen beaktade endast relativa skillnader i omsättningen men inte omsättningens
absoluta omfattning på marknaden för den relevanta varan i det att den uteslutande grundade sig på marknadsandelar.
Det skall inledningsvis erinras om att bedömningen av hur allvarliga överträdelserna är skall göras med hänsyn till ett stort
antal omständigheter, såsom bland annat de särskilda omständigheterna i ärendet, dess kontext och böternas avskräckande effekt,
utan att det har fastställts någon tvingande eller uttömmande förteckning över de kriterier som absolut skall tas i beaktande
(se domen i det ovan i punkt 87 nämnda målet HFB m.fl. mot kommissionen, punkt 443, och där angiven rättspraxis).
Blott den omständigheten att kommissionen, mot denna bakgrund, inte uteslutande grundade sig på varje företags omsättning
på den relevanta marknaden, utan beaktade andra faktorer som rörde företagens betydelse på nämnda marknad kan inte medföra
att det skall anses att kommissionen ålade oproportionerliga böter. Det framgår nämligen av rättspraxis att varken ett företags
totala omsättning eller den omsättning som härrör från de varor som är föremål för överträdelsen får ges en oproportionerlig
betydelse i förhållande till andra bedömningskriterier (domen i det ovan i punkt 45 nämnda målet LR AF 1998 mot kommissionen,
punkt 303).
Kommissionen uppgav tydligt i skälen 370–408 vilka faktorer den beaktade i förevarande fall. Till dessa faktorer hör omsättningen
på den relevanta marknaden. Den omständigheten att de utgångsbelopp som kommissionen fastställde inte var grundade på en viss
procentandel av omsättningen, såsom fallet var i det mål som gav upphov till förstainstansrättens dom av den 14 maj 1998 i
mål T‑354/94, Stora Kopparbergs Bergslags mot kommissionen (REG 1998, s. II‑2111), kan inte i sig medföra att dessa belopp
skall anses oproportionerliga.
När kommissionen fastställer bötesbelopp på grundval av överträdelsens allvar och varaktighet är den inte skyldig att göra
sin bötesberäkning utifrån belopp som grundas på de berörda företagens omsättning. För det fall kommissionen ålägger flera
företag som är inblandade i samma överträdelse böter är den inte heller skyldig att säkerställa att de slutliga bötesbeloppen
för de berörda företagen återspeglar de skillnader som finns beträffande företagens totala omsättning eller deras omsättning
på ifrågavarande produktmarknad (domen i det ovan i punkt 45 nämnda målet LR AF 1998 mot kommissionen, punkt 278).
Talan skall således inte bifallas på den av MHTP anförda grunden.
Koehler har för sin del gjort gällande att kommissionen har åsidosatt proportionalitetsprincipen genom att ålägga företaget
böter med ett belopp som är fullständigt oproportionerligt med hänsyn till dess ekonomiska styrka och den nytta det haft av
överträdelsen. Koehler har understrukit att domstolen och förstainstansrätten vid många tillfällen har bekräftat hur väsentligt
kriteriet avseende det berörda företagets ekonomiska styrka är vid bedömningen av överträdelsens allvar. Det aktuella företagets
storlek är även mycket viktig enligt riktlinjerna.
Det skall härvidlag erinras om att kommissionen, då den för varje enskilt företag beaktade det lagstridiga beteendets särskilda
vikt och därmed dess faktiska påverkan på konkurrensen, indelade företagen i fem kategorier utifrån deras relativa betydelse
på den relevanta marknaden (skäl 406 i beslutet). Kommissionen gjorde således en differentiering på grundval av företagens
storlek.
Koehler har för övrigt medgett detta och har anfört att kommissionen korrekt angav att en differentierad metod för beräkning
av böterna måste tillämpas men att den inte på ett övertygande sätt lyckades tillämpa de regler som den själv ålade sig i
det konkreta fallet. Koehler har i sin replik tillagt att kommissionen inte gjorde den differentiering som var nödvändig till
följd av kommissionens metod för fastställelse av böterna.
Det förefaller som om Koehler genom sitt argument främst har anfört att det är ett familjeföretag som inte har tillgång till
kapitalmarknaden och som, med avseende på såväl dess storlek som dess resurser, i jämförelse med de andra deltagarna som ålagts
böter skall anses som ett litet företag.
För att styrka att proportionalitetsprincipen har åsidosatts har Koehler jämfört de böter som företaget ålagts med de böter
som MHTP, Zanders och AWA ålagts.
Vid sin bevisföring inkluderade Koehler i MHTP:s och Zanders totala omsättning den omsättning som är hänförlig till de koncerner
i vilka dessa företag enligt Koehler ingår. Förstainstansrätten har emellertid ovan i punkt 478 slagit fast att kommissionen
på goda grunder underlät att beakta den totala omsättningen som är hänförlig till de koncerner i vilka MHTP och Zanders ingår.
Vad gäller jämförelsen mellan Koehlers böter och AWA:s böter skall det erinras om att kommissionen då den i skäl 409 i beslutet
fastställde utgångsbeloppet uttryckligen beaktade företagens relativa betydelse på den relevanta marknaden på grundval av
produktomsättningen i EES. Det utgångsbelopp för böterna som fastställts för vart och ett av dessa två företag återspeglar
således i detta skede i sin helhet skillnaden mellan deras omsättning på marknaden för självkopierande papper.
Kommissionen fördubblade därefter i avskräckande syfte AWA:s, Sappis och Bollorés utgångsbelopp för att beakta deras storlek
och samlade resurser. Genom att på detta sätt fördubbla AWA:s böter men inte Koehlers beaktade kommissionen skillnaden mellan
dessa båda företag vad gäller storlek och samlade resurser.
Det skall tilläggas att det inte räcker att endast jämföra den procentandel som böterna utgör av de berörda företagens totala
omsättning för att styrka att Koehlers böter är oproportionerliga. Fastställelsen av ett lämpligt bötesbelopp kan nämligen
inte ske genom en enkel beräkning som grundas på den totala omsättningen (se den rättspraxis som nämnts ovan i punkt 468).
Dessa jämförelser bevisar vidare inte att det grundbelopp för böterna som fastställts för Koehler är oproportionerligt mot
bakgrund av företagets storlek och dess samlade resurser. Sökandeföretaget har inte framlagt någon uppgift som bevisar att
böternas grundbelopp är orimligt högt i förhållande till företagets särskilda vikt. Även om Koehler är ett familjeföretag
kan det, med hänsyn till företagets omsättning avseende försäljning av självkopierande papper, inte klassificeras bland de
små företagen inom denna sektor.
När kommissionen fastställer bötesbelopp är den slutligen inte, för det fall den ålägger flera företag som är inblandade i
samma överträdelse böter, skyldig att säkerställa att de slutliga bötesbeloppen återspeglar alla de skillnader som föreligger
mellan de berörda företagen i fråga om deras totala omsättning (förstainstansrättens dom av den 29 april 2004 i de förenade
målen T‑236/01, T‑239/01, T‑244/01–T‑246/01, T‑251/01 och T‑252/01, Tokai Carbon m.fl., REG 2004, s. II‑1181, punkt 217).
Koehler kan således inte vinna framgång med sin anmärkning att proportionalitetsprincipen har åsidosatts.
Huruvida likabehandlingsprincipen har åsidosatts
AWA har gjort gällande att det bötesbelopp som fastställts för företaget på grundval av överträdelsens allvar är orimligt
högt i förhållande till det belopp som fastställts för de andra deltagarna i den konkurrensbegränsande samverkan. Kommissionen
följde riktlinjerna i fråga om MHTP, Zanders och Koehler men följde i fråga om AWA det tidigare systemet som var grundat på
de berörda företagens respektive betydelse på marknaden.
Zanders har gjort gällande att kommissionens klassificering innebar att Zanders diskriminerades i förhållande till de konkurrenter
som var betydligt mer aktiva i den konkurrensbegränsande samverkan som till exempel Koehler, MHTP och Torraspapel.
Koehler har gjort gällande att den allmänna likabehandlingsprincipen åsidosätts när de böter som åläggs ett företag, mot bakgrund
av dess ekonomiska styrka, innebär att det bestraffas mycket hårdare än andra berörda företag. Koehler har bestritt att det
skall klassificeras i samma kategori som MHTP och Zanders på grund av att det är ett familjeföretag. I stor utsträckning sammanfaller
dess argument med de argument som redan prövats inom ramen för prövningen av anmärkningen att proportionalitetsprincipen har
åsidosatts. Förstainstansrätten hänvisar i detta hänseende till punkterna 486–497 ovan.
Det följer av fast rättspraxis att principen om likabehandling endast åsidosätts när lika situationer behandlas olika och
olika situationer behandlas lika, såvida det inte finns sakliga skäl för en sådan behandling (förstainstansrättens dom av
den 14 maj 1998 i mål T‑311/94, BPB de Eendracht mot kommissionen, REG 1998, s. II‑1129, punkt 309, och där angiven rättspraxis).
I riktlinjerna föreskrivs att om en överträdelse begås av flera företag (till exempel en kartell) kan det vara nödvändigt
att i vissa fall variera de belopp som fastställs inom den fastställda kategorin för att ta hänsyn till den särskilda vikten,
och således den faktiska påverkan på konkurrensen, av varje företags förfarande i samband med överträdelsen, särskilt när
det är stor skillnad i storlek på de företag som begått en överträdelse av samma slag.
För detta fall föreskrivs i riktlinjerna att ”principen om lika sanktioner för samma beteenden kan, om omständigheterna kräver
det, leda till att olika belopp tillämpas på de berörda företagen utan att denna skillnad följer en enkel beräkningskalkyl”.
När kommissionen delar in företagen i kategorier för att fastställa bötesbeloppet skall gränsvärdena enligt rättspraxis följaktligen
fastställas på ett sammanhängande och sakligt motiverat sätt för var och en av de angivna kategorierna (domen i de ovan i
punkt 496 nämnda förenade målen Tokai Carbon m.fl. mot kommissionen, punkt 220).
Detta är utgångspunkten för prövningen av huruvida kommissionen iakttog likabehandlingsprincipen vid sin klassificering.
Det skall erinras om att kommissionen i beslutet (skälen 406 och 407), då den för varje enskilt företag ”beaktade det lagstridiga
beteendets särskilda vikt och därmed dess faktiska påverkan på konkurrensen”, indelade företagen i kategorier ”utifrån deras
relativa betydelse på den relevanta marknaden”. Kommissionen tog därvid ”produktomsättningen i EES … som grund för jämförelsen
av ett företags relativa betydelse på den relevanta marknaden”. I skäl 408 hänvisas även till företagens marknadsandelar.
Klassificeringen är således klart motiverad.
I den mån som dessa omständigheter, det vill säga företagets produktomsättning i EES liksom dess marknadsandelar, kan ge en
upplysning om företagets betydelse kan kommissionen i enlighet med den rättspraxis som angetts ovan i punkt 468 beakta dem
i detta sammanhang.
Såsom det anges i skäl 407 i beslutet utgick kommissionen vid fastställelsen av de olika kategorierna från de uppgifter som
angavs i tabell 1 b som återges i skäl 18 i beslutet.
De uppgifter som anges i nämnda tabell grundas på upplysningar som företagen gav i sina svar på begäran om upplysningar. AWA
kan därför inte i förevarande förfarande vinna framgång med argumentet att företaget självt har lämnat oriktiga uppgifter.
Det har i vart fall visat sig att de nya sifferuppgifter som AWA har angett i sin ansökan är i samma storleksordning och att
de följaktligen inte skulle ha lett till ett annat resultat.
I motsats till vad AWA har hävdat framgår det inte heller vid en jämförelse mellan uppgifterna i den aktuella tabellen och
de kategorier som kommissionen fastställt att denna tillämpade ett annat system i fråga om AWA än i fråga om de andra företagen.
Användningen av företagens marknadsandelar som en faktor vid differentieringen dem emellan skulle visserligen strida mot likabehandlingsprincipen
om den inte tillämpades i fråga om samtliga berörda företag. AWA har emellertid självt i sin ansökan tillhandhållit en tabell
av vilken det enligt AWA framgår att ”de belopp som fastställts för överträdelsens allvar i allmänhet överensstämmer med deltagarnas
marknadsandelar på den relevanta marknaden”. I motsats till vad AWA har hävdat har likabehandlingsprincipen således iakttagits.
Zanders anser att företaget diskriminerats på grund av att det placerades i samma kategori som MHTP och Koehler trots att
dessa var betydligt mer aktiva i den konkurrensbegränsande samverkan än Zanders eller på grund av att det inte placerades
i samma kategori som Torraspapel trots att det inte fanns något sakligt skäl för att behandla företaget annorlunda.
Enligt de uppgifter som kommissionen beaktade var Zanders marknadsandel under åren 1994 och 1995 cirka 12 procent, MHTP:s
cirka 14 procent och Koehlers cirka 10 procent, medan Torraspapels marknadsandel var 5,4 procent under år 1994 och 6,9 procent
under år 1995. Mot bakgrund av detta kriterium innebär kommissionens indelning i kategorier inte att Zanders diskrimineras
och för övrigt inte heller Koehler trots att detta företag anser sig vara ett familjeföretag (se även ovan punkt 487 och följande
punkter).
Zanders har emellertid försökt styrka att det innehade en mindre marknadsandel än Torraspapel på vissa marknader, särskilt
i Frankrike, Spanien och Förenade kungariket.
Det skall härvidlag understrykas att kommissionen i fråga om samtliga kartellmedlemmar grundade sig på deras produktomsättning
och marknadsandelar inom EES. Kommissionen ansåg nämligen att kartellen omfattade hela den gemensamma marknaden och senare
hela EES, när detta bildats (skäl 403 i beslutet). Zanders bevisföring är alltså inte relevant i den mån som den endast är
tillämplig på vissa marknader.
Vad gäller Zanders påstående att företaget deltog i den konkurrensbegränsande samverkan i mindre utsträckning, vilket kommissionen
för övrigt har bestritt, kan det eventuellt beaktas som en förmildrande omständighet enligt riktlinjerna. Denna omständighet
kan emellertid inte beaktas vid fastställelsen av böternas utgångsbelopp på grundval av överträdelsens allvar då viktningen
görs utifrån objektiva kriterier som syftar till att ”ta hänsyn till den särskilda vikten, och … den faktiska påverkan på
konkurrensen, av varje företags förfarande …”.
Förstainstansrätten skall slutligen pröva AWA:s argument att nivån på de bötesbelopp som fastställts på grundval av överträdelsens
allvar för den aktuella kartellen allmänt sett är för hög jämfört med de belopp som fastställts i andra nyligen handlagda
ärenden.
AWA har hävdat att de utgångsbelopp som fastställts i förevarande fall och de som fastställts för varje överträdelse i andra
ärenden rörande mycket allvarliga överträdelser i stor utsträckning är liknande, med undantag för det anmärkningsvärda bötesbelopp
som här fastställts för AWA. Enligt AWA borde utgångsbeloppen ha varit betydligt lägre därför att avtalen inte ledde till
några prisökningar jämfört med vad som skulle ha gällt under normala konkurrensvillkor, inte hindrade deltagarna från att
endast göra minimala vinster, begränsades till att gälla diskussioner om priser och inte omfattade någon kontrollmekanism.
AWA:s argument riktar sig emot att kommissionen i förevarande fall klassificerade den aktuella överträdelsen som mycket allvarlig
och inte emot de belopp som fastställts med hänsyn till att överträdelsen ansetts mycket allvarlig, vilka belopp enligt AWA
i stor utsträckning liknar dem som fastställts i andra ärenden för samma slags överträdelse.
Kommissionen fann med rätta att överträdelsen var mycket allvarlig (se ovan punkterna 431–442) och AWA kan inte vinna framgång
med sin anmärkning att ärendet inte behandlats på samma sätt som andra nyligen handlagda ärenden rörande detta slags överträdelse,
eftersom AWA har medgett att det aktuella beloppet motsvarar de belopp som fastställts i andra ärenden för denna typ av överträdelse.
Det skall dessutom med avseende på det belopp som fastställts för AWA erinras om att det följer av fast rättspraxis att den
omständigheten att kommissionen tidigare har tillämpat en viss bötesnivå för vissa typer av överträdelser inte hindrar den
från att höja denna nivå inom de gränser som föreskrivs i förordning nr 17, om detta är nödvändigt för att säkerställa genomförandet
av gemenskapens konkurrenspolitik.
Talan skall således inte bifallas på de grunder som syftar till att ifrågasätta klassificeringen av kartellmedlemmarna och
de utgångsbelopp som fastställts på grundval härav.
4.     Ökning av böterna i avskräckande syfte
AWA och Bolloré har kritiserat fördubblingen av böternas utgångsbelopp i avskräckande syfte. Denna ökning leder enligt dem
till att böterna är fullständigt oproportionerliga i förhållande till de försäljningsvolymer som berördes av den konkurrensbegränsande
samverkan. Genom denna ökning beaktas inte heller allvaret i den överträdelse som varje företag hålls ansvarigt för eller
deras specifika roll däri. AWA har även gjort gällande att denna ökning i avskräckande syfte inte har motiverats vare sig
i meddelandet om invändningar eller i beslutet och att den står i strid med meddelandet om samarbete.
Kommissionen uppgav i skälen 410–412 i beslutet att behovet av en avskräckande effekt i fråga om AWA, Sappi och Bolloré krävde
”att det lämpliga [utgångs]beloppet för böter som är en följd av kriteriet om den relativa betydelsen på den relevanta marknaden
kräver en ytterligare justering uppåt för att beakta dessa företags storlek och samlade resurser”. Kommissionen hade redan
i meddelandet om invändningar tillkännagett sin avsikt att fastställa böterna till ett tillräckligt högt belopp för att säkerställa
deras avskräckande effekt.
I riktlinjerna föreskrivs att det är nödvändigt att ”fastställa bötesbeloppet till en nivå som säkerställer att böterna är
tillräckligt avskräckande”. Det kan vidare beaktas att ”stora företag i flertalet fall förfogar över en juridisk och ekonomisk
kunskap och infrastruktur som gör det möjligt för dem att bättre bedöma den olagliga karaktären av deras beteenden och de
konsekvenser dessa får ur konkurrenssynpunkt”.
Det skall erinras om att kommissionen kan höja bötesnivån i syfte att förstärka deras avskräckande effekt (domen av den 10 mars 1992
i det ovan i punkt 196 nämnda målet Solvay mot kommissionen, punkt 309). Kommissionen kan dessutom utan att åsidosätta likabehandlingsprincipen
ålägga ett företag högre böter om det har stark ställning på marknaden och om dess handlande därför har inneburit större påverkan
än andra företags handlande vid samma överträdelse. En sådan metod för att fastställa bötesbeloppet uppfyller även kravet
på att böterna skall vara tillräckligt avskräckande (förstainstansrättens dom av den 11 december 2003 i mål T‑66/99, Minoan
Lines mot kommissionen, REG 2003, s. II‑5515, punkt 284, se även, för ett liknande resonemang, förstainstansrättens dom av
den 8 oktober 1996 i de förenade målen T‑24/93–T‑26/93 och T‑28/93, Compagnie maritime belge transports m.fl. mot kommissionen,
REG 1996, s. II‑1201, punkt 235).
Enligt vad som framgår av domen i de ovan i punkt 86 nämnda förenade målen Musique diffusion française (punkt 106) skall den
avskräckande effekten vara både specifik och allmän. Böterna utgör en sanktionsåtgärd för en individuell överträdelse men
utgör även ett led i en allmän politik som syftar till att företagen skall iaktta konkurrensreglerna. Även i förhållande till
det berörda företaget avser den avskräckande effekten inte endast den relevanta marknaden utan skall omfatta företagets hela
verksamhet. Bolloré kan således inte med framgång yrka att de böter som företaget ålagts skall sättas ned på grund av att
det avyttrat verksamhetsgrenen ”Självkopierande papper” och på grund av att det inte är möjligt att företaget på nytt gör
sig skyldigt till en överträdelse i denna sektor.
AWA har bestritt att böterna har avskräckande effekt
erga omnes
. Det skall härvidlag påpekas att även om böterna är avsedda att ha en avskräckande effekt både i förhållande till det företag
som ålagts böter och i förhållande till andra företag som skulle kunna vara benägna att överträda konkurrensreglerna, så har
de i förevarande fall fastställts med beaktande av det berörda företagets specifika situation och omständigheterna i det enskilda
fallet. Om böterna i så måtto inte är oproportionerliga i förhållande till det berörda företaget kan de inte anses vara det
heller endast på grund av att de har en avskräckande effekt
erga omnes
.
Sökandeföretagen har i förevarande fall emellertid främst gjort gällande att ökningen i avskräckande syfte är oproportionerlig
och oförklarlig.
Vad gäller den påstått oproportionerliga multipliceringsfaktor som i avskräckande syfte tillämpats i förevarande fall, har
förstainstansrätten i domen i målet ABB mot kommissionen (punkt 162) godtagit att kommissionen fördubblade böterna i avskräckande
syfte, för att därigenom, med hänsyn till dess ställning som en av de största europeiska koncernerna, illustrera sökandeföretagets
betydelse inom sektorn för förisolerade rör.
Det framgår av tabell 1 b som återges i skäl 18 i beslutet att AWA, Bolloré och Sappi är de största europeiska koncernerna.
Deras sammanlagda omsättning, som ligger inom samma intervall, överstiger i väsentlig mån de andra berörda företagens omsättning.
Det kan därför med hänsyn till AWA‑koncernens och Bolloré‑koncernens ställning inte anses oproportionerligt att AWA:s och
Bollorés böter fördubblades.
Det skall härvidlag understrykas att, i motsats till AWA:s och Bollorés uppfattning enligt vilken kommissionen vid denna ökning
i avskräckande syfte grundade sig på koncernernas globala omsättning, multipliceringsfaktorn inte har fastställts enligt en
matematisk formel och den saknar samband med sökandeföretagets globala omsättning (se, för ett liknande resonemang, domen
i målet ABB mot kommissionen, punkt 180). Vid en jämförelse i fallande ordning av uppgifterna i tabell 1 b rörande AWA:s,
Sappis, Bollorés och Torraspapels globala omsättning framgår det att Bollorés och AWA:s totala omsättning är mellan fem och
sju gånger högre än Torraspapels, medan kommissionen endast tillämpade multipliceringsfaktorn 2 och detta utan åtskillnad
mellan AWA och Bolloré.
Vad gäller argumentet att denna ökning är klart oproportionerlig i förhållande till den omsättning som berörts av överträdelsen
påpekar förstainstansrätten att böternas utgångsbelopp som fastställs utifrån överträdelsens allvar fastställdes på grundval
av produktomsättningen på den berörda marknaden. Kommissionen beaktade således vederbörligen denna faktor i det inledande
skedet. Ökningen av bötesbeloppet i avskräckande syfte syftar för sin del till att i ett senare skede beakta företagets storlek
och samlade resurser.
Det skall härvidlag erinras om att kommissionen får ta hänsyn till såväl företagets totala omsättning, vilken ger en antydan,
om än ungefärlig och ofullständig, om företagets storlek och ekonomiska styrka, som den del av denna omsättning som härrör
från de varor som är föremål för överträdelsen (domen i de ovan i punkt 86 nämnda förenade målen Musique diffusion française
m.fl. mot kommissionen, punkt 121).
AWA har likväl gjort gällande att kommissionen redan då den fastställde utgångsbeloppet tillämpade en multipliceringsfaktor
på 3,5 på grund av sökandeföretagets betydelse på marknaden för självkopierande papper och att den i ett senare skede tillämpade
en multipliceringsfaktor på 2 i avskräckande syfte.
Såsom det har redogjorts för ovan är de båda ökningarna inte orsakade av samma faktorer. Den första ökningen är hänförlig
till företagets betydelse på marknaden för den aktuella varan och den andra till företagets eller dess koncerns samlade verksamhet,
i syfte att beakta dess samlade resurser.
Vad gäller påståendet att ökningen i avskräckande syfte är oförklarlig skall det konstateras att kommissionen i beslutet uppgav
att det i fråga om AWA, Sappi och Bolloré krävdes ”att det lämpliga [utgångs]beloppet för böter som är en följd av kriteriet
om den relativa betydelsen på den relevanta marknaden kräver en ytterligare justering uppåt för att beakta dessa företags
storlek och samlade resurser”. Ökningen är således vederbörligen motiverad i motsats till vad AWA har hävdat.
AWA har emellertid bestritt riktigheten av att företagets storlek och dess samlade resurser beaktades för att säkerställa
böternas avskräckande effekt. AWA har hävdat att böterna, enligt en rimlig ekonomisk teori avseende avskräckande effekt, borde
fastställas på grundval av de vinster som förväntas uppstå till följd av överträdelsen på den relevanta marknaden och med
hänsyn till sannolikheten av att överträdelsen upptäcks. Det finns enligt företagets uppfattning inte något rationellt samband
mellan frågan huruvida böterna är avskräckande och den globala omsättningen inom den koncern som företaget tillhör.
Vad gäller beaktandet av de berörda företagens storlek och samlade resurser finner förstainstansrätten att kommissionen inte
har gjort en oriktig bedömning i det att den anser att stora företag i allmänhet har bättre möjlighet att känna till kraven
i och konsekvenserna av konkurrensrätten än mindre företag (domen i målet ABB mot kommissionen, punkt 169).
Eftersom hänsyn till böternas avskräckande effekt utgör en av de faktorer som enligt rättspraxis skall beaktas vid fastställelsen
av överträdelsens allvar kan AWA inte heller med framgång kritisera kommissionen för att den beaktade böternas avskräckande
effekt när den fastställde utgångsbeloppet på grundval av överträdelsens allvar. Vid justeringen av böterna med hänsyn till
överträdelsens allvar skall nämligen hänsyn tas till att böterna skall ha avskräckande effekt (domen i målet ABB mot kommissionen,
punkt 167). AWA har således utan grund hävdat att kommissionen inte fick göra en ökning i avskräckande syfte förrän i det
sista skedet av fastställelsen av böterna.
Vad gäller påståendet att ökningen i avskräckande syfte är oförenlig med tillämpningen av meddelandet om samarbete skall det
påpekas att det rör sig om två uppenbart olika etapper och att en samtidig tillämpning av dessa faktorer inte kan anses motstridig.
Ökningen av böterna i avskräckande syfte utgör nämligen ett led i fastställelsen av böterna för den begångna överträdelsen.
När detta belopp har fastställts är syftet med tillämpningen av meddelandet om samarbete att belöna de företag som har beslutat
att samarbeta med kommissionen. I motsats till vad AWA har hävdat utgör den omständigheten att ett företag har beslutat att
samarbeta i en undersökning för att erhålla en nedsättning av de böter som det ålagts i detta förfarande inte på något vis
en garanti för att företaget i framtiden kommer att avstå från att begå en liknande överträdelse.
Sådana faktorer som skulle kunna leda till en nedsättning av ett företags böter på grundval av förmildrande omständigheter
som kan hänföras till detta företag skall, i förekommande fall, beaktas vid bedömningen av sådana förmildrande omständigheter
men inte i det skede då böterna ökas i avskräckande syfte. Detta gäller till exempel den efterföljande roll som Copigraph
(Bolloré) påstår sig ha haft och den omständigheten att nämnda företag upphörde med överträdelsen innan kommissionen inledde
sin undersökning.
Innan denna prövning av sökandeföretagens argument rörande ökningen av böterna i avskräckande syfte avslutas skall förstainstansrätten
i detta avseende återkomma till deras påståenden att de behandlats olika på grund av att kommissionen i deras fall beaktade
omsättningen inom den koncern som de tillhör medan den i fråga om andra kartellmedlemmar inte gjorde det. Eftersom kommissionen
uppgav att den avsåg att beakta de berörda företagens storlek och samlade resurser (skäl 411 i beslutet) vid ökningen av böterna
i avskräckande syfte kan nämligen frågan om företaget ingår i en koncern eller ej vara av avgörande betydelse.
Det skall med avseende på AWA erinras om att koncernens moderbolag direkt och självständigt deltog i den konkurrensbegränsande
samverkan, vilket för övrigt inte har bestritts, och att kommissionen därför med rätta beaktade koncernens omsättning.
Vad gäller Bolloré har förstainstansrätten ovan i punkterna 66–81 underkänt kommissionens anmärkning att företaget varit direkt
delaktigt, eftersom det inte hade kunnat få kännedom om denna anmärkning genom meddelandet om invändningar och förbereda sitt
försvar i detta avseende. Efter prövningen av Bollorés situation (se ovan punkterna 129–150) slog förstainstansrätten emellertid
fast att kommissionen på goda grunder hade funnit att Bolloré skulle hållas ansvarigt för Copigraphs deltagande i den konkurrensbegränsande
samverkan.
Av detta följer att de båda företagen kunde anses solidariskt ansvariga för det beteende som de lastats för, eftersom det
ena företaget hölls ansvarigt för det andra företagets beteende (se, för ett liknande resonemang, domen i det ovan i punkt 87
nämnda målet HFB m.fl. mot kommissionen, punkterna 54, 524 och 525). Det skall understrykas att det framgår av tabell 1 b
som återges i skäl 18 i beslutet att den omsättning avseende självkopierande papper som beaktats i Bollorés fall är Copigraphs
omsättning, eftersom endast detta företag hade en sådan omsättning. Det var således riktigt av kommissionen att fastställa
Bollorés böter med beaktande av Copigraphs omsättning. Copigraph och Bolloré utgjorde ett enda företag i den mening som avses
i artikel 81 EG och det var därför berättigat att beakta koncernens samlade resurser för att säkerställa att böterna var tillräckligt
avskräckande.
Mot bakgrund av denna bedömning finner förstainstansrätten att kommissionen hade grund för att höja utgångsbeloppet för AWA:s
och Bollorés böter för att säkerställa att böterna hade en tillräckligt avskräckande effekt.
Det var dessutom riktigt av kommissionen att tillämpa den gräns på 10 procent av omsättningen som föreskrivs i artikel 15.2
i förordning nr 17 på Bollorés globala omsättning. Denna gräns skall nämligen beräknas utifrån den sammanlagda omsättningen
i samtliga bolag som utgör den ekonomiska enhet som agerar såsom ”företag” i den mening som avses i artikel 81 EG (se, för
ett liknande resonemang, domen i det ovan i punkt 87 nämnda målet HFB mot kommissionen, punkt 528).
Talan skall således inte bifallas på de grunder som avser bristande bevisning, åsidosättande av artikel 253 EG, artikel 15.2
i förordning nr 17, av proportionalitetsprincipen och likabehandlingsprincipen, underlåtenhet att fastställa böterna individuellt,
felaktiga konstateranden avseende de faktiska omständigheterna, oriktiga bedömningar och felaktig rättstillämpning vid bedömningen
av överträdelsens allvar.
E –
Grunderna avseende överträdelsens varaktighet
Överträdelsens varaktighet är enligt artikel 15.2 i förordning nr 17 en av de faktorer som skall beaktas vid fastställandet
av böter som skall åläggas företag som har brutit mot konkurrensreglerna.
Vad gäller den faktor som angår överträdelsens varaktighet görs det i riktlinjerna åtskillnad mellan överträdelser med kort
varaktighet (normalt kortare än ett år), för vilka det utgångsbelopp som fastställs med hänsyn till svårighetsgraden inte
får ökas, överträdelser med medellång varaktighet (normalt ett till fem år), för vilka utgångsbeloppet kan ökas med 50 procent
och överträdelser med lång varaktighet (normalt längre än fem år), för vilka utgångsbeloppet kan ökas för varje år med 10 procent
(punkt 1 B första stycket första–tredje strecksatserna).
Kommissionen uppgav följande i skälen 414–416 i beslutet:
”(414) … överträdelsen hade en medellång varaktighet (mellan ett och fem år) för alla inblandade företag.
(415) AWA, Copigraph (Bolloré), Koehler, Sappi, MHTP (Stora), Torraspapel och Zanders begick en överträdelse i tre år och
nio månader. Böternas [utgångs]belopp, som bestäms på grundval av överträdelsens allvar … höjs därför för vart och ett av
företagen med sammanlagt 35 %.
(416) När det gäller Mougeot, Carrs, Divipa och Zicuñaga varierade överträdelsen mellan ett år och fyra månader och tre år och
fem månader. [Utgångs]beloppen för böterna, som bestäms på grundval av överträdelsens varaktighet, höjs därför med 30 % för
Mougeot, med 25 % för Carrs, med 25 % för Divipa och med 10 % för Zicuñaga.”
Flera av sökandeföretagen har bestritt kommissionens konstateranden avseende varaktigheten av den överträdelse de hade begått.
Det kan i detta hänseende hänvisas till punkterna 256–371 ovan av vilka det framgår att kommissionen hade grund för att öka
bötesbeloppet med hänsyn till överträdelsens varaktighet.
Likaså med avseende på ökningen på grund av överträdelsens varaktighet, har AWA dessutom gjort gällande att kommissionen inte
tillämpade denna ökning på böternas utgångsbelopp, såsom den uppgav i skäl 415 i beslutet, utan på ett belopp som var dubbelt
så högt som utgångsbeloppet.
Det är riktigt att det i skäl 415 i beslutet hänvisas till ”[b]öternas [utgångs]belopp, som bestäms på grundval av överträdelsens
allvar” och att det inom parentes hänvisas till skäl 409 i vilket utgångsbeloppen på grundval av överträdelsens allvar före
ökningen i avskräckande syfte anges.
Kommissionen har medgett att det rör sig om ett tryckfel och att den borde ha hänvisat till skäl 412 i vilket bötesbeloppen
inklusive ökningen i avskräckande syfte anges.
Det slutliga resultatet är i vart fall oförändrat. För att följa beslutets systematik hade det visserligen varit lämpligare
att hänvisa till det utgångsbelopp som redan ökats i avskräckande syfte. Resultatet skulle emellertid inte ha förändrats om
beräkningen hade gjorts i motsatt ordning, det vill säga genom att öka utgångsbeloppet på 70 miljoner euro med 35 procent
på grundval av överträdelsens varaktighet och sedan fördubbla detta i avskräckande syfte. Grundbeloppet för AWA:s böter skulle
ändå ha varit det belopp som anges i skäl 417.
Talan skall således inte bifallas på de grunder som avser överträdelsens varaktighet.
F –
Grunden avseende ett åsidosättande av proportionalitetsprincipen och likabehandlingsprincipen samt en oriktig bedömning av
de faktiska omständigheterna
Grundbeloppet för AWA höjdes med 50 procent på grund av den försvårande omständigheten att detta företag hade varit ledare
för kartellen (skäl 424 i beslutet).
Det är i överensstämmelse med rättspraxis och riktlinjerna att den omständigheten att ett företag har haft en ledande roll
beaktas.
När flera företag har deltagit i en överträdelse skall det enligt rättspraxis vid fastställelsen av bötesbeloppet för vart
och ett av företagen prövas hur allvarlig den enskilda överträdelsen var (domen i de ovan i punkt 446 nämnda förenade målen Suiker
Unie m.fl. mot kommissionen, punkt 623), vilket innebär att deras respektive roller under den tidsperiod som de deltog i överträdelsen
skall bedömas (domen i det ovan i punkt 149 nämnda målet kommissionen mot Anic Partecipazioni, punkt 150, och förstainstansrättens
dom av den 17 december 1991 i mål T‑6/89, Enichem Anic mot kommissionen, REG 1991, s. II‑1623, punkt 264, svensk specialutgåva,
volym 11, s. 1). Därav följer att den ”ledande roll” som ett eller flera företag har spelat i en kartell skall beaktas vid
fastställelsen av bötesbeloppet, eftersom de företag som spelat en sådan roll bär ett särskilt ansvar i förhållande till de
andra företagen (domen i de ovan i punkt 121 nämnda förenade målen IAZ m.fl. mot kommissionen, punkterna 57 och 58, domstolens
dom av den 16 november 2000 i mål C‑298/98 P, Finnboard mot kommissionen, REG 2000, s. I‑10157, punkt 45, och domen i det
ovan i punkt 446 nämnda målet Mayr-Melnhof mot kommissionen, punkt 291). I enlighet med dessa principer har det i punkt 2
i riktlinjerna under rubriken ”Försvårande omständigheter” upprättats en icke uttömmande förteckning över omständigheter som
kan leda till en höjning av böternas grundbelopp, och där anges bland annat att företaget har haft ”en ledande roll eller
uppmuntrat till överträdelsen” (domen i målet ADM mot kommissionen, punkterna 238–240).
AWA har emellertid hävdat att det inte finns bevis, eller att det finns bevis endast i ringa omfattning, för att företaget
har haft en ledande roll i överträdelsen och att en ökning med 50 procent under alla omständigheter är oproportionerlig och
strider mot likabehandlingsprincipen i förhållande till andra företag som har haft en ledande roll i överträdelsen.
1.     Oriktig bedömning av de faktiska omständigheterna
Enligt skälen 418 och 419 i beslutet visar en mängd omständigheter att AWA hade en ledande roll i överträdelsen, bland annat
att företaget kallade till och ledde vissa möten, att det var initiativtagare till kartellens omstrukturering, att det tog
initiativ till prishöjningar och att det övervakade genomförandet av kartellens verksamhet.
AWA har besvarat dessa påståenden punkt för punkt. Att företaget rent praktiskt organiserade vissa möten innebär inte att
det var kartellens ledare, särskilt som andra företag ombesörjde att lokaler reserverades för kartellens allmänna eller lokala
möten. AWA har, i avsaknad av tydliga uppgifter, utgått ifrån att kommissionen ansåg att företaget var initiativtagare på
grund av den funktion som B. under den aktuella tiden hade inom AEMCP, och har hävdat att denna omständighet inte på något
sätt bevisar att företaget hade en ledande roll. Påståendena att AWA tog initiativ till prishöjningar har inte styrkts av
någon bevisning och grundas endast på Mougeots uttalanden som inte är tillförlitliga. Det var inte bara AWA som tillkännagav
prishöjningar och det faktum att AWA var först med sådana tillkännagivanden beror på att det hade en marknadsledande ställning
och medför inte att företaget var ledande i överträdelsen. AWA har bestritt att det utövade press på någon av tillverkarna
och har gjort gällande att det inte finns bevis för att företaget verkligen utnyttjade sin marknadsledande ställning för att
tillse att avtalen efterlevdes eller för att det framförts hotelser i detta avseende. Även om Mougeots uttalanden skall anses
riktiga, visar de på sin höjd att AWA ibland uttalade sig i bestämda ordalag till de andra tillverkarna.
Det skall påpekas att AWA inte har bestritt alla omständigheter i sig utan snarare kommissionens tolkning av dem. AWA har
sålunda inte bestritt att företaget rent praktiskt organiserade vissa möten eller att B. ledde AEMCP under sammanslutningens
omstrukturering och inte heller att företaget tillkännagav prishöjningar och att det var först med att göra detta, eller att
företaget begärde och erhöll tillstånd att i Sarriós lokaler kontrollera upplysningarna angående detta företags försäljningsvolymer.
Det framgår på följande sätt av skäl 423 att det är samtliga dessa omständigheter som föranledde kommissionen att slå fast
att AWA hade en ledande roll:
”En sammanhängande bevisning visar att AWA, som hade en ekonomiskt ledande roll på marknaden för självkopierande papper och
kunde utöva press på sina konkurrenter genom att det förvärvade eller distribuerade stora andelar av vissa små tillverkares
produktion, också hade en nyckelroll när det gällde att övervaka avtalen och se till att de efterlevdes.”
Kommissionen uppgav redan i meddelandet om invändningar följande:
”Det råder inte något tvivel om att AWA, som är den främsta tillverkaren av självkopierande papper i Europa, var kartellens
huvudsakliga ledare inom hela EES, utom i Spanien. Det framgår av bevisningen … angående de hemliga mötena att flera av dessa
möten sammankallades och leddes av företrädare för AWA. … Vissa omständigheter antyder dessutom att de prishöjningar som överenskommits
vid åtminstone två allmänna möten och vid flera nationella möten härrörde från AWA och att detta företag krävde av de andra
deltagarna att de genomförde samma höjningar. Att AWA hade en ledande roll i kartellen bekräftas dessutom av vissa handlingar
som visar att AWA var först med att tillkännage höjningar av marknadspriserna och att andra konkurrenter följde dem. Det anges
uttryckligen i protokollet från det allmänna kartellmötet den 2 februari 1995 att AWA skulle vara först med att tillkännage
de prishöjningar som överenskommits vid mötet.”
Det skall inledningsvis konstateras att även om, såsom AWA har gjort gällande, andra företag vid enstaka tillfällen reserverade
lokaler, kallade till vissa möten eller tillkännagav prishöjningar så föreligger inte beträffande något annat enskilt företag
än AWA så många omständigheter som styrker en ledande roll. Härvidlag kan till exempel påpekas att även om likaså Koehler
ledde AEMCP från januari 1995 så kan inte den roll som F. (Koehler) hade jämföras med den ställning som B. (AWA) hade. Denne
förändrade nämligen kartellens funktionssätt.
Det framgår vidare att kartellmedlemmarna inte har anfört några omständigheter som vederlägger AWA:s ledande roll. Mougeots
uttalanden som nämnts i skälen 95, 97, 104, 108, 120, 141, 143, 193, 194, 210, 234 och 246 i beslutet, och särskilt de uttalanden
som nämnts ovan i punkt 439 bekräftar tvärtom att AWA hade en ledande roll.
AWA har emellertid bestritt bevisvärdet av Mougeots uttalanden, vilka motiverades av företagets intresse av att framstå som
ett offer för AWA:s påtryckningar och av dess önskan att åtnjuta en mildare behandling av kommissionen i utbyte mot sådana
upplysningar.
Det skall härvidlag konstateras att även om det förekommer vissa meningsskiljaktigheter mellan Mougeot och AWA så överensstämmer
Mougeouts uttalanden allmänt i många avseenden med AWA:s, särskilt i fråga om kartellens struktur och historia. Syftet med
AWA:s uttalanden var för övrigt också att detta företag skulle omfattas av bestämmelserna i meddelandet om samarbete (se bland
annat punkterna 163–168 och 261 ovan). Trovärdigheten i Mougeots uttalanden kan därför inte ifrågasättas endast beträffande
AWA:s ledande roll, särskilt som denna ledande roll bekräftas av en sammanhängande och samstämmig bevisning.
Det skall vidare understrykas att denna bevisning, utöver Mougeots uttalanden, även omfattar handlingar som kommissionen påträffade
hos Sappi (skäl 103 i beslutet) samt uttalanden och meddelanden från detta företag (se skäl 181 och hänvisningen i skälen
228 och 233 till sidan 7 i kommissionens akt innehållande Sappis uttalanden). Det kan därför inte med framgång hävdas att
kommissionens uppfattning endast har stöd i Mougeots uttalanden.
Beträffande de påtryckningar som AWA utövade på andra företag har kommissionen slutligen i sitt svaromål klargjort att den
inte har hävdat att AWA tvingade andra företag att delta i den konkurrensbegränsande samverkan även om vissa av dem, till
exempel Carrs och Torraspapel, i sina svar på meddelandet om invändningar påstod att de hade handlat under påtryckningar från
AWA.
I samband med bedömningen av huruvida det förelåg förmildrande omständigheter till följd av en uteslutande passiv roll, nämnde
kommissionen visserligen i skäl 425 i beslutet att ”Carrs, Copigraph och Torraspapel hävdar att de bara har haft en passiv
roll i överträdelsen och att de tvingades delta i kartellen på grund av den press de utsattes för av kartelledaren AWA” och
att ”Koehler … också [uppger] att AWA:s hotelser var en faktor som drev det att delta i samverkan”. Detta är emellertid endast
en redogörelse för de argument som nämnda parter framförde i sina svar på meddelandet om invändningar så att kommissionen
skulle anse att det förelåg förmildrande omständigheter, vilka argument kommissionen därefter underkände i skälen 426 och
427 i beslutet.
Kommissionen har inte, genom de omständigheter som den redogjorde för i skälen 418–423 i beslutet, för att styrka AWA:s ledande
roll, hävdat att AWA genom sådana incitament eller hotelser sökte förmå andra företag att delta i den konkurrensbegränsande
samverkan. AWA kan därför inte med framgång göra gällande att företaget med orätt har lastats för att ha framställt sådana
hotelser och inte heller att det inte har fått tillgång till de uttalanden i vilka företagen påstod detta. Det framgår av
skälen 420–422 i beslutet och av AWA:s inlagor att företaget har uppfattat alla aspekter av anmärkningen att det hade en ledande
roll och att det har utövat sin rätt till försvar genom att bestrida denna anmärkning. AWA kan därför inte med framgång åberopa
ett åsidosättande av rätten till försvar i detta hänseende.
Förstainstansrätten finner mot bakgrund av samtliga ovannämnda skäl att kommissionen inte gjorde en oriktig bedömning när
den på grundval av sammanhängande och samstämmiga indicier slog fast att AWA hade en ledande roll i överträdelsen.
Det skall prövas huruvida denna ledande roll motiverade en höjning med 50 procent av AWA:s böter.
2.     Huruvida proportionalitetsprincipen har åsidosatts
AWA har gjort gällande att även om företaget hade haft en ledande roll i överträdelsen så motiverar inte denna omständighet
en ökning av böterna med 50 procent. För att styrka att denna ökning är oproportionerlig har företaget grundat sig på kommissionens
beslutspraxis och det har jämfört sin egen situation med situationen för de företag vars böter har ökats av samma skäl.
Argumentet att en ökning med 50 procent skulle innebära en större ökning än vad som varit normal i kommissionens beslutspraxis,
utgör inte grund för att anse att proportionalitetsprincipen har åsidosatts (se, för ett liknande resonemang, domen i målet
ADM mot kommissionen, punkt 248).
Det räcker härvidlag att erinra om att kommissionen enligt fast rättspraxis vid fastställelsen av varje bötesbelopp har ett
utrymme för skönsmässig bedömning och att den således inte är skyldig att tillämpa en exakt matematisk formel (förstainstansrättens
dom av den 6 april 1995 i mål T‑150/89, Martinelli mot kommissionen, REG 1995, s. II‑1165, punkt 59, och domen i det ovan
i punkt 67 nämnda målet Mo och Domsjö mot kommissionen, punkt 268, fastställd efter överklagande genom domstolens dom av den
16 november 2000 i mål C‑283/98 P, Mo och Domsjö mot kommissionen, REG 2000, s. I‑9855, punkt 47).
Som svar på argumentet att denna ökning med 50 procent är den högsta procentuella ökning som någonsin påförts ett företag
för dess ledande roll och den i absoluta tal näst högsta ökningen som grundats på denna omständighet, skall det för fullständighetens
skull påpekas att denna procentsats inte kan betraktas som ett undantag.
SGL Carbon AG påfördes nämligen en ökning med 85 procent för försvårande omständigheter i kommissionens beslut 2002/271/EG
av den 18 juli 2001 om ett förfarande enligt artikel 81 i EG‑fördraget och artikel 53 i EES-avtalet (ärende COMP/E-1/36.490
– Grafitelektroder) (EGT L 100, 2002, s. 1). Den ledande rollen var emellertid inte den enda försvårande omständigheten, eftersom
SGL Carbon även lastades för att ha hindrat kommissionens undersökning och för att ha vägrat att upphöra med överträdelsen.
I fråga om UCAR International Inc. gjordes en ökning med 60 procent på grund av företagets roll som ledare och initiativtagare
och på grund av att överträdelsen fortsatte efter kommissionens undersökningar. I kommissionens beslut 1999/210/EG av den
14 oktober 1998 om ett förfarande enligt artikel 85 i EG‑fördraget (ärende nr IV/F-3/33.708 – British Sugar plc, ärende nr IV/F-3/33.709
– Tate & Lyle plc, ärende nr IV/F-3/33.710 – Napier Brown & Company Ltd, ärende nr IV/F-3/33.711 – James Budgett Sugars Ltd)
(EGT L 76, 1999, s. 1) gjordes en ökning med 75 procent. Denna åtgärd vidtogs på grund av att British Sugar plc hade varit
initiativtagare och ”drivkraften bakom överträdelsen”, men även därför att företaget hade åsidosatt sina åtaganden att iaktta
gemenskapsrätten och hade gjort sig skyldig till två överträdelser av konkurrensreglerna på samma marknad.
En ökning med 50 procent har dessutom påförts andra företag som har haft en ledande roll, till exempel F. Hoffmann-La Roche
AG i kommissionens beslut 2003/2/EG av den 21 november 2001 om ett förfarande enligt artikel 81 i EG‑fördraget och artikel 53
i EES-avtalet (ärende COMP/E-1/37.512 – Vitaminer) (EGT L 6, 2003, s. 1) och Archer Daniels Midland och Ajinomoto i kommissionens
beslut 2001/418/EG av den 7 juni 2000 om ett förfarande enligt artikel 81 i EG‑fördraget och artikel 53 i EES-avtalet (ärende
COMP/36.545/F3 – Aminosyror) (EGT L 152, 2001, s. 24).
AWA anser emellertid att det för en ökning med 50 procent enligt kommissionens beslutspraxis krävs att företaget varit initiativtagare
eller att det förekommit tvång.
Vad gäller den faktor som rör företagets roll som initiativtagare skall det påpekas att kommissionen i beslut 2001/418 ökade
ADM:s böter med 50 procent trots att den tydligt ansåg att Ajinomoto var drivkraften. Detta exempel motsäger således AWA:s
uppfattning att det krävs att företaget varit initiativtagare för att en ökning med 50 procent skall kunna vidtas.
Även om AWA:s uppfattning att det krävs en roll som initiativtagare för att en ökning med 50 procent skall kunna vidtas godtas,
kan det inte anses att så inte är fallet i förevarande mål. Flera kartellmöten sammankallades och leddes nämligen av AWA,
företaget var ”initiativtagare till kartellens omstrukturering” (skäl 418 i beslutet), tog initiativ till flera prishöjningar
och var ofta först med att tillkännage prishöjningar på marknaden. Ökningen med 50 procent kan således inte anses oproportionerlig
(se ovan punkterna 568–576).
Det skall för fullständighetens skull påpekas att vad gäller ett eventuellt tvång nämns även i riktlinjerna som en försvårande
omständighet att ett företag har vidtagit bestraffningsåtgärder mot andra företag i syfte att få dem att respektera de olagliga
förfarandena. Dessa åtgärder är således i sig en annan försvårande omständighet än det faktum att företaget har haft en ledande
roll eller uppmuntrat till överträdelsen.
Det framgår dessutom av skäl 104 i beslutet att Mougeot i sina uttalanden uppgav att det förekom hotelser, eftersom ”[B.]
[uttryckligen sade] att han inte tolererade några underlåtelser att genomföra denna prishöjning och att han personligen skulle
ta hand om dem som inte följde spelets regler”.
Det kan inte heller uteslutas att AWA:s obestridliga, ekonomiskt ledande roll på marknaden för självkopierande papper gav
företaget en viss makt att utöva tvång. Detta framgår även av Mougeots uttalanden som nämnts ovan i punkt 439.
Ökningen av AWA:s böter med 50 procent på grund av att företaget hade en ledande roll utgör således inte ett åsidosättande
av proportionalitetsprincipen.
3.     Huruvida likabehandlingsprincipen har åsidosatts
Enligt AWA innebär ökningen av böterna med 50 procent på grund av företagets ledande roll även ett åsidosättande av likabehandlingsprincipen,
eftersom flera företag har spelat en roll som är identisk med AWA:s. Koehler anordnade ett flertal möten. Torraspapel, Mougeot
och MHTP var drivkrafter i fråga om de nationella avtalen i det att de rent praktiskt organiserade vissa möten. I beslutet
framställs Torraspapel som kartellens ledare på den spanska marknaden. Att inte öka även dessa företags böter skulle således
utgöra en oberättigad diskriminering.
Förstainstansrätten påpekar att det inte beträffande något av dessa företag föreligger några sammanhängande och samstämmiga
uppgifter av samma art och betydelse som dem genom vilken AWA utpekas som ledare för den aktuella överträdelsen. Den omständigheten
att dessa företag kan ha haft en viss funktion i den konkurrensbegränsande samverkan medför inte att de skall anses som ledare.
Det är ett visst antal omständigheter, vilka bekräftas av flera företags uttalanden, som sammantagna medför att AWA hade denna
ställning (se ovan punkterna 568–576).
Det var följaktligen på goda grunder som kommissionen ökade AWA:s böter med 50 procent på grund av försvårande omständigheter.
G –
Grunderna avseende ett åsidosättande av artikel 253 EG, artikel 15.2 i förordning nr 17 samt av proportionalitetsprincipen
och likabehandlingsprincipen, underlåtenheten att fastställa böterna individuellt, en alltför restriktiv tolkning av riktlinjerna
angående böter, samt uppenbart oriktiga bedömningar till följd av underlåtenheten att beakta vissa förmildrande omständigheter
1.     En uteslutande passiv eller efterföljande roll i den konkurrensbegränsande samverkan
Flera sökandeföretag (Bolloré, Zanders, Mougeot, Divipa och Zicuñaga) har gjort gällande att de endast har haft en passiv,
efterföljande eller marginell roll i den konkurrensbegränsande samverkan. Kommissionen borde följaktligen ha minskat deras
böter på grund av förmildrande omständigheter.
Kommissionen har tillbakavisat deras påståenden på grund av att alla de företag som ingick i kartellen var aktiva medlemmar
därav.
Det skall erinras om att när flera företag har deltagit i en överträdelse, skall det för vart och ett av företagen prövas
hur allvarlig den enskilda överträdelsen var (domarna i de ovan i punkt 446 nämnda förenade målen Suiker Unie m.fl. mot kommissionen,
punkt 623, och i det ovan i punkt 149 nämnda målet kommissionen mot Anic Partecipazioni, punkt 150), för att bedöma huruvida
det förelegat försvårande eller förmildrande omständigheter för ett visst företag.
I punkterna 2 och 3 i riktlinjerna föreskrivs att grundbeloppet kan anpassas med beaktande av vissa försvårande och förmildrande
omständigheter. Om det visas att företaget har haft en ”uteslutande passiv eller efterföljande roll” anses detta enligt punkt 3
första strecksatsen i riktlinjerna särskilt som en förmildrande omständighet. Denna passiva roll innebär att det berörda företaget
har hållit en ”låg profil”, det vill säga att det inte aktivt har deltagit i utarbetandet av det eller de konkurrensbegränsande
avtalet eller avtalen (förstainstansrättens dom av den 9 juli 2003 i mål T‑220/00, Cheil Jedang mot kommissionen, REG 2003,
s. II‑2473, punkterna 165–167).
Sökandeföretagen kan inte heller med framgång göra gällande att deras böter borde ha minskats på grund av att de inte hade
en ledande roll i den konkurrensbegränsande samverkan. Påståendet att de inte har spelat en aktiv roll innebär nämligen endast
att de anser att det inte förelåg en försvårande omständighet (se, för ett liknande resonemang, förstainstansrättens dom i
det ovan i punkt 93 nämnda målet Lögstör Rör mot kommissionen, punkt 322, och av den 20 mars 2002 i mål T‑21/99, Dansk Rørindustri
mot kommissionen, REG 2002, s. II‑1681, punkt 230).
Bolloré har anfört att den omständigheten att Copigraph regelbundet deltog i kartellmötena och i prisinitiativen enligt kommissionens
uppfattning innebar att företaget inte hade haft en uteslutande passiv roll. Enligt Bolloré hindrar inte det faktum att det
berörda företaget regelbundet deltagit i möten och i prishöjningar att det endast hade en efterföljande roll i den konkurrensbegränsande
samverkan. Kommissionen är skyldig att konkret undersöka i vilken utsträckning det berörda företaget har deltagit i den konkurrensbegränsande
samverkan, i både kvantitativt och kvalitativt hänseende. Bolloré var nämligen den AEMCP-medlem som var minst aktiv vid mötena.
Såsom Bolloré har medgett i sin ansökan deltog Copigraph i 15 av de 21 AEMCP‑mötena, i 8 av de 11 möten som ägde rum mellan
den 14 september 1993 och september 1995 och i 3 av de 4 allmänna mötena, för att inte nämna dess deltagande i de nationella
mötena på den franska marknaden och i 4 av de 6 mötena rörande den spanska marknaden. Copigraphs deltagande i mötena var således
inte obetydligt. Det kan i vart fall inte anses klarlagt att Copigraph deltog i mötena betydligt mer sporadiskt än de andra
ordinarie kartellmedlemmarna i den mening som avses i domen i det ovan i punkt 501 nämnda målet BPB de Eendracht mot kommissionen
(punkt 343). Företagets deltagande i nämnda möten och i prisinitiativ liksom dess medgivande att det deltagit i den konkurrensbegränsande
samverkan vittnar således inte om att det hade en uteslutande passiv eller efterföljande roll.
Det förefaller emellertid som om Bolloré anser att kommissionen, när ett företag har hävdat att det haft en passiv roll, skall
anse att det föreligger en förmildrande omständighet och minska företagets böter om den inte visar att företaget faktisk har
haft en aktiv roll. Denna uppfattning kan inte godtas.
Det anges nämligen inte i riktlinjerna att kommissionen alltid måste beakta var och en av de förmildrande omständigheter som
uppräknas i punkt 3. Även om de omständigheter som räknas upp i den förteckning som återfinns i punkt 3 visserligen utgör
sådana omständigheter som kan beaktas av kommissionen i ett givet fall, är denna inte automatiskt skyldig att bevilja en ytterligare
nedsättning på denna grund när ett företag framför påståenden som kan indikera att det föreligger sådana omständigheter. Frågan
huruvida det eventuellt är lämpligt att sätta ned böterna på grund av förmildrande omständigheter skall avgöras mot bakgrund
av en helhetsbedömning med beaktande av samtliga relevanta omständigheter. Eftersom det inte finns några tvingande anvisningar
i riktlinjerna vad gäller de förmildrande omständigheter som kan beaktas, anser förstainstansrätten att kommissionen har behållit
ett visst utrymme för att skönsmässigt göra en helhetsbedömning av storleken på en eventuell nedsättning av bötesbeloppet
på grund av förmildrande omständigheter.
Bland de förmildrande omständigheterna nämns i riktlinjerna att företaget har haft en ”uteslutande” passiv eller efterföljande
roll i genomförandet av överträdelsen. Ett företag som har deltagit i flertalet hemliga möten har därigenom varit så aktivt
att det inte har haft en ”uteslutande” passiv eller efterföljande roll.
Mougeot har gjort gällande att de böter som företaget ålagts är oproportionerliga mot bakgrund av dess del av ansvaret i den
konkurrensbegränsande samverkan. De argument som företaget har framfört styrker emellertid inte att det har haft en uteslutande
passiv eller efterföljande roll, vilket det för övrigt inte har hävdat. Det faktum att Mougeot inte har haft en ledande roll
kan av det skäl som angetts ovan i punkt 598 inte heller medföra en nedsättning av böterna.
Divipa har anfört att kommissionen inte beaktade företagets uteslutande passiva och underordnade roll i den konkurrensbegränsande
samverkan. Företaget har hävdat att det inte deltog i något möte med tillverkarna av självkopierande papper eller i något
av de beslut som de fattade och att det i egenskap av distributör endast hade en rent vertikal relation med tillverkarna.
Förstainstansrätten har emellertid slagit fast att Divipas talan inte skall bifallas på den grunden att företaget inte deltog
i överträdelsen (se ovan punkterna 155–221). Det kan inte anses att företaget har haft en uteslutande passiv roll, eftersom
det är styrkt att det deltog i hemliga möten på den spanska marknaden. Det har härvidlag inte någon betydelse att företaget
deltog i dessa möten i egenskap av distributör.
Zicuñaga har gjort gällande att kommissionen vid fastställelsen av företagets böter borde ha funnit att det faktum att företaget
har haft en uteslutande passiv eller efterföljande roll i överträdelsen utgjorde en förmildrande omständighet. Till stöd för
detta påstående har Zicuñaga endast åberopat andra beslut av kommissionen i vilka den har behandlat ledarna och de vanliga
medlemmarna på olika sätt.
Kommissionen har emellertid styrkt att Zicuñaga deltog i hemliga möten rörande den spanska marknaden (se ovan punkterna 155–243),
och om Zicuñaga inte anför några omständigheter som bevisar att företaget har haft en uteslutande passiv eller efterföljande
roll finns det därför inte någon grund för att sätta ned de böter som företaget ålagts endast därför att det har påstått att
så var fallet.
Zanders har inte bestritt att företaget deltog i den konkurrensbegränsande samverkan mellan januari 1992 och september 1995,
vilket för övrigt har medfört att företagets böter sattes ned enligt meddelandet om samarbete. Det har däremot förnekat att
det, såsom kommissionen har hävdat, hade en aktiv, eller till och med ledande, roll i den konkurrensbegränsande samverkan.
Zanders har gjort gällande att det inte deltog i vissa möten och har tillagt att det, genom viss direkt bevisning som kommissionen
förfogar över, styrks att företaget inte deltog i vissa viktiga delar av den konkurrensbegränsande samverkan eller, åtminstone,
att det deltog i mindre utsträckning än andra företag genom att det endast hade en efterföljande roll. Zanders har särskilt
bestritt att företaget deltog i AEMCP:s inofficiella möten efter sammanslutningens omstrukturering hösten 1993.
Det skall påpekas att det faktum att det inte har kunnat styrkas att Zanders deltog i vissa möten och att företaget var mer
aktivt i de hemliga avtalen på nationell nivå än på europeisk nivå inte bevisar att företaget har haft en uteslutande passiv
eller efterföljande roll. Zanders har för övrigt uppgett att det i princip inte förnekar att det hållits överläggningar med
företaget efter vissa möten vid vilka det inte var närvarande. Zanders medgav dessutom vid förhandlingen att det, trots sitt
beslut att inte längre delta i AEMCP:s inofficiella möten efter sammanslutningens omstrukturering, inte underrättade de andra
medlemmarna om att företaget tog avstånd från den konkurrensbegränsande samverkan eller att det inte längre deltog däri. De
andra deltagarna ansåg således även i fortsättningen att Zanders var en fullvärdig medlem och företaget underrättades om resultatet
av de hemliga mötena. Det framgår slutligen av Zanders uttalanden vid förhandlingen att företaget, utom i ett fåtal fall,
tillämpade de beslut som fattades vid möten i vilka det inte deltog. Dessa omständigheter vederlägger följaktligen påståendet
att Zanders hade en uteslutande passiv roll.
Det förefaller som om Zanders främst har försökt visa att företaget inte hade en ”ledande roll”. Det följer emellertid av
den rättspraxis som nämnts ovan i punkt 598 att företaget därigenom endast har hävdat att det inte förelåg en försvårande
omständighet.
Vad gäller Zanders påstående att företaget har diskriminerats i förhållande till andra företag som enligt Zanders var betydligt
mer aktiva i den konkurrensbegränsande samverkan, skall det för varje företag göras en individuell bedömning av huruvida det
har haft en uteslutande passiv eller efterföljande roll i den konkurrensbegränsande samverkan. Den omständigheten att andra
företag kan ha varit mer aktiva betyder inte automatiskt att Zanders har haft en uteslutande passiv eller efterföljande roll.
Det är endast företagets totala passivitet som kan beaktas, vilken inte är styrkt.
Förstainstansrätten finner sammanfattningsvis att kommissionen med rätta har gjort gällande att de företag som deltog i den
konkurrensbegränsande samverkan har varit aktiva medlemmar i det att de deltog i möten varunder de utbytte upplysningar och
fattade beslut om prishöjningar som de därefter aviserade för sina kunder. Även om inte alla företag har varit lika aktiva
i fråga om överträdelsens alla delar och på hela marknaden, har inte något företag haft en uteslutande passiv eller efterföljande
roll i egentlig mening. Kommissionen har således gjort en korrekt tillämpning av riktlinjerna, vilka endast innehåller föreskrifter
avseende en ledande roll och en uteslutande passiv eller efterföljande roll men inte avseende något däremellan.
2.     Företagets storlek och inflytande på marknaden
Divipa anser att det inte borde ha klassificerats i samma kategori som Carrs och Zicuñaga, eftersom det är ett litet familjeföretag
som endast lokalt bedriver bearbetnings- och distributionsverksamhet. Den överträdelse som företaget hållits ansvarigt för
har inte haft någon konkurrensbegränsande verkan.
Kommissionen har hävdat att den beaktade Divipas begränsade inflytande genom att klassificera företaget i den femte kategorin.
Eftersom samtliga kartellmedlemmar har överträtt konkurrensreglerna, skall Divipas argument inte medföra att företaget klassificeras
i en lägre kategori än Carrs och Zicuñaga.
Det skall härvidlag konstateras att kommissionen vederbörligen beaktade att Divipa var ett litet företag, eftersom det klassificerades
i den sista kategorin och ålades böter vars utgångsbelopp fastställdes till 1,4 miljoner euro trots att detta belopp kunde
ha överstigit 20 miljoner euro för en mycket allvarlig överträdelse. Förstainstansrätten har dessutom redan slagit fast att
det faktum att sökanden är ett medelstort familjeföretag inte under några omständigheter utgör en förmildrande omständighet
(domen i det ovan i punkt 45 nämnda målet LR AF 1998 mot kommissionen, punkt 338).
Vad gäller Divipas påstående att den överträdelse som företaget hållits ansvarigt för inte har haft någon konkurrensbegränsande
verkan, skall det påpekas att bedömningen av verkningarna av den konkurrensbegränsande samverkan inte endast får avse den
marknad på vilken Divipa påstår sig vara verksamt, eftersom nämnda samverkan omfattade hela den gemensamma marknaden och senare
EES när det bildats. Det har således förekommit påverkan på handeln mellan medlemsstaterna och artikel 81 EG är därför tillämplig.
Om Divipas argument skulle tolkas så att företaget därigenom har hävdat att den överträdelse för vilken företaget hållits
ansvarigt inte har haft någon konkret påverkan på konkurrensen, hänvisas det till punkterna 445–459 ovan.
Det föreligger således inte någon förmildrande omständighet för Divipa på grund av företagets storlek och begränsade inflytande.
3.     Företagens uppträdande på marknaden under överträdelseperioden
Divipa har hävdat att företaget aldrig tillämpade de avtal som enligt kommissionen slöts vid möten i vilka företaget inte
deltog. Företagets uppträdande i affärsmässigt hänseende var helt motsatt innehållet i nämnda avtal. Företagets beteende har
haft försumbar, eller till och med obefintlig, påverkan på marknaden.
Torraspapel har gjort gällande att kommissionen inte beaktade att företaget inte följde prisavtalen trots de påtryckningar
som det utsattes för. Utvecklingen av företagets prispolitik överensstämde inte alls med de påstådda prisavtalen. Dess agerande
i prishänseende hade regelbundet utgjort hinder för kartellens konkurrensbegränsande verkningar, vilket räcker för att kommissionen
skall vara skyldig att anse att det föreligger en förmildrande omständighet.
Zicuñaga har påstått att den omständigheten att det förbjudna avtalet inte har tillämpats eller endast delvis har tillämpats
skall betraktas som en förmildrande omständighet enligt riktlinjerna och kommissionens praxis.
Kommissionen har hävdat att den inte är skyldig att betrakta det faktum att ett rättsstridigt avtal inte har följts som en
förmildrande omständighet. Den har i detta hänseende hänvisat till domen av den 14 maj 1998 i det ovan i punkt 468 nämnda
målet SCA Holding mot kommissionen (punkt 142).
När flera företag har deltagit i en överträdelse, skall det, såsom det redan erinrats om, för vart och ett av företagen prövas
hur allvarlig den enskilda överträdelsen var (domarna i de ovan i punkt 446 nämnda förenade målen Suiker Unie m.fl. mot kommissionen,
punkt 623, och i det ovan i punkt 149 nämnda målet kommissionen mot Anic Partecipazioni, punkt 150), för att bedöma huruvida
det förelegat försvårande eller förmildrande omständigheter för ett visst företag.
I punkt 3 i riktlinjerna återfinns under rubriken ”Förmildrande omständigheter” en icke uttömmande förteckning över omständigheter
som kan leda till en minskning av böternas grundbelopp, och där anges bland annat att företaget i praktiken inte har tillämpat
avtalen (punkt 3 andra strecksatsen).
Denna bestämmelse innehåller inte någon tvingande uppräkning av de förmildrande omständigheter som kommissionen är skyldig
att beakta. Kommissionen har följaktligen behållit ett visst utrymme för att skönsmässigt göra en helhetsbedömning av storleken
på en eventuell minskning av bötesbeloppet på grund av förmildrande omständigheter.
Det är i detta sammanhang väsentligt att avgöra huruvida det framgår av de omständigheter som sökandeföretagen har anfört
att de, under den period då de omfattades av de avtal som utgjorde överträdelser, i praktiken inte tillämpade dessa utan uppträdde
marknadsmässigt (domen i målet ADM mot kommissionen, punkt 268, se även, för ett liknande resonemang, domen i de ovan i punkt 49
nämnda Cementmålen, punkterna 4872–4874).
De uppgifter som sökandeföretagen har lämnat i förevarande fall utgör inte grund för att anse att de i praktiken inte tillämpade
de rättsstridiga avtalen och uppträdde marknadsmässigt.
Även om det beträffande Torraspapel kan utläsas av skälen 157, 166 och 216 i beslutet att detta företag inte alltid genomförde
de överenskomna prishöjningarna eller att det genomförde dem för sent, styrker en rad andra omständigheter (se, bland annat,
skälen 204, 206, 215, 225–227 och 236–238 i beslutet) att företaget i stor utsträckning tillämpade dessa avtal. Det framgår
exempelvis av skälen 204 och 206 att AWA, Koehler, Sappi, Stora och Torraspapel under tiden mellan januari och maj 1994 tillkännagav
prishöjningar som var identiska med dem som beslutats vid det allmänna mötet den 19 januari 1994. Likaledes tillkännagav AWA,
Sappi, Stora, Torraspapel och Zanders avseende september och oktober 1994 prishöjningar som var identiska med dem som överenskommits
vid mötet den 21 juni 1994 (skäl 215). Beträffande tiden mellan december 1994 och februari 1995 uppgav kommissionen, i skäl
225 i beslutet, att den hade upptäckt att samtliga deltagare på det allmänna kartellmötet den 22 september 1994 – AWA, Koehler,
Sappi, Stora, Torraspapel och Zanders – hade tillkännagett prishöjningar som var identiska med dem man hade kommit överens
om under nämnda möte. I en handling daterad den 16 februari 1995, som Sappi överlämnat och som nämns i skäl 238, anges slutligen
att ”höjningen om 6 % [papper på rulle] den 1 mars 1995 aviseras av marknadsledarna Sarrió/Stora/AWA”. Det framgår även av
handlingar som kommissionen framlagt att Torraspapel i vissa fall slöt särskilda avtal med vissa stora kunder och därvid sköt
upp den överenskomna prishöjningen. I de sifferuppgifter som Torraspapel har framlagt till stöd för sitt argument att de avtalade
prishöjningarna inte har genomförts, har företaget jämfört de månatliga genomsnittspriserna utan att ange dessa förseningar
eller uppskov med tillämpningen.
Vad gäller Divipa finns det inte grund för företagets påstående att det endast var en distributör som inte konkurrerade med
de andra inblandade företagen. Även om det köpte stora rullar av tillverkarna, tillverkade det självt också ark och små rullar
som det i likhet med andra inblandade företag sålde till utomstående. Vissa tillverkare handhade själva distributionen av
sina produkter på de spanska och portugisiska marknaderna medan andra anlitade oberoende distributörer (skäl 153 i beslutet).
De integrerade tillverkarna kontrollerade hela processen och fastställde priserna till tryckerierna medan de tillverkare som
inte var vertikalt integrerade var tvungna att förhandla fram försäljningspriset med distributörerna. I dessa fall var det
nödvändigt att fastställa två prisnivåer: det pris som distributörerna skulle betala tillverkarna och det pris som distributörerna
skulle ta ut av utomstående. Promemorian avseende mötet i Barcelona den 19 oktober 1993 (dokument 4474 som nämnts i skäl 192
och i punkt 173 ovan) visar att den konkurrensbegränsande samverkan omfattade även det sistnämnda priset. Genom att delta
i den konkurrensbegränsande samverkan hade Divipa således möjlighet att påverka sin vinstmarginal.
Kommissionen har dessutom styrkt att Divipa hade deltagit i hemliga möten på den spanska marknaden varunder prishöjningar
beslutades. Divipa har dock hävdat att företaget inte tillämpade dessa avtal. De uppgifter som sökandeföretaget har framlagt
utgör emellertid inte grund för slutsatsen att det inte tillämpade de omtvistade avtalen genom att anta ett uppträdande på
marknaden som motverkade de konkurrensbegränsande verkningarna av den överträdelse som konstaterats. De tabeller som Divipa
har bifogat sin ansökan visar nämligen exempelvis att dess marginaler och försäljningspriser ökade i avsevärd mån under år 1994,
trots den strukturella överkapaciteten och den nedåtgående marknaden. Även om det visas att Divipa uppträdde på ett sätt som
inte helt överensstämmer med avtalen räcker för övrigt inte blott denna omständighet för att kommissionen skall vara skyldig
att anse att det föreligger förmildrande omständigheter beträffande detta företag. Sökandeföretaget skulle genom sin mer eller
mindre självständiga politik på marknaden helt enkelt kunna försöka utnyttja avtalet för egen vinning (domen av den 14 maj 1998
i det ovan i punkt 468 nämnda målet SCA Holding mot kommissionen, punkt 142, och domen i det ovan i punkt 451 nämnda målet
Cascades mot kommissionen, punkt 230).
Den bedömning som det redogjorts för i föregående punkt beträffande Divipa är även tillämplig på Zicuñaga. Kommissionen har
styrkt att Zicuñaga deltog i hemliga möten på den spanska marknaden varunder prishöjningar beslutades. Zicuñaga har som förmildrande
omständighet åberopat att det inte tillämpade dessa prishöjningar, men har inte styrkt detta påstående. Företaget har till
stöd för sin argumentation angående förmildrande omständigheter endast hänvisat till ett flertal kommissionsbeslut, varav
de flesta för övrigt antogs innan riktlinjerna trädde i kraft. Zicuñaga har gjort gällande att kommissionen i dessa beslut
vid bedömningen av överträdelsens allvar beaktade huruvida de aktuella avtalen hade tillämpats eller tillämpats i begränsad
omfattning. I syfte att avgöra huruvida det föreligger förmildrande omständigheter skall, i enlighet med principen att straff
och påföljder skall vara individuella, allvaret i det enskilda företagets deltagande i överträdelsen prövas (domen i målet
ADM mot kommissionen, punkt 265).
De uppgifter som Zicuñaga har lämnat i andra avsnitt sin ansökan, vilka inte rör eventuella förmildrande omständigheter, bekräftar
under alla omständigheter att Zicuñagas och Divipas priser utvecklades parallellt. Det framgår dessutom likaledes av ansökan
att Zicuñagas priser steg från 174,99 ESP i november 1993 till 210,99 ESP i december 1994. Den omständigheten att de priser
som Zicuñaga tillämpade inte exakt motsvarar de priser som beslutades vid de olika hemliga mötena bevisar inte i sig att Zicuñaga
inte genomförde de aktuella avtalen.
Det skall i detta hänseende understrykas att kommissionen i skäl 397 i beslutet uppgav att ”[b]evisen för möten och prishöjningar
… visar att de överenskomna höjningarna ibland uppsköts till senare tidpunkter, något mindre höjningar genomfördes … eller
ytterligare möten ordnades för att se över avtalet”. Kommissionen drog härav den slutsatsen att kartellen hade haft ”en inverkan
på kartellmedlemmarnas prissättningsstrategi även om de genomförda höjningarna ibland stannade under de överenskomna nivåerna
eller genomfördes senare”.
Kommissionen har således inte påstått att samtliga beslutade prishöjningar hade genomförts med det belopp som fastställts
vid det aktuella mötet. Det faktum att en prishöjning inte genomfördes med exakt det belopp som beslutats vid ett visst möte
bevisar inte att kartellen inte hade någon påverkan på den prispolitik som fördes av medlemmarna i den kartell vari Zicuñaga
ingick. Det kan för övrigt inte uteslutas att Zicuñaga, genom att tillämpa priser som inte motsvarade dem som följde av en
tillämpning av avtalen samtidigt som företaget fortsatte att delta i de hemliga mötena på den spanska marknaden, försökte
få de andra kartellmedlemmarnas tillåtelse att sälja till lägre priser än dem som fastställts i det allmänna beslutet (se,
för ett liknande resonemang, domen i det ovan i punkt 45 nämnda målet LR AF 1998 mot kommissionen, punkt 342, fastställd efter
överklagande genom domen i de ovan i punkt 409 nämnda förenade målen Dansk Rørindustri m.fl. mot kommissionen). Mougeots handskrivna
promemoria av den 21 oktober 1994 som nämnts ovan i punkt 177 bekräftar att Zicuñaga fick denna tillåtelse, vilket kan vara
ett annat sätt att dra fördel av kartellen.
Förstainstansrätten finner under dessa omständigheter att uppgifterna i beslutet och de uppgifter som Zicuñaga har lämnat
räcker för att rätten, utan att behöva begära kompletterande upplysningar från kommissionen, skall slå fast att det inte föreligger
någon förmildrande omständighet för Zicuñaga på grund av att företaget i praktiken inte har tillämpat avtal eller förfaranden
som utgör överträdelser.
Kommissionen fann således med rätta att det inte förelåg några förmildrande omständigheter för sökandeföretagen på grund av
att de i praktiken inte har tillämpat avtal eller förfaranden som utgör överträdelser.
4.     Förekomsten av hotelser och påtryckningar
Flera sökandeföretag (Koehler, Bolloré för Copigraphs och Torraspapels räkning) har gjort gällande att kommissionen inte beaktade
att de utsatts för hotelser och påtryckningar, främst från AWA:s sida.
Kommissionen redogjorde visserligen i skälen 104, 106 och 425 i beslutet för hotelser som AWA uttalat men uppgav följande
i skäl 427:
”[H]otelserna (i det här fallet från kartelledaren) [kan inte] berättiga överträdelserna av gemenskapens och EES:s konkurrensregler.
I stället för att ansluta sig till kartellen borde företagen ha underrättat de behöriga myndigheterna, däribland kommissionen,
om sina konkurrenters olagliga beteende för att få detta att upphöra.”
Det skall konstateras att hotelser och påtryckningar inte förekommer bland de förmildrande omständigheter som anges, förvisso
på ett icke uttömmande sätt, i riktlinjerna.
Oavsett omfattningen av sådana påtryckningar utgör de nämligen inte en förmildrande omständighet. Att sådana påtryckningar
har förekommit påverkar inte alls det faktum att en överträdelse faktiskt har begåtts och inte heller hur allvarlig denna
överträdelse är (domen i de ovan i punkt 409 nämnda förenade målen Dansk Rørindustri m.fl. mot kommissionen, punkt 370). Sökandeföretagen
hade kunnat anmäla påtryckningarna till de behöriga myndigheterna och enligt artikel 3 i förordning nr 17 framställa en ansökan
till kommissionen i stället för att delta i kartellen (se, för ett liknande resonemang, domen i det ovan i punkt 45 nämnda
målet LR AF 1998 mot kommissionen, punkt 339). Detta gäller för samtliga i förevarande förfarande berörda företag och det
finns inte skäl att göra någon åtskillnad dem emellan på grundval av den påstådda omfattningen av påtryckningarna.
Kommissionen var följaktligen inte skyldig att finna att de hotelser som vissa sökandeföretag gjort gällande utgjorde en förmildrande
omständighet.
5.     Företagens upphörande med överträdelsen
Bolloré, MHTP och Zanders har gjort gällande att kommissionen inte fann att det faktum att företagen upphörde med överträdelsen
vid kommissionens första ingripanden utgjorde en förmildrande omständighet. Zicuñaga har för sin del gjort gällande att kommissionen
i flera tidigare beslut har satt ned böterna på grund av att överträdelsen hade upphört innan det slutliga beslutet antogs.
Kommissionen besvarade MHTP i skäl 429 i beslutet att den vid bedömningen av denna överträdelse beaktade endast den begränsade
period för vilken den ansåg sig ha tillräckliga bevis. Kommissionen uppgav vidare att eftersom detta är en uppenbar överträdelse
så måste MHTP:s begäran att ett tidigt upphörande skall ses som en förmildrande omständighet avvisas.
Att företagen upphör med överträdelsen vid kommissionens första ingripanden anges uttryckligen som en förmildrande omständighet
i punkt 3 i riktlinjerna.
Det skall emellertid understrykas att kommissionen inte har en allmän skyldighet att anse att det är en försvårande omständighet
att överträdelsen fortsatt, ej heller att anse att det är en förmildrande omständighet att överträdelsen upphört (domen i
målet ABB mot kommissionen, punkt 213).
I förevarande fall upphörde den överträdelse som berörda sökandeföretag lastats för senast i september 1995, det vill säga
före kommissionens första ingripanden och kontroller vilka inleddes i januari 1997.
En nedsättning av böterna skulle i detta fall vara överflödig med hänsyn till att överträdelsens varaktighet enligt riktlinjerna
beaktas i samband med beräkningen av böterna. Detta beaktande har särskilt till syfte att vidta hårdare sanktionsåtgärder
mot de företag som bryter mot konkurrensreglerna under längre tid än mot de företag där överträdelserna har pågått en kortare
tid. Om bötesbeloppet nedsattes på grund av att ett företag har upphört med sina rättsstridiga beteenden innan kommissionen
inledde sina första kontroller skulle det få till följd att de som har gjort sig skyldiga till överträdelser som pågått en
kortare tid gynnades två gånger.
Det framgår emellertid av skäl 348 i beslutet att kommissionen inte har kunnat fastställa vid vilken tidpunkt kartellen hade
upphört. Kommissionen utgick ifrån att överträdelsen upphörde i september 1995 därför att den endast hade skriftlig bevisning
fram till denna tidpunkt. Kommissionen uteslöt emellertid inte att det hemliga samförståndet fortsatte efter den tidpunkten.
De händelser som inträffade efter september 1995 beaktades likväl inte vid fastställelsen av böterna, varför alla yrkanden
om nedsättning av böterna på denna grund skall ogillas.
Det kan för fullständighetens skull tilläggas att utgången inte skulle bli en annan om parternas argument till stöd för yrkandet
om nedsättning av böterna på grund av att de upphörde med överträdelsen före kommissionens ingripande prövades.
Till stöd för sitt yrkande om nedsättning av böterna på grund av att företaget upphörde med överträdelsen före kommissionens
ingripande har Zicuñaga nämligen endast hänvisat till kommissionsbeslut där sådan nedsättning har medgetts.
Det följer av fast rättspraxis att kommissionen inte är bunden av sina tidigare beslut, i synnerhet som samtliga åberopade
beslut antogs innan riktlinjerna trädde i kraft. Zicuñaga har inte heller åberopat någon omständighet som är specifik för
detta företags situation och som motiverar att de ålagda böterna sätts ned på grund av att företaget tidigt upphörde med överträdelsen.
Den omständigheten att företaget hållits ansvarigt för en överträdelse med kortare varaktighet än de andra företagen har redan
beaktats, eftersom ökningen av böterna på grund av varaktigheten var lägre för Zicuñaga än för de andra företagen.
Bolloré och MHTP har inte heller framfört några omständigheter som visar att de med avseende på överträdelsens upphörande
befinner sig i en särskild situation som motiverar en nedsättning av deras böter.
Zanders däremot har inte bara åberopat överträdelsens upphörande utan även den aktiva roll som företaget har spelat i detta
avseende. Företaget har härvidlag hänvisat till ett flertal omständigheter. Företagets styrelse hade vid ett möte hösten 1995
med berörda tjänstemän krävt att konkurrensrättens regler skulle iakttas strikt. Detta möte var inledningen på ett handlingsprogram
under vilket företagets anställda undergick en utbildning i konkurrensrätt. Verkställande direktören för International Paper
hade i en skrivelse (bilaga 8 till ansökan) under våren 1996 uppmanat företagets samtliga medarbetare att följa konkurrensreglerna.
Till denna skrivelse hade fogats anvisningar för efterlevnaden av gemenskapens konkurrensrätt. Zanders styrelseordförande,
som blev ordförande för AEMCP den 1 januari 1996, hade i detta sammanhang otvetydigt uppgett för konkurrenterna att Zanders
hade ”dragit ett streck” över kartellen. Antalet AEMCP‑möten sjönk under år 1996 och Zanders hade inte längre varit företrätt
vid de hemliga mötena.
Även om det är viktigt att sökandeföretaget vidtog åtgärder för att förhindra att dess anställda begick nya överträdelser
av gemenskapens konkurrensrätt, ändrar detta inte det faktum att en överträdelse faktiskt har konstaterats i detta fall. Denna
omständighet medför inte såsom förmildrande omständighet någon skyldighet för kommissionen att nedsätta sökandeföretagets
bötesbelopp (domen av den 28 juni 2005 i det ovan i punkt 409 nämnda målet Dansk Rørindustri m.fl. mot kommissionen, punkt 373,
genom vilken domstolen fastställde domen i det ovan i punkt 45 nämnda målet LR AF 1998 mot kommissionen, punkt 345). Denna
slutsats gäller så mycket mer i förevarande fall som kommissionen vid beräkningen av böterna inte beaktade den period under
vilken Zanders har påstått att företaget vidtog åtgärder för att få överträdelsen att upphöra.
Det skall för fullständighetens skull tilläggas att den aktiva roll som Zanders påstår sig ha spelat för att få överträdelsen
att upphöra, särskilt i dess egenskap av ordförande för AEMCP, svårligen är förenlig med den passiva och uteslutande efterföljande
roll som företaget anser sig ha haft i överträdelsen.
Vad gäller samtliga företag som har anfört denna grund anger förstainstansrätten att kommissionen inte under några omständigheter
är skyldig att inom ramen för sin skönsmässiga bedömning medge en nedsättning av böter på grund av att de har upphört med
en uppenbar överträdelse, oavsett om de upphörde före eller efter kommissionens ingripanden.
Fastställelsen av priser inom sektorn för självkopierande papper var otvivelaktigt en uppenbar överträdelse, vilken kommissionen
med rätta ansåg vara ”mycket allvarlig” (se ovan punkterna 434–442). Sökandeföretagen har därför inte grund för att kritisera
kommissionen för att den inte satte ned deras böter på grund av att de upphörde med överträdelsen innan kommissionen inledde
sin undersökning.
6.     Den ekonomiska situationen inom sektorn för självkopierande papper
Ett flertal sökandeföretag (Bolloré, Zanders, Mougeot, AWA, med stöd av Konungariket Belgien, Koehler) har kritiserat kommissionen
för att den, i motsats till vad som följer av fast beslutspraxis, inte beaktade den kris som rådde inom sektorn för självkopierande
papper under den aktuella perioden.
I punkt 5 i riktlinjerna, som har rubriken ”Allmänna anmärkningar”, föreskrivs att det, allt efter omständigheterna, är nödvändigt
att beakta ”vissa objektiva uppgifter, såsom t.ex. det särskilda ekonomiska sammanhanget”.
Det framgår av skälen 24, 25 och 392 i beslutet att marknaden för självkopierande papper kännetecknades av en strukturell
överkapacitet och sjunkande efterfrågan på grund av användningen av elektroniska hjälpmedel. Flera företag har uppgett att
de gjorde betydande förluster under den omtvistade perioden.
Kommissionen medgav i skäl 392 i beslutet att ”marknaden för självkopierande papper [var] på nedåtgående” under den period
som omfattas av beslutet. I skäl 431 uppgav kommissionen emellertid att den information som lämnats i svaren på meddelandet
om invändningar och i rapporten från företaget Mikulski Hall Associates (nedan kallad MHA-rapporten) som beställts av AEMCP
inte möjliggjorde slutsatsen att sektorn för självkopierande papper under överträdelseperioden åren 1992–1995 befann sig i
en svår kris, jämförbar med de berörda sektorerna i tidigare konkurrensärenden som företagen nämnt.
Kommissionen har gjort gällande att karteller ofta har sitt ursprung i en ekonomisk kris och att ekonomiska svårigheter inom
den berörda sektorn därför kan beaktas endast i undantagsfall. Det kan emellertid inte anses att det under överträdelseperioden
rådde en särskilt allvarlig kris. Även om perioden utgjorde inledningen på en nedgång låg försäljningen på en hög nivå.
Kommissionen har anfört att bedömningen av huruvida den berörda sektorn befinner sig i kris och omfattningen av denna inbegriper
komplicerade ekonomiska bedömningar beträffande vilka gemenskapsdomstolens prövning är begränsad till en granskning av att
förfarandereglerna iakttas, att motiveringen är tillräcklig, att bedömningen av omständigheterna är materiellt riktig, samt
att det inte har förekommit någon uppenbart oriktig bedömning eller något maktmissbruk.
När det gäller sektorn för självkopierande papper räcker det att erinra om att förstainstansrätten, i domen i det ovan i punkt 93
nämnda målet Lögstör Rör mot kommissionen (punkterna 319 och 320), slog fast att kommissionen inte är skyldig att betrakta
den svåra ekonomiska situationen i den aktuella sektorn som en förmildrande omständighet. Förstainstansrätten har även slagit
fast att det faktum att kommissionen i tidigare ärenden har beaktat den ekonomiska situationen i sektorn som en förmildrande
omständighet inte innebär att den är skyldig att följa denna praxis (domen av den 10 mars 1992 i det ovan i punkt 56 nämnda
målet ICI mot kommissionen, punkt 372). Såsom kommissionen har påpekat uppstår nämligen karteller i allmänhet när en sektor
drabbas av svårigheter. Om man följde sökandeföretagens resonemang skulle böterna sättas ned i nästan samtliga fall. Det är
därför onödigt att ytterligare undersöka huruvida omständigheterna i förevarande fall verkligen var lika dem som rådde i de
ärenden som utmynnat i andra beslut i vilka strukturella kriser har ansetts som förmildrande omständigheter (domen av den
29 april 2004 i det ovan i punkt 496 nämnda målet Tokai Carbon m.fl. mot kommissionen, punkt 345).
För fullständighetens skull konstaterar förstainstansrätten att kommissionen beaktade situationen inom sektorn för självkopierande
papper och att sökandeföretagen inte har visat att kommissionens bedömning av marknadssituationen var uppenbart oriktig eller
att det har förekommit maktmissbruk. Det skall i detta hänseende erinras om domstolens rättspraxis (dom av den 11 juli 1985
i mål 42/84, Remia m.fl. mot kommissionen, REG 1985, s. 2545, punkt 34, svensk specialutgåva, volym 8, s. 277, och av den
17 november 1987 i de förenade målen 142/84 och 156/84, BAT och Reynolds mot kommissionen, REG 1987, s. 4487, punkt 62, svensk
specialutgåva, volym 9, s. 247), enligt vilken gemenskapsdomstolen, även om den generellt sett gör en fullständig prövning
av huruvida villkoren för tillämpning av artikel 81.1 EG är uppfyllda, begränsar sin prövning till en granskning av att förfarandereglerna
iakttas, att motiveringen är tillräcklig, att bedömningen av omständigheterna är materiellt riktig, samt att det inte har
förekommit någon uppenbart oriktig bedömning eller maktmissbruk (domstolens dom av den 28 maj 1998 i mål C‑7/95 P, Deere mot
kommissionen, REG 1998, s. I‑3111, punkt 34).
Det framgår dessutom av MHA-rapporten (skälen 25–28 i beslutet) att ökningen av efterfrågan visserligen avtog från åren 1990
och 1991 men att den egentliga nedgången inträffade under år 1995, det vill säga i slutet av den överträdelse som konstaterats
i beslutet. Parterna har inte anfört några omständigheter som vederlägger dessa uppgifter. Av dessa uppgifter framgår att,
även om marknaden var på nedgång, början på krisen sammanfaller med överträdelsens upphörande.
Kommissionen fann således på goda grunder att situationen på marknaden för självkopierande papper inte utgjorde en förmildrande
omständighet.
7.     Avsaknaden av vinst av överträdelsen och de överträdande företagens ekonomiska situation
Flera sökandeföretag har gjort gällande att de under överträdelseperioden endast gjorde minimala vinster och till och med
gick med förlust.
Mougeot och Bolloré har hänvisat till sina förluster inom ramen för en grund avseende kommissionens underlåtenhet att beakta
den svåra ekonomiska situationen. Härvidlag hänvisas därför till punkterna 657–666 ovan.
Enligt Koehler skall det vid bedömningen av den vinst som kartellen har medfört för företaget samtidigt beaktas de förluster
som det lidit. Detta medför enligt företaget att kommissionen, av billighetsskäl, borde ha satt ned de böter som företaget
ålagts, eftersom det under i stort sett hela överträdelseperioden led avsevärda förluster och därför endast gjorde en obetydligt,
om ens någon, vinst till följd av sitt deltagande i den konkurrensbegränsande samverkan.
Denna grund kan inte godtas.
Förstainstansrätten har nämligen slagit fast i domen i Cementmålen (punkt 4881) att den omständigheten att överträdelsen inte
har medfört någon vinst för ett företag inte kan hindra att företaget åläggs böter, eftersom böterna annars skulle förlora
sin avskräckande verkan Av detta följer att kommissionen vid fastställelsen av bötesbeloppet inte är skyldig att styrka att
överträdelsen har medfört en otillåten fördel för de berörda företagen eller att i förekommande fall beakta att överträdelsen
inte medförde någon vinst.
Den omständigheten att de sifferuppgifter som sökandeföretaget har lämnat visar på förluster inom sektorn för självkopierande
papper under överträdelseperioden utesluter, såsom kommissionen med rätta har anfört, emellertid inte att företagets situation
skulle ha varit svårare om kartellen inte hade existerat och att denna således har medfört en viss vinst trots allt. Enligt
de uppgifter som Koehler lämnade i sin ansökan var företagets förluster betydande under år 1992 men minskade avsevärt under
år 1993. Företaget gjorde därefter vinst år 1994 och led sedan på nytt förluster år 1995, vilka emellertid var lägre än förlusterna
år 1993. Det är alltså inte uteslutet att kartellen bidrog till att begränsa Koehlers förluster.
Av detta följer att kommissionen inte begick något fel när den fann att det inte förelåg några förmildrande omständigheter
i förevarande fall.
H –
Grunderna avseende ett åsidosättande av principerna om skydd för berättigade förväntningar, proportionalitet och likabehandling
vid tillämpningen av meddelandet om samarbete samt avseende en oriktig tillämpning av detta meddelande
Flera sökandeföretag (Zicuñaga, MHTP, Mougeot, AWA och Koehler) har kritiserat kommissionens tillämpning av meddelandet om
samarbete och har därvid gjort gällande att likabehandlingsprincipen har åsidosatts.
1.     Zicuñaga
Zicuñaga har gjort gällande att tillämpningen av denna ordning för nedsättning eller upphävande av böter på grundval att ett
samarbete med kommissionen utgör ett åsidosättande av likabehandlingsprincipen, vilken kräver lika sanktioner för samma beteenden.
Förstainstansrätten påpekar inledningsvis att Zicuñaga, i den mån som företaget har avsett att ifrågasätta rättsenligheten
av meddelandet om samarbete, inte har gjort gällande, med stöd av artikel 241 EG, att rättsakten inte skall tillämpas.
Det är endast befogat att sätta ned ett företags böter till följd av dess samarbete under det administrativa förfarandet när
det berörda företaget har uppträtt på ett sådant sätt att kommissionen lättare har kunnat fastställa att det föreligger en
överträdelse och i förekommande fall fått den att upphöra (domen av den 16 november 2000 i det ovan i punkt 149 nämnda målet
SCA Holding mot kommissionen, punkt 36). Av detta följer att det inte föreligger diskriminering mellan det företag som frivilligt
väljer att samarbeta och det som vägrar att göra detta, eftersom det förstnämndas beteende är annorlunda än det sistnämndas,
vilket motiverar en annorlunda sanktionsåtgärd.
Det skall härvidlag påpekas att även Zicuñaga hade möjlighet att samarbeta (se, för ett liknande resonemang, domen i de ovan
i punkt 409 nämnda förenade målen Dansk Rørindustri m.fl. mot kommissionen, punkt 419). Företaget har emellertid inte utnyttjat
denna möjlighet. Det kan därför inte med framgång göra gällande att det har diskriminerats i detta avseende.
Talan skall således inte bifallas på den av Zicuñaga anförda grunden.
2.     MHTP
MHTP har gjort gällande att kommissionen har åsidosatt principerna om skydd för berättigade förväntningar och likabehandling
genom att sätta ned företagets böter med endast 10 procent trots att det erkände de faktiska omständigheterna och överträdelsen.
MHTP har hävdat att kommissionen, vid tidpunkten för företagets samarbete, i de beslut där den tillämpade meddelandet om samarbete
beviljade en nedsättning av böterna med minst 20 procent. De företag som inte erkände överträdelsen beviljades en nedsättning
med 10 procent. MHTP hade således berättigade förväntningar på att beviljas en nedsättning med 20 procent, eftersom företaget
hade avstått från att utöva sin rätt till försvar och erkänt att det hade deltagit i överträdelsen innan kommissionen sände
meddelandet om invändningar.
MHTP omfattas av punkt D i meddelandet om samarbete i vilken det föreskrivs att ”[o]m ett företag samarbetar utan att alla
de villkor som anges i [punkterna] B eller C är uppfyllda kommer det att beviljas en nedsättning med 10–50 % av det bötesbelopp
som det skulle ha ålagts om det inte hade samarbetat”. Meddelandet om samarbete innehåller följande precisering:
”Detta kan ske i till exempel följande fall:
–        Ett företag förser kommissionen med upplysningar, dokument eller annat bevismaterial som bidrar till att fastställa att överträdelsen
har begåtts, innan ett meddelande om anmärkningar [*] sänds ut. [* I enlighet med terminologin i denna dom används begreppet
meddelande om invändningar. Övers. anm.]
–        Ett företag informerar kommissionen om att det inte bestrider de faktiska omständigheter som kommissionen grundar sina anklagelser
på, efter det att det har tagit emot ett meddelande om [invändningar].”
I förevarande fall beviljade kommissionen, med stöd av punkt D.2 andra strecksatsen i meddelandet om samarbete, MHTP en nedsättning
med 10 procent på grund av att företaget inte hade bestritt de faktiska omständigheterna (skäl 458 i beslutet). Kommissionen
beviljade inte någon nedsättning enligt punkt D.2 första strecksatsen i nämnda meddelande. Kommissionen uppgav i skäl 446
i beslutet att MHTP hade översänt information innan kommissionen antog meddelandet om invändningar men den framhöll likväl
följande i skäl 450:
”Storas svar var det dunklaste; det medgav diskussioner mellan konkurrenter om priser, men hävdade att man inte hade kommit
överens om några höjningar. Detta vaga och dåligt underbyggda tillkännagivande duger inte som information eller dokument som
bidrog till att fastställa överträdelsens existens och berättigar därför inte till någon nedsättning av bötesbeloppet.”
MHTP har inte framfört någon omständighet som styrker att den information som företaget lämnade till kommissionen innan denna
antog meddelandet om invändningar bidrog till att fastställa att överträdelsen hade begåtts.
Vad gäller jämförelsen mellan förevarande fall och kommissionens tidigare beslutspraxis skall det betonas att endast den omständigheten
att kommissionen i sin tidigare beslutspraxis har beviljat en viss nedsättning för ett visst beteende inte innebär att den
är skyldig att ge samma proportionella nedsättning vid bedömningen av ett liknande beteende inom ramen för ett senare administrativt
förfarande (domen i det ovan i punkt 446 nämnda målet Mayr-Melnhof mot kommissionen, punkt 368, och domen i målet ABB mot
kommissionen, punkt 239).
Förstainstansrätten utgick från detta konstaterande när den i domen i målet ABB mot kommissionen slog fast att det inte hade
skett något åsidosättande av likabehandlingsprincipen i förhållande till kommissionens tidigare beslut, utan att rätten bedömde
innehållet i dessa. Den ingående prövningen i punkterna 240–245 i nämnda dom av huruvida likabehandlingsprincipen hade iakttagits
rör nämligen endast en jämförelse av den situation som de olika kartelldeltagarna befann sig i.
MHTP har hänvisat till domen i de ovan i punkt 459 nämnda förenade målen Limburgse Vinyl Maatschappij m.fl. mot kommissionen
(punkt 1232), till styrkande av att förstainstansrätten redan har prövat yrkanden som grundas på en olika behandling i förhållande
till andra ärenden. Det är förvisso riktigt att denna fråga behandlas i nämnda dom, men förstainstansrätten underkände därvid
argumentet att kommissionen hade åsidosatt likabehandlingsprincipen i förhållande till sin tidigare beslutspraxis. Enligt
förstainstansrätten grundas fastställelsen av böterna på en mängd kriterier, som skall bedömas från fall till fall med hänsyn
till samtliga omständigheter i det enskilda fallet. Dessutom innebär den omständigheten att kommissionen tidigare har tillämpat
en viss bötesnivå för vissa överträdelser inte att den fråntas möjligheten att höja denna nivå inom de gränser som anges i
förordning nr 17, om detta är nödvändigt för att säkerställa genomförandet av konkurrenspolitiken. Nämnda dom utgör således
inte stöd för MHTP:s påståenden.
Det skall under alla omständigheter konstateras att det intervall som föreskrivs i punkt D i meddelandet om samarbete sträcker
sig från 10 procent till 50 procent och det fastställs inte några särskilda kriterier för hur nedsättningen kan variera inom
detta intervall. Ett företag kan således inte ha några berättigade förväntningar på att beviljas en nedsättning med en viss
procentsats.
Förstainstansrätten finner mot bakgrund av dessa överväganden att talan inte skall bifallas såvitt avser denna grund.
3.     Mougeot
Det skall inledningsvis påpekas att det följer av fast rättspraxis att kommissionen vid bedömningen av kartellmedlemmarnas
samarbete inte får bortse från likabehandlingsprincipen (se domen av den 29 april 2004 i de ovan i punkt 496 nämnda förenade
målen Tokai Carbon m.fl. mot kommissionen, punkt 394, och där angiven rättspraxis). Kommissionen har emellertid ett stort
utrymme för skönsmässig bedömning vid värderingen av kvaliteten och nyttan av kartellmedlemmarnas samarbete och det är endast
om kommissionen uppenbart överskrider detta utrymme som åtgärder kan vidtas emot den.
Mougeot har hävdat att företaget har diskriminerats i förhållande till Sappi som beviljades en nedsättning med 100 procent
av bötesbeloppet och att kommissionen borde ha tillämpat punkt B i meddelandet om samarbete och beviljat en nedsättning med
75 procent.
Det framgår av skälen 436–445 i beslutet att Sappi, som hade anmält kartellen, var det enda företaget som uppfyllde de kumulativa
villkoren i punkt B i meddelandet om samarbete. Mougeot hade ingett bevisning angående kartellens existens först efter det
att kommissionen fattade beslut om och påbörjade en undersökning och företaget omfattades därför inte av bestämmelserna i
nämnda punkt B. Det krävdes att Mougeot uppfyllde villkoren i punkt B b–e för att företaget skulle omfattas av bestämmelserna
i punkt C. Mougeot har medgett i sin ansökan att företaget inte var först med att inge bevismateriel angående kartellen till
kommissionen. I motsats till Sappi som på eget initiativ anmälde kartellen till kommissionen under hösten 1996 samarbetade
dessutom Mougeot först som svar på kommissionens begäran om upplysningar i mars 1999.
Det skall härvidlag understrykas att det framgår av ordalydelsen av punkt B b i meddelandet om samarbete att det företag som
var ”först” inte behöver ha tillfört hela det bevismaterial som bevisar samtliga detaljer rörande kartellens verksamhet utan
det räcker att det har tillfört avgörande ”bevismaterial”. I synnerhet krävs det inte enligt dessa bestämmelser att det bevismaterial
som tillförs skall vara ”tillräcklig[t]” i sig för att kommissionen skall kunna utarbeta ett meddelande om invändningar, eller
för att anta ett slutligt beslut vari förekomsten av en överträdelse konstateras. Blott den omständigheten att Mougeot i sin
tur hade tillfört bevismaterial som visade sig vara avgörande för att kommissionen skulle kunna bevisa att överträdelsen begåtts
påverkar inte det faktum att Sappi var först med att anmäla kartellen och medför inte att en bestämmelse som avser det företag
som sålunda var först med att anmäla kartellen innan kommissionen påbörjade sin undersökning skall tillämpas på Mougeot.
Kommissionen tillämpade således på goda grunder punkt D i meddelandet om samarbete i fråga om Mougeot. Kommissionen, som beviljade
en nedsättning med 50 procent, det vill säga den största möjliga nedsättningen, beaktade vederbörligen betydelsen av det bevismaterial
som Mougeot ingett och av företagets samarbete vid undersökningarna på platsen och under handläggningen av ärendet.
4.     AWA
AWA har gjort gällande att företaget borde ha beviljats en lika stor nedsättning som Mougeot, eftersom det tog kontakt med
kommissionen före Mougeot och eftersom det bevismaterial som AWA tillförde var till större nytta än Mougeots bevismaterial.
Förstainstansrätten skall således pröva, mot bakgrund av den rättspraxis som nämnts ovan i punkt 689, om kommissionen genom
att bevilja AWA en nedsättning med 35 procent jämfört med 50 procent för Mougeot uppenbart har överskridit det utrymme för
skönsmässig bedömning som kommissionen förfogar över på detta område.
Vad gäller den ordning i vilken kommissionen mottog upplysningarna skall det konstateras att AWA visserligen uppgav för kommissionen
att företaget avsåg att samarbeta före Mougeot. Mougeot var emellertid först av de båda företagen med att verkligen sända
information till kommissionen, vilket skedde den 14 april 1999. AWA:s faktiska bidrag gjordes nämligen den 30 april 1999.
Det skall härvidlag understrykas att kommissionen inte var skyldig att anse det avgörande att ett av företagen gav sig till
känna en aning snabbare än de andra. Det framgår nämligen klart av meddelandet om samarbete att det är i fråga om tillämpningen
av punkterna B och C som det är av vikt att vara först med att tillföra bevismaterial som är avgörande. Detta villkor uppfylldes
i förevarande fall av Sappi (se ovan punkterna 691 och 692). AWA och Mougeot omfattades således båda två av punkt D, i vilken
den omständigheten att ett företag samarbetar tidigare än ett annat inte omnämns eller belönas.
Det faktum att AWA önskade underrätta de andra kartellmedlemmarna om sin avsikt att samarbeta innan företaget tog kontakt
med kommissionen saknar dessutom betydelse för dess samarbete med kommissionen.
Eftersom AWA och Mougeot sände upplysningar till kommissionen efter Sappis upplysningar och efter kommissionens undersökning
skall det däremot prövas huruvida de är ”likvärdiga”.
Härvidlag hänvisas till skälen 447 och 448 i beslutet som har följande lydelse:
”Mougeot översände frivilligt redogörelser och dokument med detaljerad information om kartellmöten (främst gällande sin hemmamarknad
Frankrike), däribland information om när mötena ägt rum, vilka som deltagit, vad som avhandlats och vilka avtal som ingåtts.
AWA översände frivilligt information till kommissionen om kartellmöten med detaljerade upplysningar om under vilka perioder
sådana möten hölls i olika medlemsstater i gemenskapen och räknade upp vilka företag som deltog. Beträffande mötenas innehåll
uppgav AWA att ’under en del av dessa möten ... diskuterades priserna på självkopierande papper ... vilket utsträckte sig
till ett utbyte av avsikter när det gäller tillkännagivandet av prishöjningar’.”
I skäl 252 redogjorde kommissionen dessutom för de bevis som gällde kartellen som helhet. Bland dessa nämndes Mougeots och
Sappis redogörelser samt de bevis om ”opassande” möten som AWA hade lagt fram i sitt svar på kommissionens begäran om upplysningar
samt de detaljerade rapporteringar och redogörelser om de nationella eller regionala kartellmötena som Mougeot och Sappi tillhandahållit.
Det framgår vid en jämförelse mellan dessa beslutsskäl att de upplysningar som Mougeot lämnat var mer detaljerade än AWA:s
upplysningar. Mougeot hade bland annat angett datum för mötena medan AWA endast hade angett under vilken period de ägt rum.
Även om AWA:s ursprungliga redogörelse inte var lika precis som Mougeots följer det av skäl 61 i beslutet att AWA tillhandahöll
kommissionen ”en förteckning över ’opassande’ möten eller grupper av möten mellan konkurrenter från 1992 till 1998”. I denna
förteckning angavs möten, med exakta datumangivelser, vilkas förekomst bevisades med hjälp av AWA. AWA:s redogörelser omfattade
dessutom en längre period än Mougeots. De möten som det sistnämnda företaget uppgav i sitt uttalande av den 14 april 1999
(dokument 7647–7655 som nämnts ovan i punkt 165) ägde nämligen rum mellan den 1 oktober 1993 och sommaren 1995. Det föreligger
således inte någon tydlig skillnad mellan Mougeot och AWA i fråga om de upplysningar som lämnats angående de hemliga mötena.
Vad gäller deltagarna i de hemliga mötena är det knappast någon skillnad mellan Mougeots uppgift om ”vilka som deltagit” och
AWA:s uppgift om ”vilka företag som deltog”. Det framgår under alla omständigheter av bilaga II till beslutet att AWA:s redogörelser
(dokument 7828) var till mycket stor nytta för att kommissionen skulle kunna styrka varje företags deltagande i mötena. Detta
bekräftas av att nämnda dokument är det som omnämns flest gånger i fotnoterna till stöd för förteckningen över mötena och
mötesdeltagarna.
Av skälen 447 och 448 framgår slutligen att Mougeots redogörelser främst rörde dess ”hemmamarknad Frankrike” medan AWA:s upplysningar
rörde ”olika medlemsstater i gemenskapen”. Den omständigheten att flera företag har bestritt att kartellen hade en europeisk
dimension förstärker vikten av AWA:s upplysningar i detta hänseende.
Kommissionen har således gjort en uppenbart oriktig bedömning i det att den beviljade Mougeot en nedsättning med 50 procent
och AWA en nedsättning med 35 procent. Även om Mougeot, till skillnad från AWA, tillhandahöll handlingar som härrör från den
omtvistade perioden och även om Mougeots redogörelser i vissa avseenden är mer detaljerade så avser nämligen AWA:s upplysningar
en längre period och omfattar ett större geografiskt område. AWA:s och Mougeots samarbete skall således anses likvärdigt.
Det kan inte heller anses att deras samarbete var till olika stor nytta för kommissionen. Det framgår för övrigt av förstainstansrättens
prövning rörande den spanska marknaden (se ovan punkterna 161–168) eller rörande den hemliga karaktär som kännetecknade AEMCP:s
officiella möten före september eller oktober 1993 (se ovan punkterna 256–310) att AWA:s och Mougeots upplysningar i stor
utsträckning överensstämmer och tillsammans med Sappis upplysningar utgör en helhet av en bevisning som är oundgänglig för
att förstå kartellens verksamhet och styrka dess existens.
Av detta följer att förstainstansrätten godtar AWA:s grund att den nedsättning som företaget beviljats på grund av att det
samarbetat är för liten och innebär en diskriminering av företaget.
Förstainstansrätten finner inom ramen för sin fulla prövningsrätt att den bevisning som Mougeot och AWA har tillhandahållit
är likvärdig och AWA skall därför på grund av sitt samarbete beviljas en lika stor nedsättning som Mougeot, det vill säga
50 procent. De böter som AWA ålagts skall således sättas ned med motsvarande belopp.
5.     Koehler
Koehler anser att kommissionen inte beaktade att företaget samarbetade förbehållslöst både innan meddelandet om invändningar
sändes och därefter. Enligt Koehler strider det mot likabehandlingsprincipen att Carrs, MHTP och Zanders åtnjöt en förmånlig
behandling men inte Koehler.
Skälen 457 och 458 i beslutet har följande lydelse:
”(457) Koehler uppger att det inte förnekar några av de fakta som anförs i meddelandet om invändningar. Koehler bestrider
dock väsentliga delar av faktabevisningen om att det skulle ha deltagit i kartellen under hela perioden. Koehler bestrider
särskilt kommissionens beskrivning av överenskommelserna om försäljningskvoter och marknadsandelar och förekomsten av ett
övervakningssystem. Kommissionen drar därför slutsatsen att inget fungerande samarbete förekommer från Koehlers sida.
(458) Kommissionen beviljar Carrs, MHTP/Stora och Zanders en nedsättning på 10 % för att det inte bestridit fakta i någon
större utsträckning.”
Koehler har hävdat att företaget samarbetade förbehållslöst under perioden innan meddelandet om invändningar sändes. Företaget
har tillagt att ”undersökningen hos Koehler den 9 och den 10 december 1997 sålunda har kunnat genomföras utan tvång, eftersom
styrelseledamoten [F.] hade gett sitt samtycke i förväg”.
Blott den omständigheten att ett företag samtycker till en undersökning kan inte anses som ett förbehållslöst samarbete. I
meddelandet om samarbete föreskrivs en väsentlig nedsättning av böterna när ett företag förser kommissionen med upplysningar,
dokument eller annat bevismaterial som bidrar till att fastställa att överträdelsen har begåtts, innan ett meddelande om invändningar
sänds ut. Koehler har inte tillhandahållit något sådant material och har för övrigt inte heller påstått det. Koehlers ståndpunkt
kan följaktligen inte godtas.
Vad gäller tiden efter det att meddelandet om invändningar sändes ut föreskrivs i meddelandet om samarbete en väsentlig nedsättning
av böterna när ett företag informerar kommissionen om att det inte bestrider de faktiska omständigheter som kommissionen grundar
sina anklagelser på. Förstainstansrätten skall pröva huruvida detta, såsom Koehler har hävdat, är fallet beträffande detta
företag, även vid en jämförelse med andra företag på vilka denna bestämmelse tillämpats.
Koehler uppgav i sitt yttrande över meddelandet om invändningar att företaget erkände de ”faktiska omständigheter och anmärkningar
som kommissionen vederbörligen hade granskat och bevisat”. Företaget tillade i sin ansökan att ”[i] den mån som företaget
uttryckte ett förbehåll i samband med sina erkännanden så var det på grund av att det inte kunde godta att intyga riktigheten
av något som var oriktigt endast i syfte att beviljas en nedsättning av böterna”.
Även om Koehler senare försökte motivera vissa av sina förbehåll med att kommissionen därefter ändrat sin ståndpunkt, skall
det emellertid konstateras att företaget har medgett att det uttryckt förbehåll och att det ”relativiserade kommissionens
konstateranden avseende avtalen om tilldelning av försäljningskvoter och marknadsuppdelning”. Dessutom har Koehler hävdat
att det rörde sig om undantag avseende förfluten tid, när företaget medgav att det förekom utbyte av upplysningar om försäljningsvolymer
på regional nivå, samtidigt som företaget förnekade att så skedde på europeisk nivå.
Det är riktigt att Koehler vid förhandlingen gjorde gällande att bestridandet endast avsåg tiden före oktober 1993 och att
företaget i fråga om tiden därefter hade samarbetat med kommissionen trots att det kanske vid några tillfällen uttryckt sig
vagt eller oklart. Det framgår emellertid inte av Koehlers yttrande över meddelandet om invändningar att bestridandet endast
skulle gälla den förstnämnda perioden. Tvärtom uppgav företaget i sina inledande anmärkningar att det inte hade för avsikt
att bestrida vissa faktiska omständigheter, nämligen dem som kommissionen korrekt hade konstaterat och bedömt i meddelandet
om invändningar. Avsnitt III, som rör bestridandet av de påtalade faktiska omständigheterna, innehåller en punkt 3 som har
rubriken ”Avtal om tilldelning av försäljningskvoter eller om marknadsuppdelning på europeisk nivå förekom inte”, och en punkt 4
som har rubriken ”Kontrollsystem förekom inte”. Dessa i tiden obegränsade bestridanden kan inte anses vaga eller inexakta.
Det skall erinras om att det endast är befogat att reducera bötesbeloppet om det berörda företagets agerande har underlättat
för kommissionen att fastställa överträdelsen och i förekommande fall få den att upphöra (se förstainstansrättens dom av den
13 december 2001 i de förenade målen T‑45/98 och T‑47/98, Krupp Thyssen Stainless och Acciai speciali Terni mot kommissionen,
REG 2001, s. II‑3757, punkt 270, och där angiven rättspraxis). Kommissionen förfogar över ett utrymme för skönsmässig bedömning
i detta avseende, såsom framgår av ordalydelsen i punkt D 2 i meddelandet om samarbete och särskilt av de inledande orden
”Detta kan ske i till exempel följande fall…”. Dessutom är en nedsättning på grundval av meddelandet om samarbete endast motiverad
när de uppgifter som lämnats och, mer allmänt, det berörda företagets beteende visar att företaget verkligen samarbetat (domen
av den 28 juni 2005 i de ovan i punkt 409 nämnda förenade målen Dansk Rørindustri m.fl. mot kommissionen, punkterna 394 och
395).
Erkännanden som förenats med förbehåll eller tvetydiga uttalanden visar inte att företaget verkligen har samarbetat och underlättar
inte kommissionens arbete, eftersom det krävs undersökningar. Detta gäller i än högre grad när förbehållen avser sådana frågor
som i förevarande fall, det vill säga överträdelsens varaktighet, förekomsten av försäljningskvoter, marknadsandelar eller
utbyte av upplysningar.
I den mån som Koehler genom dessa förbehåll har bestritt ett flertal av kartellens beståndsdelar, eller åtminstone inte har
bistått kommissionen i dess uppgift att undersöka kartellen och vidta sanktionsåtgärder med anledning av denna, kan företaget
inte med framgång yrka en väsentlig nedsättning av böterna på den grunden att det inte har bestritt de faktiska omständigheterna.
Slutligen skall det prövas huruvida underlåtenheten att bevilja företaget en sådan nedsättning, såsom Koehler har hävdat,
innebär ett åsidosättande av likabehandlingsprincipen, eftersom Carrs, MHTP och Zanders har beviljats en nedsättning av böterna
med 10 procent.
I den mån som Koehler därigenom har kritiserat storleken på den nedsättning som dessa företag beviljats för att de inte bestred
de påstådda faktiska omständigheterna, skall det erinras om att, även om det antas att kommissionen satte ned böterna för
mycket för dessa företag, likabehandlingsprincipen skall tillämpas mot bakgrund av rättssäkerhetsprincipen, enligt vilken
ingen till sin egen förmån kan åberopa en rättsstridig åtgärd som gynnat någon annan (domarna av den 14 maj 1998 i det ovan
i punkt 468 nämnda målet SCA Holding mot kommissionen, punkt 160, och i det ovan i punkt 446 nämnda målet Mayr-Melnhof mot
kommissionen, punkt 334, samt domen i det ovan i punkt 45 nämnda målet LR AF 1998 mot kommissionen, punkt 367).
I den mån som Koehler har kritiserat att företaget inte beviljats någon nedsättning av böterna enligt meddelandet om samarbete
hänvisas vidare till punkterna 708–718 ovan av vilka det framgår att företaget under förevarande omständigheter inte har rätt
till någon sådan nedsättning.
Vad dessutom gäller frågan huruvida de andra företag som har beviljats en nedsättning av böterna med 10 procent har bestritt
de faktiska omständigheterna, skall det påpekas att Carrs har erkänt att kartellen existerade och att företaget deltog i den
under hela den överträdelseperiod som angetts i beslutet. Företaget har däremot uppgett att det inte deltog i mötena rörande
marknaderna i Förenade kungariket och Irland och att det inte kände till den europeiska kartellen. Därigenom har företaget
inte bestritt de faktiska omständigheterna. Den omständigheten att Carrs har hävdat att kartellen hade begränsad påverkan
står inte heller i strid med företagets erkännande av de faktiska omständigheterna.
Koehler har hävdat att skälen 455 och 456, enligt vilka Zanders och MHTP inte bestred de faktiska omständigheterna, inte är
förenliga med konstaterandet i skäl 395 att MHTP och Zanders förnekade att avtalen om prisfastställelse och fördelning av
försäljningskvoter hade genomförts.
Genom de argument som återges i skäl 395 avsåg MHTP och Zanders att ifrågasätta avtalens verkan för att kommissionen skulle
finna att de var av mindre allvarlig art. Företagen ifrågasatte därigenom inte kartellens existens, och dessa argument är
således inte oförenliga med konstaterandet att de faktiska omständigheterna inte hade bestritts.
Kommissionen beaktade den omständigheten att MHTP medgav att företaget deltog i kartellen först från och med slutet av år 1992
(skälen 270 och 271). I skäl 456 anges nämligen att ”MHTP uppger att det på grundval av Storas svar på kommissionens begäran
om upplysningar inte bestrider de fakta som konstaterandet av en överträdelse från 1992 till mitten av 1995 baserar sig på”.
MHTP:s ståndpunkt kan inte anses jämförbar med Koehlers. Det förstnämnda företaget har nämligen endast bestritt tidpunkten
då överträdelsen påbörjades medan det sistnämnda har uttryckt förbehåll angående flera av kartellens beståndsdelar.
Under dessa förhållanden har Koehler inte styrkt att företaget har blivit utsatt för olika behandling. Det följer av samtliga
dessa överväganden att kommissionen med rätta beslutade att inte sätta ned Koehlers böter med stöd av meddelandet om samarbete.
III –
AWA:s yrkande att handlingar skall företes
AWA har yrkat att förstainstansrätten skall förordna om att kommissionen skall förete interna handlingar rörande beräkningen
av de böter som företaget ålagts liksom alla de handlingar som nämns i beslutet med undantag för dem som överlämnades till
företaget den 1 augusti 2000.
Det skall inledningsvis erinras om att rätten enligt artikel 49 i rättegångsreglerna när som helst under rättegången kan besluta
om sådana åtgärder för processledning och bevisupptagning som avses i artiklarna 64 och 65 i rättegångsreglerna. Till dessa
åtgärder hör att begära att handlingar företes.
För att förstainstansrätten skall kunna avgöra om det är ändamålsenligt för att säkerställa att förfarandet förlöper väl att
förordna om företeende av vissa handlingar, skall den part som har framfört detta yrkande uppge vilka handlingar det gäller
och tillhandahålla förstainstansrätten åtminstone några upplysningar som bekräftar att dessa handlingar är av vikt för förfarandet
(domen i det ovan i punkt 256 nämnda målet Baustahlgewebe mot kommissionen, punkt 93).
AWA har i ansökan yrkat att förstainstansrätten skall förordna om att kommissionen skall förete dels interna handlingar rörande
beräkningen av böterna, dels alla de handlingar som nämns i beslutet med undantag för dem som överlämnades till företaget
den 1 augusti 2000. I detta yrkande anges inte någon av de önskade handlingarna med sådan precision att förstainstansrätten
kan avgöra huruvida de skulle vara av vikt för förfarandet.
Detta yrkande skall således inte bifallas i någon del.
AWA har inte heller styrkt att dessa handlingar skulle vara av vikt för förfarandet.
AWA har yrkat att förstainstansrätten skall förordna om att kommissionen skall förete interna handlingar rörande beräkningen
av de böter som företaget ålagts och har därvid anfört att förstainstansrätten bland annat i flera av de mål som gett upphov
till domarna i de så kallade Kartongmålen (bland annat domen i det ovan i punkt 483 nämnda målet Stora Kopparbergs Bergslags
mot kommissionen) förordnade om att kommissionen skulle förete sådana handlingar. Blott denna omständighet visar emellertid
inte att handlingarna skulle vara av vikt i förevarande fall och förstainstansrätten är inte skyldig att förordna om sådana
åtgärder.
Såsom kommissionen har understrukit meddelades dessutom domarna i de så kallade Kartongmålen innan riktlinjerna trädde i kraft.
Syftet med dessa riktlinjer är just att säkerställa öppenheten och objektiviteten i kommissionens beslut genom att ange den
nya metod som tillämpas vid beräkningen av böter. Beslutet, i vilket riktlinjerna klart tillämpas, innehåller en tydlig redogörelse
för hur böterna har fastställts.
Det framgår slutligen av fast rättspraxis att kommissionens interna handlingar skall lämnas ut till parterna endast om det
är nödvändigt på grund av synnerliga omständigheter i det enskilda fallet, vilket skall framgå av seriösa uppgifter som parterna
skall framlägga (domstolens beslut av den 18 juni 1986 i de förenade målen 142/84 och 156/84, BAT och Reynolds mot kommissionen,
REG 1986, s. 1899, punkt 11, förstainstansrättens dom i de ovan i punkt 716 nämnda förenade målen Krupp Thyssen Stainless
och Acciai speciali Terni mot kommissionen, punkt 34, se, för ett liknande resonemang, förstainstansrättens dom av den 27 oktober 1994
i mål T‑35/92, Deere mot kommissionen, REG 1994, s. II‑957, punkt 31, svensk specialutgåva, volym 15, s. II‑129). AWA har
inte framlagt några sådana seriösa uppgifter.
AWA har hävdat att dess yrkande att förstainstansrätten skall förordna om att kommissionen skall förete alla de handlingar
som nämns i beslutet med undantag för dem som överlämnades till företaget den 1 augusti 2000 syftar till att ge företaget
kännedom om och möjlighet att granska all den bevisning som kommissionen grundade sig på i beslutet.
AWA har visserligen i detta avseende gjort gällande att förteckningen över handlingar inte var användbar (se ovan punkterna 109–117)
men har inte bestritt att företaget fick tillgång till kommissionens akt i utredningen under det administrativa förfarandet.
Förutsatt att kommissionen i beslutet inte använder andra handlingar än dem som det berörda företaget har fått tillgång till
under det administrativa förfarandet som grund för sina anmärkningar mot nämnda företag, är kommissionen inte skyldig att
ge det tillgång till samtliga handlingar som nämns i beslutet (se, för ett liknande resonemang, domen i det ovan i punkt 45
nämnda målet LR AF 1998 mot kommissionen och där angiven rättspraxis).
Det yrkande som framförts vid förstainstansrätten avser alla de handlingar som nämns i beslutet med undantag för dem som överlämnades
till AWA den 1 augusti 2000. I motsats till vad AWA angav i den skrivelse som företaget sände till kommissionen den 22 februari 2002,
anges inte i detta yrkande att det särskilt avser svaren från de andra företag till vilka meddelandet om invändningar var
riktat samt rapporten från PricewaterhouseCoopers.
Även om dessa preciseringar av det allmänna yrkande som framställts vid förstainstansrätten skulle beaktas, och det sålunda
skulle kunna anses att de önskade handlingarna identifieras med tillräcklig precision i ett yrkande som allmänt omfattar svaren
från de andra företag till vilka meddelandet om invändningar var riktat, finner förstainstansrätten emellertid att AWA i vart
fall inte har visat att dessa handlingar skulle vara av vikt för förfarandet.
AWA:s yrkande att förstainstansrätten skall vidta åtgärder för processledning skall således ogillas.
Förstainstansrätten finner mot bakgrund av samtliga dessa överväganden att talan i målen T‑109/02, T‑122/02, T‑125/02, T‑126/02,
T‑128/02, T‑129/02 och T‑132/02 skall ogillas. I mål T‑118/02 skall de böter som AWA åläggs sättas ned till 141, 75 miljoner
euro. I mål T‑136/02 skall de böter som Zicuñaga åläggs sättas ned till 1,309 miljoner euro.

Rättegångskostnader
Enligt artikel 87.2 i rättegångsreglerna skall tappande part förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna, om detta har yrkats.
Enligt artikel 87.3 första stycket i rättegångsreglerna kan förstainstansrätten, om parterna ömsom tappar målet på en eller
flera punkter, besluta att kostnaderna skall delas. Enligt artikel 87.2 i rättegångsreglerna skall tappande part förpliktas
att ersätta rättegångskostnaderna, om detta har yrkats.
I målen T‑109/02, T‑122/02, T‑125/02, T‑126/02, T‑128/02, T‑129/02 och T‑132/02 har sökandeföretagen tappat respektive mål.
De skall följaktligen ersätta rättegångskostnaderna i enlighet med svarandens yrkanden.
Eftersom talan delvis bifallits i mål T‑118/02 leder en rättvis bedömning av omständigheterna i målet till att sökandeföretaget
skall bära två tredjedelar av sin rättegångskostnad och ersätta två tredjedelar av kommissionens rättegångskostnad. Kommissionen
skall bära en tredjedel av sin rättegångskostnad och ersätta en tredjedel av AWA:s rättegångskostnad. Konungariket Belgien
som har intervenerat till stöd för sökandeföretagets yrkanden att böterna skall sättas ned på grund av att det föreligger
förmildrande omständigheter till följd av svårigheterna inom sektorn för självkopierande papper skall, i enlighet med kommissionens
yrkanden, bära sin rättegångskostnad och ersätta den rättegångskostnad som uppstått för kommissionen till följd av interventionen.
Eftersom talan delvis bifallits i mål T‑136/02 leder en rättvis bedömning av omständigheterna i målet till att sökandeföretaget
skall bära två tredjedelar av sin rättegångskostnad och ersätta två tredjedelar av kommissionens rättegångskostnad. Kommissionen
skall bära en tredjedel av sin rättegångskostnad och ersätta en tredjedel av sökandeföretagets rättegångskostnad.
Mot denna bakgrund beslutar
FÖRSTAINSTANSRÄTTEN (femte avdelningen)
följande:
1)
I mål T‑109/02, Bolloré mot kommissionen:
–
Talan ogillas.
–
Sökandeföretaget skall ersätta rättegångskostnaderna.
2)
I mål T‑118/02, Arjo Wiggins Appleton mot kommissionen:
–
Det bötesbelopp som sökandeföretaget ålagts i artikel 3 i kommissionens beslut 2004/337/EG av den 20 december 2001 om ett
förfarande enligt artikel 81 i EG fördraget och artikel 53 i EES-avtalet (ärende COMP/E-1/36.212 – Självkopierande papper)
fastställs till 141,75 miljoner euro.
–
Talan ogillas i övriga delar.
–
Sökandeföretaget skall bära två tredjedelar av sin rättegångskostnad och ersätta två tredjedelar av kommissionens rättegångskostnad.
Kommissionen skall bära en tredjedel av sin rättegångskostnad och ersätta en tredjedel av sökandeföretagets rättegångskostnad.
–
Intervenienten skall bära sin rättegångskostnad och ersätta den rättegångskostnad som uppstått för kommissionen till följd
av interventionen.
3)
I mål T‑122/02, Mitsubishi HiTec Paper Bielefeld mot kommissionen:
–
Talan ogillas.
–
Sökandeföretaget skall ersätta rättegångskostnaderna.
4)
I mål T‑125/02, Papierfabrik August Koehler mot kommissionen:
–
Talan ogillas.
–
Sökandeföretaget skall ersätta rättegångskostnaderna.
5)
I mål T‑126/02, M‑real Zanders mot kommissionen:
–
Talan ogillas.
–
Sökandeföretaget skall ersätta rättegångskostnaderna.
6)
I mål T‑128/02, Papeteries Mougeot mot kommissionen:
–
Talan ogillas.
–
Sökandeföretaget skall ersätta rättegångskostnaderna.
7)
I mål T‑129/02, Torraspapel mot kommissionen:
–
Talan ogillas.
–
Sökandeföretaget skall ersätta rättegångskostnaderna.
8)
I mål T‑132/02, Distribuidora Vizcaína de Papeles mot kommissionen:
–
Talan ogillas.
–
Sökandeföretaget skall ersätta rättegångskostnaderna.
9)
I mål T‑136/02, Papelera Guipuzcoana de Zicuñaga mot kommissionen:
–
Det bötesbelopp som sökandeföretaget ålagts i artikel 3 i kommissionens beslut 2004/337/EG av den 20 december 2001 om ett
förfarande enligt artikel 81 i EG fördraget och artikel 53 i EES-avtalet (ärende COMP/E-1/36.212 – Självkopierande papper)
fastställs till 1,309 miljoner euro.
–
Talan ogillas i övriga delar.
–
Sökandeföretaget skall bära två tredjedelar av sin rättegångskostnad och ersätta två tredjedelar av kommissionens rättegångskostnad.
Kommissionen skall bära en tredjedel av sin rättegångskostnad och ersätta en tredjedel av sökandeföretagets rättegångskostnad.
Avkunnad vid offentligt sammanträde i Luxemburg den 26 april 2007.
E. Coulon

M. Vilaras
Innehållsförteckning
Bakgrund till tvisten
Förfarande och parternas yrkanden
Rättslig bedömning
I –  Grunderna för yrkandet om ogiltigförklaring av beslutet
A –  Grunderna angående det administrativa förfarandets förlopp
1.  Den första grunden avseende ett åsidosättande av rätten att yttra sig, vilket var en följd av att kommissionen under det
administrativa förfarandet inte lämnade ut handlingar som institutionen ansett vara konfidentiella
a)  Parternas argument
b)  Förstainstansrättens bedömning
2.  Den andra grunden avseende ett åsidosättande av rätten att få tillgång till akten i ärendet till följd av underlåtenheten
att lämna ut sådana handlingar som inte ingick i den del av akten som tillhandahållits på cd-rom
a)  Parternas argument
b)  Förstainstansrättens bedömning
3.  Den tredje grunden avseende ett åsidosättande av rätten till försvar och av den kontradiktoriska principen till följd
av bristande överensstämmelse mellan meddelandet om invändningar och beslutet
a)  Parternas argument
b)  Förstainstansrättens bedömning
4.  Den fjärde grunden avseende ett åsidosättande av rätten till försvar, rätten till en rättvis prövning och av oskuldspresumtionen
a)  Parternas argument
b)  Förstainstansrättens bedömning
5.  Den femte grunden avseende ett åsidosättande av principen om god förvaltningssed vid ärendets handläggning och bristfällig
motivering av beslutet
a)  Parternas argument
b)  Förstainstansrättens bedömning
6.  Den sjätte grunden avseende ett åsidosättande av principen om god förvaltningssed, rätten att få tillgång till akten i
ärendet och av rätten till försvar på grund av att vissa handlingar i akten i utredningen var svåra att finna och på grund
av att förteckningen över de handlingar som ingick i nämnda akt var oanvändbar
a)  Parternas argument
b)  Förstainstansrättens bedömning
7.  Den sjunde grunden avseende ett åsidosättande av principen om god förvaltningssed och rätten till försvar på grund av
att beslutet delgetts för sent
a)  Parternas argument
b)  Förstainstansrättens bedömning
B –  Grunderna avseende ett åsidosättande av artikel 81 EG och artikel 53 i EES-avtalet och kommissionens oriktiga bedömning
av vissa företags deltagande i överträdelsen
1.  Bolloré
a)  Parternas argument
b)  Förstainstansrättens bedömning
2.  Divipa och Zicuñaga
a)  Parternas argument
b)  Förstainstansrättens bedömning
Huruvida det förekom hemliga möten avseende den spanska marknaden
Huruvida Divipa och Zicuñaga deltog i den konkurrensbegränsande samverkan avseende den spanska marknaden
Huruvida Divipa och Zicuñaga deltog i den konkurrensbegränsande samverkan avseende den europeiska marknaden
Huruvida Zicuñaga deltog i avtal om fastställelse av försäljningskvoter och marknadsandelar
C –  Grunderna avseende överträdelsens varaktighet
1.  De grunder som anförts av Bolloré, MHTP, Koehler, Mougeot och Torraspapel
a)  Huruvida sökandeföretagen deltog i överträdelsen före september eller oktober 1993
Parternas argument
Beslutet
Förstainstansrättens bedömning
–  Systemet med hemliga möten
–  Huruvida sökandeföretagen deltog i möten före september eller oktober 1993
b)  Huruvida Mougeot deltog i överträdelsen efter den 1 juli 1995
2.  Den av Divipa anförda grunden
3.  Den av Zicuñaga anförda grunden
II –  Grunderna för yrkandena om upphävande eller nedsättning av de böter som fastställts i artikel 3 första stycket i beslutet
A –  Grunden avseende ett åsidosättande av rätten till försvar och principen om skydd för berättigade förväntningar på grund
av att meddelandet om invändningar är ofullständigt och vagt angående böterna
1.  Parternas argument
2.  Förstainstansrättens bedömning
a)  Huruvida kommissionen har åsidosatt rätten att yttra sig och skyddet för berättigade förväntningar genom att avvika från
sin tidigare beslutspraxis
b)  Huruvida kommissionen har åsidosatt rätten att yttra sig och principen om skydd för berättigade förväntningar genom att
avvika från riktlinjerna
c)  Huruvida kommissionen har åsidosatt rätten att yttra sig genom att vid fastställelsen av böterna grunda sig på omständigheter
som inte angetts i meddelandet om invändningar
B –  Grunden avseende ett åsidosättande av förbudet mot retroaktiv tillämpning
1.  Parternas argument
2.  Förstainstansrättens bedömning
C –  Grunderna avseende bristande bevisning, åsidosättande av principerna om oskuldspresumtion, proportionalitet, likabehandling
samt avseende oriktiga bedömningar, i fråga om kommissionens konstateranden rörande vissa företags deltagande i den europeiska
kartellen
D –  Grunderna avseende bristande bevisning, åsidosättande av artikel 253 EG, artikel 15.2 i förordning nr 17, av proportionalitetsprincipen
och likabehandlingsprincipen, underlåtenhet att fastställa böterna individuellt, felaktiga konstateranden avseende de faktiska
omständigheterna, oriktiga bedömningar och felaktig rättstillämpning vid bedömningen av överträdelsens allvar
1.  Överträdelsens art
2.  Överträdelsens konkreta påverkan
3.  Klassificering av kartellmedlemmarna vid fastställelsen av bötesbeloppen
a)  Valet av referensår
b)  Huruvida en felaktig total omsättning beaktades
c)  Huruvida kommissionens metod ledde till ett oproportionerligt resultat
Huruvida proportionalitetsprincipen har åsidosatts
Huruvida likabehandlingsprincipen har åsidosatts
4.  Ökning av böterna i avskräckande syfte
E –  Grunderna avseende överträdelsens varaktighet
F –  Grunden avseende ett åsidosättande av proportionalitetsprincipen och likabehandlingsprincipen samt en oriktig bedömning
av de faktiska omständigheterna
1.  Oriktig bedömning av de faktiska omständigheterna
2.  Huruvida proportionalitetsprincipen har åsidosatts
3.  Huruvida likabehandlingsprincipen har åsidosatts
G –  Grunderna avseende ett åsidosättande av artikel 253 EG, artikel 15.2 i förordning nr 17 samt av proportionalitetsprincipen
och likabehandlingsprincipen, underlåtenheten att fastställa böterna individuellt, en alltför restriktiv tolkning av riktlinjerna
angående böter, samt uppenbart oriktiga bedömningar till följd av underlåtenheten att beakta vissa förmildrande omständigheter
1.  En uteslutande passiv eller efterföljande roll i den konkurrensbegränsande samverkan
2.  Företagets storlek och inflytande på marknaden
3.  Företagens uppträdande på marknaden under överträdelseperioden
4.  Förekomsten av hotelser och påtryckningar
5.  Företagens upphörande med överträdelsen
6.  Den ekonomiska situationen inom sektorn för självkopierande papper
7.  Avsaknaden av vinst av överträdelsen och de överträdande företagens ekonomiska situation
H –  Grunderna avseende ett åsidosättande av principerna om skydd för berättigade förväntningar, proportionalitet och likabehandling
vid tillämpningen av meddelandet om samarbete samt avseende en oriktig tillämpning av detta meddelande
1.  Zicuñaga
2.  MHTP
3.  Mougeot
4.  AWA
5.  Koehler
III –  AWA:s yrkande att handlingar skall företes
Rättegångskostnader
*
Rättegångsspråk: spanska, tyska, engelska och franska.