CELEX: 62008CJ0393
Nacionalinės teisės aktai, reglamentuojantys vaistinių darbo ir nedarbo laiką
Atleidimas
Kompetentingų valdžios institucijų teisė priimti sprendimus

Prašymas priimti prejudicinį sprendimą susijęs su EB 49, 81–86, 152 ir 153 straipsnių išaiškinimu.
Šis prašymas buvo pateiktas nagrinėjant ginčą tarp E. Sbarigia, vaistinės savininkės, ir
Azienda Unità Sanitaria Locale „Roma A“
(toliau – ASL RM/A), kompetentingos Romos komunos institucijos, dėl ASL RM/A sprendimo atmesti E. Sbarigia pateiktus prašymus
atleisti nuo pareigos nedirbti tam tikru darbo ir atostogų laiku, būtent uždaryti vaistinę metinėms atostogoms 2006 m. vasarą.

Teisinis pagrindas
Pagrindinėje byloje taikytinas 2002 m. liepos 30 d. Lacijaus regiono įstatymas Nr. 26, kuriuo reglamentuojamas vaistinių darbo,
budėjimo ir atostogų laikas (
Legge Regionale Lazio
Nr. 26, 2002 m. liepos 30 d.,
Disciplina dell’orario, dei turni e delle ferie delle farmacie aperte al publico
, Boll. Uff. Lazio Nr. 23, paprastasis priedas, Nr. 5, 2002 m. rugpjūčio 20 d. ir GURI, Nr. 24, speciali serija Nr. 3, 2003 m.
birželio 14 d., toliau – L.R. 26/02).
L.R. 26/02 2–8 straipsniuose nustatytas darbo laikas, savanoriškas vaistinių budėjimas, savaitės poilsio dienos ir metinės
vaistinių atostogos. Būtent nustatytas maksimalus darbo laikas, pareiga nedirbti sekmadieniais ir pusę darbo dienos per savaitę,
taip pat švenčių dienomis bei numatytas minimalus metinių atostogų laikotarpis.
L.R. 26/02 10 straipsnis suformuluotas taip:
„1.      Romos komunoje kiekvienas vietos sveikatos padalinys [
Unità Sanitaria Locale
; toliau – USL] priima šiame įstatyme numatytas priemones savo kompetencijos srityje, laikydamasis susitarimo su kitais atitinkamais
USL.
2.      Vaistinių, esančių specifinėse komunos vietose, savaitės darbo laikas, miestuose esančių vaistinių atostogos ir pusės darbo
dienos poilsio laikas per savaitę <…> gali būti pakeisti tos teritorijos kompetentingo USL sprendimu, atitinkamos komunos
mero, Provincijos vaistinių asociacijos ir didžiosioms vaistinėms atstovaujančių Provincijos viešųjų ir privačių vaistinių
profesinių sąjungų pritarimu.“

Pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai
E. Sbarigia priklauso vaistinė, esanti istoriniame Romos centre, vadinamojoje „Tridente“ zonoje. Šis kvartalas yra pėsčiųjų
zonoje, šio miesto turistų lankomiausioje vietoje.
Būtent dėl tokios vaistinės buvimo vietos ir smarkiai padidėjančio klientų skaičiaus liepos ir rugpjūčio mėnesiais ieškovė
pagrindinėje byloje, remdamasi L.R. 26/02 10 straipsnio 2 dalimi, 2006 m. gegužės 31 d. pateikė prašymą kompetentingai šioje
teritorijoje įstaigai ASL RM/A atleisti ją nuo pareigos uždaryti vaistinę kasmetinėms atostogoms 2006 m. vasarą. Šis prašymas
buvo atmestas 2006 m. birželio 22 d. sprendimu, dėl kurio E. Sbarigia pareiškė ieškinį prašymą priimti prejudicinį sprendimą
pateikusiame teisme.
Vykstant procesui, antruoju 2006 m. spalio 18 d. prašymu E. Sbarigia paprašė plačiau taikomo atleidimo leidžiant neuždaryti
vaistinės metinėms atostogoms bei švenčių dienomis ir pailginti savaitės darbo laiką visus metus. Šiuo atžvilgiu E. Sbarigia
tvirtina, kad panašus leidimas buvo suteiktas 2006 m. rugsėjo 8 d. kitai vaistinei, esančiai netoli traukinių stoties „Termini“,
kurios specifiniai klientai yra tokie pat kaip jos vaistinės.
Šis antrasis prašymas taip pat buvo atmestas 2007 m. kovo 22 d. ASL RM/A Sprendimu Nr.°119945/P, dėl kurio E. Sbarigia pateikė
papildomus ieškinio pagrindus ir prašė sustabdyti šio akto galiojimą.
2007 m. birželio 22 d. nutartimi prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas patenkino prašymą sustabdyti 2007 m.
kovo 22 d. sprendimo vykdymą, kad ASL RM/A galėtų jį peržiūrėti.
Vykdydama šią nutartį ASL RM/A priėmė 2007 m. rugpjūčio 1 d. Sprendimą Nr.°40249, kuriuo dar kartą atmetė ieškovės pagrindinėje
byloje prašymą L.R. 26/0210 10 straipsnio 2 dalies pagrindu, remdamasi Romos komunos, Romos provincijos vaistininkų asociacijos
(
Ordine dei Farmacisti della Provincia di Roma
), profesinių sąjungų
Assiprofar – Associazione Sindacale Proprietari Farmacia
(toliau –
Assiprofar
) ir
Confservizi
neigiama nuomone.
E. Sbarigia užginčijo šį sprendimą, pateikdama du naujus ieškinio pagrindus toje pačioje prašymą priimti prejudicinį sprendimą
pateikusio teismo nagrinėjamoje byloje.

Tribunale amministrativo regionale per il Lazio
(Lacijaus regiono administracinis teismas) manymu, norint pateisinti privalomas nuostatas dėl vaistinių darbo laiko, nepakanka
farmacinę paslaugą laikyti viešąja paslauga, užtikrinančia vartotojų sveikatos apsaugą. Liberalizavus visų vaistinių darbo
laiko grafikus ir darbo laiką – kuris, be kita ko, patvirtintas 2007 m. vasario 1 d. Konkurencijos ir rinkos tarnybos (
Autorità garante della concorrenza e del mercato
) ataskaitoje – būtų suteikta galimybė bendrai padidinti pasiūlą (paskirstymo planai, užtikrinantys tolygų geografinį vaistinių
pasiskirstymą) klientų naudai.
Atrodo, kad L.R. 26/02 nuostatos viršytų tai, kas būtina, ir būtų nepateisinamos. Iš tiesų visuomenės interesas ir reikalavimai,
susiję su farmacinėmis paslaugomis, be abejo, būtų geriau užtikrinami palankiomis konkurencijai vaistinių darbo laiko liberalizavimo
priemonėmis.
Taip pat prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas abejoja, ar pagrindinėje byloje aptariami apribojimai neprieštarauja,
pirma, Bendrijos teisės principams įmonių konkurencijos laisvės srityje ir, antra, Europos Sąjungos veiksmams, siekiant pagerinti
sveikatos apsaugą. Ypač, jo manymu, Lacijaus regione galiojantys teisės aktai dėl farmacinių paslaugų organizavimo prieštarauja
šiam tikslui ir sudaro kliūčių veiksmingai padedant užtikrinti visuomenės sveikatą.
Šiomis aplinkybėmis Lacijaus regiono administracinis teismas nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo
Teismui šiuos du prejudicinius klausimus:
„1.      Ar su Bendrijos laisvos konkurencijos apsaugos ir laisvo paslaugų teikimo principais, įtvirtintais [EB] 49, 81–86 straipsniuose,
suderinamos [L.R. 26/02] nuostatos, kuriomis [vaistinėms] draudžiama nesilaikyti metinių atostogų grafiko, nustatomi [vaistinių]
darbo laiko apribojimai ir numatomi reikalavimai, kad, norint vaistinėms Romos komunoje nukrypti nuo šių draudimų (10 straipsnio
2 dalis), pagal savo diskreciją administracijos įstaiga (gavusi tame pačiame straipsnyje nurodytų įstaigų ir institucijų pritarimą)
turi įvertinti, ar jos atitinka specifinės vietos komunoje kriterijų?
2.      Ar su [EB] 152 ir 153 straipsniais suderinami viešosios farmacijos paslaugai, kurios tikslas – vartotojų sveikatos apsauga,
teikti nustatyti apribojimai arba draudimai suteikti atskiroms vaistinėms galimybę padidinti darbo laiką per dieną, savaitę
ir metus, kaip antai įtvirtinti L.R. 26/02?“

Dėl prejudicinių klausimų

Dėl priimtinumo
Savo rašytinėse pastabose Italijos ir Graikijos vyriausybės ginčija šio prašymo priimti prejudicinį sprendimą priimtinumą.
Posėdyje
Assiprofar
ir netiesiogiai
Ordine di Farmacisti della Provincia di Roma
pareiškė tokią pačią nuomonę.
Visų pirma, Italijos vyriausybė nurodo, kad prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikę teismas nepateikė jokios informacijos
apie faktinę ir teisinę situaciją, dėl kurios jis kelia klausimą, ar atitinkama nacionalinės teisės nuostata neprieštarauja
EB sutarties nuostatoms, kurias jis nurodo. Graikijos vyriausybė,
Assiprofar
ir
Ordine di Farmacisti della Provincia di Roma
savo ruožtu patvirtina, kad nesant tarpvalstybinio elemento prejudiciniai klausimai nesusiję su Sąjungos teise.
Šiuo atžvilgiu reikia priminti, kad tik nagrinėjantys bylą nacionaliniai teismai, atsakingi už sprendimo priėmimą, atsižvelgdami
į konkrečios bylos aplinkybes turi įvertinti, ar būtina pateikti prašymą priimti prejudicinį sprendimą, kad galėtų priimti
savo sprendimą, ir nustatyti Teisingumo Teismui pateikiamų klausimų svarbą. Todėl Teisingumo Teismas iš principo turi priimti
sprendimą tuo atveju, kai pateikiami klausimai yra susiję su Sąjungos teisės išaiškinimu (žr. 2009 m. kovo 10 d. Sprendimo
Hartlauer
, C‑169/07, Rink. p. I‑1721, 24 punktą ir nurodytą teismų praktiką).
Vadinasi, klausimams dėl Sąjungos teisės aiškinimo taikoma svarbumo prezumpcija. Nacionalinio teismo pateiktą prašymą priimti
prejudicinį sprendimą Teisingumo Teismas gali atmesti, tik jei akivaizdu, jog prašymas išaiškinti Sąjungos teisę yra visiškai
nesusijęs su pagrindinės bylos faktais ar dalyku, kai problema hipotetinė arba kai Teisingumo Teismui nežinomos faktinės ir
teisinės aplinkybės, būtinos tam, kad jis galėtų naudingai atsakyti į jam pateiktus klausimus (šiuo klausimu žr. 2006 m. gruodžio
5 d. Sprendimo
Cipolla ir kt.
, C‑94/04 ir C‑202/04, Rink. p. I‑11421, 25 punktą bei 2007 m. birželio 7 d. Sprendimo
van der Weerd ir kt.
, C‑222/05–C‑225/05, Rink. p. I‑4233, 22 punktą).
Dėl Italijos vyriausybės pateikto prieštaravimo dėl priimtinumo reikia konstatuoti, kad sprendime dėl prašymo priimti prejudicinį
sprendimą pakankamai aprašytos pagrindinių bylų teisinės ir faktinės aplinkybės ir kad remiantis prašymą priimti prejudicinį
sprendimą pateikusio teismo nurodyta informacija galima nustatyti pateiktų klausimų apimtį. Šiuo sprendimu suinteresuotosioms
šalims taip pat buvo suteikta reali galimybė pateikti pastabas pagal Teisingumo Teismo statuto 23 straipsnį, kaip, beje, matyti
iš teismui pateiktų pastabų turinio.
Taigi šiam prieštaravimui negalima pritarti.
Dėl
Assiprofar
,
Ordine di Farmacisti della Provincia di Roma
ir Graikijos vyriausybės argumentų, kad pagrindinės bylos elementai susiję su įvykiais vienoje valstybėje narėje, reikia
pažymėti, kad, kaip matyti iš Teisingumo teismo praktikos, jo atsakymas gali būti naudingas prašymą priimti prejudicinį sprendimą
pateikusiam teismui net tokiomis aplinkybėmis, ypač jei pagal nacionalinę teisę jis turi užtikrinti tokias pačias valstybės
narės piliečio teises, kurios pagal Sąjungos teisę kiltų kitos valstybės narės piliečiui tokioje pačioje situacijoje (žr.,
be kita ko, 2006 m. kovo 30 d. Sprendimo
Servizi Ausiliari Dottori Commercialisti
, C‑451/03, Rink. p. I‑2941, 29 punktą; minėto Sprendimo
Cipolla ir kt.
30 punktą bei 2010 m. birželio 1 d. Sprendimo
Blanco Perez ir Chao Gomez
, C‑570/07 ir C‑571/07, Rink. p. I‑0000, 36 punktą).
Šiuo atveju šio sprendimo 23 punkte minėta teismo praktika pagrįsta prielaida dėl teisių, kurias esant tokiam kontekstui,
koks nagrinėjamas pagrindinėje byloje, turėtų kitos valstybės narės pilietis, atsidūręs tokioje pačioje situacijoje kaip E. Sbarigia,
t. y. verstųsi vaistinės veikla specifinėje Romos komunos vietoje ir jam būtų skirtas kompetentingos valdžios institucijos
sprendimas, kuriuo taikoma L.R. 26/02 10 straipsnio 2 dalis dėl prašymo, kuriuo jokiu būdu neginčijama šiuo nacionaliniu įstatymu
nustatyta bendra vaistinių darbo laiko ir atostogų tvarka, o tik prašoma suteikti išimtį iš bendrosios sistemos ir leisti
visai neuždaryti vaistinės.
Taigi atsižvelgiant į specifines pagrindinės bylos aplinkybes, aišku, kad EB 49 straipsnio išaiškinimas, kurio prašo prašymą
dėl prejudicinio sprendimo pateikęs teismas, nėra svarbus sprendimui pagrindinėje byloje priimti.
Iš tiesų, kaip generalinis advokatas nurodė savo išvados 72 ir 73 punktuose, iš nusistovėjusios teismo praktikos matyti, kad
valstybės narės piliečiui, kuris nuolat ir nepertraukiamai verčiasi profesine veikla kitoje valstybėje narėje, taikomos įsisteigimo
teisės skyriaus, o ne paslaugų skyriaus nuostatos (žr., be kita ko, 1974 m. birželio 21 d. Sprendimo
Reyners
, 2/74, Rink. p. 631, 21 punktą ir 1995 m. lapkričio 30 d. Sprendimo
Gebhard
, C‑55/94, Rink. p. I‑4165, 28 punktą).
Galiausiai, kalbant būtent apie įsisteigimo laisvę, nors
Tribunale amministrativo per il Lazio
aiškiai neprašė išaiškinti EB 43 straipsnio, akivaizdu, kad ir šio straipsnio išaiškinimas taip pat nėra svarbus prašymą
dėl prejudicinio sprendimo pateikusio teismo nagrinėjamai bylai.
Iš tiesų, kaip jau buvo nurodyta šio sprendimo 23 punkte, aptariama vaistinė yra įsteigta Romos miesto centre, o jos savininkė,
tarkime, kitos valstybės pilietė, jau nuolat verčiasi profesine veikla. Todėl EB 43 straipsnyje įtvirtinta teisė įsisteigti
akivaizdžiai netaikoma pagrindinėje byloje.
Patikslinus taip pat reikia nurodyti, kad kitos Sąjungos teisės nuostatos konkurencijos srityje, kurias prašo išaiškinti prašymą
dėl prejudicinio sprendimo pateikęs teismas, konkrečiai kalbant, EB 81–86 straipsniai, taip pat yra akivaizdžiai netaikomos
tokiomis aplinkybėmis, kokios nagrinėjamos pagrindinėje byloje.
Iš tiesų svarbu nurodyti, kad, pirma, EB 83–85 straipsniai neturi jokios reikšmės byloje, kurią nagrinėja prašymą dėl prejudicinio
sprendimo pateikęs teismas, nes tai yra arba vien procesinio pobūdžio nuostatos (EB 83 ir EB 85 straipsniai), arba pereinamojo
laikotarpio nuostatos (EB 84 straipsnis).
Antra, dėl EB 81 ir 82 straipsnių reikia pastebėti, kad nors jie taikomi tik įmonių veiklai ir netaikomi valstybių narių įstatymams
bei kitiems teisės aktams, vis dėlto šie straipsniai, taikomi kartu su bendradarbiavimo pareigą įtvirtinančiu EB 10 straipsniu,
įpareigoja valstybes nares nepriimti arba nepalikti galioti įstatymų bei kitų teisės aktų, galinčių panaikinti įmonėms taikomų
konkurencijos taisyklių veiksmingumą (žr. minėto Sprendimo
Cipolla ir kt.
46 punktą ir nurodytą teismų praktiką).
Tačiau šiuo atveju yra akivaizdu, kad nei pagrindinėje byloje patys taikomi nacionalinės teisės aktai, reglamentuojantys galimą
išimties iš taisyklių, reglamentuojančių specifinėje Romos komunos vietoje esančios vaistinės darbo laiką, taikymą, nei jų
taikymas neturi įtakos prekybai tarp valstybių narių EB 81 ir 82 straipsnių prasme (žr.
a contrario
1972 m. spalio 17 d. Sprendimo
Vereniging van Cementhandelaren prieš Komisiją
, 8/72, Rink. p. 977, 29 punktą; 1991 m. gruodžio 10 d. Sprendimo
Merci convenzionali porto di Genova
, C‑179/90, Rink. p. I‑5889, 14 ir 15 punktus bei 2002 m. vasario 19 d. Sprendimo
Arduino
, C‑35/99, Rink. p. I‑1529, 33 punktą).
Todėl reikia pripažinti, kad prašymą dėl prejudicinio sprendimo pateikusio teismo klausimas tiek, kiek jis susijęs su EB 81
ir 82 straipsnių nuostatomis, yra nepriimtinas.
Trečia, iš to, kad šios Sąjungos konkurencijos teisės nuostatos netaikomos pagrindinėje byloje, išplaukia, kad EB 86 straipsnis
taip pat netaikomas.
Dėl EB 28 straipsnio, kuriuo rėmėsi kai kurie pastabas Teisingumo Teismui pateikę suinteresuotieji asmenys, siekiant išsamaus
atsakymo į visus pateiktus argumentus reikia konstatuoti, kad dėl šio sprendimo 33 punkte išdėstytų priežasčių reikia iš karto
atmesti įtakos prekybai tarp valstybių narių galimybę, o todėl ir laisvo prekių judėjimo kliūčių atsiradimo galimybę.
Todėl EB 28 straipsnio išaiškinimas negali turėti jokios įtakos prašymą dėl prejudicinio sprendimo pateikusio teismo nagrinėjamos
bylos sprendimui.
Galiausiai dėl prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo antrajame klausime minimų EB 152 ir 153 straipsnių
pakanka nurodyti, kaip ir generalinio advokato išvados 48–51 punktuose ir kaip nurodė beveik visi pastabas pateikę suinteresuotieji
asmenys, kad šie straipsniai yra skirti Europos Sąjungos institucijoms ir valstybėms narėms ir todėl akivaizdžiai negali būti
taikomi nagrinėjant nacionalinių teisės aktų atitikimo Sąjungos teisei klausimą.
Iš to, kas išdėstyta, išplaukia, kad šis prašymas priimti prejudicinį sprendimą turi būti pripažintas nepriimtinu.

Dėl bylinėjimosi išlaidų
Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo
nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo
Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.
Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (pirmoji kolegija) nusprendžia:
2008 m. gegužės 21 d. sprendimu
Tribunale amministrativo regionale per il Lazio
pateiktas prašymas priimti prejudicinį sprendimą yra nepriimtinas.
Parašai.
*
Proceso kalba: italų.