CELEX: 62009CJ0480
Pritožba
Državne pomoči
Pomoč, razglašena za združljivo s skupnim trgom
Pogoj predhodnega vračila prejšnje pomoči, ki je bila razglašena za nezakonito
Pojem ‚gospodarska enota‘
Skupni nadzor dveh ločenih matičnih družb
Izkrivljanje tožbenih razlogov
Napačna in pomanjkljiva obrazložitev

AceaElectrabel Produzione SpA (v nadaljevanju: AEP) s pritožbo predlaga razveljavitev sodbe Sodišča prve stopnje Evropskih
skupnosti (zdaj Splošno sodišče Evropske unije) z dne 8. septembra 2009 v zadevi AceaElectrabel proti Komisiji (T-303/05,
ZOdl., str. II-137, v nadaljevanju: izpodbijana sodba), s katero je to zavrnilo predlog za razglasitev ničnosti Odločbe Komisije
2006/598/ES z dne 16. marca 2005 o državni pomoči, ki jo namerava Italija – regija Lacij – odobriti za zmanjšanje emisij toplogrednih
plinov (UL L 244, str. 8, v nadaljevanju: sporna odločba).

Dejansko stanje
Dejansko stanje, navedeno v točkah od 1 do 17 izpodbijane sodbe, je mogoče povzeti tako.
AEP je družba, ki se ukvarja s proizvodnjo električne energije, v kateri imata družbi Electrabel Italia SpA (v nadaljevanju:
Electrabel Italia) in AceaElectrabel Holding SpA (v nadaljevanju: AceaElectrabel) vsaka 50-odstotni nadzor.
Družba Electrabel Italia je pod stoodstotnim nadzorom družbe Electrabel SA (v nadaljevanju: Electrabel), ki ima sedež v Belgiji.
AceaElectrabel je skupno podjetje, ki sta ga ustanovili družbi ACEA SpA (v nadaljevanju: ACEA) in Electrabel Italia. To skupno
podjetje deluje na področju električne energije in plina. Družba ACEA ima v tem podjetju 59,41-odstotni nadzor, družba Electrabel
Italia pa 40,59-odstotni. Na podlagi sporazumov o ustanovitvi je morala družba ACEA na družbo AEP prenesti dve termoelektrarni
in pet hidroelektrarn, družba Electrabel pa je morala izvesti načrte za izgradnjo obratov.
Poleg tega podjetje AceaElectrabel v celoti ali deloma nadzira družbe AceaElectrabel Energia (100 %), AceaElectrabel Elettricità
(100 %) in AceaElectrabel Trading (v nadaljevanju: AE Trading, 84,17 %).
Strukturo teh družb je mogoče ponazoriti tako:
Republika Italija je 28. januarja 2002 Komisiji Evropskih skupnosti priglasila dva načrta pomoči za naložbe, in sicer za izgradnjo
omrežja daljinskega ogrevanja v bližini Rima, ki bi ga z energijo oskrbovala delno modernizirana in predelana termoelektrarna
– toplarna, s čimer bi bilo zagotovljeno ogrevanje novi četrti (v nadaljevanju: zadevna pomoč). Investicijski stroški tega
načrta so znašali 9.500.000 EUR, zadevna pomoč pa 3.800.000 EUR.
Z dopisom z dne 13. maja 2003 je Komisija Republiki Italiji uradno sporočila odločitev, da bo glede zadevne pomoči na podlagi
člena 88(2) ES sprožila formalni postopek preiskave. Ocenila je, da je zadevna pomoč sicer združljiva s skupnim trgom, vendar
je treba uporabiti načela, ki jih je Sodišče navedlo v sodbi z dne 15. maja 1997 v zadevi TWD proti Komisiji (C-355/95 P,
Recueil, str. I-2549), s katero je potrdilo sodbo Splošnega sodišča z dne 13. septembra 1995 v združenih zadevah TWD proti
Komisiji (T-244/93 in T-486/93, Recueil, str. II-2265) (v nadaljevanju: sodna praksa TWD proti Komisiji).
Komisija je v zvezi s tem ugotovila, prvič, da je družba ACEA eno od občinskih podjetij na področju energetike, ki je na podlagi
sistemov pomoči pridobilo pomoč (v nadaljevanju: prejšnja pomoč), za katero je bilo z Odločbo Komisije 2003/193/ES z dne 5.
junija 2002 o državni pomoči, ki jo je Italija dodelila v obliki davčnih oprostitev in subvencioniranih posojil javnim službam
z večinskim kapitalskim deležem (UL L 77, str. 21, v nadaljevanju: prejšnja odločba) ugotovljeno, da je nezakonita in ni združljiva
s skupnim trgom, in, drugič, da Republika Italija kljub dvema opozoriloma ni potrdila, da je v skladu s členom 3 prejšnje
odločbe dobila dejansko povrnjene zneske, ki jih je v okviru teh sistemov izplačala družbi ACEA.
Po mnenju Komisije je bila namreč do zadevne pomoči prvotno upravičena družba ACEA, družba AEP pa je postala dejanski prejemnik
šele na podlagi niza reorganizacij. Poleg tega je Komisija ocenila, da je treba družbi AEP in ACEA obravnavati kot eno gospodarsko
enoto in da je za prejemnika zadevne pomoči kljub notranjim reorganizacijam treba šteti to skupino, kamor spada tudi družba
ACEA.
Komisija je 16. marca 2005 sprejela sporno odločbo, s katero je razglasila zadevno pomoč za združljivo s skupnim trgom, vendar
pa je odložila plačilo družbi AEP, dokler Republika Italija ne predloži dokaza, da je družba ACEA povrnila prejšnjo pomoč.

Postopek pred Splošnim sodiščem in izpodbijana sodba
Družba AEP je 3. avgusta 2005 v sodnem tajništvu Splošnega sodišča v skladu s členom 230 ES vložila tožbo za razglasitev ničnosti
sporne odločbe.
V prvem tožbenem razlogu je družba AEP zatrjevala kršitev člena 87(1) ES in obstoj napak v obrazložitvi sporne odločbe in
pri preiskavi, ki se je nanašala na opredelitev zadevne pomoči kot državne pomoči. Drugi tožbeni razlog se je nanašal na kršitev
člena 88 ES in Uredbe Sveta (ES) 659/1999 z dne 22. marca 1999 o določitvi podrobnih pravil za uporabo člena [88] ES (UL L
83, str. 1) ter na napačno uporabo prava ter pomanjkljivo in protislovno obrazložitev sporne odločbe glede identitete prejemnika
zadevne pomoči. Tretji tožbeni razlog se je nanašal na nezakonitost odloga zadevne pomoči in na neobstoj upoštevnosti sklicevanja
na sodno prakso TWD proti Komisiji.
Družba Electrabel je z vlogo, ki jo je vložila v sodnem tajništvu Splošnega sodišča 6. decembra 2005, predlagala, naj se ji
dovoli intervencija v podporo predlogom družbe AEP. Predsednik petega senata Splošnega sodišča je s sklepom z dne 7. aprila
2006 to intervencijo dovolil.
Splošno sodišče je 24. julija 2007 od strank in Republike Italije zahtevalo, naj predložijo materialni dokaz, da je družba
ACEA povrnila prejšnjo pomoč, če z njim razpolagajo.
Z dopisom z dne 7. septembra 2007 je Republika Italija potrdila, da je družba ACEA povrnila zneska 1.511.135,88 EUR za leto
1998 in 1.534.938,78 EUR za leto 1999.
Z dopisom z dne 14. februarja 2008 je Komisija sporočila, da sta zneska, ki ju je povrnila družba ACEA, glede na njeno bilanco
za leto 2004 predstavljala precej manjši odstotek zneskov, ki bi jih morala povrniti na podlagi prejšnje odločbe. Komisija
je poudarila, da odložnega pogoja, od katerega je bilo odvisno izplačilo zadevne pomoči, ni mogoče šteti za izpolnjenega.
Splošno sodišče je z izpodbijano sodbo zavrnilo tožbo.
Glede prvega tožbenega razloga je Splošno sodišče menilo, da Komisija ni kršila člena 87(1) ES, ko je zadevno pomoč opredelila
kot državno pomoč, ker lokalni značaj omrežja daljinskega ogrevanja ne izključuje niti konkurenčnih odnosov z drugimi energetskimi
produkti niti morebitnega ogrožanja trgovine med državami članicami, ta ugotovitev pa je bila tudi dovolj obrazložena. Poleg
tega je Splošno sodišče kot nedopustne zavrnilo navedbe glede protislovne obrazložitve sporne odločbe in v zvezi s pomanjkljivostmi
pri preiskavi, ko je bila zadevna pomoč opredeljena kot državna pomoč, saj glede tega v tožbi niso bile podane nobene trditve.
Splošno sodišče je drugi tožbeni razlog razglasilo za nedopustnega v delu, ki se je nanašal na kršitev člena 88 ES in Uredbe
št. 659/1999, ker v tožbi po mnenju Splošnega sodišča ni bilo nobene trditve, ki bi se nanašala na te kršitve. Glede napačne
uporabe prava ter pomanjkljive in protislovne obrazložitve sporne odločbe glede identitete prejemnika zadevne pomoči, na kar
se je nanašal tudi drugi tožbeni razlog, je Splošno sodišče razsodilo, po eni strani, da Komisija ni storila očitne napake
pri presoji, ko je za namen preizkusa zadevne pomoči menila, da je treba družbi ACEA in AEP obravnavati kot gospodarsko enoto,
ter da je treba družbo ACEA šteti kot eno izmed prejemnikov zadevne pomoči. Po drugi strani je Splošno sodišče razsodilo,
da je bila sporna odločba dovolj obrazložena in da obrazložitev ni bila protislovna.
Glede tretjega tožbenega razloga je Splošno sodišče ob sklicevanju na presojo drugega tožbenega razloga zavrnilo trditve,
ki so se nanašale na to, da pri družbah ACEA in AEP ne gre za isti družbi in da ni skupnega učinka prejšnje in zadevne pomoči.
Ravno tako je v nasprotju s trditvami družbe AEP ocenilo, da se sodna praksa TWD proti Komisiji lahko uporabi tudi glede splošnih
sistemov pomoči in ne zgolj glede individualnih pomoči. Nazadnje je Splošno sodišče razsodilo, da je Komisija pravilno uporabila
navedeno sodno prakso, ko je ocenila, da ji ni bilo treba dokazati učinkov izkrivljanja konkurence, ki bi jih skupno povzročili
zadevna in prejšnja pomoč, niti ji ni bilo treba vnaprej poznati natančnega zneska prejšnje pomoči.

Predlogi strank
Družba AEP Sodišču predlaga, naj:
–        razveljavi izpodbijano sodbo in ugodi predlogom, podanim na prvi stopnji;
–        podredno, zadevo vrne v odločanje Splošnemu sodišču, in
–        Komisiji naloži plačilo stroškov.
Komisija predlaga Sodišču, naj:
–        zavrne pritožbo, in
–        družbi AEP naloži plačilo stroškov.

Pritožba
Pritožnica navaja dva pritožbena razloga, od katerih se prvi nanaša na izkrivljanje tožbenih razlogov na prvi stopnji, na
napačno uporabo prava ter neracionalno in protislovno obrazložitev izpodbijane sodbe glede določitve prejemnika zadevne pomoči.
Drugi pritožbeni razlog se nanaša na izkrivljanje tožbenih razlogov na prvi stopnji, na napačno uporabo prava ter protislovno
in pomanjkljivo obrazložitev izpodbijane sodbe glede pomena sodne prakse TWD proti Komisiji.

Prvi pritožbeni razlog, ki se nanaša na določitev prejemnika zadevne pomoči
Prvi del prvega pritožbenega razloga, ki se nanaša na izkrivljanje tožbenih razlogov na prvi stopnji
–       Trditve strank
Družba AEP meni, da razglasitev nedopustnosti drugega tožbenega razloga na prvi stopnji v delu, ki se je nanašal na kršitev
člena 88 ES in Uredbe št. 659/1999, izhaja iz površnega preizkusa tožbe, saj je treba ta pravila obravnavati v povezavi s
trditvami glede napačne določitve prejemnika zadevne pomoči. Pravilna določitev prejemnika je namreč glede na spoštovanje
postopkovnih pravil na področju državnih pomoči pomembna.
Po mnenju družbe AEP je bilo vprašanje gospodarske kontinuitete med družbama ACEA in AEP zaradi prenosa dela podjetja, kamor
je spadal načrt zadevne pomoči, široko obravnavano v vlogah strank in med obravnavo. Kljub temu te razprave Splošno sodišče
ni upoštevalo, s čimer je izkrivilo tožbeni razlog in rezultat preizkusa.
–       Presoja Sodišča
Iz ustaljene sodne prakse izhaja, da mora Splošno sodišče glavni tožbeni predlog zavreči kot nedopusten, če bistvene dejanske
in pravne okoliščine, na katerih ta temelji, ne izhajajo dosledno in razumljivo iz besedila tožbe (sodba z dne 18. julija
2006 v zadevi Rossi proti UUNT, C-214/05 P, ZOdl., str. I-7057, točka 37, in sklep z dne 13. marca 2007 v zadevi Arizona Chemical
in drugi proti Komisiji, C-150/06 P, točka 45).
Tako je Splošno sodišče najprej na podlagi člena 44(1)(c) svojega poslovnika ugotovilo, da mora tožba vsebovati predmet postopka
in kratek povzetek tožbenih razlogov, kar pa mora biti dovolj jasno in natančno, da lahko tožena stranka pripravi svojo obrambo
in da lahko Splošno sodišče odloča o tožbi, ter nato upravičeno kot nedopustne zavrglo trditve glede kršitve člena 88 ES in
Uredbe št. 659/1999, ker niso izpolnjevale teh pogojev.
V tožbi, vloženi pri Splošnem sodišču, ni bilo jasno in nedvoumno ter dosledno in razumljivo navedeno, kako naj bi sporna
odločba kršila te določbe. Poleg tega družba AEP Sodišču ni predložila nobenega konkretnega dokaza o tem, da tožba, vložena
pri Splošnem sodišču, izpolnjuje te pogoje.
Glede tega zlasti ne zadostuje trditev, da je treba sklicevanje na te določbe povezano obravnavati v povezavi s trditvami
glede napačne določitve prejemnika zadevne pomoči, saj v tožbi na prvi stopnji ta povezava ni pojasnjena niti ni navedeno,
kako naj bi domnevna napačna določitev prejemnika povzročila kršitev teh določb.
V teh okoliščinah je treba prvi del prvega pritožbenega razloga zavrniti.
Drugi del prvega pritožbenega razloga, ki se nanaša na napačno uporabo prava
–       Trditve strank
Družba AEP trdi, da je Splošno sodišče napačno uporabilo pravo, ko je potrdilo ugotovitev Komisije, da družbi ACEA in AEP
tvorita gospodarsko enoto. Sicer ima družba ACEA vsaj 30 % delež družbe AEP, vendar zadnja do 70 % pripada družbi Electrabel,
tako da je nemogoče potrditi ugotovitev, da družba AEP tvori gospodarsko enoto z družbo ACEA.
Po mnenju družbe AEP iz vse sodne prakse, ki jo navaja Splošno sodišče v podporo svoje analize, izhaja, da je diskrecijska
pravica Komisije pri odločanju, ali zaradi določitve prejemnika pomoči dve ali več podjetij tvorijo gospodarsko enoto, omejena
na primer, ko ima izključni nadzor ista oseba ali skupina. Če pa podjetje, kot v obravnavanem primeru, nadzira skupno podjetje,
ki je samo pod nadzorom dveh ločenih skupin, ni mogoče na podlagi te sodne prakse sklepati, da lahko Komisija ugotovi obstoj
gospodarske enote med nadzorovano družbo in eno od dveh družb, ki nadzira skupno podjetje.
Družba AEP ravno tako meni, da Komisija ni nikoli uporabila takšen pristop na drugih področjih konkurenčnega prava, čeprav
se na vseh njegovih področjih uporabljajo isti pojmi. Nasprotno od tega, kar je ugotovilo Splošno sodišče, se lahko pojmi,
ki se uporabljajo na področju koncentracij ali omejevalnih sporazumov, kadar ne obstajajo posebne okoliščine, ki utemeljujejo
drugačno razlago, prenesejo na področje državnih pomoči.
Glede tega naj bi Komisija v svoji odločbi o potrditvi ustanovitve družbe AEP to skupno podjetje obravnavala kot koncentracijo,
ker je bilo podjetje funkcionalno samostojno v razmerju do matičnih družb. Pojem funkcionalne avtonomije naj bi se na področju
konkurence uporabljal za skupna podjetja, ki, čeprav jih nadzorujejo različne gospodarske skupine, ohranjajo lastno organizacijsko
in upravno strukturo ter na trgu delujejo z avtonomnimi operativnimi in finančnimi sredstvi.
Tako je po mnenju družbe AEP Splošno sodišče storilo napako, ko je v točki 142 izpodbijane sodbe kljub prejšnjim ugotovitvam
Komisije sklenilo, da družba AEP v razmerju do družb ACEA in Electrabel nima dejanske funkcionalne avtonomije, ker imata ti
v njej skupni nadzor. Splošno sodišče naj ne bi razlikovalo pojmov funkcionalne avtonomije in nadzora, saj nadzor nima vpliva
na funkcionalno avtonomijo podjetja.
Glede tega, ko je Splošno sodišče v točki 142 izpodbijane sodbe menilo, da družba AEP nima funkcionalne avtonomije, ker trženje
energije, ki jo ta proizvaja, opravlja družba AE Trading, družba AEP trdi, da je takšna presoja nepomembna, ker je ločitev
proizvodnje in trženja na debelo, za kar skrbi družba AEP, ter trženja na drobno, ki ga v obravnavanem primeru opravlja družba
AE Trading, povsem običajna v energetskem sektorju in je bila Komisiji znana v trenutku odobritve koncentracije.
Družba AEP dodaja, da je sicer Splošno sodišče ugotovilo, da Komisija družbi AEP ni pripisala nobene odgovornosti niti ni
od nje zahtevala povračila prejšnje pomoči, vendar morata družbi AEP in preko nje družba Electrabel nositi posledice odloga
zadevne pomoči. Če bi Komisija želela škoditi družbi ACEA preko družbe AEP, ne bi smela prizadeti položaja družbe Electrabel
in bi zato lahko odložila zadevno pomoč zgolj v sorazmerju z deležem družbe ACEA, ki znaša 29,705 %.
Sklicevanje Splošnega sodišča na sodbo z dne 29. aprila 2004 v zadevi Italija proti Komisiji (C-91/01, Recueil, str. I-4355,
točke od 50 do 53) je po mnenju družbe AEP nepomembno, ker se zadeva, ki je bila podlaga za sprejetje te sodbe, nanaša na
upravičenost družbe do prednostnega obravnavanja, ki velja za mala in srednja podjetja, ne pa na pripadnost gospodarski enoti.
Poleg tega naj bi se ta zadeva nanašala kvečjemu na izključen nadzor, ki ga izvaja enotna skupina.
Glede presoje Splošnega sodišča o obstoju gospodarske kontinuitete med družbama ACEA in AEP zaradi prenosa dela podjetja,
na katerega se je nanašal načrt zadevne pomoči, družba AEP meni, da ta prenos ne zadošča za ugotovitev, da družba AEP izvaja
prejšnjo dejavnost družbe ACEA in da je postala prejemnica te pomoči. Na tej podlagi tudi ni mogoče sklepati, da družbi AEP
in ACEA tvorita gospodarsko enoto.
Glede tega družba AEP poudarja, da je do prenosa tega načrta prišlo v okviru sporazuma o skupnem podjetju, s katerim se je
zaključil postopek javnega naročila, ki ga je sprožila družba ACEA, v okviru katerega je bil preneseni del podjetja primerno
ocenjen na podlagi pravil trga. Iz točke 33 Obvestila Komisije z naslovom „Za učinkovito izvajanje odločb Komisije, ki od
držav članic zahtevajo dosego vračila nezakonite in nezdružljive državne pomoči“ (UL 2007, C 272, str. 4), izhaja, da pri
prenosu sredstev (asset deals), do katerega je prišlo v tem primeru, ni kontinuitete med prejšnjim in novim podjetjem.
Glede presoje Splošnega sodišča, da bi bil lahko namen prenosa dela podjetja ACEA na družbo AEP izogibanje nalogu za izterjavo
iz prejšnje odločbe, družba AEP opozarja, da je pred Splošnim sodiščem poudarila, da tako gospodarsko in strateško pomemben
podvig, kot je vzpostavitev družbe AceaElectrabel, ni mogel biti zasnovan z namenom izognitve nevarnosti odloga državne pomoči
v znesku, ki je v razmerju do celotne vrednosti podviga zanemarljiv.
Splošno sodišče je s tem, ko je poleg tega razsodilo, po eni strani, da Komisiji ni bilo treba dokazati cilja izognitve, ter
po drugi strani, da ugotovitev prenosa in z njim povezane nevarnosti za spoštovanje pravil na področju državnih pomoči zadoščata
za njeno razlogovanje, Komisijo oprostilo obveznosti, da z izjemo teoretičnih in paradoksalnih predpostavk obrazloži svoje
odločitve.
Med obravnavo je družba Electrabel podprla trditve družbe AEP, s katerimi se je želelo dokazati neobstoj gospodarske enote
med družbama AEP in ACEA ter cilja izognitve nalogu za izterjavo, ki je vsebovan v prejšnji odločbi zaradi prenosa dela zadevnega
podjetja družbe ACEA na družbo AEP. Electrabel trdi zlasti, da je treba vsak cilj izognitve ugotoviti na podlagi dejstev,
in ne na abstraktni podlagi.
–       Presoja Sodišča
Družbi AEP in Electrabel nasprotujeta ugotovitvi Splošnega sodišča, da je Komisija lahko družbi AEP in ACEA v okviru prejšnje
in zadevne pomoči obravnavala kot gospodarsko enoto, zato je treba ugotoviti, ali je Splošno sodišče napačno uporabilo pravo,
ko je glede tega potrdilo sporno odločbo.
Glede tega iz ustaljene sodne prakse Sodišča izhaja, da lahko po prestrukturiranju, kjer so bili proizvodni obrati ene družbe
preneseni na novoustanovljene industrijske družbe, prejšnja družba pa ohrani interes v novoustanovljenih industrijskih družbah,
vse te družbe glede pomoči tvorijo enotno skupino, čeprav je vsaka od novoustanovljenih industrijskih družb pravna oseba,
ločena od prejšnje družbe (glej v tem smislu sodbo z dne 14. novembra 1984 v zadevi Intermills proti Komisiji, 323/82, Recueil,
str. 3809, točka 11).
Prejšnja družba lahko z novimi družbami iz dejavnosti tvori gospodarsko enoto, če izvedeno prestrukturiranje predstavlja industrijsko
in finančno povezano celoto (glej v tem smislu zgoraj navedeno sodbo Intermills proti Komisiji, točka 12).
Iz ustaljene sodne prakse Sodišča tudi izhaja, da je treba subjekt, ki z nadzornim deležem v družbi dejansko izvaja ta nadzor
tako, da neposredno ali posredno sodeluje pri njenem upravljanju, obravnavati tako, kot da sodeluje pri gospodarski dejavnosti,
ki jo opravlja nadzorovano podjetje (sodba z dne 10. januarja 2006 v zadevi Cassa di Risparmio di Firenze in drugi, C-222/04,
ZOdl., str. I-289, točki 112 in 118).
Sicer bi namreč preprosta razdelitev podjetja v dva ločena subjekta, pri čemer prvi neposredno opravlja prejšnjo gospodarsko
dejavnost, drugi pa nadzoruje prvega tako, da se popolnoma vključi v njegovo upravljanje, zadoščala, da bi se pravilom Unije
o državnih pomočeh odvzel polni učinek. To bi drugemu subjektu omogočalo, da od države ali iz državnih sredstev pridobi subvencije
ali druge ugodnosti in jih v celoti ali delno porabi v korist prvega, tudi v interesu gospodarske enote, ki jo sestavljata
ta subjekta (zgoraj navedena sodba Cassa di Risparmio di Firenze in drugi, točka 114).
To, kar po eni strani izraža možnost izvajanja funkcij nadzora, spodbujanja in finančne podpore, ki presegajo preprosto vložitev
kapitala, kakršno opravi vlagatelj, po drugi strani pa kaže na obstoj organizacijske in funkcionalne povezave med subjektom,
ki ima nadzorni delež v družbi, in nadzorovano družbo, je zlasti dejstvo, da so člani upravnega odbora in nadzornega organa
tega subjekta imenovani v enakih organih nadzorovane družbe (glej v tem smislu zgoraj navedeno sodbo Cassa di Risparmio di
Firenze in drugi, točki 116 in 117).
V tem primeru ni nobena od družb AEP ali Electrabel izpodbijala naslednjih ugotovitev Splošnega sodišča: prvič, Splošno sodišče
je v točki 103 izpodbijane sodbe ugotovilo, da je bila družba ACEA prvotna prejemnica zadevne pomoči, da je bil del podjetja
ACEA, ki je prejelo navedeno pomoč, prenesen na družbo AEP in da ta nadaljuje opravljanje dejavnosti tega dela podjetja. V
točki 142 izpodbijane sodbe je Splošno sodišče tudi ugotovilo, da dejavnost trženja energije, ki jo proizvaja družba AEP,
opravlja družba AE Trading, v kateri ima družba AceaElectrabel 84,17 % delež, v tej pa ima družba ACEA 59,41 % delež.
Drugič, Splošno sodišče je v točki 109 izpodbijane sodbe ugotovilo, da je družba AEP hkrati povezana z družbama ACEA in Electrabel
ter da ima družba ACEA večino kapitala družbe AceaElectrabel, ki ima 50 % kapitala družbe AEP, v točki 111 te sodbe pa je
Splošno sodišče ugotovilo, da je družba ACEA izrecno potrdila, da ima skupaj z družbo Electrabel nadzor nad družbo AEP.
Tretjič, Splošno sodišče je v točki 119 izpodbijane sodbe ugotovilo, da čeprav ima družba Electrabel od dvanajstih osem predstavnikov
v nadzornem svetu družbe AEP in štiri predstavnike od šestih v njenem izvršilnem odboru, je glede najpomembnejših zadev potrebna
odobritev enega od predstavnikov družbe ACEA, zaradi česar lahko ta prepreči sprejetje odločitve.
Iz sodne prakse, navedene v točkah 47 in 48 te sodbe, izhaja, da v teh okoliščinah Komisija ni prekoračila svoje diskrecijske
pravice, ko je ocenila, da po prestrukturiranju, ki ga je izvršila družba ACEA ob podpori družbe Electrabel, z vidika prejšnje
in zadevne pomoči družbi ACEA in AEP tvorita del povezane celote, ker je to prestrukturiranje vsebovalo prenos dela zadevnega
podjetja z družbe ACEA na družbo AEP, ker je družba AEP nadaljevala opravljanje dejavnosti tega dela podjetja, ker je družba
ACEA ohranila interes v družbi AEP in ker je energijo, ki jo je proizvedla družba AEP, tržila družba AE Trading, ki je preko
prevladujoče udeležbe družbe ACEA v družbi AceaElectrabel pod nadzorom družbe ACEA.
Poleg tega ob upoštevanju sodne prakse, navedene v točkah 49 in 51 te sodbe, iz enakih ugotovitev izhaja, da je Komisija na
podlagi dejstva, da ima družba ACEA skupni nadzorni delež v družbi AEP, lahko sklepala, da je ta nadzor tudi dejansko izvajala
tako s posrednim ali neposrednim sodelovanjem pri upravljanju, s prisotnostjo svojih predstavnikov v nadzornem svetu in izvršilnem
odboru družbe AEP, kot tudi z večinsko udeležbo v družbi AceaElectrabel, ki je imela 50 % kapitala družbe AEP.
Splošno sodišče je poleg tega v točki 125 izpodbijane sodbe ugotovilo, po eni strani, da je sporazum o dodelitvi dela podjetja,
ki je bil prenesen iz družbe ACEA na družbo AEP, vseboval klavzulo, ki izključuje kakršen koli spor glede tega dela, in po
drugi strani, da je družba ACEA v tem času že nasprotovala prejšnji odločbi.
V teh okoliščinah Splošnemu sodišču ni mogoče očitati, da je storilo napako, ko je v točki 130 izpodbijane sodbe ugotovilo,
da je Komisija v obravnavanem primeru dokazala, da bi prestrukturiranje, ki ga je izvedla družba ACEA skupaj z družbo Electrabel,
lahko pomenilo nevarnost izogibanja nalogu za izterjavo, ki ga vsebuje prejšnja odločba.
Prvič, treba je namreč šteti, da v nasprotju s trditvami družb AEP in Electrabel upoštevanje nevarnosti izognitve nalogu za
izterjavo prejšnje pomoči ne more biti odvisno od dokaza o obstoju takega cilja v dejanskih okoliščinah tega primera. Če bi
bilo tako, bi to pomenilo spodbudo podjetjem za ustanavljanje struktur družb, da bi se izognila povračilu nezakonitih pomoči,
saj bi bila v ugodnejšem položaju glede na to, da bi dokazno breme o uresničevanju takega cilja nosila Komisija.
Zato je Splošno sodišče upravičeno razsodilo, da zadošča, da Komisija v obravnavanem primeru dokaže obstoj take nevarnosti.
Drugič, Komisija je lahko ocenila, da bi zaradi neugotovljenega obstoja gospodarske enote z družbo ACEA družba AEP lahko na
podlagi izvedenega prestrukturiranja in pod skupnim nadzorom družbe ACEA nadaljevala opravljanje prenesene dejavnosti, za
katero je bila že dodeljena prejšnja pomoč, in pridobila zadevno pomoč. Poleg tega je Komisija lahko sklepala, da bi dodelitev
zadevne pomoči družbi AEP omogočala, da bi jo družba ACEA prejela, saj ti družbi opravljata svoje gospodarske dejavnosti v
okviru povezane celote.
Glede na sodno prakso, navedeno v točki 50 te sodbe, bi možnost, da bi družba ACEA prejela zadevno pomoč, zadoščala, da bi
se pravilom Unije o državnih pomočeh odvzel polni učinek in bi bila v nasprotju z logiko sodne prakse TWD proti Komisiji.
V teh okoliščinah Splošno sodišče z ugotovitvijo – da Komisija, ki ima glede tega široko diskrecijsko pravico, ni storila
očitne napake pri presoji, ko je v okviru prejšnje in zadevne pomoči ugotovila obstoj gospodarske enote med družbama ACEA
in AEP – ni napačno uporabilo prava.
Zlasti je lahko Splošno sodišče menilo, da okoliščini, da je družba ACEA izvajala nadzor nad družbo AEP le skupaj z družbo
Electrabel in da je imela družba Electrabel večji del kapitala družbe AEP kot družba ACEA, v obravnavanem primeru ne nasprotujeta
ugotovitvi Komisije, da družbi ACEA in AEP tvorita gospodarsko enoto.
Druge trditve družbe AEP ne omajajo te ugotovitve.
Prvič, na podlagi predhodne analize je treba ugotoviti, da trditve, ki se po eni strani nanašajo na funkcionalno avtonomijo
družbe AEP v razmerju do družbe ACEA, ki jo je ugotovila Komisija v okviru presoje koncentracije, po drugi strani pa na pojem
gospodarske enote na področju omejevalnih sporazumov in koncentracij, ni mogoče sprejeti. Kot je upravičeno razsodilo Splošno
sodišče v točkah 135, 137 in 138 izpodbijane sodbe, se lahko namreč pomen pojma gospodarske enote na področju državnih pomoči
razlikuje od pomena, ki ga ima ta pojem na drugih področjih konkurenčnega prava.
Nikakor niti morebitna funkcionalna avtonomija družbe AEP niti pojem gospodarske enote na področju omejevalnih sporazumov
in koncentracij ne moreta omajati tega, da je Splošno sodišče zlasti glede na to, da ima družba ACEA pravico do preprečitve
sprejetja najpomembnejših odločitev glede upravljanja družbe AEP, lahko potrdilo ugotovitev Komisije o skupnem nadzoru, ki
ga izvaja družba ACEA nad družbo AEP in o pripadnosti zadnje družbe povezani celoti.
Drugič, glede trditve, ki se nanaša na prenos dela zadevnega podjetja na družbo AEP v okviru domnevnega prenosa sredstev (asset
deal), zadošča ugotovitev, da se pravila za tovrstne transakcije ne morejo uporabljati v okoliščinah, kakršne so obravnavane
v tem primeru, v katerih je družba ACEA obdržala skupni nadzor nad delom zadevnega podjetja in je glede nje tako mogoče šteti,
da tvori gospodarsko enoto skupaj z družbo AEP.
Tretjič, glede trditve, ki se nanaša na sklicevanje Splošnega sodišča na zgoraj navedeno sodbo Italija proti Komisiji, iz
preudarkov v točkah od 55 do 64 te sodbe izhaja, da bi, tudi če bi bilo na podlagi trditev družbe AEP to sklicevanje napačno,
Splošno sodišče vseeno lahko ugotovilo, da je mogoča ugotovitev Komisije, da družbi ACEA in AEP tvorita gospodarsko enoto.
Zato ta trditev ni upoštevna.
Četrtič, glede trditve družbe AEP, da bi morala biti zadevna pomoč odložena le deloma glede na višino kapitala družbe AEP,
ki ga ima družba ACEA, zadošča ugotovitev, da sta Komisija in Splošno sodišče na podlagi razlogov, navedenih v točki 61 te
sodbe, lahko ocenila, da bi vsa pomoč, tudi v zmanjšanem znesku, ki bi bila dodeljena družbi AEP, lahko pomenila prednost
za družbo ACEA.
Glede na navedeno je treba drugi del prvega pritožbenega razloga zavrniti.
Tretji del prvega pritožbenega razloga, ki se nanaša na neracionalno in protislovno obrazložitev izpodbijane sodbe
–       Trditve strank
Družba AEP Splošnemu sodišču očita, da je le prevzelo vse trditve Komisije, brez da bi ugotavljalo njihovo protislovnost ter
očitno napačno uporabo prava in očitno napako pri presoji, kar te trditve vsebujejo.
Natančneje, družba AEP meni, da je ugotovitev Splošnega sodišča – ki je potrdilo, da je družba AEP pod nadzorom dveh ločenih
skupin in da ima izmed teh dveh skupin Electrabel večjo udeležbo – da družbi AEP in ACEA spadata pod en center nadzora, protislovna,
samovoljna in nelogična, ker po logiki ista družba ne more tvoriti gospodarske enote z dvema ločenima subjektoma.
Poleg tega naj presoja Splošnega sodišča, da družba AEP ni funkcionalno avtonomna, ker trženje energije, ki jo proizvaja,
izvaja družba AE Trading, ne bi imela nobene podlage, ki bi tako presojo pojasnila.
Družba AEP meni, da je nestvarno in nelogično šteti, kot je storilo Splošno sodišče, da je bila družba AceaElectrabel ustanovljena
z namenom izognitve pravilom, ki se uporabljajo za državne pomoči, ter da Komisiji ni bilo treba dokazati cilja izognitve,
temveč je za razlogovanje Komisije zadostovala ugotovitev prenosa in obrazložitev nevarnosti, ki jih ta cilj predstavlja za
uporabo pravil na področju državnih pomoči.
Kot trdi družba AEP, si je Splošno sodišče v točki 140 izpodbijane sodbe nasprotovalo, ko je štelo, da je treba pri določitvi
obstoja gospodarske enote upoštevati udeležbo zadevnega podjetja v skupini družb, katerih nadzor izvaja posredno ali neposredno
ena od njih, kakor tudi obliko enotne skupine, ki jo nadzira en subjekt, medtem ko je samo ugotovilo, da družbo AEP nadzorujeta
dva ločena subjekta.
–       Presoja Sodišča
Spomniti je treba, da Splošno sodišče z obveznostjo obrazložitve sodb na podlagi členov 36 in 53, prvi odstavek, Statuta Sodišča
ni zavezano k natančni obrazložitvi, ki bi izčrpno in drugemu za drugim sledila vsem razlogovanjem strank v sporu. Obrazložitev
je torej lahko implicitna, če zadevnim osebam omogoča, da se seznanijo z razlogi, iz katerih so bili zadevni ukrepi sprejeti,
Sodišču pa, da ima dovolj elementov za sodni nadzor (sodba z dne 2. aprila 2009 v zadevi Bouygues in Bouygues Télécom proti
Komisiji, C-431/07 P, ZOdl., str. I-2665, točka 42, in sklep z dne 21. januarja 2010 v zadevi Iride in Iride Energia proti
Komisiji, C-150/09 P, točka 42).
V tem primeru zadostuje ugotovitev, da je razlogovanje Splošnega sodišča jasno in razumljivo, tako da je družbama AEP in Electrabel
omogočena seznanitev z razlogi, iz katerih je Splošno sodišče zavrnilo tožbeni razlog, Sodišču pa razpolaganje z dovolj elementi
za sodni nadzor.
Zlasti je treba poudariti, da se domnevne nedoslednosti v obrazložitvi, ki jih družba AEP očita Splošnemu sodišču, ne nanašajo
na pomanjkljivo obrazložitev, ampak dejansko na domnevno napačno uporabo prava, ki je bila že preizkušena in zavrnjena v okviru
drugega dela prvega pritožbenega razloga.
Zato je treba tretji del prvega pritožbenega razloga zavrniti in tako tudi prvi pritožbeni razlog v celoti.

Drugi pritožbeni razlog, ki se nanaša na pomen sodne prakse TWD proti Komisiji.
Prvi del drugega pritožbenega razloga, ki se nanaša na izkrivljanje tožbenih razlogov na prvi stopnji.
–       Trditve strank
Družba AEP trdi, da je Splošno sodišče s tem, ko je v točki 172 izpodbijane sodbe potrdilo, da Komisiji v prejšnji odločbi
ni bilo treba izvesti analize individualno dodeljenih pomoči na podlagi sistema, izkrivilo tretji tožbeni razlog, v katerem
je bilo navedeno, da je za odreditev povračila individualne pomoči, ki je bila dodeljena na podlagi sistema, treba predhodno
preučiti posamezen položaj vsakega zadevnega podjetja.
Po mnenju družbe AEP je treba pred izdajo naloga za izterjavo nujno ugotoviti, ali in v kolikšnem obsegu je vsako podjetje,
ki spada pod zadevno kategorijo tega sistema, pridobilo pomoč, ki ni združljiva s pravili Pogodbe ES. Vendar pa naj v tej
zadevi to preverjanje še ne bi bilo opravljeno.
–       Presoja Sodišča
Glede teh navedb zadošča ugotovitev, po eni strani, da iz besedila točk od 23 do 28 tožbe na prvi stopnji in iz točk od 147
do 151 izpodbijane sodbe izhaja, da je Splošno sodišče ustrezno povzelo trditve družbe AEP, in po drugi strani, da je Splošno
sodišče na te trditve odgovorilo v točkah od 164 do 181 izpodbijane sodbe.
Natančneje, iz točke 25 tožbe na prvi stopnji zlasti izhaja, da družba AEP trdi predvsem, da bi morala Komisija – da bi se
lahko v razmerju do družb AEP ali ACEA sklicevala na nezakonitost prejšnje pomoči, ki jo je prejela družba ACEA – v prejšnji
odločbi preveriti, kako se je sistem v zvezi s prejšnjo pomočjo uporabil za družbo ACEA, in ker tega ni storila, se ne more
sklicevati na tako nezakonitost.
Zato Splošnemu sodišču ni mogoče očitati, da je izkrivilo tretji tožbeni razlog na prvi stopnji, ker je na trditve družbe
AEP odgovorilo zlasti z ugotovitvijo v točki 172 izpodbijane sodbe, da Komisiji v prejšnji odločbi ni bilo treba izvesti analize
individualno dodeljenih pomoči na podlagi teh sistemov.
Zato je treba prvi del drugega pritožbenega razloga zavrniti.
Drugi del drugega pritožbenega razloga, ki se nanaša na napačno uporabo prava
–       Trditve strank
Prvič, družba AEP trdi, da je sodno prakso TWD proti Komisiji, ki se nanaša na presojo skupnih učinkov pomoči na podjetje,
mogoče uporabiti le glede istega podjetja. V okviru prvega tožbenega razloga naj bi dokazala, da se ne bi smelo šteti, da
skupaj z družbo ACEA tvorita gospodarsko enoto. Zato naj bi Splošno sodišče z uporabo te sodne prakse nepravilno potrdilo
sporno odločbo.
Drugič, družba AEP meni, da bi moralo Splošno sodišče v dokaz, da bi lahko prejšnja in zadevna pomoč skupaj povzročili škodljive
učinke, preveriti, ali je družba ACEA dejansko prejela nezakonito pomoč, tega pa nista preverili niti Republika Italija niti
Komisija.
Ker je iz razlogovanja Splošnega sodišča razvidno, da bi bilo treba v analizi, ki jo je opravila Komisija, upoštevati predvsem
učinke pomoči na družbo ACEA, je Splošno sodišče po mnenju družbe AEP spremenilo sodno prakso TWD proti Komisiji tako, da
je dodalo nov pogoj za združljivost, ki ni določen v Pogodbi in je namenjen sankcioniranju neobstoja povračila prejšnje pomoči.
Namesto da bi upoštevalo morebitni skupni učinek kot element pri presoji združljivosti zadevne pomoči s skupnim trgom, naj
bi namreč Splošno sodišče uporabilo to sodno prakso kot instrument za povračilo prejšnje pomoči in tako zagotovilo, da nima
družba, ki je prejela prejšnjo pomoč, dokler ne povrne te pomoči, nobene nadaljnje, niti posredne, ugodnosti. Glede tega temeljnega
ugovora se Splošno sodišče ni opredelilo in ga je v točki 188 izpodbijane sodbe v smislu dodatnega pojasnila zavrnilo zgolj
na podlagi golih predpostavk.
Družba AEP poudarja, da ob sprejetju sporne odločbe ni bilo mogoče predvidevati obstoja skupnega učinka niti oceniti njegovega
pomena. Ob preizkusu sistema pomoči naj bi imela Komisija možnost preizkusiti posamične primere, ali se omejiti na splošno
in abstraktno presojo. Če izbere drugi način, naj bi bila njena sredstva za zagotovitev, da zadevna država članica izvrši
odločitev, omejena na vložitev tožbe zaradi neizpolnitve obveznosti, tako da ji sodna praksa TWD proti Komisiji ne more ponuditi
alternativnega instrumenta za sankcijo.
Družba AEP namreč meni, da ta sodna praksa poskuša preprečiti, da bi prejemnik nove pomoči lahko imel prekomerno prednost
na zadevnem trgu, ker ni povrnil prejšnje nezakonite pomoči, in da uporaba te sodne prakse zahteva konkreten in natančen preizkus
prednosti, ki izhajajo iz nove pomoči, ter da mora ta preizkus posebej upoštevati položaj podjetja, ki je prejelo pomoč, na
zadevnem trgu glede na njegove tekmece in glede na trgovinske tokove Skupnosti.
Tako družba AEP meni, da bi morala Komisija, da bi lahko odložila izplačilo nove pomoči, na podlagi sklepa, ki ga je obrazložila,
ugotoviti, da so učinki izkrivljanja konkurence in trgovine, ki izhajajo iz obeh pomoči skupaj v zadevnih sektorjih takšni,
da bi negativni učinki nove pomoči prevladali nad njenimi pozitivnimi učinki, tako da ta ne bi mogla biti odobrena, dokler
ne bi bila povrnjena prva pomoč.
Zato naj bi Splošno sodišče v točki 186 izpodbijane sodbe, in sicer v delu, v katerem je menilo, da se s sodno prakso TWD
proti Komisiji ne zahteva od Komisije, da dokaže skupni vpliv obeh pomoči na trgovino in da zadošča zgolj predpostavka takšne
nevarnosti, napačno uporabilo pravo.
Tretjič, po mnenju družbe AEP je Splošno sodišče napačno uporabilo pravo, ko je ugotovilo, da sta država članica in podjetje,
ki je prejemnik nove pomoči, Komisiji dolžna predložiti dokaze o neobstoju skupnega učinka nove ter prejšnjih nezakonitih
in nepovrnjenih pomoči. Če mora namreč zadevna država članica Komisiji predložiti ustrezne dokaze, da je nova pomoč združljiva
s skupnim trgom, po mnenju družbe AEP ni treba niti tej državi članici niti zadevnemu podjetju predložiti dokaza za nasprotno,
in sicer da vsota pomoči nima nikakršnega učinka na trgovino.
–       Presoja Sodišča
Najprej je treba opozoriti, da je bila trditev, da sta družbi ACEA in AEP z vidika prejšnje in zadevne pomoči ločeni gospodarski
enoti, zavrnjena v okviru preizkusa drugega dela prvega pritožbenega razloga. V okviru istega preizkusa je bilo ugotovljeno,
da Splošno sodišče s tem, ko je razsodilo, da je Komisija lahko menila, da je dodelitev zadevne pomoči družbi AEP omogočilo,
da jo je družba ACEA prejela, ni napačno uporabilo prava.
V nadaljevanju je treba opozoriti, da iz ustaljene sodne prakse Sodišča izhaja, da je nujnost preprečitve skupnega učinka
nepovrnjenih pomoči in načrtovanih pomoči enaka, če gre za individualne pomoči ali za pomoči na podlagi sistema pomoči, in
da sodna praksa TWD proti Komisiji omogoča Komisiji, da veže združljivost pomoči na predhodno povrnitev prejšnjih nezakonitih
pomoči (glej v tem smislu zgoraj naveden sklep Iride in Iride Energia proti Komisiji, točke 49, 50 in 70).
Po eni strani namreč Komisija mora glede na primer upoštevati morebiten skupni učinek nepovrnjenih prejšnjih nezakonitih pomoči
in novih pomoči (glej v tem smislu zgoraj navedeno sodbo z dne 15. maja 1997 v zadevi TWD proti Komisiji, točki 26 in 27),
po drugi strani pa lahko ugotovi združljivost novih pomoči s skupnim trgom le, če ji dokazi, ki jih ima na voljo, dovoljujejo
takšen sklep (glej v tem smislu zgoraj naveden sklep Iride in Iride Energia proti Komisiji, točka 70).
V obravnavanem primeru je Splošno sodišče ugotovilo, da je Komisija razpolagala z dokazi, da je družba ACEA prejela prejšnjo
pomoč in da ni imela na voljo dokazov, na podlagi katerih bi lahko sklepala o neobstoju nezakonitega in s skupnim trgom nezdružljivega
skupnega učinka prejšnje in zadevne pomoči.
Kot je Splošno sodišče upravičeno opozorilo v točki 187 izpodbijane sodbe, iz sodne prakse TWD proti Komisiji izhaja, da če
se Komisija odloči za uvedbo formalnega postopka preiskave, morata država članica in morebitni prejemnik nove pomoči Komisiji
predložiti dokaze o združljivosti te pomoči s skupnim trgom, ravno tako pa morata dokazati neobstoj skupnega učinka nove pomoči
in prejšnjih nezakonitih pomoči, ki niso združljive s skupnim trgom in niso bile povrnjene.
Zato je Splošno sodišče upravičeno razsodilo, da ker je bila podlaga za prejšnjo odločbo sistem pomoči in ne individualna
pomoč - tako da bi morala Republika Italija določiti zneske, ki jih morajo povrniti prejemniki iz tega sistema - so morale
Republika Italija, družba ACEA in AEP v okviru postopka za sprejetja sporne odločbe Komisiji sporočiti zneske, ki jih je treba
povrniti oziroma so bili povrnjeni iz naslova prejšnje pomoči, da bi dokazale morebiten neobstoj kopičenja nezakonitih pomoči.
Ker ti podatki Komisiji niso bili posredovani, Splošnemu sodišču ni mogoče očitati, da je ugotovilo, da v tem primeru Komisiji
ni bilo treba natančno določiti zneska prejšnje pomoči, ki jo je prejela družba ACEA, preden je na podlagi sodne prakse TWD
proti Komisiji odložila izplačilo zadevne pomoči.
Končno, ker je iz ustaljene sodne prakse Sodišča razvidno, da zadošča ugotovitev Komisije, da so sporne pomoči take, da bi
vplivale na trgovino med državami članicami in izkrivljale konkurenco (zgoraj naveden sklep Iride in Iride Energia proti Komisiji,
točka 72), je Splošno sodišče upravičeno razsodilo, da v tem primeru Komisiji ni treba izvesti konkretnega in natančnega preizkusa
prednosti, ki izhaja iz zadevne pomoči, posebej ob upoštevanju položaja družb AEP in ACEA na zadevnem trgu glede na njune
tekmece in trgovinske tokove Skupnosti.
Glede na navedeno je treba ugotoviti, da pri razlogovanju Splošnega sodišča ni prišlo do napačne uporabe prava in je treba
zato drugi del drugega pritožbenega razloga zavrniti.
Tretji del drugega pritožbenega razloga, ki se nanaša na protislovno in pomanjkljivo obrazložitev izpodbijane sodbe
–       Trditve strank
Družba AEP navaja, da je Splošno sodišče v točki 179 izpodbijane sodbe priznalo, da ne more z gotovostjo potrditi, da je družba
ACEA prejela pomoč, ki ni združljiva s pravili Pogodbe. Zato družba AEP ne razume, zakaj je Splošno sodišče v naslednji točki
te sodbe menilo, da navedbe o morebitni nevarnosti povračila določenega zneska v finančnem poročilu družbe ACEA zadoščajo
za razlogovanje Komisije.
Družba AEP meni, da je točka 186 izpodbijane sodbe nerazumljiva, točka 187 te sodbe pa nejasna in neobrazložena. Tudi točka
188 te sodbe ni obrazložena.
Glede tega družba AEP dodaja, da ker je iz razlogovanja Splošnega sodišča v teh točkah razvidno, da je menilo, da Komisija
od Republike Italije ni prejela potrebnih podatkov, da bi lahko opravila preiskavo, bi moralo Splošno sodišče odgovoriti na
trditev, podano med obravnavo, da v takem primeru Komisija ne bi smela odločiti zgolj na podlagi razpoložljivih elementov,
ampak bi morala izvesti postopek v skladu s členom 5 Uredbe št. 659/1999. Splošno sodišče ni odgovorilo na to trditev.
–       Presoja Sodišča
V točki 77 te sodbe je bilo opozorjeno, da Splošno sodišče z obveznostjo obrazložitve sodb ni zavezano k natančni obrazložitvi
vseh razlogovanj strank in da zadostuje obrazložitev, ki zadevnim osebam omogoča, da se seznanijo z razlogi, iz katerih so
bili zadevni ukrepi sprejeti, Sodišču pa, da ima dovolj elementov za sodni nadzor.
Prvič, v obravnavani zadevi zadošča ugotovitev, da je razlogovanje Splošnega sodišča jasno in razumljivo ter družbama AEP
in Electrabel omogoča, da se seznanita z razlogi, iz katerih je Splošno sodišče zavrnilo zadevni tožbeni razlog, Sodišču pa,
da ima dovolj elementov za sodni nadzor.
Natančneje, Splošno sodišče je v točki 180 izpodbijane sodbe pojasnilo, zakaj je po njegovem mnenju Komisija kljub trditvam
družbe AEP, ki so bile obravnavane v točki 179 te sodbe, lahko menila, da je družba ACEA prejela prejšnjo nezakonito pomoč.
Poleg tega iz točk od 186 do 188 izpodbijane sodbe jasno izhaja, da je Splošno sodišče predstavilo svojo razlago sodne prakse
TWD proti Komisiji.
Drugič, iz spisa je razvidno, da se je družba AEP prvič sklicevala na trditev, navedeno v točki 106 te sodbe, na obravnavi
pred Splošnim sodiščem in ne med pisnim postopkom pred tem sodiščem, kar priznava tudi sama. V teh okoliščinah je treba šteti,
da gre za novo trditev, ki se nanaša na razglasitev ničnosti sporne odločbe.
Glede tega izhaja iz spisa, da ta trditev ne pomeni razširitve trditve, ki je bila posredno ali neposredno predhodno podana
v vlogi, s katero se je začel postopek, in ni tesno povezana s prvo trditvijo. V skladu s členom 48(2) Poslovnika Splošnega
sodišča pa navajanje novih razlogov med postopkom ni dovoljeno, razen če ti izhajajo iz pravnih in dejanskih okoliščin, ki
so se pojavile med postopkom (glej v tem smislu sodbo z dne 12. novembra 2009 v zadevi SGL Carbon proti Komisiji, C-564/08
P, ZOdl., str. I 191, točke od 20 do 34).
Ker nova trditev iz točke 106 te sodbe ne temelji na novih okoliščinah, ki bi se pojavile med postopkom, Splošnemu sodišču
ni mogoče očitati, da na to trditev ni podalo izrecnega odgovora.
Ker je družba AEP prvič podala to trditev med pisnim postopkom pred Sodiščem, iz ustaljene sodne prakse izhaja, da če bi stranka
pred Sodiščem lahko prvič navajala razlog, na katerega se pred Splošnim sodiščem ni sklicevala, bi ji to omogočalo, da Sodišču
predloži zadevo, katere predmet je širši kot tisti, o katerem je odločalo Splošno sodišče. V okviru pritožbe je pristojnost
Sodišča načeloma omejena na preizkus presoje razlogov, ki jih je obravnavalo Splošno sodišče (glej zlasti sodbo z dne 10.
septembra 2009 v zadevi Akzo Nobel in drugi proti Komisiji, C-97/08 P, ZOdl., str. I-8237, točka 38, in zgoraj naveden sklep
Iride in Iride Energia proti Komisiji, točka 32).
Zato je treba zavrniti tretji del drugega pritožbenega razloga in v celoti tudi drugi pritožbeni razlog.
Pritožbo je treba v celoti zavrniti.

Stroški
V skladu s členom 69(2) Poslovnika Sodišča, ki velja za pritožbeni postopek na podlagi člena 118 tega poslovnika, se neuspeli
stranki naloži plačilo stroškov, če so bili ti priglašeni. Ker je Komisija predlagala, naj se družbi AEP naloži plačilo stroškov,
in ker ta s svojimi pritožbenimi razlogi ni uspela, se ji naloži plačilo stroškov. Ker družba Electrabel SA s svojimi pritožbenimi
razlogi ni uspela, nosi svoje stroške.
Iz teh razlogov je Sodišče (drugi senat) razsodilo:
1.
Pritožba se zavrne.
2.
AceaElectrabel Produzione SpA nosi poleg svojih stroškov tudi stroške, ki jih je priglasila Evropska komisija.
3.
Electrabel SA nosi svoje stroške.
Podpisi
*
Jezik postopka: italijanščina.