CELEX: 62008CJ0338
Ennakkoratkaisupyyntö
Direktiivi 90/435/ETY
Lähdeveron käsite
Viiden prosentin suuruisen pidätyksen soveltaminen kahdenvälisen sopimuksen nojalla italialaisen tytäryhtiön Alankomaihin sijoittautuneelle emoyhtiölleen suorittaman osingonjaon ja "tasauksena kannetun lisäveron palautuksen" yhteydessä

Ennakkoratkaisupyynnöt koskevat eri jäsenvaltioissa sijaitseviin emo- ja tytäryhtiöihin sovellettavasta yhteisestä verojärjestelmästä
23.7.1990 annetun neuvoston direktiivin 90/435/ETY (EYVL L 225, s. 6), sellaisena kuin se oli voimassa pääasioiden tosiseikkojen
tapahtuma-aikana (jäljempänä direktiivi), 5 artiklan 1 kohdan ja 7 artiklan 2 kohdan tulkintaa.
Nämä pyynnöt on esitetty kahdessa oikeusriidassa, joista toisessa kantajana on P. Ferrero e C. SpA (jäljempänä Ferrero) ja
toisessa General Beverage Europe BV (jäljempänä GBE) ja joissa vastaajana on Italian verohallinto ja jotka koskevat verohallinnon
tekemiä veronpidätyksiä osingonjakona pidettyjen varainsiirtojen yhteydessä. Ensimmäinen riita-asia koskee veronpidätyksiä,
jotka on tehty Ferreron alankomaalaiselle emoyhtiölleen Ferrero International BV:lle (jäljempänä Ferrero International) suorittaman
osingonjaon ja ”tasauksena kannetun lisäveron” (maggiorazione dell’imposta a titolo di conguaglio) palautuksen yhteydessä.
Toinen riita-asia liittyy veronpidätyksiin, jotka on tehty italialaisen tytäryhtiön Martini e Rossi SpA:n (jäljempänä Martini)
GBE:lle suorittaman osingonjaon ja ”tasauksensa kannetun lisäveron” palautuksen yhteydessä.

Asioita koskevat oikeussäännöt

Unionin oikeus
Direktiivin kolmannessa perustelukappaleessa todetaan seuraavaa:
”Jäsenvaltioiden nykyiset eri jäsenvaltioissa sijaitsevien emo- ja tytäryhtiöiden välisiä suhteita sääntelevät verosäännökset
eroavat toisistaan huomattavasti ja ovat yleisesti ottaen vähemmän edullisia kuin samassa jäsenvaltiossa sijaitsevien emo-
ja tytäryhtiöiden välisiin suhteisiin sovellettavat säännökset; eri jäsenvaltioissa sijaitsevien yhtiöiden välinen yhteistyö
saatetaan tällä tavoin epäedullisempaan asemaan kuin samassa jäsenvaltiossa sijaitsevien yhtiöiden välinen yhteistyö; tämä
epäedullisuus olisi poistettava ottamalla käyttöön yhteinen järjestelmä ja helpottamalla näin yhtiöiden ryhmittymistä yhteisössä.”
Direktiivin 1 artiklan 1 kohdassa rajataan sen soveltamisala seuraavasti:
”Kunkin jäsenvaltion on sovellettava tätä direktiiviä
–        kyseisessä jäsenvaltiossa sijaitseville yhtiöille jaettuihin voittoihin, jotka ovat peräisin niiden muissa jäsenvaltioissa
sijaitsevista tytäryhtiöistä,
–        kyseisessä jäsenvaltiossa sijaitsevien tytäryhtiöiden muissa jäsenvaltioissa sijaitseville emoyhtiöilleen jakamiin voittoihin.”
Direktiivin 3 artiklan 1 kohdassa määritellään emoyhtiön ja tytäryhtiön käsitteet seuraavasti:
”Tätä direktiiviä sovellettaessa:
a)      emoyhtiön asema on tunnustettava ainakin niille jäsenvaltiossa sijaitseville yhtiöille, jotka täyttävät 2 artiklassa säädetyt
edellytykset ja joilla on vähintään 25 prosentin osuus samat edellytykset täyttävän toisessa jäsenvaltiossa sijaitsevan yhtiön
pääomasta;
b)      ’tytäryhtiöllä’ tarkoitetaan yhtiötä, jonka pääomasta toinen yhtiö omistaa a kohdan mukaisen osuuden.”
Direktiivin 5 artiklan 1 kohdassa vahvistetaan lähdeveron pidätysten kiellon periaate seuraavasti:
”Tytäryhtiön emoyhtiölleen jakama voitto on vapautettava [lähdeverosta] ainakin, jos emoyhtiöllä on vähintään 25 prosentin
osuus tytäryhtiön pääomasta.”
Direktiivin 7 artiklan 2 kohdassa täsmennetään kuitenkin seuraavaa:
”Tämä direktiivi ei vaikuta osinkojen kaksinkertaisen verotuksen poistamiseksi tai vähentämiseksi tarkoitettujen kansallisten
säännösten tai sopimusmääräysten soveltamiseen, erityisesti jos säännökset tai määräykset koskevat verohyvitysten maksua osingonsaajille.”

Kansallinen lainsäädäntö
Pääasioiden tosiseikkojen tapahtuma-aikana voimassa olleessa Italian laissa säädettiin, että italialainen yhtiö, joka saa
osinkoja, saa jaettujen osinkojen 9/16:aa vastaavan verohyvityksen. Koska Italian yhteisöveron verokanta oli 36 prosenttia,
osingot saava yritys sai näin ollen veronhyvityksen, joka vastasi osinkoja jakaneen yhtiön maksaman veron määrää.
Italian lainsäätäjä oli myös säätänyt tietyissä olosuhteissa osinkoa jakavien yritysten tuloveroon sovellettavasta ”tasauksena
kannettavasta lisäverosta” (jäljempänä lisävero). Tuloverolain konsolidoidun version (testo unico delle imposte sui redditi),
joka on hyväksytty 22.12.1986 annetulla tasavallan presidentin asetuksella nro 917 (GURI nro 302, 31.12.1986), 105 §:n 1 momentissa,
sellaisena kuin se oli pääasioiden tosiseikkojen tapahtuma-aikana voimassa olleessa versiossaan, säädettiin, että tätä lisäveroa
sovelletaan, kun jaettujen osinkojen määrä on suurempi kuin 64 prosenttia tytäryhtiön ilmoitetuista tuloista, ja lisäveron
määrä on 9/16 tästä erotuksesta.

Italian tasavallan ja Alankomaiden kuningaskunnan välillä tehty kahdenvälinen sopimus
Kaksinkertaisen verotuksen sekä veronkierron estämiseksi tulo- ja varallisuusverotuksen alalla Italian tasavallan ja Alankomaiden
kuningaskunnan välillä lisäpöytäkirjoineen Haagissa 8.5.1990 tehdyn sopimuksen (jäljempänä kahdenvälinen sopimus) 10 artiklan
1 kappaleessa määrätään periaatteesta, jonka mukaan osinkoja verotetaan osingot saavan yhtiön asuinvaltiossa.
Poikkeuksena tästä periaatteesta kahdenvälisen sopimuksen 10 artiklan 2 kappaleen a kohdan i alakohdassa sallitaan osinkojen
verottaminen niitä jakavan yhtiön asuinvaltiossa seuraavin edellytyksin:
”Näitä osinkoja voidaan kuitenkin verottaa myös osinkoja jakavan yhtiön asuinvaltiossa kyseisen valtion lainsäädännön mukaisesti,
mutta jos osingonsaaja on niiden tosiasiallinen edunsaaja, näin määrätty vero ei saa ylittää
a)      i)      viittä prosenttia osinkojen bruttomäärästä, jos niiden tosiasiallinen edunsaaja on yhtiö, joka on omistanut yli 50 prosenttia
osingot jakavan yhtiön äänioikeuden tuottavista osakkeista osingonjakoa koskevan päätöksen tekopäivää edeltäneiden 12 kuukauden
ajan.”
Kahdenvälisen sopimuksen 10 artiklan 3 kappaleessa määrätään alankomaalaisen yhtiön mahdollisuudesta saada palautusta tämän
tuomion 9 kohdassa mainitusta lisäverosta seuraavasti:
”Alankomaissa asuvalla henkilöllä, joka saa Italiassa asuvan yhtiön jakamia osinkoja, on oikeus palautukseen, jonka määrä
vastaa näihin osinkoihin liittyvää [lisäveroa], jos mainitun yhtiön on pitänyt maksaa tämä [lisävero], sanotun kuitenkaan
rajoittamatta edellä 2 kappaleessa määrätyn veron pidättämistä. Tätä palautusta on haettava Italian lainsäädännössä säädetyssä
määräajassa saman yhtiön kautta, joka tässä tapauksessa toimii mainitun Alankomaissa asuvan henkilön nimissä ja lukuun.
Tätä määräystä sovelletaan osinkoihin, joiden jakamisesta on päätetty tämän sopimuksen voimaantulosta lähtien.
Osinkoja jakava yhtiö voi maksaa edellä mainitun määrän Alankomaissa asuvalle henkilölle samaan aikaan tälle jaettavien osinkojen
kanssa ja vähentää mainittua maksua seuraavassa ensimmäisessä tuloveroilmoituksessaan kyseisen määrän maksettavakseen tulevasta
veron määrästä. – –”
Kahdenvälisen sopimuksen 10 artiklan 5 kappaleen a ja b kohdassa määrätään seuraavaa:
”a)      Tässä artiklassa käytetty ilmaisu ’osingot’ tarkoittaa tuloja, jotka saadaan osakkeista – –
b)      Italiassa asuvan yhtiön maksamina osinkoina pidetään myös edellä 3 kappaleessa tarkoitettuina [lisäveroina] palautettuja bruttosummia,
jotka liittyvät tämän yhtiön maksamiin osinkoihin.”
Kahdenvälisen sopimuksen 24 artiklan 3 kappaleessa määrätään seuraavaa:
”Alankomaat myöntää lisäksi näin lasketun alankomaalaisen veron vähennyksen Italiassa tämän sopimuksen 10 artiklan 2 kappaleen
– – nojalla verotettavissa olevasta tulosta, siltä osin kuin nämä tulot sisältyvät 1 kappaleessa tarkoitettuun perusteeseen.
Tämän vähennyksen määrä on yhtä suuri kuin Italiassa näistä tuloista maksettu vero, mutta se ei ylitä sitä vähennyksen määrää,
joka myönnettäisiin, jos näin veron perusteeseen sisältyvät tulot olisivat ainoat tulot, jotka vapautetaan alankomaalaisesta
verosta kaksinkertaisen verotuksen välttämistä koskevan Alankomaiden lainsäädännön nojalla.”

Pääasiat ja ennakkoratkaisukysymykset
Ferrero ja Martini, jonka pääoman niiden emoyhtiöt eli Ferrero International ja GBE omistavat kokonaan, ovat vuonna 1997 (Ferrero)
ja vuonna 1998 (Martini) jakaneet näille emoyhtiöille osinkoja ja ”palauttaneet” kahdenvälisen sopimuksen 10 artiklan 3 kappaleen
mukaisesti lisäveron.
Italian verohallinto sovelsi näihin neljään varainsiirtoon kahdenvälisen sopimuksen 10 artiklan 2 kappaleen a kohdan i alakohdan
mukaista viiden prosentin pidätystä. Ferrero International ja GBE vaativat sitten kumpikin näin suoritettujen pidätysten palautusta.
Mainitun verohallinnon kielteisten päätösten seurauksena pääasioiden kantajat nostivat kanteen Commissione tributaria regionale
di Cuneossa ja Commissione tributaria regionale di Torinossa. Lopulta asiat saatettiin Corte suprema di cassazionen käsiteltäväksi,
ja tämä katsoi, että tällainen pidätys osingoista oli yhteensoveltuva direktiivin kanssa mutta että tällaista pidätystä ei
voida soveltaa lisäveron palautukseen. Tämä tuomioistuin palautti tämän jälkeen nämä asiat Commissione tributaria regionale
di Torinon käsiteltäviksi.
Tässä yhteydessä Commissione tributaria regionale di Torino päätti asiassa C-338/08 lykätä asian käsittelyä ja esittää unionin
tuomioistuimelle seuraavat ennakkoratkaisukysymykset:
”1)      Onko [lisäveroon] sovellettava pidätys direktiivin – – 5 artiklan 1 kohdassa kielletty voitoista suoritettava lähdevero (kun
tytäryhtiö on nyt käsiteltävänä olevassa asiassa valinnut verosopimukseen perustuvan verotusjärjestelyn)?
2)      Toissijaisesti kysytään, mikäli vastaus ensimmäiseen kysymykseen on myöntävä, voidaanko mainitun direktiivin 7 artiklan 2
kohdassa olevaa poikkeussäännöstä soveltaa?”
Commissione tributaria regionale di Torino päätti myös asiassa C-339/08 lykätä asian käsittelyä ja esittää unionin tuomioistuimelle
seuraavat ennakkoratkaisukysymykset:
”1)      Onko [lisäveroon] sovellettava pidätys direktiivin – – 5 artiklassa kielletty voitoista suoritettava lähdevero?
2)      Sovelletaanko direktiivin 7 artiklan 2 kohdassa olevaa poikkeussäännöstä? Erityisesti kysytään, onko – – direktiivin – – 7
artiklan 2 kohtaa tulkittava siten, että jäsenvaltio voi olla noudattamatta direktiivin 5 artiklan 1 kohdassa tarkoitettua
verovapautta siinä tapauksessa, että emoyhtiön asuinvaltio myöntää emoyhtiölle veronhyvityksen kahdenvälisen verosopimuksen
nojalla?”
Yhteisöjen tuomioistuimen presidentin 16.9.2008 antamalla määräyksellä asiat C-338/08 ja C-339/08 yhdistettiin kirjallista
ja suullista käsittelyä sekä tuomion antamista varten.

Ennakkoratkaisukysymysten tarkastelu
Aluksi on todettava, että ennakkoratkaisukysymysten muotoilusta johtuu nimenomaisesti, että ne koskevat yksinomaan sitä, onko
se, että Italian verohallinto soveltaa kahdenvälisen sopimuksen mukaisesti viiden prosentin pidätystä italialaisten yhtiöiden
alankomaalaisille emoyhtiöilleen suorittamaan lisäveron palautukseen, yhteensoveltuva unionin oikeuden kanssa.
Kysymykset eivät siis koske sitä, onko italialaisten yhtiöiden alankomaalaisille emoyhtiöilleen maksamiin osinkoihin sovellettava
veronpidätys yhteensoveltuva unionin oikeuden kanssa, eivätkä varsinkaan sitä, onko pääasioissa kyseessä olevassa kansallisessa
lainsäädännössä säädetty, näihin osinkoihin sovellettu verotusjärjestelmä tämän oikeuden kanssa yhteensoveltuva.

Ensimmäinen kysymys
Ensimmäisillä kysymyksillään ennakkoratkaisupyynnöt esittänyt tuomioistuin pyytää unionin tuomioistuinta lähtökohtaisesti
täsmentämään, onko viiden prosentin pidätys, jota Italian verohallinto on soveltanut kahdenvälisen sopimuksen 10 artiklan
2 kappaleen a kohdan i alakohdan nojalla italialaisten yhtiöiden niiden alankomaalaisille emoyhtiöille tämän sopimuksen 10
artiklan 3 kappaleen nojalla suorittamaan lisäveron palautukseen, direktiivin 5 artiklan 1 kohdassa kielletty lähdeveron pidätys.
Aluksi on palautettava mieliin, että erityisesti direktiivin kolmannesta perustelukappaleesta ilmenee, että direktiivillä
pyritään yhteinen verojärjestelmä käyttöön ottamalla poistamaan se, että eri jäsenvaltioissa sijaitsevien yhtiöiden välinen
yhteistyö saatettaisiin epäedullisempaan asemaan kuin samassa jäsenvaltiossa sijaitsevien yhtiöiden välinen yhteistyö, ja
helpottamaan näin yhtiöiden ryhmittymistä yhteisön tasolla. Direktiivin 5 artiklan 1 kohdassa säädetään näin ollen kaksinkertaisen
verotuksen välttämiseksi, että tytäryhtiön sijaintivaltion on vapautettava tytäryhtiön emoyhtiölleen jakama voitto lähdeverosta,
kun tämä omistaa vähintään 25 prosentin osuuden tytäryhtiön pääomasta (ks. vastaavasti asia C-58/01, Océ van der Grinten,
tuomio 25.9.2003, Kok., s. I-9809, 45 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Pääasioissa ei ole kiistetty sitä, että kyseessä olevat alankomaalaiset yhtiöt eli Ferrero International ja GBE ovat Ferreron
ja Martinin direktiivin 3 artiklan 1 kohdassa tarkoitettuja emoyhtiöitä.
Direktiivin 5 artiklan 1 kohtaan sisältyvä lähdeveron käsite ei myöskään rajoitu koskemaan vain tietyntyyppisiä täsmällisesti
määriteltyjä kansallisia veroja (ks. em. asia Océ van der Grinten, tuomion 46 kohta). Lisäksi veron, tullin tai maksun luokittelu
yhteisön oikeuden näkökulmasta kuuluu unionin tuomioistuimen tehtäviin, ja tämä määrittelee veron sen objektiivisten ominaisuuksien
perusteella riippumatta sen luokittelusta kansallisessa oikeudessa (ks. em. asia Océ van der Grinten, tuomion 46 kohta).
Tältä osin vakiintuneesta oikeuskäytännöstä ilmenee, että mikä tahansa vero, joka kannetaan siitä jäsenvaltiosta saadusta
tulosta, josta osingot jaetaan, ja jonka osalta verotettavana tapahtumana on osingon tai arvopapereista koituvan tuoton maksaminen,
on direktiivin 5 artiklan 1 kohdassa tarkoitettu voitonjakoon kohdistuva lähdevero, kun kyseisen veron määräytymisperuste
on näistä arvopapereista koituva tuotto ja kun verovelvollisena on näiden arvopapereiden haltija (ks. mm. em. asia Océ van
der Grinten, tuomion 47 kohta ja asia C-284/06, Burda, tuomio 26.6.2008, Kok., s. I-4571, 52 kohta).
Sen tarkistamiseksi, täyttyykö kyseessä olevaa veron perustetta koskeva oikeuskäytännössä asetettu edellytys, on tarkasteltava
kysymystä siitä, voidaanko pääasioiden kohteena olevaa veron perustetta eli lisäveron palautusta, johon on sovellettu viiden
prosentin verokantaa, pitää voitonjakona. Tältä osin se, että kahdenvälisen sopimuksen 10 artiklan 5 kappaleessa luokitellaan
nimenomaisesti lisäveron palautus ”osingoiksi”, ei voi olla ratkaiseva seikka sille, miten se on luokiteltava unionin oikeudessa.
Sitä vastoin tämä kysymys johdattaa tutkimaan esikysymyksenä itse lisäveron luokittelua.
Tältä osin on todettava, että asiakirja-aineistosta ja erityisesti Italian tasavallan unionin tuomioistuimen sille esittämiin
kysymyksiin antamista vastauksista näyttää ilmenevän, että Italian lainsäätäjä on ottanut käyttöön lisäveron sen välttämiseksi,
että osingot saava yhtiö saisi osingonjaon yhteydessä veronhyvitystä verosta, jota osingot jakava yhtiö ei jostain syystä
ole maksanut.
Tämä mekanismi toimii mainitun aineiston mukaan näin ollen niin, että verotetaan osinkoja jakavan yhtiön voittoja, joita tämän
yhtiön verotuksessa ei vielä aikaisemmin ole verotettu tai on verotettu vain rajoitetusti.
Edellyttäen, ettei kansallisen tuomioistuimen suorittamasta näiden seikkojen tarkastelusta muuta johdu, lisävero muodostaa
näin ollen täydentävän veron, joka osingot jakavan yhtiön on maksettava ja joka on tarkoitettu sen välttämiseksi, että jaettaessa
osinkoja italialaiselle yhtiölle tämä voisi saada veronhyvityksen veroista, joita osingot jakava yhtiö ei ole maksanut.
On todettava, että lisävero kannetaan siitä riippumatta, jaetaanko voitot italialaisille yhtiöille vai alankomaalaisen yhtiön
kaltaisille ulkomaisille yhtiöille, jotka eivät saa Italian lainsäädännössä säädettyä veronhyvitystä.
Tältä osin voidaan todeta, että oikeuskäytännön mukaan järjestelmä, jonka nojalla jäsenvaltiossa asuvan tytäryhtiön emoyhtiölleen
jakamien voittojen verotukseen sovelletaan samaa verotuksellista oikaisumenetelmää, jonka tarkoituksena on välttää se, että
veronhyvitys myönnetään maksamattomasta verosta, riippumatta siitä, asuuko emoyhtiö samassa tai toisessa jäsenvaltiossa, ei
ole ristiriidassa sijoittautumisvapauden kanssa, vaikka ulkomailla asuva emoyhtiö ei saa – toisin kuin kyseisessä jäsenvaltiossa
asuva emoyhtiö – veronhyvitystä tytäryhtiön asuinpaikan jäsenvaltiolta (ks. vastaavasti em. asia Burda, tuomion 96 kohta).
Lisäveroa ei myöskään voida pitää itsessään direktiivin 5 artiklan 1 kohdassa kiellettynä lähdeverona, koska verovelvollinen
ei ole arvopapereiden haltija vaan osinkoja jakava yhtiö (ks. vastaavasti em. asia Burda, tuomion 55 ja 56 kohta).
Jollei ennakkoratkaisupyynnön esittänyt tuomioistuin suorittamassaan tarkastelussa muuta havaitse, on näin ollen lähdettävä
siitä, että lisävero on yhtiön voitoista kannettavan veron täydennys, joka osinkoja jakavan yhtiön on maksettava, eikä se
ole ristiriidassa direktiivin kanssa.
Tästä johtuu, että tämän lisäveron ”määrän palautusta”, joihin alankomaalaisilla yhtiöillä on kahdenvälisen sopimuksen 10
artiklan 3 kappaleen nojalla oikeus, on pidettävä verotulojen osan siirtona, joka johtuu siitä, että Italian valtio on luopunut
veron lopullisesta kantamisesta kummankin sopimusvaltion hyväksymän päämäärän vuoksi eli italialaisen tytäryhtiön alankomaalaiselle
yhtiölle jakamien osinkojen taloudellisen kaksinkertaisen verotuksen rajoittamiseksi.
Kahdenvälisen sopimuksen 10 artiklan 3 kappale, jossa määrätään, että kun osinkoja jakava yhtiö suorittaa kyseisen varainsiirron
suoraan, se voi tämän jälkeen vähentää mainitun määrän Italian verohallinnolle maksettavan veron määrästä, tukee myös tätä
luokittelua. Se, että osinkoja jakava yhtiö vähentää emoyhtiölleen siirtämänsä summan Italian verottajalle maksamastaan verosta,
voidaan itse lisäveroa koskeva järjestelmä huomioon ottaen selittää vain lisäveron verotuksellisella luonteella ja sillä palautusoikeudella,
joka liittyy lisäveroon kahdenvälisen sopimuksen nojalla.
On kuitenkin ennakkoratkaisupyynnöt esittäneen tuomioistuimen tehtävä arvioida näitä eri seikkoja ja tarkistaa erityisesti,
luopuuko Italian verohallinto käytännössä järjestelmällisesti lisäverosta muodostuvista verotuloista, kun italialainen yhtiö
jakaa osinkoja alankomaalaiselle yhtiölle, erityisesti sillä tavalla, että kyseinen hallinto ei kanna lisäveroa vaan italialainen
yhtiö siirtää tätä veroa vastaavat summat suoraan alankomaalaiselle yhtiölle. Jos Italian verohallinto luopuu näin verotuloista,
tällaista siirtoa voitaisiin, kun se on suoritettu, pitää voitonjakona.
Tässä tapauksessa olisi siis katsottava, että tämän tuomion 26 kohdassa mainittu ja direktiivin 5 artiklan 1 kohdassa tarkoitetun
voitoista pidätettävän lähdeveron luokittelua silmällä pitäen tarkasteltu veron perusteeseen liittyvä edellytys täyttyisi.
Koska kaksi muuta myös mainitussa 26 kohdassa mainittua välttämätöntä edellytystä veron luokittelemiseksi lähdeveroksi, eli
verotettavaa tapahtumaa ja verovelvollisen määrittelyä koskevat edellytykset, täyttyisivät myös pääasioissa kyseessä olevan
kaltaisen veronpidätyksen osalta, olisi todettava, että tällainen veronpidätys muodostaa direktiivin 5 artiklan 1 kohdassa
tarkoitetun lähdeveron.
Kun otetaan huomioon nämä eri varaukset, on katsottava, että pääasioissa kyseessä oleva lisäveron palautus vastaa Italian
verohallinnon verotulojen siirtoa alankomaalaiselle yhtiölle ja ettei sitä näin ollen voida pitää arvopapereista koituvana
tuottona (ks. analogisesti em. asia Océ van der Grinten, tuomion 56 kohta).
Tässä tapauksessa pääasioissa kyseessä olevan kaltaisen veronpidätyksen peruste ei muodostu arvopapereista koituvasta tuotosta,
ja tämä toteamus riittää, jotta voidaan katsoa, että siltä osin kuin vero pidätetään lisäveron palautuksesta, veronpidätys
ei siis ole direktiivin 5 artiklan 1 kohdassa lähtökohtaisesti kielletty voitonjaosta suoritettu lähdeveron pidätys.
Edellä todetun perusteella ensimmäiseen kysymykseen on vastattava, että jollei ennakkoratkaisupyynnöt esittäneen tuomioistuimen
erityisesti tämän tuomion 38 kohdassa mainitulla tavalla suorittamasta tarkastelusta, joka koskee pääasioissa kyseessä olevan,
italialaisen yhtiön alankomaalaiselle yhtiölle kahdenvälisen sopimuksen 10 artiklan 3 kappaleen nojalla suorittaman tasauksena
kannetun lisäveron ”palautuksen” luonnetta, muuta ilmene, pääasioissa kyseessä olevan kaltainen veronpidätys, jota sovelletaan
tähän palautukseen, ei ole direktiivin 5 artiklan 1 kohdassa lähtökohtaisesti kielletty voitonjaosta suoritettava lähdeveron
pidätys. Jos ennakkoratkaisupyynnöt esittänyt tuomioistuin kuitenkin katsoo, että mainittu lisäveron ”palautus” ei ole luonteeltaan
veronpalautus, pääasioissa kyseessä olevan kaltainen veronpidätys on direktiivin 5 artiklan 1 kohdassa lähtökohtaisesti kielletty
voitonjaosta suoritettu lähdeveron pidätys.

Toinen kysymys
Toisilla kysymyksillään ennakkoratkaisupyynnöt esittänyt tuomioistuin pyytää unionin tuomioistuinta täsmentämään, voiko pääasioissa
kyseessä olevan kaltainen veronpidätys, jos se on direktiivin 5 artiklan 1 kohdassa tarkoitettu voitonjaosta suoritettu lähdeveron
pidätys, kuitenkin kuulua tämän direktiivin 7 artiklan 2 kohdan soveltamisalaan.
Jos ennakkoratkaisupyynnöt esittäneen tuomioistuimen erityisesti tämän tuomion 38 kohdassa määritellyllä tavalla suorittama
tarkistus lisäveron palautuksen luonteesta johtaisi katsomaan, että kyseessä oleva veronpidätys on direktiivin 5 artiklan
1 kohdassa tarkoitettu voitonjaosta suoritettu lähdeveron pidätys, on määritettävä, kuuluuko se tämän direktiivin 7 artiklan
2 kohdan soveltamisalaan.
Tältä osin on aluksi palautettava mieliin, että direktiivin 7 artiklan 2 kohtaa on tulkittava suppeasti, koska se muodostaa
poikkeuksen tämän direktiivin 5 artiklan 1 kohdassa säädetyn voitonjaosta suoritettavan lähdeveron pidätyksen kiellon yleisestä
periaatteesta (ks. em. asia Océ van der Grinten, tuomion 86 kohta).
Tämän jälkeen on todettava, että vaikka kahdenvälisen sopimuksen tavoitteena onkin sen otsikon mukaan kaksinkertaisen verotuksen
välttäminen tulo- ja varallisuusverotuksen alalla, pääasioissa kyseessä olevan veronpidätyksen voidaan katsoa kuuluvan direktiivin
7 artiklan 2 kohdan soveltamisalaan vain, jos yhtäältä kahdenvälisessä sopimuksessa on määräyksiä, joiden tarkoituksena on
poistaa osinkojen taloudellinen kaksinkertainen verotus tai lieventää sitä, ja jos toisaalta mainitun pidätyksen soveltaminen
ei voi poistaa näiden määräyksien vaikutuksia (ks. mm. viimeksi mainitusta edellytyksestä em. asia Océ van der Grinten, tuomion
87 kohta), mikä ennakkoratkaisupyynnöt esittäneen tuomioistuimen on arvioitava.
Tässä tilanteessa toiseen kysymykseen on vastattava, että jos ennakkoratkaisupyynnöt esittänyt tuomioistuin päätyy toteamaan,
että pääasioissa kyseessä oleva veronpidätys on direktiivin 5 artiklan 1 kohdassa tarkoitettu voitonjaosta suoritettu lähdeveron
pidätys, tämän veronpidätyksen voidaan katsoa kuuluvan direktiivin 7 artiklan 2 kohdan soveltamisalaan vain, jos yhtäältä
kahdenvälisessä sopimuksessa on määräyksiä, joiden tarkoituksena on poistaa osinkojen taloudellinen kaksinkertainen verotus
tai lieventää sitä, ja jos toisaalta mainitun pidätyksen soveltaminen ei voi poistaa näiden määräysten vaikutuksia, mikä ennakkoratkaisupyynnöt
esittäneen tuomioistuimen on arvioitava.

Oikeudenkäyntikulut
Pääasioiden asianosaisten osalta asioiden käsittely unionin tuomioistuimessa on välivaihe kansallisessa tuomioistuimessa vireillä
olevien asioiden käsittelyssä, minkä vuoksi kansallisen tuomioistuimen asiana on päättää oikeudenkäyntikulujen korvaamisesta.
Oikeudenkäyntikuluja, jotka ovat aiheutuneet muille kuin näille asianosaisille huomautusten esittämisestä unionin tuomioistuimelle,
ei voida määrätä korvattaviksi.
Näillä perusteilla unionin tuomioistuin (neljäs jaosto) on ratkaissut asiat seuraavasti:
1)
Jollei ennakkoratkaisupyynnöt esittäneen tuomioistuimen erityisesti tämän tuomion 38 kohdassa määritellyllä tavalla suorittamasta
tarkastelusta, joka koskee pääasioissa kyseessä olevan, italialaisen yhtiön alankomaalaiselle yhtiölle kaksinkertaisen verotuksen
sekä veronkierron estämiseksi tulo- ja varallisuusverotuksen alalla Italian tasavallan ja Alankomaiden kuningaskunnan välillä
lisäpöytäkirjoineen Haagissa 8.5.1990 tehdyn sopimuksen 10 artiklan 3 kappaleen nojalla suorittaman ”täydennyksenä kannetun
lisäveron” ”palautuksen” luonnetta, muuta ilmene, pääasioissa kyseessä olevan kaltainen veronpidätys, jota sovelletaan tähän
palautukseen, ei ole eri jäsenvaltioissa sijaitseviin emo- ja tytäryhtiöihin sovellettavasta yhteisestä verojärjestelmästä
23.7.1990 annetun neuvoston direktiivin 90/435/ETY, sellaisena kuin se oli voimassa pääasioiden tosiseikkojen tapahtuma-aikana,
5 artiklan 1 kohdassa kielletty voitonjaosta suoritettava lähdeveron pidätys. Jos ennakkoratkaisupyynnöt esittänyt tuomioistuin
kuitenkin katsoo, että tämän ”tasauksena kannetun lisäveron” ”palautus” ei ole luonteeltaan veronpalautus, pääasioissa kyseessä
olevan kaltainen veronpidätys on direktiivin 90/435 5 artiklan 1 kohdassa lähtökohtaisesti kielletty voitonjaosta suoritettu
lähdeveron pidätys.
2)
Jos ennakkoratkaisupyynnöt esittänyt tuomioistuin päätyy toteamaan, että pääasioissa kyseessä oleva veronpidätys on direktiivin
90/435, sellaisena kuin se oli voimassa pääasioiden tosiseikkojen tapahtuma-aikana, 5 artiklan 1 kohdassa tarkoitettu voitonjaosta
suoritettu lähdeveron pidätys, tällaisen veronpidätyksen voidaan katsoa kuuluvan saman direktiivin 90/435 7 artiklan 2 kohdan
soveltamisalaan vain, jos yhtäältä mainitussa kahdenvälisessä verosopimuksessa on määräyksiä, joiden tarkoituksena on poistaa
osinkojen taloudellinen kaksinkertainen verotus tai lieventää sitä, ja jos toisaalta mainitun pidätyksen soveltaminen ei voi
poistaa näiden määräysten vaikutuksia, mikä ennakkoratkaisupyynnöt esittäneen tuomioistuimen on arvioitava.
Allekirjoitukset
*
Oikeudenkäyntikieli: italia.