CELEX: 62003TJ0333
Kopienas ārpuslīgumiskā atbildība
TACIS programma
Pakalpojumi, kas sniegti atbilstoši apakšuzņēmuma līgumam
Atteikšanās maksāt
Nepamatota iedzīvošanās
Neuzdotā lietvedība
Nepamatotu maksājumu atgūšana
Tiesiskā paļāvība
Rūpības pienākums

Atbilstošās tiesību normas
28. panta 2. punkts 1977. gada 21. decembra Finanšu regulā par Eiropas Kopienu vispārējo budžetu (OV L 356, 1. lpp.; turpmāk
tekstā – “Finanšu regula”), kas bija spēkā 2000. gada 4. aprīlī, noteica:
“Visi parādi, kas ir atzīti par drošiem, noteikta lieluma un kam ir pienācis atmaksāšanas termiņš, atbildīgajam kredītrīkotājam
ir jākonstatē un jāizdod par tiem iekasēšanas rīkojums [..].”

Prāvas rašanās fakti
1994. gada sākumā Kopienas programmas par tehnisko palīdzību Neatkarīgo valstu savienībai (
TACIS
) ietvaros starp Komisiju, ko pārstāvēja “Ārējo ekonomisko attiecību” ģenerāldirektorāta (ĢD) ģenerāldirektora vietnieks,
un
Helmico SA
, ko pārstāvēja tā izpilddirektors, tika noslēgts līgums ar numuru MO.94.01/01.01/B002. Šī līguma (turpmāk tekstā – “Moldovas
līgums”) nosaukums bija “Palīdzība privātas lauksaimnieku apvienības izveidošanai”, un tas bija ietverts projektā ar numuru
TACIS/FD MOL 9401 (turpmāk tekstā – “Moldovas projekts”).
1996. gada aprīlī
Helmico
un prasītājs noslēdza apakšuzņēmuma līgumu, ar kuru
Helmico
uzticēja prasītājam kā apakšuzņēmējam sniegt dažus Moldovas līgumā paredzētus pakalpojumus.
1996. gada 27. septembrī starp Komisiju, ko pārstāvēja “Ārējo ekonomisko attiecību” ĢD ģenerāldirektora vietnieks, un
Helmico
, kuru pārstāvēja tā izpilddirektors, tika noslēgts
TACIS
līgums ar numuru RU 96‑5276‑00. Saskaņā ar šo līgumu (turpmāk tekstā – “Krievijas līgums”)
Helmico
apņēmās Krievijā sniegt pakalpojumus atbilstoši projektam ar nosaukumu “Federālā sēklu sertifikācijas un pārbaudes sistēma”,
kuram bija piešķirts numurs FD RUS 9502 (turpmāk tekstā – “Krievijas projekts”).
1996. gada decembrī
Helmico
un prasītājs Krievijas projekta ietvaros noslēdza apakšuzņēmuma līgumu, kas ļoti lielā mērā bija līdzīgs tam, kurš 1996. aprīlī
tika noslēgts saistībā ar Moldovas projektu.
1997. gada beigās prasītājs sāka uztraukties par kavējumiem maksājumos, kas bija jāveic
Helmico
, kurš savam attaisnojumam norādīja, ka šajos nokavējumos ir vainojama Komisija. Prasītājs sazinājās ar Komisijas dienestiem
un uzzināja, ka minētajā datumā tā ir samaksājusi visus
Helmico
rēķinus. Sīkākas pārbaudes ļāva prasītājam atklāt, ka
Helmico
novēloti vai nepareizi informējis prasītāju par maksājumiem, ko tas saņēmis no Komisijas. Izrādījās, ka
Helmico
bija gaidījis ne mazāk kā deviņus mēnešus, lai informētu prasītāju par Komisijas izmaksāto līdzekļu saņemšanu, izliekoties,
ka nav saņēmis visus maksājumus, kas Komisijai bija jāveic, kaut arī tos bija saņēmis, apgalvojot, ka maksājumu procedūra
vēl nav pabeigta, kaut gan Komisija maksājumus jau bija veikusi, un nosūtot prasītājam Komisijai nosūtīto rēķinu kopijas,
kuru vērtība neatbilda tai, par kādu prasītājs bija izrakstījis rēķinus
Helmico
.
1998. gada 2. oktobrī notika
Masdar
izpilddirektora un Komisijas pārstāvju sanāksme.
1998. gada 5. oktobrī Komisijas dienesti pa faksu nosūtīja vēstuli
Helmico
. Šajā vēstulē Komisija darīja zināmas savas bažas par to, ka konsorcija
Helmico
locekļu atšķirīgie viedokļi var apdraudēt Krievijas projekta īstenošanu, un uzsvēra, ka tā piešķir lielu nozīmi Krievijas
līguma noteikumu ievērošanai un Krievijas projekta panākumiem. Tā lūdza
Helmico
sniegt garantijas, iesniedzot deklarāciju, kuru kopīgi parakstījis
Helmico
un prasītājs un kurā būtu norādīts, ka tie pilnībā ir vienojušies par Krievijas līguma noteikumu ievērošanu un ka Krievijas
projekts tiks atbilstoši īstenots noteiktajos termiņos. Vēstulē bija precizēts, ka gadījumā, ja šāda deklarācija netiks saņemta
līdz pirmdienai, 1998. gada 12. oktobrim, Komisija izmantos citus līdzekļus, lai nodrošinātu minētā projekta īstenošanu saskaņā
ar Krievijas līguma noteikumiem.
1998. gada 6. oktobrī nosūtot faksu,
Helmico
atbildēja Komisijas dienestiem, ka atšķirības konsorcija locekļu viedokļos ir novērstas un ka Krievijas projekta īstenošana
nekādā veidā nav apdraudēta. Šajā atbildē bija precizēts, ka konsorcija locekļi vienojušies, ka visi turpmākie maksājumi,
tostarp tie, kas veicami atbilstoši rēķiniem, kuru sagatavošana saistībā ar Krievijas projektu vēl joprojām nav pabeigta,
tiks ieskaitīti prasītāja norādītajā bankas kontā, nevis
Helmico
bankas kontā. Tajā arī bija norādīts:
“Tika panākta vienošanās arī par to, ka līgumu pārvaldība no šodienas tiks nodota
Masdar
prezidentam –
S
. Vai jūs varētu ar mums sazināties cik vien iespējams drīz, lai apstiprinātu, ka jūs pieņemat šos grozījumus.”
Šo vēstuli bija parakstījis
T
. kā
Helmico
izpilddirektors, un tajā bija iekļauta šāda ar roku rakstīta piezīme: “Apstiprināts,
S.
,
Masdar
, 1998. gada 6. oktobris.”
Šādā pašā veidā formulētu un tajā pašā datumā nosūtītu vēstuli, ko parakstījis arī
Masdar
prezidents,
Helmico
nosūtīja Komisijai saistībā ar summām, kuras jāmaksā atbilstoši Moldovas līgumam.
1998. gada 7. oktobrī
Helmico
nosūtīja Komisijai vēl divas vēstules, ko bija parakstījis
T.
, kā arī
Masdar
vārdā –
S
. To saturs bija identisks 6. oktobra vēstuļu saturam, ja neņem vērā, ka ar Krievijas līgumu saistītajā vēstulē nebija minēts
neviens bankas konts, bet ar Moldovas līgumu saistītajā vēstulē bija norādīts uz
Helmico
vārda Atēnās atvērts bankas konta numurs turpmāko maksājumu veikšanai.
1998. gada 8. oktobrī
Helmico
uzrakstīja divas vēstules par “līgumiem” atbildīgā Komisijas dienesta attiecīgo projektu vadītājiem, lai lūgtu tos visus
turpmākos maksājumus Krievijas līguma un Moldovas līguma ietvaros ieskaitīt citā uz
Helmico
vārda Atēnās atvērtā kontā. Šo vēstuļu beigās ir norādīts:
“Šos norādījumus
Helmico
nevar atsaukt bez rakstiskas
Masdar
prezidenta
S
. piekrišanas. Mēs jums būsim pateicīgi, ja jūs informēsiet
Masdar
par maksājumu procedūras virzību un datumu, kurā maksājumi tiks veikti.”
1998. gada 8. oktobrī
Helmico
un prasītājs parakstīja vienošanos, pilnvarojot
Masdar
prezidentu pārskaitīt līdzekļus no abiem Komisijai 1998. gada 7. un 8. oktobrī nosūtītajās vēstulēs minētajiem kontiem.
1998. gada 10. novembrī Komisija izdeva ziņojumu par tā projekta pabeigšanu, kas saistīts ar Krievijas projektu. Četras no
sešām vērtēšanai nodotajām kategorijām saņēma vērtējumu “ļoti labi”, viena – “labi” un vēl viena “kopumā apmierinoši”. 1999. gada
26. februārī Komisija izdeva ziņojumu par tā projekta pabeigšanu, kas saistīts ar Moldovas projektu, kurā divas no vērtēšanai
nodotajām kategorijām saņēma vērtējumu “labi” un četras pārējās “kopumā apmierinoši”.
1999. gada februārī Komisijas ierēdņi uzsāka Moldovas un Krievijas projekta revīziju. Krievijas projekta revīzija tika pabeigta
1999. gada aprīlī. Moldovas projekta revīzija netika pabeigta 1999. gada jūlijā.
1999. gada 29. jūlijā Komisijas dienesti nosūtīja prasītājam vēstuli, kurā tie norādīja, ka, tā kā Komisija ir informēta par
finanšu pārkāpumiem starp
Helmico
un prasītāju Krievijas līguma un Moldovas līguma izpildes laikā, tā ir apturējusi visus vēl neveiktos maksājumus un ir uzsākusi
pilnīgu revīziju, lai noskaidrotu, vai, izpildot Krievijas līgumu un Moldovas līgumu, Kopienu līdzekļi ir izmantoti ļaunprātīgi.
Apzinoties prasītāja finansiālās grūtības, Komisija tam darīja zināmu, ka Krievijas projekta ietvaros tā EUR 200 000 lielu
summu ir ieskaitījusi
Helmico
kontā, kas minēts norādījumos, kurus šī sabiedrība nosūtīja 1998. gada 8. oktobrī.
EUR 200 000 liela summa minētajā kontā tika ieskaitīta 1999. gada augustā un pēc tam tika pārskaitīta uz prasītāja kontu.
Laika posmā no 1999. gada decembra līdz 2000. gada martam
Masdar
prezidents rakstīja vairākiem Komisijas ierēdņiem, kā arī par ārējām attiecībām atbildīgajam Komisijas loceklim Patenam [
Patten
]. Viens no dažādajiem uzdotajiem jautājumiem bija saistīts ar samaksu par
Masdar
sniegtajiem pakalpojumiem.
2000. gada 22. martā Komisijas vispārējā ārējo attiecību dienesta ģenerāldirektors rakstīja
Masdar
prezidentam, lai viņu informētu par to, ka:
“Intensīvu apspriežu beigās (kurās bija paredzētas vairākas iespējas, tostarp abu līgumu pilnīga izbeigšana,
Masdar
kontā ieskaitot papildu maksājumus, kas aprēķināti atkarībā no jūsu veiktajiem darbiem un izdevumiem) Komisijas dienesti
beidzot nolēma atgūt līdzekļus, kas iepriekš izmaksāti līgumslēdzējam –
Helmico
. No tiesību viedokļa šķiet, ka visi maksājumi, kas veikti tieši
Masdar
(pat ja tie veikti, izmantojot
Helmico
bankas kontu, attiecībā uz kuru jums ir pilnvarojums),
Helmico
maksātnespējas gadījumā tiks uzskatīti par
Helmico
administratoru vai parādnieku slepenu darbību; turklāt nav skaidrs, vai strīda gadījumā starp
Helmico
un
Masdar
Eiropas Komisijas izmaksātie līdzekļi noteikti paliks
Masdar
īpašumā, kā to vēlas Komisija.”
2000. gada 23. martā Komisija nosūtīja
Helmico
vēstuli, lai darītu tam zināmu savu atteikumu samaksāt apturētos rēķinus un pieprasītu tam atmaksāt EUR 2 091 168,07 lielu
kopējo summu. Komisija šādi rīkojās pēc tam, kad uzzināja, ka, izpildot Moldovas līgumu un Krievijas līgumu,
Helmico
bija rīkojies krāpnieciski.
2000. gada 31. martā prasītājs pret
Helmico
iesniedza prasību
High
Court of Justice
(Anglija un Velsa),
Queen’s Bench Division
, kurā tas lūdza samaksāt par pakalpojumiem, kas sniegti saskaņā ar apakšuzņēmuma līgumu, īstenojot Moldovas līgumu un Krievijas
līgumu, kopumā par summu EUR 453 000 apmērā.
2000. gada 4. aprīlī Komisija atbilstoši Finanšu regulas 28. panta 2. punktam izdeva divus oficiālus
Helmico
adresētus iekasēšanas rīkojumus. Šo dokumentu saturs prasītāja advokātiem tika darīts zināms 2002. gada 1. februārī (skat.
šī sprieduma 36. punktu).
2000. gada 15. jūnijā par ārējām attiecībām atbildīgajam Komisijas loceklim
Masdar
prezidents nosūtīja faksu, kurā viņš paziņoja:
“Ir pagājuši 18 mēneši kopš mēs brīdinājām Eiropas Komisiju par grūtībām, kas mums saistībā ar diviem iepriekš minētajiem
projektiem radušās attiecībās ar mūsu partneriem
Helmico
. Mēs esam saņēmuši apstiprinājumu tam, ka tad, ja mēs turpināsim īstenot projektus, Eiropas Komisija parūpēsies par to, ka
mums tiek izmaksāta atlīdzība par sniegtajiem pakalpojumiem. Mēs turpinājām finansēt un īstenot abus projektus jūsu vārdā,
sedzot lielas papildizmaksas, neraugoties uz to, ka apzinājāmies, ka
Helmico
ir apkrāpis
Masdar
un ka šie līdzekļi, iespējams, vairs nebūs atgūstami.”
Komisijas locekļa 2000. gada 25. jūlija vēstulē sniegtā atbilde apstiprina Komisijas nostāju, kas pausta 2000. gada 22. marta
vēstulē.
2001. gada 5. februārī
Masdar
prezidents atkārtoti nosūtīja faksu par ārējām attiecībām atbildīgajam Komisijas loceklim, izvirzot argumentus, saskaņā ar
kuriem, pirmkārt, prasītājs bija ar Komisiju noslēgtā Krievijas līguma un Moldovas līguma līgumslēdzēja puse un, otrkārt,
1998. gada 2. oktobra sanāksmē Komisijas loceklis bija apstiprinājis, ka prasītājs saņems atlīdzību, ja tas turpinās īstenot
Krievijas projektu un Moldovas projektu.
2001. gada aprīlī prasītājs sazinājās ar Komisiju, lai noskaidrotu, vai atlīdzību par pakalpojumiem, kuri sniegti
Helmico
un par kuriem tam izsniegti rēķini, ir iespējams saņemt tieši no Komisijas.
Ar 2001. gada 8. maija vēstuli par ārējām attiecībām atbildīgais Komisijas loceklis atkāroti izteica Komisijas nostāju, saskaņā
ar kuru prasītājs nebija Krievijas līguma un Moldovas līguma līgumslēdzēja puse.
2001. gada 21. maijā notika prasītāja advokātu un Komisijas dienestu sanāksme, lai noskaidrotu, vai ir iespējams atlīdzību
par sniegtajiem pakalpojumiem prasītājam izmaksāt tieši.
2001. gada 1. augustā prasītāja advokāti atkārtoti izteica lūgumu saņemt no Komisijas
ex gratia
maksājumus. Prasītājs lūdza samaksāt EUR 448 947,78 vai, pakārtoti, EUR 249 314. Pirmais skaitlis atbilda kopējai summai,
par kuru
Helmico
bija Komisijai iesniedzis rēķinus un kura vēl nebija samaksāta, bet otrais skaitlis atbilda atlīdzībai par darbiem, kuri
veikti pēc krāpšanas atklāšanas.
2001. gada 28. augustā notika prasītāja advokātu un Komisijas dienestu sanāksme, lai noskaidrotu, vai ir iespējams atlīdzību
par sniegtajiem pakalpojumiem prasītājam izmaksāt tieši.
2001. gada 10. oktobrī prasītāja advokāti nosūtīja Komisijas dienestiem 1998. gadā sagatavotā ziņojuma kopiju. Šis dokuments
tika uzskatīts par tādu, kas palīdzēs Komisijas dienestiem atrast
Helmico
administratorus.
2001. gada 16. oktobrī Komisijas dienesti atbildēja, ka informācija ir nodota kompetentajiem “Budžeta” ĢD dienestiem, Eiropas
Birojam krāpšanas apkarošanai un Finanšu un līgumu nodaļai, kas nodarbojas ar
TACIS
programmām, un ka Komisijas dienesti veic visus pasākumus, kuri nepieciešami, lai atrastu
Helmico
administratorus.
2001. gada 16. oktobrī prasītāja advokāti nosūtīja Komisijai vēstuli par to, ka starp Komisijas dienestiem un prasītāju pastāv
klusējot panākta vienošanās, saskaņā ar kuru Komisija, sākot no 1998. gada 8. oktobra, maksā prasītājam, ar nosacījumu, ka
tas parūpējas, lai Krievijas projekts un Moldovas projekts tiktu atbilstoši īstenoti. Galvenie šajā vēstulē izteiktie argumenti
ir vērsti uz to, lai pierādītu, ka Komisija bija pieļāvusi, ka, sākot no 1998. gada, prasītājs kļūst par galveno Krievijas
projekta līgumslēdzēju pusi. Šīs vēstules beigās bija norādīts:
“Es būšu pateicīgs, ja jūs man darīsiet zināmu to, vai Komisijas dienesti piekrīt šajā vēstulē izteiktajam argumentam un vai
attiecīgā gadījumā tie ir gatavi izmaksāt
Masdar Ltd
summu EUR 279 711,85 apmērā, gaidot pret
Helmico
uzsāktās atmaksāšanas procedūras pabeigšanu.”
Prasītāja advokātu izteiktos argumentus Komisijas dienesti noraidīja 2001. gada 13. novembra vēstulē. Vēstules beigās bija
norādīts:
“Komisija no
Helmico
pārstāvjiem atgūs šai sabiedrībai izmaksātās summas, pamatojoties uz iekasēšanas rīkojumu. Atkarībā no šīs procedūras iznākuma
varētu tikt pieņemti jauni noteikumi par atmaksāto summu izmantošanu.”
2002. gada 1. februāra rakstveida atbildē uz prasītāja advokātu izteikto lūgumu Komisijas dienesti paskaidroja, ka 2000. gada
4. aprīlī
Helmico
zināšanai tika izdoti divi oficiāli iekasēšanas rīkojumi – viens saistībā ar Moldovas līgumu par EUR 1 236 200,91 lielu summu
un otrs saistībā ar Krievijas līgumu par EUR 854 967,16 lielu summu, proti, kopumā par EUR 2 091 168,07 lielu summu.
2002. gada 27. februārī Komisijas dienestiem nosūtītajā vēstulē prasītāja advokāti konstatēja, ka abos oficiālajos iekasēšanas
rīkojumos norādītā summa aptuveni atbilda summām, kas norādītas aprēķinā par summām, kuras Komisija izmaksājusi
Helmico
. No tā advokāti secina, ka Komisija nebija uzskatījusi par nepieciešamu izdot iekasēšanas rīkojumus par summām, ko
Helmico
bija norādījis Komisijai nodotajos rēķinos, bet ko tā nebija samaksājusi.
2002. gada 11. martā Komisijas dienesti nosūtīja vēstuli prasītāja advokātiem, lai apstiprinātu, ka abos
Helmico
zināšanai 2000. gada 4. aprīlī izdotajos Komisijas dienestu oficiālajos iekasēšanas rīkojumos nav iekļautas summas, ko
Helmico
bija norādījis Komisijai nodotajos rēķinos, bet ko tā nebija samaksājusi.
2002. gada 17. decembrī Komisijas Juridiskais dienests nodeva prasītāja advokātiem aprēķinu par summām, par kurām
Helmico
bija iesniedzis rēķinus Komisijai, kā arī darīja zināmus datumus, maksājumu apmēru un neveikto maksājumu apmēru.
2003. gada 18. februārī notika prasītājas advokātu un Komisijas dienestu sanāksme.
2003. gada 23. aprīlī prasītāja advokāti nosūtīja Komisijas dienestiem ierakstītu vēstuli, kuras beigās bija norādīts:
“[..] Ja Komisijas dienesti, vēlākais, 2003. gada 15. maijā nespēs izteikt konkrētu piedāvājumu par atlīdzību, kas mūsu klientam
izmaksājama par sniegtajiem pakalpojumiem, Pirmās instances tiesā atbilstoši EKL 235. un 288. pantam (bijušais EK līguma 178. un
215. pants) pret Komisiju tiks celta prasība par zaudējumu atlīdzību.”
2003. gada 15. maijā pa faksu Komisija nosūtīja vēstuli prasītāja advokātiem, piedāvājot viņiem satikties sanāksmē, lai apspriestu
iespējamā risinājuma panākšanu mierizlīguma ceļā, saskaņā ar kuru Komisija izmaksātu prasītājam EUR 249 314,35 lielu summu
par darbiem, kas veikti pēc
Helmico
īstenotās krāpšanas atklāšanas, ja prasītājs iesniegtu pierādījumus par vienošanos, kura paredz, ka Komisija tam maksā tieši,
ja tas pabeidz īstenot Krievijas projektu un Moldovas projektu.
2003. gada 23. jūnija ierakstītajā vēstulē prasītāja advokāti Komisijas dienestiem atbildēja, ka viņi atsakās turpināt sarunas
atbilstoši Komisijas piedāvātajiem noteikumiem, sīki izklāstot prasītāja lūgumu, kā arī noteikumus un nosacījumus, ar kādiem
tas piekrīt piedalīties sanāksmē.
Pēc šīs ierakstītās vēstules nosūtīšanas 2003. gada 3. jūlijā tika nosūtīts arī fakss, kurā prasītāja advokāti pieprasīja
Komisijai sniegt atbildi par to, vai līdz 2003. gada 15. jūlijam ir iespējams organizēt sanāksmi atbilstoši piedāvātajiem
nosacījumiem, un norādīja, ka gadījumā, ja šāda sanāksme nenotiks, Pirmās instances tiesā tiks celta prasība.
Ar 2003. gada 22. jūlija vēstuli Komisijas dienesti atbildēja, ka tie nevar apmierināt prasītāja lūgumu veikt maksājumus.

Tiesvedība
Ar prasības pieteikumu, kas Pirmās instances tiesas kancelejā iesniegts 2003. gada 30. septembrī, prasītājs cēla šo prasību.
Rakstveida process tika pabeigts 2004. gada 22. aprīlī.
Pamatojoties uz tiesneša referenta ziņojumu, Pirmās instances tiesa (piektā palāta) nolēma uzsākt mutvārdu procesu un Pirmās
instances tiesas reglamenta 64. pantā paredzēto procesa organizatorisko pasākumu ietvaros aicināja lietas dalībniekus līdz
tiesas sēdei iesniegt atsevišķus dokumentus un atbildēt uz dažiem rakstveida jautājumiem. Lietas dalībnieki šos lūgumus izpildīja
noteiktajos termiņos.
2005. gada 6. oktobrī kā procesa organizatoriskais pasākums tika rīkota Pirmās instances tiesas piektās palātas neoficiāla
sanāksme, lai izmantotu iespējas panākt lietas risinājumu mierizlīguma ceļā.
Tika uzklausīti lietas dalībnieku mutvārdu paskaidrojumi un to atbildes uz jautājumiem, ko Pirmās instances tiesa uzdeva 2005. gada
6. oktobra tiesas sēdē.
Tiesas sēdes beigās Pirmās instances tiesa noteica termiņu – 2005. gada 30. novembri, lai lietas dalībnieki varētu izmantot
iespējas panākt lietas risinājumu mierizlīguma ceļā. Tādējādi piektās palātas priekšsēdētājs nolēma atlikt mutvārdu procesa
pabeigšanu.
Ar 2005. gada 23. novembrī Pirmās instances tiesas kancelejā iesniegto vēstuli prasītājs informēja Pirmās instances tiesu,
ka šajā datumā lietas dalībnieki vēl nav panākuši risinājumu mierizlīguma ceļā.
Šajā pašā vēstulē prasītājs daļēji atteicās no savām prasībām par zaudējumu atlīdzību, tā rezultātā grozot savus prasījumus.
Tas atteicās pilnībā vai daļēji pieprasīt zaudējumu atlīdzību, kas atbilst atsevišķām netiešo zaudējumu daļām par kopējo summu
1 402 179,95 sterliņu mārciņu (GBP) apmērā, izņemot summu, kas varētu tikt piešķirta kā atlīdzība par morālo kaitējumu.
Ar 2004. gada 29. novembrī Pirmās instances tiesas kancelejā iesniegto vēstuli Komisija informēja Pirmās instances tiesu,
ka lietas dalībnieki nevarēja panākt lietas risinājumu mierizlīguma ceļā.
2006. gada 6. janvārī Komisija iesniedza savus apsvērumus par prasītāja daļēju atteikšanos no saviem prasījumiem par zaudējumu
atlīdzību. Komisija cita starpā norādīja, ka tā uztur savus pamata prasījumus, proti, noraidīt prasību un piespriest prasītājam
atlīdzināt tiesāšanās izdevumus. Komisija pakārtoti uzsvēra, ka pat tad, ja prasītājs pilnībā vai daļēji uzvarētu lietu, tam
tomēr būtu jāsedz vismaz viena trešdaļa no saviem tiesāšanās izdevumiem.
Piektās palātas priekšsēdētājs mutvārdu procesu pabeidza 2006. gada 16. janvārī. Lietas dalībnieki par to tika informēti ar
2006. gada 18. janvāra vēstuli.

Lietas dalībnieku prasījumi
Prasītāja prasījumi Pirmās instances tiesai ir šādi:
–        uzdot Komisijai izmaksāt prasītājam:
–        EUR 448 947,78 lielu summu atbilstoši galvenajai prasībai;
–        procentus, kuri jāmaksā saistībā ar šo summu 2003. gada 31. jūlijā un kuru apmērs ir GBP 98 121,24, kā arī procentus par laika
posmu no 2003. gada 1. augusta līdz sprieduma pasludināšanas dienai;
–        kā atlīdzību par netieši radītiem zaudējumiem šādas summas:
–        GBP 34 751,14, ko veido atlīdzība advokātiem;
–        GBP 87 000, ko veido atlīdzība par zaudējumiem, kas radušies sakarā ar nepieciešamību pārdot dažus no saviem nekustamajiem
īpašumiem nepiemērotā brīdī;
–        summu, ko Pirmās instances tiesa uzskata par atbilstošu atlīdzībai par morālo kaitējumu;
–        piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus šajā tiesvedībā.
Komisijas prasījumi Pirmās instances tiesai ir šādi:
–        prasību noraidīt kā nepamatotu;
–        piespriest prasītājam atlīdzināt tiesāšanās izdevumus;
–        pakārtoti, ja prasītājs pilnībā vai daļēji uzvar lietu, piespriest prasītājam segt vismaz vienu trešdaļu no saviem tiesāšanās
izdevumiem.

Juridiskais pamatojums

Pirmās instances tiesas ievada apsvērumi
Vispirms ir jāatgādina, kā tas izriet no pastāvīgās judikatūras, ka Kopienas ārpuslīgumiskā atbildība par tās iestāžu nelikumīgu
rīcību EKL 288. panta otrās daļas nozīmē ir atkarīga no vairākiem nosacījumiem, proti, vai rīcība, par kuru tiek vainotas
iestādes, ir nelikumīga, vai zaudējumi patiesi pastāv un vai pastāv cēloņsakarība starp attiecīgo rīcību un zaudējumiem (Tiesas
1982. gada 29. septembra spriedums lietā 26/81
Oleifici Mediterranei
/EEK,
Recueil
, 3057. lpp., 16. punkts; Pirmās instances tiesas 1996. gada 11. jūlija spriedums lietā T‑175/94
International Procurement Services
/Komisija,
Recueil
, II‑729. lpp., 44. punkts, un 1997. gada 11. jūlija spriedums lietā T‑267/94
Oleifici Italiani
/Komisija,
Recueil
, II‑1239. lpp., 20. punkts).
Ja viens no šiem nosacījumiem nav izpildīts, prasība ir jānoraida pilnībā un citi nosacījumi nav jāizvērtē (Tiesas 1994. gada
15. septembra spriedums lietā C‑146/91
KYDEP
/Padome un Komisija,
Recueil
, I‑4199. lpp., 19. un 81. punkts; Pirmās instances tiesas 2002. gada 20. februāra spriedums lietā T‑170/00
Förde‑Reederei
/Padome un Komisija,
Recueil
, II‑515. lpp., 37. punkts, un 2003. gada 19. marta spriedums lietā T‑273/01
Innova Privat‑Akademie
/Komisija,
Recueil
, II‑1093. lpp., 23. punkts).
Lai būtu izpildīts nosacījums par to, ka rīcībai, par kuru tiek vainota iestāde, ir jābūt prettiesiskai, judikatūrā ir paredzēts,
ka ir jākonstatē pietiekami būtisks tādas tiesību normas pārkāpums, kas piešķir tiesības privātpersonām (Tiesas 2000. gada
4. jūlija spriedums lietā C‑352/98 P
Bergaderm
un
Goupil
/Komisija,
Recueil
, I‑5291. lpp., 42. punkts).
Izšķirošais kritērijs, kas ļauj uzskatīt, ka ir izpildīts nosacījums par to, ka pārkāpumam ir jābūt pietiekami būtiskam, ir
tas, ka attiecīgā Kopienu iestāde acīmredzami un smagi ir pārkāpusi savu izvērtēšanas pilnvaru robežas. Ja šīs iestādes izvērtēšanas
pilnvaras ir būtiski ierobežotas vai pat nepastāv, pietiekami būtiska pārkāpuma konstatēšanai pietiek arī ar vienkāršu Kopienu
tiesību pārkāpumu (Tiesas 2002. gada 10. decembra spriedums lietā C‑312/00 P Komisija/
Camar
un
Tico
,
Recueil
, I‑11355. lpp., 54. punkts, un Pirmās instances tiesas 2001. gada 12. jūlija spriedums apvienotajās lietās T‑198/95, T‑171/96,
T‑230/97, T‑174/98 un T‑225/99
Comafrica
un
Dole Fresh Fruit Europe
/Komisija,
Recueil
, II‑1975. lpp., 134. punkts).
Jāpiebilst, ka EKL 288. panta otrā daļa uzliek Kopienai pienākumu atlīdzināt zaudējumus, ko radījušas tās iestādes, atbilstoši
“vispārējiem principiem, kuri kopīgi visām dalībvalstu tiesību sistēmām”, līdz ar to neierobežojot šo principu piemērojamību
un attiecinot to ne tikai uz Kopienas ārpuslīgumisko atbildību par minēto iestāžu nelikumīgu rīcību.
Valsts tiesību normas par ārpuslīgumisko atbildību ļauj privātpersonām īpašās jomās un atbilstoši dažādiem noteikumiem tiesas
ceļā, kaut arī atšķirīgā mērā, iegūt atlīdzību par konkrētiem zaudējumiem, pat ja zaudējumu nodarītājs nav rīkojies nelikumīgi.
Gadījumā, ja zaudējumi radušies Kopienu iestāžu rīcības dēļ, kuras nelikumība nav pierādīta, Kopienas ārpuslīgumiskā atbildība
var iestāties, ja ir izpildīti pilnīgi visi nosacījumi, kas attiecas uz patiesi pastāvošu kaitējumu, cēloņsakarību starp šo
kaitējumu un Kopienu iestāžu rīcību, kā arī uz attiecīgā kaitējuma neparasto un īpašo raksturu (šajā sakarā skat. Tiesas 2000. gada
15. jūnija spriedumu lietā C‑237/98 P
Dorsch Consult
/Padome un Komisija,
Recueil
, I‑4549. lpp., 19. punkts).
Runājot par diviem minētajiem jēdzieniem, kaitējums ir, pirmkārt, neparasts, ja tas pārsniedz ekonomiskā riska robežas, kas
ir neatņemama attiecīgajā nozarē veiktās darbības daļa, un, otrkārt, īpaši, ja tas nesamērīgi ietekmē īpašu uzņēmēju kategoriju
salīdzinājumā ar citiem uzņēmējiem (iepriekš minētais Pirmās instances tiesas spriedums lietā
Förde‑Reederei
/Padome un Komisija, 56. punkts, un 2004. gada 10. februāra spriedums apvienotajās lietās T‑64/01 un T‑65/01
Afrikanische Frucht‑Compagnie
un
Internationale Fruchtimport Gesellchaft
Weichert
/Padome un Komisija,
Recueil
, II‑521. lpp., 151. punkts).
Prasītāja pieteikums par zaudējumu atlīdzību ir jāizvērtē, ņemot vērā šos apsvērumus.
Prasītājs uzsver, ka tā prasība ir pamatota, jo Komisija ir pārkāpusi ārpuslīgumiskās atbildības principus, kas ir atzīti
ļoti daudzās dalībvalstīs. Tas šajā sakarā norāda uz šādām prasībām:
–        civilprasību, kas pamatota ar principu, kurš paredz aizliegumu nepamatoti iedzīvoties (
de in rem verso
);
–        civilprasību, kas pamatota ar neuzdoto lietvedību (
negotiorum
gestio
);
–        prasību, kas pamatota ar Kopienu tiesību principa par tiesiskās paļāvības aizsardzību pārkāpumu;
–        civilprasību, kas pamatota ar to, ka Komisijas dienestu darbībā ir saskatāma vaina vai nolaidība, kuras rezultātā tam tika
nodarīts kaitējums.
Pirmās instances tiesa norāda, ka prasītāja prasība par zaudējumu atlīdzību ir balstīta, pirmkārt, uz sistēmu, kas paredz
ārpuslīgumisko atbildību, kura nav saistīta ar Kopienu iestāžu vai to darbinieku nelikumīgu rīcību savu pienākumu izpildē
(nepamatota iedzīvošanās un neuzdotā lietvedība), un, otrkārt, uz sistēmu, kas paredz Kopienas ārpuslīgumisko atbildību sakarā
ar tās iestāžu un to darbinieku nelikumīgu rīcību, izpildot savus pienākumus (tiesiskās paļāvības aizsardzības principa pārkāpums
un Komisijas vaina vai nolaidība).

Par lūgumiem, kas pamatoti ar Kopienas ārpuslīgumisko atbildību gadījumā, ja tās iestādes nav rīkojušās nelikumīgi (
de in rem verso
un
negotiorum gestio
prasība)
Lietas dalībnieku argumenti
Saistībā ar
de in rem verso
civilprasību prasītājs uzsver, ka tās iesniegšana atbilstoši principiem, kas kopēji dalībvalstīm, ir atkarīga no četru nosacījumu
izpildes:
–        atbildētājs ir iedzīvojies;
–        prasītājs ir nonācis nabadzībā;
–        starp atbildētāja iedzīvošanos un prasītāja nonākšanu nabadzībā pastāv saikne;
–        ne iedzīvošanās, ne nonākšanai nabadzībā nav spēkā esoša juridiskā pamata: citiem vārdiem sakot, iedzīvošanās ir nepamatota
vai bez “iemesla”.
Saistībā ar pirmo nosacījumu prasītājs apgalvo, ka Komisija ir iedzīvojusies par summu, kuru veido kopējā to pakalpojumu vērtība,
kas ir norādīti rēķinos, kuru samaksāšana tika apturēta, proti, EUR 448 947,78.
Saistībā ar otro nosacījumu prasītājs apgalvo, ka, tā kā rēķini, kuru samaksāšanu Komisija ir apturējusi, atbilst pakalpojumiem,
kurus tas sniedzis vai saistībā ar kuriem tas ir darbojies kā apakšuzņēmējs trešo personu labā un kuru izmaksas tas sedzis,
šīs apturēšanas rezultātā tas ir kļuvis nabadzīgāks par tām pašām summām. Šīs summas nebija iespējams atgūt no
Helmico
, kas aizstāvībai saistībā ar prasītāja celto prasību Apvienotajā Karalistē atsaucās uz to, ka Komisija ir apturējusi maksājumu
veikšanu un izdevusi iekasēšanas rīkojumus. Prasītājs piebilst, ka acīmredzamā
Helmico
maksātnespēja, kā arī tā administratoru pazušana tā nonākšanu nabadzībā padarīja neatgriezenisku.
Saistībā ar trešo nosacījumu prasītājs apgalvo, ka no iepriekš izklāstītā izriet, ka starp summu, par kādu Komisija iedzīvojās,
un summu, par kādu prasītājs kļuva nabadzīgāks, pastāv tieša saikne.
Saistībā ar ceturto nosacījumu prasītājs apgalvo, ka Komisijas atteikumu samaksāt par darbiem, kas veikti pēc krāpšanas atklāšanas
1998. gada oktobrī, nevar pamatot ar Finanšu regulu, jo vēlāk izsniegto rēķinu likumība nav apšaubīta. Tādējādi Komisija,
pilnībā zinot faktiskos apstākļus, varēja saņemt prasītāja sniegtos pakalpojumus un nemaksāt par tiem, izmantojot savas apturēšanas
un atgūšanas pilnvaras brīdī, kad prasītājs bija pabeidzis savu pienākumu izpildi, un neņemot vērā, ka maksāšana bija vienīgais
līgumiskais pienākums, kas tai bija jāizpilda. Tādējādi Komisija nepamatoti un bez iemesla ir iedzīvojusies.
Prasītājs atsaucas arī uz vispārējo Kopienu tiesību principu, saskaņā ar kuru Kopiena nedrīkst nepamatoti iedzīvoties, kaitējot
trešām personām.
Saistībā ar civilprasību, kas pamatota ar neuzdoto lietvedību, prasītājs uzsver, ka tās izmantošana atbilstoši tiesību principiem,
kas kopīgi dalībvalstīm, ir atkarīga no piecu šādu nosacījumu izpildes:
–        pārstāvamā lietu vešanai neatkarīgi no tā, vai lietvedība ir juridiska vai materiāla rakstura, ir jāsniedz labums pārstāvamajam;
–        faktisko apstākļu rašanās brīdī pārstāvamais nespēja vest savas lietas, bet tās bija jāvada;
–        lietvedim nebija nodoma rīkoties bez atlīdzības; nepastāvēja
animus donandi
;
–        lietvedim nebija nekāda līgumiska pienākuma vest pārstāvamā lietas;
–        varēja saprātīgi sagaidīt, ka pārstāvamais būtu rīkojies kā lietvedis, ja viņš būtu zinājis par nepieciešamību rīkoties.
Pirmais nosacījums ir izpildīts, jo Komisija ir izdevusi pozitīvus ziņojumus par projekta pabeigšanu un tādējādi ir pieņēmusi
prasītāja darbu.
Otrais nosacījums ir izpildīts, jo no 1998. gada 5. oktobra faksa acīmredzami izriet, ka Komisijas dienesti, baidoties, ka
Krievijas līguma un Moldovas līguma izpilde netiks pabeigta, lūdza prasītājam veikt pasākumus, lai nodrošinātu to pabeigšanu.
Trešais nosacījums ir izpildīts, jo prasītājs 1998. gada oktobrī bija paudis savas bažas attiecībā uz nemaksāšanu, kas pierāda,
ka tam nebija nodoma attiecīgos pakalpojumus sniegt bez maksas. Iepriekš minēto apstiprina tas, ka prasītājs bija vienojies
ar
Helmico
par īpaša konta atvēršanu, attiecībā uz kuru tam bija izsniegts pilnvarojums, atbilstoši kuram visi Komisijas veiktie maksājumi
šajā kontā varēja tikt pārskaitīti prasītājam.
Ceturtais nosacījums ir izpildīts tiktāl, ciktāl Komisijas dienesti paši noliedz, ka starp Komisiju un prasītāju pastāv jebkāda
līgumiska saikne.
Piektais nosacījums ir izpildīts, ņemot vērā, ka Komisijas dienesti savā 1998. gada 5. oktobra faksā rakstīja:
“Ja līdz 12. oktobrim netiks saņemta šāda garantija, Komisija izmantos citus līdzekļus, lai nodrošinātu projekta pabeigšanu
saskaņā ar līguma noteikumiem.”
Prasītājs uzskata, ka neuzdotā lietvedība rada lietvedim pienākumu turpināt vest lietas pārstāvamā vārdā tikmēr, kamēr pēdējais
minētais būs spējīgs pats par tām parūpēties un rīkoties saprātīgi, kā gādīgs ģimenes tēvs. Pārstāvamajam ir jāizmaksā lietvedim
atlīdzība par sniegtajiem pakalpojumiem un jāatlīdzina saistībā ar šo lietvedību radušies izdevumi. Tā kā šajā gadījumā prasītājs
ir pabeidzis Krievijas projektu un Moldovas projektu un ir rīkojies saprātīgi, tam ir tiesības uz saprātīgu atlīdzību par
veikto darbu un uz visu to izdevumu atlīdzību, kas radušies šo darbu veikšanai.
Prasītājs apgalvo, ka šo vispārējo ar ārpuslīgumisko atbildību saistīto principu, kas kopīgi dalībvalstīm, īstenošana nav
pakļauta nosacījumam par iedzīvojušās personas vai lietveža nelikumīgu rīcību. Par nelikumīgu darbību runa ir tikai tad, ja
iedzīvojusies persona atsakās atmaksāt nabadzībā nonākušajai personai (
de in rem verso
prasība) vai pārstāvamais atsakās izmaksāt atlīdzību lietvedim (
negotiorum gestio
). Tādējādi prasītājs secina, ka visi šie lūgumi ir pamatoti.
Komisija atsaucas uz judikatūru, saskaņā ar kuru Kopienas ārpuslīgumiskās atbildības iestāšanās ir atkarīga no tā, vai prasītājs
pierāda rīcības, par kuru tiek vainota attiecīgā iestāde, nelikumību, to, ka zaudējumi patiešām pastāv, un to, ka starp šo
rīcību un norādīto kaitējumu pastāv cēloņsakarība (Pirmās instances tiesas 1998. gada 29. janvāra spriedums lietā T‑113/96
Dubois
un
Fils
/Padome un Komisija,
Recueil
, II‑125. lpp., 54. punkts, un 2003. gada 27. februāra spriedums lietā T‑61/01
Vendedurías de Armadores Reunidos
/Komisija,
Recueil
, II‑327. lpp., 40. punkts). Ja viens no šiem nosacījumiem nav izpildīts, prasība ir jānoraida kopumā, un citi nosacījumi
par ārpuslīgumiskās atbildības iestāšanos nav jāizskata (skat. iepriekš minēto spriedumu lietā
Innova Privat Akademie
/Komisija, 23. punkts un tajā minētā judikatūra).
Komisija galvenokārt apgalvo, ka, tā kā savos lūgumos, kas ir pamatoti attiecīgi ar
de in rem verso
prasību un
negotiorum gestio
prasību, prasītājs nemin nevienu precīzu apgalvojumu par Komisijas rīcības nelikumību, šie lūgumi ir jānoraida, jo nosacījums,
kas saistīts ar iestādes rīcības nelikumību, nav izpildīts. Saistībā ar prasītāja argumentu, saskaņā ar kuru atlīdzības neizmaksāšana
pati par sevi ir nelikumīga darbība, Komisija uzskata, ka runa ir par vienvirziena argumentāciju, jo norādītie zaudējumi un
fakti, kas izraisa atbildības iestāšanos, ir viens un tas pats.
Pakārtoti Komisija apgalvo, ka nosacījumi, kam ir jābūt izpildītiem, lai varētu celt prasību, kura pamatota ar principu, kas
paredz aizliegumu bez iemesla iedzīvoties, vai ar neuzdoto lietvedību, nav izpildīti.
Komisijai nevar pārmest, ka tā nepamatoti vai bez iemesla ir iedzīvojusies, kaitējot prasītājam, tikai tāpēc, ka tā apturējusi
maksājumu veikšanu
Helmico
un attiecībā uz to izdevusi iekasēšanas rīkojumus, jo to līgumisko attiecību ietvaros bija notikusi krāpšana. Šādi rīkojoties,
Komisija izpildīja Finanšu regulā skaidri paredzētu pienākumu, kas pretēji tam, ko apgalvo prasītājs, neradīja tiesības apakšuzņēmējam.
Komisija tieši pretēji uzskata, ka šāds pienākums noliedz iespēju ņemt vērā jebkuras trešās personas intereses.
Prasītājam nav nekāda pamata apgalvot, ka tas “nepamatoti” nonāca nabadzībā, jo summa, kas pieprasīta par darbiem, kuri veikti,
izpildot līgumā paredzētos pienākumus, atbilst summai, kuru tam ir parādā
Helmico
atbilstoši apakšuzņēmuma līgumiem. Komisija atgādina, ka prasītājs izvēlējās neiesaistīties līgumattiecībās ar to un tāpēc
nevar pieprasīt garantijas, uz kurām tam būtu tiesības kā līgumslēdzējai pusei.
Komisija uzskata, ka civilprasību, kas pamatota ar
negotiorum gestio
, nav paredzēts izmantot situācijā, kurā apakšuzņēmējs atbilstoši līgumam izpilda darbus par labu trešām personām. Komisija
atsaucas uz rakstiem, ko 2003. gada oktobrī Eiropas Civilkodeksu pētījumu grupa sagatavoja par Eiropas tiesību principiem,
kas attiecas uz brīvprātīgu iesaistīšanos citu personu lietās. Šajos rakstos ir norādīts, ka atbildība
a priori
neiestājas tad, “ja iesaistījusies persona uzņemas saistības pret trešām personām rīkoties”. Tā kā šajā gadījumā prasītājs
tikai izpildīja pienākumus, ko tam uzliek ar
Helmico
noslēgtais līgums, atbildība atbilstoši
negotiorum gestio
neiestājas
a priori
.
Saskaņā ar šiem rakstiem atbildība, kas pamatota ar
negotiorum gestio
, neiestājas arī tāpēc, ka “iesaistītajai personai” ir jābūt “pamatotam iemeslam rīkoties”. “Iesaistītajai personai nav pamatota
iemesla rīkoties, ja pastāv reāla iespēja uzzināt, kāda ir pilnvarotāja griba, bet ja tā atturas uzzināt, kāda ir šī griba”.
Šajā gadījumā Komisija uzskata – pat ja pieņem, ka ar
Helmico
noslēgtais līgums bija beidzis pastāvēt (kā tas nav šajā gadījumā), prasītājam bija visas iespējas uzzināt, kādas ir Komisijas
vēlmes. Atturoties to darīt, prasītājs ir rīkojies “nesaprātīgi”; tā kā prasītājs rīkojās šādā veidā un secināja, ka Komisija
vēlējās, lai tas rīkojas tādā veidā, kādā tas rīkojās, šī lūguma daļa ir jāiekļauj pamatā, kas balstīts uz tiesiskās paļāvības
aizsardzības principa pārkāpumu.
Pirmās instances tiesas vērtējums
Vispirms ir jānorāda, ka sistēmā, kura paredz tādu ārpuslīgumisko atbildību, kāda ir paredzēta lielākajā daļā valsts tiesību
sistēmu, ne vienmēr ir iekļauts nosacījums par atbildētāja rīcības nelikumību vai tā vainu. Prasības sakarā ar nepamatotu
iedzīvošanos vai neuzdoto lietvedību īpašos civiltiesībās paredzētos apstākļos ir vērstas uz to, lai radītu ārpuslīgumisku
pienākumu avotu tam, kas atrodas iedzīvojušās personas vai pārstāvamā statusā, un parasti to mērķis attiecīgi ir panākt, ka
tiek atmaksātas nepamatoti saņemtās summas vai ka lietvedim tiek izmaksāta atlīdzība.
Tādējādi no iepriekš minētā neizriet, ka šie prasītāja norādītie pamati, kas ir balstīti uz nepamatotu iedzīvošanos un uz
neuzdoto lietvedību, ir jānoraida tikai tāpēc vien, ka nosacījums par iestādes nelikumīgu rīcību nav izpildīts, uz ko kā galveno
argumentu atsaucas Komisija.
Kā jau ir izklāstīts šī sprieduma 63.–66. punktā, EKL 288. panta otrā daļa uzliek Kopienai pienākumu atlīdzināt zaudējumus,
ko radījušas tās iestādes, neparedzot, ka Kopienas ārpuslīgumiskā atbildība ir tikai atbildība vainas dēļ. Kopienu iestādes
darbība vai rīcība, pat ja tā ir likumīga, var radīt neparastu un īpašu kaitējumu, kas Kopienai ir jāatlīdzina saskaņā ar
iepriekš minēto judikatūru.
Turklāt Kopienu tiesa jau iepriekš ir piemērojusi dažus principus par nepamatotu maksājumu atgūšanu, it īpaši jautājumā par
nepamatotu iedzīvošanos, kuras aizliegums veido vispārēju Kopienu tiesību principu (Tiesas 1990. gada 10. jūlija spriedums
lietā 259/87 Grieķija/Komisija,
Recueil
, 2845. lpp., publicēts kopsavilkuma veidā, 26. punkts; Pirmās instances tiesas 2001. gada 10. oktobra spriedums lietā T‑171/99
Corus
UK
/Komisija,
Recueil
, II‑2967. lpp., 55. punkts, un 2003. gada 3. aprīļa spriedums apvienotajās lietās T‑44/01, T‑119/01 un T‑126/01
Vieira
u.c./Komisija,
Recueil
, II‑1209. lpp., 86. punkts).
Līdz ar to ir jāpārbauda, vai šajā gadījumā ir izpildīti nosacījumi, kas izvirzīti
de in rem verso
prasībai vai prasībai, kas pamatota ar
negotiorum gestion
, lai noteiktu, vai šie principi ir piemērojami.
Šajā sakarā, kā to apgalvo Komisija, ir jāsecina, ka šīs lietas faktiskajā un tiesiskajā kontekstā prasības sakarā ar nepamatotu
iedzīvošanos vai neuzdoto lietvedību nevar tikt apmierinātas.
Saskaņā ar vispārējiem principiem, kas kopīgi dalībvalstu tiesību sistēmām, šīs prasības nevar celt tad, ja iedzīvojušās personas
vai pārstāvamā ieguvums ir pamatots ar līgumu vai likumā paredzētu pienākumu. Turklāt saskaņā ar šiem pašiem principiem šādas
prasības parasti var celt tikai pakārtoti, proti, gadījumā, kad cietusī persona, lai saņemtu to, kas tai pienākas, nevar celt
nevienu citu prasību.
Šajā gadījumā ir skaidrs, ka līgumattiecības pastāv, pirmkārt, starp Komisiju un
Helmico
un, otrkārt, starp
Helmico
un prasītāju. Iespējamais tiešais kaitējums atbilst atlīdzībai, ko prasītājam ir parādā
Helmico
saskaņā ar apakšuzņēmuma līgumiem, kuri noslēgti starp šīm divām pusēm un kuros šajā sakarā ir iekļauta šķīrējklauzula, kurā
Anglijas un Velsas tiesas ir norādītas kā kompetentās iestādes iespējamo saistībā ar līgumu radušos strīdu risināšanai. Tādējādi
nav apstrīdams tas, ka
Helmico
ir jāmaksā atlīdzība par prasītāja izpildītajiem darbiem un jāuzņemas iespējamā atbildība, kas izriet no nemaksāšanas, kā
par to turklāt liecina tiesvedība, ko prasītājs šajā sakarā uzsācis pret
Helmico
un kas pašreiz, kaut arī ir apturēta, norisinās
High Court of Justice
. Ar iespējamo
Helmico
maksātnespēju nevar pamatot to, ka Komisija uzņemas šo atbildību, jo prasītājs nevar saistībā ar vienām un tām pašām tiesībām
uz atlīdzību vērsties pie diviem dažādiem subjektiem. No lietas materiāliem izriet un lietas dalībnieki neapstrīd, ka minētā
High Court of Justice
notiekošā tiesvedība attiecas uz samaksu par pakalpojumiem, par ko ir runa šajā prasībā.
No tā izriet, ka iespējamo Komisijas iedzīvošanos vai prasītāja nonākšanu nabadzībā nevar atzīt par tādu, kas ir notikusi
bez iemesla, jo to izcelsme ir pastāvošās līgumattiecības.
Uz līdzīgu argumentāciju var atsaukties arī tad, lai nepiemērotu principus, kas attiecas uz civilprasību saistībā ar neuzdoto
lietvedību, kuru saskaņā ar vispārējiem principiem, kas kopīgi dalībvalstu tiesību sistēmām, var izmantot tikai atsevišķos
izņēmuma gadījumos, lai vispārīgi un konkrētāk šīs prāvas faktiskajā un tiesiskajā kontekstā atbildību uzliktu valsts varas
iestādei. Nosacījumi civilprasības celšanai, kas pamatota ar neuzdoto lietvedību, acīmredzami nav izpildīti šādu iemeslu dēļ.
Jānorāda, ka prasītāja līgumisko pienākumu izpildi attiecībā pret
Helmico
nav pamata atzīt par brīvprātīgu iesaistīšanos cita lietās, kas obligāti ir jāpārvalda, kā to paredz attiecīgā prasība. Pirms
Krievijas projekta un Moldovas projekta izpildes uzsākšanas prasītājs 1998. gada oktobrī sazinājās ar Komisijas dienestiem,
kā rezultātā tā darbība zaudē brīvprātīgas iniciatīvas raksturu. Turklāt secinājums, ko prasītājs izdarīja no 1998. gada 5. oktobra
vēstules, saskaņā ar kuru Komisija nevarēja pārvaldīt attiecīgos projektus, šķiet kļūdains, ņemot vērā šīs vēstules saturu,
kurā Komisija skaidri ir norādījusi uz tās iespēju “izmantot citus līdzekļus, lai garantētu projekta izpildi”. Visbeidzot,
prasītāja argumentācija ir pretrunā arī principiem, kas saistīti ar neuzdoto lietvedību, tiktāl, ciktāl runa ir par to, vai
pārstāvamajam bija zināma lietveža darbība. Lietveža darbība parasti tiek veikta, pārstāvamajam par to nezinot vai vismaz
tad, kad pārstāvamajam nav zināma nepieciešamība nekavējoties rīkoties. Prasītājs pats apgalvo, ka tā izvēle turpināt darbus
1998. gada oktobrī tika izdarīta pēc Komisijas ierosinājuma.
Vēl arī ir svarīgi norādīt, ka saskaņā ar judikatūru pašiem uzņēmējiem ir jāuzņemas ekonomiskie riski, kas ir neatņemama to
veiktās darbības daļa, ņemot vērā katrā gadījumā pastāvošos apstākļus (skat. Pirmās instances tiesas 1998. gada 17. decembra
spriedumu lietā T‑203/96
Embassy
Limousines & Services
/Parlaments,
Recueil
, II‑4239. lpp., 75. punkts un tajā minētā judikatūra).
Nav pierādīts, ka prasītājam ir radīti neparasti un īpaši zaudējumi, kuri pārsniedz ekonomiskā riska un komercriska robežas,
kas ir neatņemama tā veiktās darbības daļa. Visās līgumattiecībās pastāv zināms risks, ka viena līgumslēdzēja puse neizpildīs
līgumu atbilstošā veidā vai kļūs maksātnespējīga. Līgumslēdzējām pusēm ir jāuzņemas šis risks pašā līgumā paredzētā veidā.
Prasītājs ņēma vērā, ka
Helmico
nepilda savus līgumiskos pienākumus, bet, apzinoties visus apstākļus, nolēma turpināt pildīt savējos, nevis iesniegt formālu
prasību. Šādi rīkojoties, tas uzņēmās komercrisku, ko var atzīt par parastu. Tas, vai šī izvēle tika izdarīta Komisijas ierosinājuma
rezultātā un/vai bija pilnībā vai daļēji pamatota ar tā paļāvību, ka Komisija nodrošinās atlīdzību par tā sniegtajiem pakalpojumiem,
ja
Helmico
nebūs spējīgs to izdarīt, attiecas uz pamatu, kas ir balstīts uz tiesiskās paļāvības aizsardzības principa pārkāpumu.
No iepriekš izklāstītā izriet, ka abi pirmie prasītāja norādītie pamati, kas ir balstīti uz vispārējiem principiem, kuri kopīgi
dalībvalstu tiesību sistēmām jautājumā par ārpuslīgumisko atbildību bez vainas, ir jānoraida kā nepamatoti.

Par lūgumiem, kas pamatoti ar Kopienas ārpuslīgumisko atbildību par tās iestāžu nelikumīgu darbību
Par tiesisko paļāvību
–       Lietas dalībnieku argumenti
Prasītājs atsaucas uz judikatūru, saskaņā ar kuru tiesības pieprasīt tiesiskās paļāvības aizsardzību ir visām privātpersonām,
kas atrodas situācijā, no kuras izriet, ka Kopienu iestāde tām rada attiecīgas pamatotas cerības. Prasītājs cita starpā uzsver,
ka uzņēmējiem ir jāuzņemas ekonomiskais risks, kas ir neatņemama to darbības daļa, ņemot vērā katram darījumam raksturīgos
apstākļus.
Prasītājs apgalvo, ka sanāksme ar Komisijas dienestiem 1998. gada 2. oktobrī un vēlāka sarakste par īpaša
Helmico
bankas konta atvēršanu, attiecībā uz kuru tam bija izsniegts pilnvarojums, prasītājam radīja cerības, ka Komisijas dienesti
parūpēsies par to, ka tam tiks atbilstoši samaksāts par tā veikto darbu.
Prasītājs uzskata, ka, ņemot vērā šīs cerības, tas veiksmīgi īstenoja Moldovas projektu un Krievijas projektu. Šādi rīkojoties,
prasītājs neuzņēmās risku, kas ir neatņemama tā darbības daļa, jo, tā kā tas nebija noslēdzis līgumu ar Komisiju un tā kā
tam nemaksāja
Helmico
, prasītājs jebkurā brīdī varēja pārtraukt attiecīgo pakalpojumu sniegšanu. Tā kā prasītājs strādāja Komisijas labā, tas varēja
attiecīgi paļauties, ka attieksme pret to būs godīga un ka tas netiks pakļauts riskam nesaņemt atlīdzību par pakalpojumiem,
kas sniegti pēc Komisijas dienestu neatlaidīgā lūguma.
Iedrošinot prasītāju veikt pakalpojumus, bet pēc tam atsakoties samaksāt par šiem pakalpojumiem
Helmico
, un neveicot pasākumus, lai nodrošinātu, ka prasītājam tiek atlīdzināts par tā veikto darbu, Komisija ir pieļāvusi kļūdu,
kuras rezultātā iestājas tās ārpuslīgumiskā atbildība.
Prasītājs apgalvo, ka precīzas, kaut arī netiešas garantijas šajā gadījumā izriet no Komisijas rīcības kopumā, tai skaitā
apstākļiem, ko veido Komisijas bezdarbība, kas īsumā raksturojami šādi:
– prasītājs vērsa Komisijas dienestu uzmanību uz to, ka
Helmico
nemaksā prasītājam un ka
Helmico
prasītāju ir maldinājis, iesniedzot viltotus dokumentus par rēķiniem, ko tas bija nodevis Komisijai;
– Komisijas dienesti to uzskatīja par krāpšanu, jo Kopienu līdzekļi tika izmaksāti
Helmico
un tas nebija samaksājis attiecīgo pakalpojumu sniedzējam, proti, prasītājam;
– prasītājs bija Komisijas dienestiem darījis zināmu savu nodomu turpmāk vairs neieguldīt savu laiku un līdzekļus līdz brīdim,
kad tiks rasta iespēja izveidot mehānismu, kas nodrošinās to, ka tas saņems atlīdzību;
– Komisijas dienesti tika informēti par šāda mehānisma ieviešanu un necēla nekādus iebildumus. Šis mehānisms tika ieviests,
izveidojot
Helmico
bankas kontu, attiecībā uz kuru prasītājam bija pilnvarojums;
– kāds Komisijas dienestu loceklis bija uztraucies par to, ka Krievijas projekts varētu netikt pabeigts, un bija brīdinājis
prasītāju, ka Komisija varētu izpētīt citus līdzekļus, lai pabeigtu attiecīgā projekta izpildi, ja pusēm neizdotos atrisināt
savas domstarpības;
– Komisijas dienesti ļāva prasītājam turpināt izpildīt Krievijas projektu un Moldovas projektu un neinformēja to, ka, tiklīdz
minētie projekti tiks pabeigti, maksājumi
Helmico
tiks pārtraukti un tiks izdoti iekasēšanas rīkojumi;
– prasītājs faktiski pabeidza izpildīt Krievijas projektu un Moldovas projektu un Komisijas dienesti pieņēma ziņojumus par
to izpildi;
– Komisija veica maksājumu
Helmico
bankas kontā, attiecībā uz kuru prasītājam bija pilnvarojums;
– kā izriet no Komisijas 2000. gada 22. marta vēstules, tās dienesti bija paredzējuši veikt tos papildu maksājumus prasītājam,
kas aprēķināti, pamatojoties uz tā veikto darbu un izmaksām, kuras tam bija radušās, bet tie uzskatīja, ka pastāv tiesiska
neskaidrība par to, vai šos maksājumus var apstrīdēt
Helmico
, vai tā likvidatori;
– tiklīdz prasītājs bija izpildījis Krievijas projektu un Moldovas projektu un tika pieņemti ziņojumi par projektu pabeigšanu,
Komisija apturēja visus citus maksājumus un 2000. gada aprīlī attiecībā uz
Helmico
izdeva iekasēšanas rīkojumus;
– 2000. gada 15. jūnijā
Masdar
prezidents nosūtīja par ārējām attiecībām atbildīgajam Komisijas loceklim faksu, kurā viņš norādīja: “Ir pagājuši 18 mēneši
kopš mēs brīdinājām Eiropas Komisiju par grūtībām, kas mums radušās attiecībās ar mūsu partneriem
Helmico
saistībā ar diviem iepriekš minētajiem projektiem. Mēs esam saņēmuši apstiprinājumu tam, ka tad, ja mēs turpināsim īstenot
projektus, Eiropas Komisija parūpēsies par to, ka mums tiek izmaksāta atlīdzība par sniegtajiem pakalpojumiem. Mēs turpinājām
finansēt un īstenot abus projektus jūsu vārdā, sedzot lielas papildizmaksas, neraugoties uz to, ka apzinājāmies, ka
Helmico
bija apkrāpis
Masdar
un ka šie līdzekļi, iespējams, vairs nebūs atgūstami.”;
– 2000. gada 25. jūlija vēstulē sniegtajā Komisijas locekļa atbildē nebija apstrīdēts
Masdar
prezidenta paziņojums, ka
Masdar
bija saņēmis apstiprinājumu, ka tam tiks samaksāts.
Komisija atgādina, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru uzņēmējiem ir jāuzņemas ekonomiskais risks, kas ir neatņemama to darbības
daļa, ņemot vērā katrā gadījumā pastāvošos apstākļus. Šo noteikumu tomēr mīkstina tiesiskās paļāvības ievērošanas princips.
Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru tiesības pieprasīt tiesiskās paļāvības aizsardzību ir visām privātpersonām, kas atrodas tādā
situācijā, no kuras izriet, ka Kopienu iestāde, sniedzot precīzas garantijas, tām ir radījusi pamatotas cerības.
Komisija uzskata, ka sanāksmi ar Komisijas dienestiem 1998. gada 2. oktobrī un vēlāko saraksti, uz kuru atsaucas prasītājs,
nav pamata uzskatīt par Komisijas dienestu “precīzu garantiju”, saskaņā ar ko tie ir parūpējušies par to, lai prasītājs faktiski
saņemtu atlīdzību par veiktajiem darbiem.
Saistībā ar attiecīgo sanāksmi Komisija norāda, ka prasītājam ir jāpierāda, ka šajā sanāksmē faktiski tika sniegtas šīs garantijas
vai vismaz paziņojumi, ko var attiecīgi uzskatīt par šādām garantijām, bet prasītājs to nav pierādījis. Komisija norāda, ka
tā joprojām ir gatava šo lietu atrisināt mierizlīguma ceļā, samaksājot EUR 249 314,35 lielu summu, kas atbilst to pakalpojumu
vērtībai, par kuriem prasītājs ir iesniedzis rēķinus pēc šīs sanāksmes, ja tas var iesniegt minēto pierādījumu.
Saistībā ar 1998. gada 5. oktobra faksu, kas nosūtīts
Helmico
, Komisija tikai norādīja, ka, pirmkārt, tā uztraucās, ka domstarpības starp
Helmico
un prasītāju varētu apdraudēt Krievijas līguma izpildi un, otrkārt, mēģināja iegūt garantijas tam, ka
Helmico
un prasītājs faktiski izpildīs savu attiecīgo līgumu noteikumus.
Komisija uzskata, ka vēlāk notikušo saraksti nevar uzskatīt par šādu garantiju. Faktiski saraksti veidoja vai nu prasītāja
un
Helmico
vēstules, vai arī vēstules, ko
Helmico
bija nosūtījis Komisijai. Šajās vēstulēs galvenokārt ir iekļauta garantija, ka
Helmico
un prasītājs ir atrisinājuši savas domstarpības un ka Krievijas līgums un Moldovas līgums tiks izpildīti. Tajās ir iekļauta
arī cita informācija, it īpaši tā, ka attiecīgo projektu pārvaldība tika nodota
Masdar
prezidentam un ka daži maksājumi, kas veicami saskaņā ar minētajiem līgumiem, turpmāk ir jāieskaita bankas kontā, kurš pieder
Masdar
. Šī informācija attiecas tikai uz pasākumiem, kas veikti šo personu starpā, lai palīdzētu novērst to atšķirības viedokļos,
un to nevar uzskatīt par piedāvājumu grozīt sākotnējos līguma nosacījumus, ko šīs personas nodevušas Komisijai.
Komisija apstrīd arī to, ka tās atturēšanos no darbības 2000. gada 25. jūlija vēstulē saistībā ar 2000. gada 15. jūnija vēstulē
Masdar
izteikto apgalvojumu, saskaņā ar kuru tas “ir saņēmis apstiprinājumu tam, ka gadījumā, ja [tas] turpinās īstenot projektus,
Eiropas Komisija parūpēsies par to, ka [tas saņem atlīdzību] par [saviem] pakalpojumiem”, varētu uzskatīt par skaidru garantiju
vai klusējot izteiktu apstiprinājumu tam, ka
Masdar
bija izveidojis līgumattiecības ar Komisiju, vai tam, ka Komisija bija apņēmusies panākt, ka prasītājam tiks samaksāts par
visiem darbiem, kas izpildīti saskaņā ar līgumu ar
Helmico
(Pirmās instances tiesas 1990. gada 27. marta spriedums lietā T‑123/89
Chomel
/Komisija,
Recueil
, II‑131. lpp., 27. punkts).
Komisija turklāt atgādina, ka, lai varētu atsaukties uz principu par tiesiskās paļāvības aizsardzību, prasītājam ir jāpierāda,
ka pastāv cēloņsakarība starp sniegtajām garantijām un ciestajiem zaudējumiem. Citiem vārdiem sakot, tam ir ne tikai jāpierāda,
ka attiecīgā Kopienu iestāde ir sniegusi garantijas, bet arī ka tam ir nodarīts kaitējums, rīkojoties atbilstoši minētajām
garantijām (iepriekš minētais spriedums lietā
Embassy Limousines & Services
/Parlaments).
Tādējādi, pat ja pieņem, ka 2000. gada 25. jūlija vēstulē bija iekļauta garantija, ka prasītājs saņems atlīdzību, minētā garantija
ir neefektīva, jo iespējamais kaitējums, kas prasītājam nodarīts tāpēc, ka tam bija jāsedz izdevumi, kuri radušies, lai izpildītu
līgumu, kas noslēgts ar
Helmico
, radās pirms minētā datuma.
Komisija lūdz atzīt, ka prasītājam netika sniegtas precīzas garantijas, un noraidīt prasību, kas pamatota ar tiesisko paļāvību.
–       Pirmās instances tiesas vērtējums
Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru tiesības pieprasīt tiesiskās paļāvības aizsardzību, kas ir viens no Kopienu tiesību pamatprincipiem,
ir visām privātpersonām, kas atrodas tādā situācijā, no kuras izriet, ka Kopienu iestāde, sniedzot tām precīzas garantijas,
rada tām pamatotas cerības. Par šādām garantijām uzskata jebkādā veidā paziņotu precīzu, beznosacījumu un saskaņotu informāciju,
kas iegūta no pilnvarotiem un uzticamiem avotiem (skat. Pirmās instances tiesas 1998. gada 21. jūlija spriedumu apvienotajās
lietās T‑66/96 un T‑221/97
Mellet
/Tiesa,
Recueil FP
, I‑A‑449. lpp. un II‑1305. lpp., 104. un 107. punkts un tajos minētā judikatūra). Judikatūrā ir noteikts arī tas, ka tiesiskās
paļāvības princips ir tiesību princips, kas piešķir tiesības privātpersonām (Pirmās instances tiesas 2001. gada 6. decembra
spriedums lietā T‑43/98
Emesa
Sugar
/Padome,
Recueil
, II‑3519. lpp., 64. punkts). Tādējādi šī principa pārkāpuma rezultātā var iestāties Kopienas atbildība. Tomēr uzņēmumiem
ir jāuzņemas ekonomiskais risks, kas ir neatņemama to darbības daļa, ņemot vērā katram darījumam raksturīgos apstākļus (šajā
sakarā skat. Tiesas 1978. gada 25. maija spriedumu apvienotajās lietās 83/76 un 94/76, 4/77, 15/77 un 40/77
HNL
u.c./Padome un Komisija,
Recueil
, 1209. lpp., 7. punkts, un 1986. gada 24. jūnija spriedumu lietā 267/82
Développement
un
Clemessy
/Komisija,
Recueil
, 1907. lpp., 33. punkts).
No lietas materiāliem izriet, ka prasītāja minētās cerības ir saistītas ar to, ka Komisija tam samaksās par pakalpojumiem,
kas atbilstoši līgumam sniegti
Helmico
. Šajā gadījumā ir jāsecina, ka Komisijas izsniegtos rakstveida dokumentus, kas ir Pirmās instances tiesas rīcībā, nekādā
ziņā nevar uzskatīt par precīzām garantijām tam, ka Komisija apņemas samaksāt par prasītāja sniegtajiem pakalpojumiem, kas
tam varētu radīt pamatotas cerības.
1998. gada 5. oktobrī
Helmico
tika nosūtīts fakss, un tajā turklāt bija iekļauts brīdinājums, ka tad, ja Krievijas projekta īstenošana izrādītos apdraudēta,
projekta īstenošanai Komisija varētu izmantot citus līdzekļus, atsakoties no
Helmico
un prasītāja veidotā konsorcija pakalpojumiem. Tādējādi no šīs vēstules neizriet ne Komisijas “neatlaidīgais lūgums”, lai
prasītājs par katru cenu īsteno Krievijas projektu, ne arī garantija, ka tad, ja
Helmico
nesamaksās prasītājam, Komisija uzņemsies to izdarīt.
Pirmās instances tiesa arī uzskata, ka saraksti, kas attiecas uz īpaša
Helmico
bankas konta atvēršanu, attiecībā uz kuru prasītājam bija izsniegts pilnvarojums, nevar uzskatīt par prasītājam sniegtu garantiju,
jo Komisija nebija izteikusi savu viedokli šajā sarakstē, ko veidoja vai nu prasītāja un
Helmico
vēstules, vai arī vēstules, ko
Helmico
bija nosūtījis Komisijai. No šīm vēstulēm Komisijai kļuva zināma atsevišķa informācija, kas attiecas uz finanšu noteikumiem,
par ko bija vienojušās šīs abas puses. To, ka Komisija pieņēma zināšanai
Helmico
bankas konta maiņu, kaut arī zināja, ka prasītājam attiecībā uz šo kontu ir izsniegts pilnvarojums, nevar uzskatīt par prasītājam
sniegtu papildu garantiju.
Šāda garantija neizriet no 1999. gada 29. jūlija vēstules, ko Komisija nosūtīja prasītājam. Šajā vēstulē prasītājs tika informēts
par Komisijas lēmumu samaksāt tikai EUR 200 000 lielu summu, kas tiks ieskaitīta
Helmico
kontā, pamatojoties uz tā izsniegtajiem rēķiniem, kā arī apturēt visus turpmākos maksājumus līdz brīdim, kad tiks atrisināts
jautājums par finanšu pārkāpumiem, kas pieļauti saistībā ar Moldovas projektu un Krievijas projektu. Šajā vēstulē bija skaidri
norādīts arī tas, ka turpmākie maksājumi netiks veikti atbilstoši prasītāja veiktajiem darbiem, bet gan atbilstoši
Helmico
izrakstītajiem rēķiniem, un ka tie tiks koriģēti atbilstoši revīzijas rezultātiem, kas veikta par Kopienas līdzekļu izmantošanu.
Runājot par vēstuli, ko Komisija nosūtīja prasītājam 2000. gada 22. martā, ir jānorāda, ka analīze, saskaņā ar kuru šajā vēstulē
bija iekļautas garantijas par maksājumiem, ir pretrunā šīs vēstules saturam, saskaņā ar kuru Komisija ir skaidri atteikusies
apmierināt prasītāja lūgumu, lai, ņemot vērā sekas, ko no juridiskā viedokļa radītu
Helmico
iespējamā maksātnespēja, Komisija tam atlīdzību izmaksā tieši, ņemot vērā līgumattiecības, kas pastāv starp
Helmico
un
Masdar
.
Visbeidzot, runājot par 2000. gada 25. jūlija vēstuli, kā Komisija pamatoti norāda, tās atturēšanos rīkoties saistībā ar prasītāja
pirmoreiz izteikto apgalvojumu par to, ka pastāv tās sniegtas garantijas, nevar uzskatīt par šī apgalvojuma apstiprinājumu,
un arī pašu vēstuli nevar uzskatīt par precīzu Komisijas sniegtu garantiju.
Pirmās instances tiesas rīcībā arī nav pierādījumu, kas apstiprinātu, ka minētās garantijas tika sniegtas 1998. gada 2. oktobra
sanāksmē.
Turklāt, ņemot vērā citus lietas materiālos iekļautos dokumentus, iepriekš minētais šķiet maz iespējams. Precīzas garantijas
prasītājam izmaksāt atlīdzību tieši
a fortiori
nozīmētu sākotnējo līguma noteikumu grozīšanu. Šajos apstākļos ir jānorāda, ka tad, ja sākotnējie līguma noteikumi ir formulēti
rakstveidā, grozījumi tajos parasti arī ir jāizdara rakstveidā. Uz skaidru lūgumu apstiprināt grozījumu pieņemšanu, kas Komisijai
tika izteikts 1998. gada 6. oktobra faksā, kuru kopīgi bija parakstījuši
Helmico
un prasītājs, netika sniegta atbilde. No tā var secināt, ka Komisijas patiesā griba nebija atkāpties no spēkā esošajām tiesībām
un pienākumiem. Komisijas attieksme, kā izriet no rakstveida dokumentiem un faktiskajiem apstākļiem, šķiet, ir saskanīga,
jo tā visu laiku izvairījās uzņemties tiešas saistības ar prasītāju un mēģināja saglabāt līgumattiecības tikai ar
Helmico
gan saistībā ar saraksti, gan saistībā ar maksājumiem, kas bija jāveic pēc 1998. gada 2. oktobra sanāksmes.
No Komisijas atbildes uz Pirmās instances tiesas rakstveida jautājumiem izriet, ka šīs sanāksmes protokols netika sagatavots,
kas tai piešķir neformālu raksturu. Šajos apstākļos Pirmās instances tiesa uzskata, ka nebūtu saprātīgi atzīt, ka Komisija
būtu varējusi uzņemties saistības par tik lielām summām šāda veida sanāksmē vēl jo vairāk tāpēc, ka netika veikta neviena
vēlāka darbība, kas attiecīgā gadījumā varētu apstiprināt šādu saistību uzņemšanos. Visbeidzot, pat ja atzītu, ka neformālas
sanāksmes laikā Komisijas ierēdnis ir izteicis mutiskus precizējumus jautājumā par atlīdzību, katrā ziņā nebūtu saprātīgi,
ja rūpīgs un apdomīgs uzņēmējs, pamatojoties uz šādiem apgalvojumiem, uzņemtos saistības veikt darbus, kas saistīti ar augstām
izmaksām, nepastāvot citām garantijām šajā sakarā.
Runājot par piedāvājumu, ko Komisija izteikusi prasītājam 2003. gada 15. maija faksā, par labprātīgu EUR 249 314,35 lielas
summas izmaksāšanu par darbiem, kas veikti pēc
Helmico
īstenotās krāpšanas atklāšanas, no minētā faksa skaidri izriet, ka šim piedāvājumam tika izvirzīts nosacījums, ka ir jābūt
pierādījumam par Komisijas un prasītāja starpā panāktu vienošanos, ka Komisija prasītājam atlīdzību izmaksās tieši, ja tas
īstenos Krievijas projektu un Moldovas projektu. Prasītājs nevarēja iesniegt šādu pierādījumu ne Komisijai, ne arī Pirmās
instances tiesai, bet varēja izteikt tikai apgalvojumus, kas nešķiet pierādīti, ņemot vērā citus lietas materiālos iekļautos
dokumentus.
Šajos apstākļos ir jāsecina, ka pieejamie dokumenti, kas tika izskatīti atsevišķi vai visi kopā, neliecina par precīzām Komisijas
sniegtām garantijām, kuras varēja radīt prasītājam pamatotas cerības, kas tam ļautu atsaukties uz tiesiskās paļāvības aizsardzības
principu.
Tā rezultātā trešais pamats, kas balstīts uz tiesiskās paļāvības principa pārkāpumu, ir jānoraida kā nepamatots.
Par vainu vai nolaidību
–       Lietas dalībnieku argumenti
Prasītājs uzskata, ka no vispārējiem principiem par ārpuslīgumisko atbildību vainas dēļ, kas ir spēkā civiltiesību sistēmās,
un principa par atbildību par deliktu nolaidības dēļ, kas ir spēkā anglo‑sakšu tiesību sistēmās, izriet, ka tad, ja Komisija
izmanto savas pilnvaras apturēt līgumā paredzētos maksājumus līgumslēdzējas puses pieļautu kļūdu, izdarītu pārkāpumu vai īstenotas
krāpšanas gadījumā, tai vajadzētu izrādīt atbilstošu rūpību, lai nodrošinātu, ka tā nekaitē trešām personām, vai attiecīgā
gadījumā atlīdzināt trešām personām nodarīto kaitējumu.
Šajā gadījumā Komisijas dienestiem tomēr vajadzēja zināt, ka, apturot maksājumu veikšanu
Helmico
, prasītājs nesaņems atlīdzību par pakalpojumiem, ko tas labā ticībā sniedzis Komisijai kā
Helmico
apakšuzņēmējs. Nevar apgalvot, ka prasītājam nodarītais kaitējums nav nekas vairāk kā tikai parasts komercrisks, kas saistīts
ar parādnieka nemaksāšanu. Šī lieta nav saistīta ar šāda veida riska iestāšanos, bet ar to, ka Komisija apzināti ir izmantojusi
prerogatīvas, kas nebija pieejamas privāttiesību uzņēmējiem, un šī iemesla dēļ Komisijai bija jāizmanto īpašas pilnvaras,
kuras tai piešķir Finanšu regula, lai novērstu vai samazinātu kaitējumu, ko tā, apzinoties visus apstākļus, rada trešām personām.
Komisija varēja samaksāt
Helmico
, maksājumus ieskaitot īpašajā kontā, attiecībā uz kuru prasītājam bija izsniegts pilnvarojums, tāpat kā EUR 200 000 lielo
maksājumu, ko tā veica 1999. gada septembrī. Tādējādi Komisija varēja izpildīt savu līgumisko pienākumu pret
Helmico
un arī savu ārpuslīgumisko pienākumu – izvairīties prasītājam radīt kaitējumu. Šajā gadījumā visas iespējamās prasības par
parāda atgūšanu, ko iesniedzis
Helmico
likvidators, būtu vērstas pret prasītāju, nevis pret Komisiju, jo līdzekļus no
Helmico
konta būtu izņēmis tieši prasītājs.
Šo iemeslu dēļ prasītājs apgalvo, ka Komisijai ir pienākums atlīdzināt zaudējumus, ko tā prasītājam radījusi ar lēmumu apturēt
maksājumu veikšanu
Helmico
.
Komisija apstrīd prasītāja apgalvojumu. Vispirms Komisija norāda, ka gadījumā, ja tā nolemj, ka ir jāaptur maksājumi, jāatsakās
maksāt vai jāatgūst saskaņā ar līgumu jau izmaksātās summas, tai nav pienākuma rūpēties par trešām personām. Turklāt tā uzskata,
ka, pat ja tai būtu šāds pienākums, tā šajā gadījumā pastāvošajos apstākļos ir izrādījusi saprātīgas rūpes. Visbeidzot, tā
apgalvo, ka prasītājs nav pierādījis, ka pastāv cēloņsakarība starp norādīto vainu un zaudējumiem, kas tam esot radīti.
Komisija uzskata, ka tad, ja tā nolemj apturēt vai atgūt parādus, tai kā sabiedrisko līdzekļu turētājai ir konkrēti pienākumi,
kādi nav privāttiesību uzņēmējiem. Komisijai ir jāievēro kārtība, kas neattiecas uz uzņēmējiem. Atbilstoši šai kārtībai tā
a fortiori
ir atbrīvota no pienākuma ņemt vērā trešo personu, piemēram, personu, kas ir noslēgušas apakšuzņēmuma līgumu, finansiālās
intereses, ja tā pārbauda, vai ir jāizmanto pilnvaras, kuras tai piešķirtas saskaņā ar Finanšu regulu.
Pat ja būtu jāuzskata, ka Komisijai ir pienākums ņemt vērā prasītāja intereses, kad tā pārbauda, vai ir jāaptur maksājumi
Helmico
, kā tas nav šajā gadījumā, Komisija uzsver, ka tā katrā ziņā ir rīkojusies saprātīgi. Revīzijas ziņojums norāda, ka
Helmico
ir vainojams smagā krāpšanā. Šī krāpšana, kas izpaudās kā rēķinu iesniegšana par darbiem, kas nav veikti, bija būtiska un
tieši ietekmēja summas, ko
Helmico
bija tiesības pieprasīt saskaņā ar līgumu. Tādējādi Komisijas lēmumu nevar atzīt par nesaprātīgu.
Saistībā ar cēloņsakarību Komisija norāda, ka tad, ja tā būtu samaksājusi atlikušo summu, kas, iespējams, bija jāizmaksā
Helmico
, nekādā ziņā nav pārliecības, ka šī summa tiktu nodota prasītājam. Ja Komisija tieši prasītājam būtu samaksājusi summas,
kas, iespējams, bija jāizmaksā
Helmico
, tā, nepastāvot līgumiskam pienākumam to darīt, būtu riskējusi tikt atzīta par
Helmico
parādnieci un piešķirt slepenu priekšrocību atsevišķam parādniekam, proti, prasītājam. Tādējādi tā sevi būtu pakļāvusi riskam
maksāt divreiz vienu un to pašu parādu, ja likvidators nolemtu atgūt parādus, kas pienākas
Helmico
.
–       Pirmās instances tiesas vērtējums
No prasītāja procesuālajiem rakstiem izriet, ka Komisijas rīcība, par kuru tā tiek vainota, ir
Helmico
izmaksājamo maksājumu apturēšana. Šīs Komisijas rīcības nelikumība izpaužas kā saprātīga neparūpēšanās nodrošināt to, ka,
īstenojot minēto apturēšanu, tā nekaitē trešām personām, un attiecīgā gadījumā atlīdzināt šīm trešām personām šādā veidā nodarīto
kaitējumu.
Pirmkārt, Pirmās instances tiesa norāda, ka prasītājs tikai apgalvo, ka šāds rūpības pienākums pastāv, nesniedzot par to nekādus
pierādījumus vai neizklāstot juridisko argumentāciju sava apgalvojuma pamatojumam, ne arī precizējot šāda pienākuma avotu
un apmēru. Pirmās instances tiesa uzskata, ka ļoti neskaidra norāde uz tiem vispārējiem principiem par ārpuslīgumisko atbildību
vainas dēļ, kas ir spēkā civiltiesību sistēmās, un to atbildību par deliktu nolaidības dēļ, kura ir spēkā anglo‑sakšu tiesību
sistēmā, nepierāda, ka Komisijai ir pienākums ņemt vērā trešo personu intereses, pieņemot lēmumu par maksājumu apturēšanu
tās līgumattiecību ietvaros. Šis pats apsvērums attiecas uz iespējamo Komisijas pienākumu ieskaitīt naudu kontā, attiecībā
uz kuru prasītājam ir izsniegts pilnvarojums. Pirmās instances tiesa tāpat kā Komisija secina arī to, ka prasītājs nav pierādījis,
ka pastāv cēloņsakarība starp norādītā pienākuma pārkāpumu un minētajiem zaudējumiem. Ņemot vērā iepriekš izklāstīto, Pirmās
instances tiesa uzskata, ka ceturtais pamats ir jānoraida kā nepamatots.
No iepriekš izklāstītā izriet, ka trešais un ceturtais prasītāja norādītais pamats, kas ir balstīti uz režīmu, kurš paredz
atbildību par deliktu, ir jānoraida.

Par pierādījumu iesniegšanu
Ar atsevišķu dokumentu, kas Pirmās instances tiesas kancelejā iesniegts 2004. gada 20. decembrī, prasītājs atbilstoši Reglamenta
68. panta 1. punktam iesniedza pieteikumu nopratināt prasītāja administratoru –
W
. – saistībā ar 1998. gada 2. oktobrī starp prasītāju un Komisijas dienestiem notikušās sanāksmes saturu.
Savos apsvērumos par pieteikumu nopratināt liecinieku, kas Pirmās instances tiesas kancelejā iesniegti 2005. gada 3. februārī,
Komisija neiebilst pret
W
. nopratināšanu, ar nosacījumu, ka tiks uzklausīti arī
K
. un
H
., kas minētajā sanāksmē pārstāvēja Komisiju.
Saskaņā ar Reglamenta 68. pantu Pirmās instances tiesa var pēc kāda lietas dalībnieka pieteikuma vai arī pēc savas ierosmes
prasīt, lai saistībā ar noteiktiem faktiem tiek nopratināti liecinieki. Nepieciešamība veikt šādu pierādījumu savākšanas pasākumu
ir jāizvērtē, ņemot vērā strīda atrisināšanai būtiskus faktus, un tā ir atkarīga no iespējas Pirmās instances tiesai sniegt
noderīgu nolēmumu, pamatojoties uz secinājumiem, pamatiem un argumentiem, kas izteikti gan rakstveida, gan mutvārdu procesa
laikā, un ņemot vērā iesniegtos dokumentus (šajā sakarā skat. Pirmās instances tiesas 2001. gada 20. jūnija spriedumu lietā
T‑146/00
Ruf
un
Stier
/ITSB (attēls “DAKOTA”),
Recueil
, II‑1797. lpp., 65. punkts).
Prasītājs savu pieteikumu pamato ar to, ka nepastāv rakstveida pierādījumi par šīs sanāksmes saturu. Prasītājs uzskata, ka
W
. liecība ļautu noskaidrot faktiskos apstākļus saistībā ar, pirmkārt, prasītāja nodomu turpināt īstenot iesāktos projektus
un, otrkārt, Komisijas ierēdņa reakciju attiecībā uz iespējamo darbu apturēšanu pēc šīs sanāksmes.
Prasītājs sniedz norādes par iespējamās
W
. liecības saturu. Šī liecība pierādītu, ka “Komisijas dienesti ļoti vēlas, lai Krievijas projekts tiktu īstenots, un
W
. bija gatavs uz to, ka prasītājs turpinās strādāt saistībā ar Krievijas projektu, ja tas var cerēt, ka saņems atlīdzību par
veikto darbu un ka tam tiks atlīdzinātas radušās izmaksas”.
Turpmākie fakti apstiprina informāciju, kas tika iegūta, uzklausot liecinieku, un Komisija neapstrīd šādu faktu interpretāciju,
kas tai piešķir pierādījuma spēku. Taču, pat ja atzītu, ka šādas liecības saturs ir pierādīts fakts, tas labākajā gadījumā
tomēr pierāda tikai to, ka prasītājam un Komisijai ir kopīga griba, lai prasītājs īstenotu Krievijas projektu un Moldovas
projektu un saņemtu atlīdzību par darbu, neņemot vērā
Helmico
problēmas. Ņemot vērā citus lietas materiālos iekļautos dokumentus, nav šaubu, ka abām šīm pusēm ir šāda griba. Tomēr ar
to nepietiek, lai pierādītu, ka pastāv precīza, beznosacījumu un saskaņota informācija par to, ka Komisija apņemas, sākot
no minētās dienas, prasītājam izmaksāt atlīdzību tieši.
No iepriekš izklāstītā izriet, ka strīda risinājums katrā ziņā nevar būt atkarīgs tikai no šīs liecības un ka Pirmās instances
tiesa var sniegt noderīgu nolēmumu, pamatojoties uz secinājumiem, pamatiem un argumentiem, kas izteikti gan rakstveida, gan
mutvārdu procesa laikā, un ņemot vērā iesniegtos dokumentus. Tā rezultātā prasītāja pieteikums par liecinieku nopratināšanu
tiek noraidīts.
No visiem iepriekš izklāstītajiem argumentiem izriet, ka par iespējamajiem zaudējumiem nav vainojama Kopienu iestāde vai struktūra.
Šajos apstākļos prasība ir jānoraida kopumā kā nepamatota un nav jāpārbauda, vai šajā gadījumā ir izpildīti citi nosacījumi
par Kopienu ārpuslīgumiskās atbildības iestāšanos.

Par tiesāšanās izdevumiem
Atbilstoši Reglamenta 87. panta 2. punktam lietas dalībniekam, kuram spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās
izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs.
Tā kā prasītājam spriedums ir nelabvēlīgs, tam bez paša tiesāšanās izdevumiem jāpiespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus
saskaņā ar Komisijas prasījumiem.
Ar šādu pamatojumu
PIRMĀS INSTANCES TIESA
(piektā palāta)
nospriež:
1)
prasību noraidīt;
2)
prasītājs atlīdzina tiesāšanās izdevumus.
Vilaras
Martins Ribeiro
Jürimäe
Pasludināts atklātā tiesas sēdē Luksemburgā 2006. gada 16. novembrī.
Sekretārs

Priekšsēdētājs
E. Coulon

M. Vilaras
*
Tiesvedības valoda – angļu.