CELEX: 62002CJ0195
Nesplnenie povinnosti členským štátom
Smernica 91/439/EHS
Vodičský preukaz
Vzájomné uznávanie
Povinná registrácia a výmena
Podmienky obnovenia vodičských preukazov vydaných pred prebratím smernice

Svojou žalobou sa Komisia Európskych spoločenstiev domáha, aby Súdny dvor určil, že Španielske kráľovstvo si tým, že prijalo
články 22 až 24 a článok 25 ods. 2 Reglamento de conductores (nariadenie o vodičoch), prijaté Real Decreto (kráľovským dekrétom)
772/1997 z 30. mája 1997 (BOE č. 135 zo 6. júna 1997, s. 17348), ako aj siedme prechodné ustanovenie toho istého nariadenia,
nesplnilo povinnosti, ktoré mu vyplývajú z článku 1 ods. 2 a článku 7 ods. 1 písm. a), ako aj z prílohy I bodu 4 smernice
Rady 91/439/EHS z 29. júla 1991 o vodičských preukazoch (Ú. v. ES L 237, s. 1) v znení zmenenom a doplnenom smernicou Rady
96/47/ES z 23. júla 1996 (Ú. v. ES L 235, s. 1, ďalej len „smernica 91/439“).

Právny rámec

Právna úprava Spoločenstva
Prvé odôvodnenie smernice 91/439 znie:
„... pre účely spoločnej dopravnej politiky a ako príspevok k zlepšeniu bezpečnosti cestnej premávky ako aj uľahčeniu pohybu
osôb sídliacich v členskom štáte inom než kde skladali vodičské skúšky, je žiadúce, aby vzor spoločenstva vodičských preukazov
jednotlivých členských bol uznávaný členskými štátmi bez povinnosti výmeny preukazov.“
Podľa deviateho a desiateho odôvodnenia tej istej smernice:
„... ustanovenia uvedené v článku 8 smernice 80/1263/EHS a najmä povinnosť výmeny vodičských preukazov do jedného roku od
zmeny zvyčajného bydliska, predstavujú prekážku voľného pohybu osôb; keďže to je neprípustné vzhľadom na smerovanie k európskej
integrácii;
... aj pre účely spojené s bezpečnosťou cestnej premávky, členské štáty by mali byť schopné použiť svoje vnútroštátne opatrenia
na odňatie, pozastavenie a zrušenie vodičských preukazov všetkým držiteľom vodičských preukazov, ktorí majú zvyčajné bydlisko
na ich území.“
Článok 1 smernice 91/439 stanovuje:
„1.      Členské štáty zavedú vodičské preukazy založené na vzore spoločenstva, uvedeného v prílohe I alebo v prílohe Ia v súlade s ustanoveniami
tejto smernice.
2.      Vodičské preukazy vydané členskými štátmi sa vzájomne uznávajú.
3.      Tam, kde držiteľ platného vodičského preukazu členského štátu má zvyčajné bydlisko v členskom štáte inom než kde bol vodičský
preukaz vydaný, hostiteľský členský štát môže uplatniť voči držiteľovi preukazu svoje vnútroštátne pravidlá počas doby platnosti
preukazu, lekárske prehliadky a daňové dojednania a môže uviesť do preukazu akúkoľvek informáciu nevyhnutnú pre administratívne
účely.“
Článok 7 ods. 1 písm. a) tej istej smernice stanovuje:
„Vodičské preukazy sa okrem toho vydajú len tým žiadateľom:
(a)      ktorí zložili testy zručnosti a chovania a teoretické testy a ktorí sú zdravotne spôsobilí, v súlade s ustanoveniami prílohy
II a III“.
Podľa článku 8 smernice 91/439:
„1.      Ak držiteľ platného vodičského preukazu vydaného členským štátom si zriadil zvyčajné bydlisko v inom členskom štáte, môže
žiadať, aby jeho vodičský preukaz bol vymenený za ekvivalentný preukaz; členský štát vykonávajúci výmenu skontroluje, ak je
to nevyhnutné, či predložený prekaz je v skutočnosti ešte platný.
2.      Pokiaľ zásada teritoriality právnych predpisov z oblasti trestného práva a polície neustanovuje inak, členské štáty, v ktorých
má držiteľ svoje zvyčajné bydlisko, môžu uplatniť svoje vnútroštátne opatrenia na obmedzenie, prerušenie [pozastavenie –
neoficiálny preklad
], odobratie alebo zrušenie vodičského oprávnenia držiteľovi vodičského preukazu vydaného iným členským štátom a ak je nevyhnutné
vymeniť preukaz pre tento účel.
3.      Členský štát vykonávajúci výmenu vráti starý preukaz orgánom členského štátu, ktorý ho vydal a uvedie dôvody takého konania.
4.      Členský štát môže odmietnuť uznať platnosť akéhokoľvek vodičského preukazu vydaného iným členským štátom osobe, ktorá na území
predošlého členského štátu podlieha opatreniam uvedeným v odseku 2.
Členský štát môže podobne odmietnuť vydať vodičský preukaz žiadateľovi, ktorý podlieha takým opatreniam v inom členskom štáte.
...“
Podľa článku 9 smernice 91/439 „zvyčajné bydlisko“ znamená miesto, kde osoba obyčajne býva najmenej 185 dní v každom kalendárnom
roku, pretože je osobne a pracovne viazaná, alebo, v prípade osoby, ktorá nie je pracovne viazaná, pretože osobné väzby preukazujú
úzke spojenie medzi osobou a miestom, kde býva.
Podľa prílohy I bodu 2 smernice 91/439 sa vodičský preukaz skladá zo šiestich strán.
Podľa prílohy I bodu 4 tej istej smernice:
„Ak držiteľ vodičského preukazu vydaného členským štátom presunie miesto zvyčajného bydliska na územie iného členského štátu,
tento členský štát môže zaznačiť:
–        zmeny miesta bydliska na strane 6;
–        informácie podstatné pre administratívne účely ako vážne priestupky na jeho území na strane 5,
za predpokladu, že rovnako zaznamená tento typ informácií v preukazoch, ktoré vydáva a že je priestor pre tieto účely.“
Smernica 96/47, ktorá nadobudla účinnosť 18. septembra 1996, pridala ku smernici 91/439 prílohu Ia. Táto príloha umožňuje
členským štátom vydávať preukazy podľa určitého vzoru, odlišného od vzoru stanoveného v prílohe I smernice 91/439. Tento druhý
vzor preukazu predstavuje kartu vyhotovenú z polykarbonátu, ktorá sa podobá vyhotoveniu bankových a kreditných kariet.
Podľa bodu 2 uvedenej prílohy Ia tento vzor preukazu sa skladá z dvoch strán; druhá strana musí obsahovať miesto vyhradené
pre prípadný záznam prijímajúceho členského štátu, ktorým sa v rámci uplatňovania bodu 3 písm. a) tejto prílohy uvedú poznámky
nevyhnutné pre administratívne účely.
Príloha Ia bod 3 písm. a) smernice 91/439 stanovuje:
„Ak má držiteľ vodičského preukazu vydaného členským štátom v súlade s touto prílohou svoje zvyčajné bydlisko v inom členskom
štáte, tento členský štát môže vykonať záznam do preukazu, týkajúci sa informácie podstatnej pre administratívne účely, za
predpokladu, že takýto typ informácie zaznamenáva aj v preukazoch, ktoré vydáva, a za predpokladu, že v preukaze je dostatočné
miesto pre tento účel.“

Vnútroštátna právna úprava
Smernica 91/439 bola prebraná do španielskeho práva nariadením o vodičoch. Články 21 až 29 tohto nariadenia sa týkajú platnosti
vodičských preukazov vydaných inými členskými štátmi v Španielsku.
Článok 21 nariadenia o vodičoch stanovuje, že vodičské preukazy vydané inými členskými štátmi v súlade s právnymi predpismi
Spoločenstva zostávajú platné v Španielsku za podmienok, za ktorých boli vydané v pôvodnom členskom štáte a za podmienky,
že vek požadovaný pre vedenie zodpovedá veku stanovenému pre získanie rovnocenného španielskeho vodičského preukazu.
Článok 22 tohto nariadenia, ktorý upravuje zápis do Registro de Conductores e Infractores (register vodičov a páchateľov priestupkov)
stanovuje, že keď si držiteľ vodičského preukazu vydaného iným členským štátom zriadi svoje zvyčajné bydlisko v Španielsku
a vedie alebo chce viesť vozidlo, má šesťmesačnú lehotu od dátumu, kedy bol jeho pobyt zosúladený s požiadavkami právnych
predpisov alebo kedy získal potvrdenie o svojom bydlisku na to, aby si dal zapísať údaje zo svojho vodičského preukazu do
registra vodičov a páchateľov priestupkov. V súlade s týmto ustanovením príslušný orgán vyznačí na preukaz všetky potrebné
administratívne údaje a najmä zvyčajné bydlisko držiteľa uvedeného preukazu.
Článok 23 nariadenia o vodičoch stanovuje:
„1.      Od dátumu zapísania údajov z preukazu do registra sa jeho držiteľ musí podrobovať vyšetreniu svojej duševnej a fyzickej spôsobilosti
v rovnakých intervaloch, aké stanovuje článok 16 tohto nariadenia pre preukazy vydané v Španielsku.
2.      Výsledky vyšetrení uvedených v predchádzajúcom odseku musia byť oznámené Jefatura Provincial de Tráfico [provinčný orgán dopravy],
ktorý ich zaznamená a oznámi danej osobe dátum, do ktorého sa bude musieť podrobiť nasledujúcemu vyšetreniu a oznámiť mu jeho
výsledky, pričom tento dátum bude uvedený aj vo vodičskom preukaze.“
Podľa článku 24 uvedeného nariadenia „na vedenie vozidla v Španielsku neoprávňujú:
a)      preukazy, ktorých držiteľ porušil povinnosť dať zaregistrovať svoje údaje do Jefatura Provincial de Tráfico v súlade s ustanoveniami
článku 22 tohto nariadenia, a to až dovtedy, kým tak neurobí;
b)      preukazy, ktorých držiteľ sa nepodrobil vyšetreniu svojej duševnej a fyzickej spôsobilosti v lehote stanovenej príslušnou
Jefatura Provincial de Tráfico, a to až dovtedy, kým tak neurobí. Keď od dátumu, kedy sa mal držiteľ podrobiť poslednému vyšetreniu,
uplynula už lehota dlhšia ako štyri roky, preukaz ho nebude už viac oprávňovať na vedenie v Španielsku, pričom táto skutočnosť
bude zapísaná v preukaze a rovnako aj v registri;
c)      preukazy držiteľov, ktorých vyšetrenie nedopadlo úspešne, pričom táto skutočnosť bude zapísaná v preukaze a rovnako aj v registri;
d)      preukazy, ktorých obdobie platnosti sa už skončilo.“
V súlade s článkom 25 ods. 2 nariadenia o vodičoch „Jefatura Provincial de Tráfico vykoná z vlastného podnetu nahradenie preukazu,
ak vzhľadom na jeho povahu, z dôvodu zaplnenia všetkých miest alebo z iných dôvodov nie je možné uviesť potrebné administratívne
údaje v súlade s ustanoveniami článku 23 tohto nariadenia.“
Podľa siedmeho prechodného ustanovenia toho istého nariadenia nazvaného „duševná a fyzická spôsobilosť“:
„V lehote štyroch rokov odo dňa nadobudnutia účinnosti tohto nariadenia, uvedenej v článku 17 ods. 3 tohto nariadenia, držitelia
vodičského preukazu, ktorí si ho nemohli dať obnoviť, pretože nemali duševnú a fyzickú spôsobilosť uvedenú v prílohách I a II
Real Decreto 2272/1985 zo 14. decembra 1985, môžu tak urobiť, ak o to požiadajú, ak sa úspešne podrobia vyšetreniu duševnej
a fyzickej spôsobilosti, ktorého kritériá sú uvedené v prílohe IV tohto predpisu a ak neuplynula lehota dlhšia ako dvojnásobok
doby platnosti už neplatného preukazu, ktorá sa počíta odo dňa jeho vydania alebo jeho posledného obnovenia.
Držiteľom vodičského preukazu získaného pred nadobudnutím účinnosti tohto nariadenia, ktorí v čase požiadania o predĺženie
doby platnosti nespĺňajú kritériá duševnej a fyzickej spôsobilosti uvedené v prílohe IV tohto nariadenia, môže byť doba platnosti
preukazu predĺžená, ak o to požiadajú a ak sa úspešne podrobia vyšetreniu spôsobilosti, ktorého kritériá sú uvedené v prílohách
I a II Real Decreto 2272/1985 zo 4. decembra 1985.“

Konanie pred podaním žaloby
Keďže Komisia po výmene listov so španielskou vládou usúdila, že si Španielske kráľovstvo nesplnilo povinnosti, ktoré mu vyplývajú
zo smernice 91/439, listom z 27. októbra 1999 zaslala tomuto štátu výzvu, aby jej predložil svoje pripomienky v lehote dvoch
mesiacov.
Keďže vysvetlenie podané španielskou vládou Komisiu nepresvedčilo, vydala 26. júla 2001 odôvodnené stanovisko, v ktorom vyzvala
tento členský štát na prijatie opatrení potrebných na dosiahnutie súladu s týmto stanoviskom v lehote dvoch mesiacov od jeho
doručenia.
Keďže španielska vláda informovala Komisiu, že trvá na svojom stanovisku, Komisia sa rozhodla podať túto žalobu.
Uznesením predsedu Súdneho dvora z 10. októbra 2002 bolo vyhovené návrhu Holandského kráľovstva ako aj Spojeného kráľovstva
Veľkej Británie a Severného Írska na vstúpenie do tohto konania na podporu návrhov Španielskeho kráľovstva. Len vláda Veľkej
Británie predložila vyjadrenie vedľajšieho účastníka konania.

O prípustnosti vstúpenia Spojeného kráľovstva do konania

Tvrdenia účastníkov konania
Komisia odôvodňuje neprípustnosť návrhu Spojeného kráľovstva na vstúpenie do konania z dôvodu, že tento štát sa vyjadril iba
čiastočne na podporu Španielskeho kráľovstva, pretože jeho návrh sa týkal iba prvého z troch žalobných dôvodov Komisie a nezapadal
jednoznačne do logiky vyjadrenia Španielskeho kráľovstva.
Vláda Spojeného kráľovstva na to odpovedá, že námietka Komisie nie je prípustná. Postoj Komisie sa odvíja od nesprávnej analýzy
judikatúry a povrchného čítania návrhu na vstúpenie do konania.

Posúdenie Súdnym dvorom
Je potrebné pripomenúť, že podľa článku 40 štvrtého odseku štatútu Súdneho dvora „návrh na vstúpenie do konania ako vedľajší
účastník môže obsahovať iba návrhy podporujúce jedného z účastníkov konania“.
No ak je aj pravda to, čo uvádza Komisia, že návrh na vstúpenie Spojeného kráľovstva do konania sa opiera o tvrdenia, ktoré
sú čiastočne odlišné od tvrdení španielskej vlády, faktom zostáva, že cieľom tvrdení vlády Spojeného kráľovstva, rovnako ako
tvrdení španielskej vlády, je preukázať, že žaloba Komisie má byť zamietnutá.
Preto je možné skonštatovať, že cieľom návrhu Spojeného kráľovstva na vstúpenie do konania je podporiť návrhy Španielskeho
kráľovstva.
Je potrebné dodať, že v protiklade s tým, čo Komisia uviedla na pojednávaní, z rozsudku zo 17. marca 1993, Komisia/Rada (C‑155/91,
Zb. s. I‑939) nevyplýva, že okolnosť, že návrh Spojeného kráľovstva na vstúpenie do konania sa týka iba jedného z troch žalobných
dôvodov uvedených na podporu žaloby, by mohla mať za následok neprípustnosť tohto návrhu na vstúpenie dokonania.
V skutočnosti z už citovaného rozsudku Komisia/Rada vyplýva, že cieľom návrhu na vstúpenie do konania sporného v tejto veci
bolo zrušenie určitého článku istej smernice z dôvodov, ktoré vôbec nesúviseli s tými, o ktoré sa opierala žalobkyňa s cieľom
zrušiť celú smernicu, čo priviedlo Súdny dvor k rozhodnutiu, že na návrhy vedľajšieho účastníka konania nemožno hľadieť tak,
že by mali rovnaký predmet ako návrhy, na podporu ktorých boli podané.
V tomto prípade je však presným cieľom návrhu na vstúpenie do konania podaného Spojeným kráľovstvom, ako to aj vyplýva z bodu
28 tohto rozsudku, práve podpora návrhov žalovaného.
Z tohto dôvodu treba námietku neprípustnosti podanú Komisiou proti návrhu Spojeného kráľovstva na vstúpenie do konania zamietnuť.

O žalobe
Na podporu svojej žaloby Komisia uvádza tri žalobné dôvody, ktoré sa týkajú v prvom rade postupu registrácie vodičských preukazov
vydaných inými členskými štátmi, v druhom rade povinnej výmeny niektorých z týchto vodičských preukazov za španielske vodičské
preukazy a v treťom rade podmienok obnovy alebo predĺženia vodičských preukazov vydaných pred prebratím smernice 91/439 do
španielskeho právneho poriadku.

O prípustnosti tretieho žalobného dôvodu
Španielska vláda popiera prípustnosť tretieho žalobného dôvodu z dôvodu, že nebol uvedený ani vo výzve, ani v odôvodnenom
stanovisku.
Komisia sa formálne nevyjadrila k tejto námietke neprípustnosti.
V tomto smere je vhodné pripomenúť, že výzva adresovaná Komisiou členskému štátu a potom odôvodnené stanovisko vydané Komisiou
predstavujú hranice predmetu sporu, ktoré už nemôžu byť ďalej rozšírené. Možnosť dotknutého členského štátu predložiť svoje
pripomienky predstavuje dôležitú záruku stanovenú v Zmluve o ES, a to aj v prípade, že daný štát usúdi, že ju nemusí využiť,
a jej dodržanie je podstatnou formálnou podmienkou konania o nesplnenie povinnosti členským štátom. V dôsledku toho sa odôvodnené
stanovisko a žaloba Komisie musia zakladať na rovnakých výhradách, ako sú tie uvedené vo výzve, ktorou sa začalo konanie pred
podaním žaloby (pozri najmä rozsudky z 29. septembra 1998, Komisia/Nemecko, C‑191/95, Zb. s. I‑5449, bod 55, a z 22. apríla
1999, Komisia/Spojené kráľovstvo, C‑340/96, Zb. s. I‑2023, bod 36).
V tomto prípade vyplýva z výzvy a z odôvodneného stanoviska, že počas konania pred podaním žaloby Komisia jasne uviedla výhradu,
ktorej prípustnosť španielska vláda napáda. Toto konštatovanie je podložené aj skutočnosťou, že španielska vláda podala vo
svojej odpovedi na výzvu vysvetlenie dôvodov, ktoré ju viedli k prijatiu ustanovení uvedených v predmetnej výhrade.
Z tohto dôvodu treba námietku neprípustnosti tretieho žalobného dôvodu vznesenú španielskou vládou zamietnuť.

O podstate
O prvom žalobnom dôvode
–       Tvrdenia účastníkov konania
Komisia svojím prvým žalobným dôvodom vytýka Španielskemu kráľovstvu, že porušilo zásadu vzájomného uznávania vodičských preukazov,
ktorý je uvedený v článku 1 ods. 2 smernice 91/439 tým, že v článkoch 22 až 24 nariadenia o vodičoch stanovilo povinnú a systematickú
registráciu vodičských preukazov vydaných inými členskými štátmi, ktorých držitelia si zriadili zvyčajné bydlisko v Španielsku.
Komisia uvádza, že registrácia vodičských preukazov je povinná do šiestich mesiacov odo dňa zosúladenia pobytu s požiadavkami
právnych predpisov alebo potvrdenia usadenia sa držiteľa vodičského preukazu na zvyčajnom bydlisku v Španielsku
.
V prípade nevykonania takejto registrácie nebude vodičský preukaz na španielskom území ďalej platiť, pričom vedenie vozidla
s takýmto preukazom bude považované za vedenie bez povolenia správneho orgánu a môže mať za následok správne sankcie, ako
aj následky občiansko-právne, trestno-právne a správno-právne.
Na jednej strane vyplýva z ustálenej súdnej praxe Súdneho dvora, že zásada vzájomného uznávania vodičských preukazov sa musí
uplatňovať „bez akýchkoľvek formalít“ (rozsudky z 29. februára 1996, Skanavi a Chryssanthakopoulos, C‑193/94, Zb. s. I‑929,
bod 26, a z 29. októbra 1998, Awoyemi, C‑230/97, Zb. s. I‑6781, bod 41). Keďže v tomto prípade predstavuje registrácia vodičského
preukazu vydaného iným členským štátom podmienku vzájomného uznávania, táto registrácia je prekážkou voľného pohybu osôb.
Skutočnosť, že španielski štátni príslušníci sú rovnako povinní zaregistrovať svoje preukazy, nie je v tomto ohľade relevantná.
Na druhej strane, v protiklade s tým, čo uvádza španielska vláda, registrácia nie je nevyhnutná pre uplatnenie možnosti, ktorú
článok 1 ods. 3 smernice 91/439 dáva členským štátom. Vo svojom rozsudku z 22. januára 2002, Canal Satélite Digital (C‑390/99,
Zb. s. I‑607) Súdny dvor rozhodol, že systém povinného zapisovania, ktorého cieľom bolo zabezpečiť dodržiavanie povinností
alebo možností daných smernicou, je v súlade s právom Spoločenstva len pokiaľ rešpektuje základné slobody zaručené v Zmluve.
Podľa Komisie povinná a systematická registrácia vodičských preukazov vydaných inými členskými štátmi, ako aj ukladanie osobitne
ťažkých sankcií v prípade porušenia tejto povinnosti, je zjavne neprimeraná voči cieľu, ktorý by mohlo Španielske kráľovstvo
sledovať pri uplatňovaní článku 1 ods. 3 smernice 91/439. Tento cieľ by mohol byť napríklad dosiahnutý vykonávaním cestných
kontrol a informovaním držiteľov vodičských preukazov vydaných inými členskými štátmi o povinnostiach, ktoré im vyplývajú
zo španielskych právnych predpisov, čo sa týka dĺžky platnosti vodičských preukazov a lekárskych prehliadok.
Komisia dodáva, že postup registrácie, ktorý je predmetom sporu, nie je možné odôvodniť v zmysle článku 8 ods. 2 smernice
91/439, keďže účinnosť systému berúceho do úvahy opakované páchanie priestupkov môže byť zaistená registrovaním údajov uvedených
v preukazoch pri príležitosti zistenia prvého priestupku.
Španielska vláda v prvom rade uvádza, že postup registrácie, ktorý je predmetom sporu, nie je v rozpore so zásadou vzájomného
uznávania vodičských preukazov, ktorý je uvedený v článku 1 ods. 2 smernice 91/439. Vodičské preukazy vydané inými členskými
štátmi síce musia byť registrované, ale ich držitelia sa nemusia podrobiť dodatočným skúškam. Platnosť uvedených preukazov
je teda uznávaná. Navyše držitelia vodičských preukazov vydaných iným členským štátom nie sú povinní vymeniť svoje preukazy
za španielske vodičské preukazy. Keďže teda systém, ktorý je predmetom sporu, nepredpokladá takúto povinnú výmenu preukazov,
zásady stanovené Súdnym dvorom v už citovaných rozsudkoch Skanavi a Chryssanthakopoulos, ako aj Awoyemi sa nemôžu uplatniť
v tomto konaní.
Španielska vláda ďalej uvádza, že povinná registrácia vodičských preukazov vydaných inými členskými štátmi je jediný spôsob,
ako si splniť povinnosti, ktoré jej vyplývajú pri uplatňovaní článkov 1 ods. 3 a článku 8 ods. 2 smernice 91/439.
V tomto smere španielska vláda upresňuje, že keďže sporná registrácia umožňuje príslušným orgánom vedieť o všetkých vodičoch,
ktorí sa usadili na španielskom území, predstavuje nevyhnutné opatrenie na jednej strane na zabezpečenie uplatňovania vnútroštátnych
predpisov týkajúcich sa lekárskych prehliadok, dôb platnosti vodičských preukazov a daní a na druhej strane na kontrolu sankcií
uložených vodičom. Za týchto podmienok nedochádza k zásahu do voľného pohybu osôb, ani k zavádzaniu prekážok, ktoré by sa
líšili od prekážok, ktoré uvedená smernica predvída. Aj keby sa predpokladalo, že sporná registrácia predstavuje prekážku
voľného pohybu osôb, táto prekážka je primeraná cieľu sledovanému smernicou. Navyše sporná registrácia by mala byť považovaná
analogicky s tým, čo Súdny dvor rozhodol vo svojom rozsudku z 21. marca 2002, Cura Anlagen (C‑451/99, Zb. s. I‑3193), za potrebnú
a mala by predstavovať prirodzený dôsledok výkonu oprávnení, ktoré smernica 91/439 zverila členským štátom.
Španielska vláda uvádza na záver, že povinná registrácia vodičských preukazov vydaných inými členskými štátmi sleduje rovnako
cieľ rovnosti zaobchádzania, čo sa týka kontroly schopností potrebných na vedenie motorového vozidla. Tento cieľ nie je možné
dosiahnuť kontrolami na verejných cestách, keďže tieto kontroly majú náhodný charakter. Na to, aby mohli byť účinné, by museli
trvať stále, čo by bolo na jednej strane nemožné a na druhej strane by to predstavovalo prekážku voľného pohybu osôb.
Vláda Spojeného kráľovstva uvádza, v prvom rade, že ak Komisia uznáva prípustnosť systému registrácie, mala by rovnako prijať,
že porušenie povinnosti registrácie bude sankcionované. Je však potrebné, aby táto sankcia bola v súlade so zásadou proporcionality.
Táto vláda ďalej uvádza, že členský štát môže v prípade, že neexistuje akýkoľvek iný prostriedok umožňujúci získať potrebné
informácie týkajúce sa údajov o držiteľoch vodičských preukazov, ktorí sa usadili na jeho území, požadovať od týchto vodičov,
aby zapísali svoje vodičské preukazy do registra s cieľom využitia možností, ktoré mu vyplývajú zo smernice 91/439. Takáto
registrácia je navyše v súlade so zásadami stanovenými v rozsudku z 28. novembra 1978, Choquet (16/78, Zb. s. 2293), ako aj
v už citovanom rozsudku Skanavi a Chryssanthakopoulos.
Vláda Spojeného kráľovstva na záver uvádza, že systém založený na oznamovaní informácií týkajúcich sa práva viesť vozidlo
s vodičským preukazom vydaným iným členským štátom a na cestných kontrolách nepostačuje na zabezpečenie dodržiavania vnútroštátnych
predpisov, ktoré sa môžu vzťahovať na držiteľov uvedených preukazov.
Na jednej strane informovanie držiteľa vodičského preukazu o povinnostiach, ktoré sa na neho vzťahujú, nie je rovnocenné s tým,
keď je tento držiteľ prinútený prostredníctvom registrácie držiteľov vodičských preukazov ich dodržiavať. Všetky členské štáty,
ktoré nemajú systém oficiálnej zmeny bydliska alebo iný systém identifikácie údajov, si nemôžu navyše takúto informáciu zabezpečiť.
Na druhej strane kontroly na verejných cestách, ktorých účinnosť nie je možné zabezpečiť bez obmedzenia voľného pohybu, porušujú
zásadu rovnosti zaobchádzania s vodičmi, pretože nie sú ani systematické, ani účinné a dochádza k nim iba v prípade porušenia
predpisov.
–       Posúdenie Súdnym dvorom
Čo sa týka, v prvom rade, povinnosti registrácie stanovenej španielskymi predpismi, je potrebné pripomenúť, že článok 1 ods.
2 smernice 91/439 stanovuje zásadu vzájomného uznávania vodičských preukazov vydaných inými členskými štátmi a že toto uznávanie
musí byť zabezpečené bez akýchkoľvek formalít (pozri najmä rozsudok z 10. júla 2003, Komisia/Holandsko, C‑246/00, Zb. s. I‑7485,
bod 60).
Je potrebné dodať, že povinnosť vzájomného uznávania vodičských preukazov je jasnou a bezpodmienečnou povinnosťou a že členským
štátom nebola poskytnutá voľnosť vo veci prijímania opatrení zabezpečujúcich súlad s touto povinnosťou (pozri rozsudok Komisia/Holandsko,
už citovaný, bod 61).
Ako Súdny dvor rozhodol v bode 62 svojho už citovaného rozsudku Komisia/Holandsko, ak sa stala registrácia vodičského preukazu
vydaného iným členským štátom povinnosťou, pretože držiteľovi takéhoto preukazu hrozí sankcia, pokiaľ po usadení sa v prijímajúcom
členskom štáte vedie vozidlo bez toho, aby si dal zaregistrovať svoj vodičský preukaz, táto registrácia musí byť považovaná
za formalitu v zmysle ustálenej súdnej praxe Súdneho dvora, a je preto v rozpore s článkom 1 ods. 2 smernice 91/439.
Ako španielska vláda pripustila na pojednávaní, držiteľ vodičského preukazu vydaného iným členským štátom, ktorý má svoje
zvyčajné bydlisko viac ako šesť mesiacov v Španielsku a ktorý vedie vozidlo bez toho, že si dal zaregistrovať uvedený preukaz
v Španielsku, je považovaný za osobu, ktorá spáchala priestupok, za ktorý je možné uložiť pokutu. Z tohto dôvodu je potrebné
skonštatovať, že registrácia napadnutá žalobou Komisie predstavuje formalitu odporujúcu zásade vzájomného uznávania stanoveného
v článku 1 ods. 2 smernice 91/439.
Čo sa týka odôvodnení predložených španielskou vládou, je potrebné najprv uviesť, že v rozpore s tým, čo uviedla španielska
vláda, článok 1 ods. 3 a článok 8 ods. 2 smernice 91/439 neukladajú členským štátom povinnosti, ale poskytujú im možnosti.
Ďalej je potrebné skonštatovať, ako Súdny dvor už rozhodol v bodoch 68 a 69 už citovaného rozsudku Komisia/Holandsko, že povinná
registrácia vodičských preukazov vydaných inými členskými štátmi nie je nevyhnutná pre zabezpečenie uplatňovania vnútroštátnych
ustanovení týkajúcich sa lekárskych prehliadok, doby platnosti a daní, keďže systém založený na cestných kontrolách a na informovaní
držiteľov vodičských preukazov rovnako umožňuje dosiahnuť tento cieľ.
Na jednej strane, to, že vodičský preukaz vydaný iným členským štátom nie je zaregistrovaný v prijímajúcom členskom štáte,
nebráni tomu, aby pri príležitosti cestných kontrol príslušné orgány prijímajúceho členského štátu mohli správne uplatňovať
vnútroštátne predpisy týkajúce sa doby platnosti vodičských preukazov, a to tak, že od dátumu vydania uvedeného na preukaze
budú počítať dobu platnosti stanovenú v týchto predpisoch (v tomto zmysle pozri rozsudok Komisia/Holandsko, už citovaný, bod
68, a uznesenie z 29. januára 2004, Krüger, C‑253/01, zatiaľ neuverejnené v Zbierke, bod 27).
Na druhej strane je na držiteľovi vodičského preukazu vydaného členským štátom, ktorý si zriadil zvyčajné bydlisko na území
iného členského štátu, ktorý využíva možnosť stanovenú v článku 1 ods. 3 smernice 91/439, aby preukázal, že dodržal predpisy
prijímajúceho členského štátu týkajúce sa lekárskych prehliadok a obnovenia vodičského preukazu. Stačilo by teda informovať
držiteľov vodičských preukazov vydaných inými členskými štátmi o povinnostiach, ktoré im vyplývajú z právnych predpisov prijímajúceho
členského štátu vtedy, keď budú títo držitelia vykonávať kroky potrebné na usadenie sa a uplatňovať predpokladané sankcie
v prípade nerešpektovania predmetných predpisov (v tomto zmysle pozri rozsudok Komisia/Holandsko, už citovaný, bod 69, a uznesenie
Krüger, už citované, body 28 a 34).
Je však potrebné upresniť, že právo Spoločenstva nebráni tomu, aby prijímajúci členský štát navrhol držiteľovi vodičského
preukazu vydaného iným členským štátom fakultatívnu registráciu tohto preukazu, z čoho by mu vyplývala výhoda, že bude napríklad
zavolaný na lekársku prehliadku, a tým sa mu zníži pravdepodobnosť, že spácha nechcené porušenie právnych predpisov prijímajúceho
členského štátu.
Je potrebné dodať, ako to generálny advokát uviedol v bode 52 svojich návrhov, že povinná a systematická registrácia preukazov
vydaných v iných členských štátoch v prijímajúcom členskom štáte nie je nevyhnutná ani na to, aby orgány prijímajúceho členského
štátu mohli uplatňovať svoje vnútroštátne predpisy týkajúce sa obmedzenia, pozastavenia, odňatia alebo zrušenia práva viesť
vozidlo a ak je to potrebné, vymeniť daný vodičský preukaz na tieto účely.
Pri prvom porušení predpisov na území prijímajúceho členského štátu, ktoré môže viesť k uplatneniu týchto ustanovení, môžu
totiž príslušné orgány tohto štátu pristúpiť k registrácii údajov z vodičského preukazu vodiča, ktorý spáchal predmetný priestupok.
Takto teda pri neskorších priestupkoch toho istého vodiča majú k dispozícii informácie potrebné na to, aby mohli prípadne
priamo pristúpiť k odňatiu preukazu alebo inému opatreniu podľa vnútroštátnych predpisov, uvedenému v článku 8 ods. 2 smernice
91/439. Rovnako nič nebráni orgánom prijímajúceho členského štátu, aby si na to, aby mohli pri uplatnení týchto ustanovení
zohľadniť priestupky spáchané v členskom štáte, ktorý vydal vodičský preukaz, vyžiadali – v rámci vzájomnej pomoci a výmeny
informácií uvedených v článku 12 ods. 3 uvedenej smernice – informácie od orgánov členského štátu, ktorý vydal predmetný vodičský
preukaz.
Je potrebné napokon uviesť, že cestné kontroly doporučené Komisiou môžu byť vykonané bez toho, aby predstavovali zásah do
voľného pohybu osôb alebo zásady rovnosti zaobchádzania. Na jednej strane, v rozpore s tým, čo zrejme navrhujú španielska
vláda a vláda Spojeného kráľovstva, skutočnosť, že pri cestnej kontrole sa vodič vozidla v čase jej výkonu nebude môcť chvíľu
pohybovať, nemožno v zásade považovať za obmedzenie voľného pohybu osôb v rozpore so Zmluvou. Na druhej strane skutočnosť,
že cestné kontroly sú vykonávané náhodne, vôbec nepredstavuje porušenie zásady rovnosti zaobchádzania.
Za týchto podmienok je potrebné skonštatovať, že prvý žalobný dôvod Komisie je dôvodný.
O druhom žalobnom dôvode
–       Tvrdenia účastníkov konania
Svojím druhým žalobným dôvodom Komisia vytýka Španielskemu kráľovstvu, že porušilo ustanovenia prílohy I bodu 4 smernice 91/439
tým, že stanovilo v článku 25 ods. 2 predpisu o vodičoch povinnú výmenu vodičského preukazu vydaného iným členským štátom
za španielsky vodičský preukaz, pokiaľ v ňom už nie je miesto na vykonanie zápisu potrebných administratívnych údajov.
Podľa Komisie možnosť zapísať do vodičského preukazu nové údaje je prísne obmedzená smernicou 91/439, ktorá v tejto súvislosti
stanovuje podmienku nediskriminácie a podmieňuje takýto zápis na uvedenom preukaze existenciou voľného miesta pre jeho vykonanie.
Ale ani článok 8, ktorý upravuje výmenu preukazov, ani iné ustanovenie uvedenej smernice nestanovuje povinnosť pristúpiť k výmene
vodičského preukazu v prípade, že na ňom nie je voľné miesto. Smernica 91/439 upravuje taxatívnym spôsobom výmenu vodičských
preukazov, a preto je potrebné skonštatovať, že povinnosť takej výmeny, aká je predmetom tohto sporu, je v rozpore s touto
smernicou.
Podľa španielskej vlády, keďže smernica 91/439 zveruje členským štátom právo uviesť určité údaje na vodičské preukazy vydané
inými členskými štátmi, nie je možné správne tvrdiť, že táto možnosť zanikne z dôvodu, že miesto určené pre tieto údaje na
preukazoch chýba. Povinná výmena je teda potrebná na to, aby vnútroštátne orgány mohli vykonávať právo zapísať tieto údaje
na uvedené preukazy. Toto právo nemôže byť obmedzované otázkami praktického charakteru ako formát preukazu alebo správanie
sa jeho držiteľa. Bez povinnej výmeny by výkon oprávnenia, ktoré poskytuje príloha I bod 4 smernice 91/439 vyústil do porušenia
zásady rovnosti zaobchádzania, pretože k vodičom by sa pristupovalo rozdielne podľa toho, či ich vodičský preukaz umožňuje
zápis ďalších údajov alebo nie. Výmena takéhoto preukazu za nový španielsky preukaz aj tak nespôsobí žiadnu ujmu jeho držiteľovi.
–       Posúdenie Súdnym dvorom
Je potrebné pripomenúť, že možnosť, ktorú článok 1 ods. 3 smernice 91/439 priznáva prijímajúcemu členskému štátu, a to zapísať
do vodičského preukazu vydaného iným členským štátom potrebné administratívne údaje, je, ako to vyplýva z prílohy I bodu 4
smernice 91/439, výslovne podriadená podmienke, že prijímajúci členský štát má na uvedenom preukaze k dispozícii miesto potrebné
na tieto účely.
Pristúpiť k výmene vodičského preukazu vydaného iným členským štátom, keď už nie je na takomto preukaze k dispozícii miesto
vyhradené pre nevyhnutné administratívne poznámky, nie je v súlade so smernicou 91/439, pretože takáto výmena nie je uvedená
na taxatívnom zozname prípadov, kedy je výmena povolená, uvedenom v článku 8 uvedenej smernice.
Vzhľadom na toto konštatovanie a na skutočnosť, že z ustálenej súdnej praxe vyplýva, že článok 1 ods. 2 a článok 8 ods. 1
smernice 91/439 v spojení s deviatym odôvodnením tej istej smernice zakazujú členským štátom okrem iného požadovať výmenu
vodičských preukazov vydaných iným členským štátom (pozri najmä uznesenie Krüger, už citované, bod 30), takú výmenu, akú stanovuje
článok 25 ods. 2 nariadenia o vodičoch, je nutné považovať za nezlučiteľnú so smernicou 91/439, konkrétne s prílohou I bodom
4 tejto smernice.
Z toho vyplýva, že druhý žalobný dôvod Komisie je takisto dôvodný.
O treťom žalobnom dôvode
–       Tvrdenia účastníkov konania
Svojím tretím žalobným dôvodom Komisia vytýka Španielskemu kráľovstvu, že porušilo článok 7 ods. 1 písm. a) smernice 91/439
tým, že stanovilo v siedmom prechodnom ustanovení nariadenia o vodičoch, že držitelia vodičského preukazu vydaného v súlade
s predchádzajúcimi právnymi predpismi pred nadobudnutím účinnosti smernice 91/439 majú právo na obnovenie tohto preukazu pod
podmienkou, že splnia minimálne kritériá stanovené touto právnou úpravou.
Siedme prechodné ustanovenie nariadenia o vodičoch priznáva teda týmto držiteľom preukazov nadobudnuté právo, ktoré smernica
91/439 nepredvída, keďže táto smernica v článku 7 ods. 1 písm. a) a v prílohe III stanovuje, že požiadavky vzťahujúce sa na
fyzickú a duševnú spôsobilosť, ktoré upravuje, musia byť splnené pri každom obnovení vodičského preukazu.
Komisia dodáva, že v rozpore s tým, čo uvádza španielska vláda, na jednej strane skutočnosť, že smernica 91/439 nepriznáva
nadobudnuté práva, nie je dôsledkom opomenutia a na druhej strane uvedená smernica neodporuje zásade zákazu retroaktivity
zákonov, keďže sa vzťahuje iba na budúce účinky vodičských preukazov. V každom prípade by španielska vláda nemala v rámci
konania o nesplnenie povinnosti tvrdiť, že smernica, ktorej porušenie jej Komisia vytýka, je nezákonná.
Španielska vláda uvádza, že siedme prechodné ustanovenie nariadenia o vodičoch stanovuje retroaktívne uplatňovanie úpravy,
ktorá je v súčasnosti účinná, pokiaľ je táto výhodnejšia ako predchádzajúca úprava, a v prípadoch, v ktorých to tak nie je,
zachováva predchádzajúce podmienky platné pre vodičské preukazy získané v súlade s predchádzajúcou právnou úpravou. Toto opatrenie,
ktoré má obmedzený rozsah pôsobnosti, je ale nevyhnutné pre to, aby nebola porušená zásada rešpektovania nadobudnutých práv,
ako aj zásada zákazu retroaktivity zákonov stanovujúcich sankcie, ktoré sú prísnejšie alebo ktoré obmedzujú individuálne práva.
Španielska vláda ďalej uvádza, že podľa jej vnútroštátneho právneho poriadku je také ustanovenie právneho predpisu, ktoré
neuznáva práva nadobudnuté v súlade s normou, ktorá má silu zákona, neplatné, takže je vylúčené, aby nariadenie o vodičoch
odmietlo predĺženie preukazu jeho držiteľovi, ktorý spĺňa lekárske kritériá stanovené vnútroštátnymi právnymi predpismi predchádzajúcimi
nadobudnutiu účinnosti smernice 91/439.
–       Posúdenie Súdnym dvorom
Je potrebné skonštatovať, že zo znenia článku 7 ods. 1 písm. a) v spojitosti s prílohou III smernice 91/439, na ktorú sa toto
ustanovenie odvoláva, vyplýva, že minimálne kritériá týkajúce sa fyzickej a duševnej spôsobilosti viesť motorové vozidlo,
ktoré stanovuje uvedená smernica, platia pre všetkých uchádzačov o vydanie alebo obnovenie vodičského preukazu.
Keďže však smernica 91/439 nerozlišuje medzi obnovením vodičských preukazov vydaných potom, ako nadobudla účinnosť, a vodičských
preukazov vydaných pred týmto dátumom, je potrebné skonštatovať, že takéto rozlišovanie nie je zlučiteľné s uvedenou smernicou.
Tento záver je podložený konštatovaním, že výklad obhajovaný Španielskym kráľovstvom by vážne narušil cieľ sledovaný článkom
7 ods. 1 písm. a) smernice 91/439, ktorým je zlepšenie bezpečnosti na cestách, pretože by umožnil veľkému množstvu držiteľov
vodičských preukazov naďalej používať preukaz vydaný podľa predpisov, ktoré nerešpektujú minimálne zdravotné kritériá stanovené
smernicou 91/439.
Keďže nie je v tomto prípade sporné, že siedme prechodné ustanovenie nariadenia o vodičoch osobitne umožňuje držiteľom vodičských
preukazov vydaných pred nadobudnutím účinnosti smernice 91/439 dosiahnuť obnovenie uvedeného preukazu bez toho, aby boli povinní
splniť minimálne kritériá vzťahujúce sa na fyzickú a duševnú spôsobilosť stanovené uvedenou smernicou, je potrebné skonštatovať,
že toto ustanovenie je v rozpore s článkom 7 ods. 1 písm. a) smernice 91/439.
Je vhodné dodať, že toto porušenie nemožno odôvodniť tým, že existujú vnútroštátne predpisy, ktoré stanovujú, že držitelia
vodičského preukazu vydaného pred nadobudnutím účinnosti smernice 91/439 nemôžu byť nútení pri obnovovaní preukazu k tomu,
aby spĺňali podmienky stanovené uvedenou smernicou.
Podľa ustálenej súdnej praxe sa členský štát nemôže odvolávať na ustanovenia, zvyky alebo stav svojho vnútroštátneho poriadku,
aby tým odôvodnil nesplnenie povinností a nedodržanie lehôt, ktoré mu vyplývajú zo smernice (pozri najmä rozsudok z 27. novembra
2003, Komisia/Francúzsko, C‑66/03, zatiaľ neuverejnený v Zbierke, bod 12).
Za týchto podmienok je potrebné skonštatovať, že tretí žalobný dôvod Komisie je takisto dôvodný.
Vo svetle všetkých predchádzajúcich úvah je potrebné skonštatovať, že Španielske kráľovstvo si tým, že prijalo články 22 až
24 a 25 ods. 2 nariadenia o vodičoch, ako aj siedme prechodné ustanovenie toho istého nariadenia, nesplnilo povinnosti, ktoré
mu vyplývajú z článku 1 ods. 2 a článku 7 ods. 1 písm. a), ako aj z prílohy I bodu 4 smernice 91/439.

O trovách
Podľa článku 69 ods. 2 rokovacieho poriadku účastník konania, ktorý vo veci nemal úspech, je povinný nahradiť trovy konania,
ak to bolo v tomto zmysle navrhnuté. Keďže Komisia navrhla zaviazať Španielske kráľovstvo na náhradu trov konania a toto nemalo
úspech vo svojich dôvodoch, je opodstatnené zaviazať ho na náhradu trov konania. Holandské kráľovstvo a Spojené kráľovstvo
Veľkej Británie a Severného Írska, ktoré vstúpili do konania na podporu návrhov Španielskeho kráľovstva, znášajú v súlade
s článkom 69 ods. 4 prvým pododsekom toho istého rokovacieho poriadku svoje vlastné trovy konania.
Z týchto dôvodov Súdny dvor (druhá komora) rozhodol a vyhlásil:
1)
Španielske kráľovstvo si tým, že prijalo články 22 až 24 a 25 ods. 2 Reglamento de conductores (nariadenie o vodičoch) z 30. mája
1997, ako aj siedme prechodné ustanovenie toho istého nariadenia, nesplnilo povinnosti, ktoré mu vyplývajú z článku 1 ods.
2 a článku 7 ods. 1 písm. a), ako aj z prílohy I bodu 4 smernice Rady 91/439/EHS z 29. júla 1991 o vodičských preukazoch v znení
smernice Rady 96/47/ES z 23. júla 1996.
2)
Španielske kráľovstvo je povinné nahradiť trovy konania.
3)
Holandské kráľovstvo a Spojené kráľovstvo Veľkej Británie a Severného Írska znášajú svoje vlastné trovy konania.
Podpisy
*
Jazyk konania: španielčina.