CELEX: 62006CJ0280
Konkurrens
Vidtagande av sanktionsåtgärder vid succession av företag
Principen om personligt ansvar
Enheter som är underställda samma myndighet
Nationell rätt enligt vilken gemenskapens konkurrensrätt utgör tolkningsdatum
Begäran om förhandsavgörande
Domstolens behörighet

1       Begäran om förhandsavgörande avser tolkningen av artikel 81 EG och följande artiklar samt av allmänna principer i gemenskapsrätten.
2       Begäran har framställts i mål mellan Autorità Garante della Concorrenza e del Mercato (nedan kallad konkurrens- och marknadsmyndigheten),
Ente tabacchi italiani – ETI SpA, Philip Morris Products SA, Philip Morris Holland BV, Philip Morris GmbH, Philip Morris Products
Inc. och Philip Morris International Management SA (de fem sistnämnda bolagen tillsammans kallas nedan bolagen i Philip Morris-koncernen)
samt Amministrazione autonoma dei monopoli di Stato (den självständiga förvaltningsmyndigheten för statliga monopol) (nedan
kallad AAMS) angående konkurrensbegränsande samverkan avseende försäljningspriset för cigaretter.

Tillämpliga bestämmelser
3       Tillämpliga bestämmelser i italiensk rätt är lag nr 287 av den 10 oktober 1990 om skydd för konkurrensen och marknaden (norme
per la tutela della concorrenza e del mercato) (GURI nr 240, av den 13 oktober 1990, s. 3) (nedan kallad lag nr 287/90), vilken
i avdelning I bland annat innehåller följande bestämmelser:
”Artikel 1
…
1.       Bestämmelserna i denna lag som antagits enligt artikel 41 i författningen om skydd och säkerställande av rätten till ekonomiska
initiativ gäller för konkurrensbegränsande samverkan, missbruk av dominerande ställning och företagskoncentrationer som inte
omfattas av tillämpningsområdet för artiklarna 65 och/eller 66 i fördraget om upprättandet av Europeiska kol- och stålgemenskapen,
artiklarna 85 och/eller 86 i fördraget om upprättandet av Europeiska ekonomiska gemenskapen (EEG), EEG–förordningarna eller
gemenskapsrättsakter med samma rättsliga verkan.
…
4.       Bestämmelserna i denna avdelning skall tolkas mot bakgrund av principerna i gemenskapens konkurrensrätt.
Artikel 2
…
1.       Som konkurrensbegränsande samverkan räknas avtal och/eller samordnade förfaranden mellan företag samt beslut, även om de fattats
på grundval av bestämmelser i lag eller förordning, av konsortier, företagssammanslutningar och andra liknande organisationer.
2.       Konkurrensbegränsande samverkan mellan företag som har till syfte eller resultat att hindra, begränsa eller snedvrida konkurrensen
på den nationella marknaden eller en betydande del av denna är förbjudna, inklusive verksamhet som innebär att
a)       inköps- eller försäljningspriser eller andra avtalsvillkor direkt eller indirekt fastställs,
b)       produktion, marknader, tillträde till marknaden, investeringar, teknisk utveckling eller tekniska framsteg hindras eller begränsas,
c)      marknader eller inköpskällor delas upp,
d)       objektivt olika villkor tillämpas för likvärdiga transaktioner med vissa handelspartner, varigenom dessa får en konkurrensnackdel,
e)       det ställs som villkor för att ingå avtal att den andra parten åtar sig ytterligare förpliktelser, som varken till sin natur
eller enligt handelsbruk har något samband med föremålet för avtalet.
3.       Förbjudna avtal är ogiltiga i alla avseenden.”
4       Avdelning II i denna lag handlar om konkurrens- och marknadsmyndigheten som inrättades genom artikel 10.1. I artikel 15.1
i avdelning II i den nämnda lagen föreskrivs följande:
”Om … konkurrens- och marknadsmyndigheten konstaterar att artiklarna 2 eller 3 har överträtts fastställer den en frist för
de berörda företagen och enheterna inom vilken de konstaterade överträdelserna skall upphöra. Vid allvarliga överträdelser
har den dessutom möjlighet att på grundval av överträdelsens allvar och varaktighet påföra konkurrensskadeavgift på upp till
10 procent av företagets eller enhetens omsättning under det räkenskapsår som avslutades före delgivningen av anmodan och
fastställa den frist inom vilken företaget skall betala avgiften.”
5       I artikel 31 i avdelning VI i lag nr 287/90 anges följande:
”De konkurrensskadeavgifter som påförs till följd av ett åsidosättande av denna lag omfattas, i den mån som de är tillämpliga,
av bestämmelserna i kapitel I, del I och II, i lag nr 689 av den 24 november 1981.”
6       Genom kungligt lagdekret nr 2258 av den 8 december 1927 inrättades AAMS (istitutivo dell’Amministrazione autonoma dei monopoli
di Stato) (GURI nr 288, av den 14 december 1927). AAMS är ett offentligt förvaltningsorgan som var underställt ekonomi- och
finansministeriet, och som till och med februari månad år 1999 ansvarade för förvaltningen av det italienska tobaksmonopolet.
AAMS fortsatte därefter att utöva offentliga uppgifter på tobaksområdet och bedriver dessutom affärsverksamhet på spelområdet,
bland annat i form av lotterier. AAMS är ett självständigt organ, i såväl förvaltningstekniskt och finansiellt avseende som
ur redovisningssynpunkt, men det är inte någon egen juridisk person.
7       Från och med den 1 mars 1999 övergick AAMS verksamhet avseende tillverkning och försäljning på tobaksområdet till ett annat
offentligt organ som inrättades genom lagdekret nr 283 av den 9 juli 1998 om inrättande av det italienska tobaksverket (istituzione
dell’Ente tabacchi italiani) (GURI nr 190, av den 17 augusti 1998, s. 3) (nedan kallat lagdekret nr 283/98). Detta organ övertog
AAMS tillgångar och skulder avseende de verksamhetsområden som överförts till det. Genom beslut av den 23 juni 2000 av dess
styrelse ombildades detta organ till ett aktiebolag, Ente tabacchi italiani – ETI SpA (nedan kallat ETI). Inledningsvis ägde
ekonomi- och finansministeriet 100 procent av detta bolags aktiekapital. ETI privatiserades till följd av ett anbudsförfarande
som inleddes av det ministeriet år 2003 och är sedan dess endast underställt British American Tobacco plc:s kontroll (nedan
kallat BAT). BAT är ett holdingbolag bildat enligt engelsk rätt och hör till BAT – British American Tobacco-koncernen.

Tvisten i målen vid den nationella domstolen och tolkningsfrågorna
8       Konkurrens- och marknadsmyndigheten konstaterade, efter en undersökning som inleddes under juni månad år 2001, genom beslut
av den 13 mars 2003 att bolagen i Philip Morris-koncernen hade inlett och genomfört en konkurrensbegränsande samverkan med
först AAMS, sedan Ente tabacchi italiani och slutligen ETI, vilken hade till syfte och resultat att snedvrida konkurrensen
avseende försäljningspriset på cigaretter på den nationella marknaden mellan åren 1993 och 2001, i strid med artikel 2.2 a
och b i lag nr 287/90. Konkurrens- och marknadsmyndigheten påförde bolagen i Philip Morris-koncernen en konkurrensskadeavgift
på totalt 50 miljoner euro och ETI en konkurrensskadeavgift på 20 miljoner euro.
9       I sitt beslut tillskrev konkurrens- och marknadsmyndigheten ETI ett ansvar för AAMS agerande före den 1 mars 1999 med motiveringen
att det sistnämnda organet hade upphört med sin tillverknings- och försäljningsverksamhet inom tobaksområdet, när väl Ente
tabacchi italiani, numera ETI, började bedriva verksamhet. ETI är under dessa förhållanden, vid tillämpning av kriteriet om
ekonomisk kontinuitet, AAMS efterträdare, även med beaktande av att AAMS inte upphört att existera.
10     Samtliga berörda företag överklagade detta beslut till Tribunale amministrativo regionale del Lazio (regional förvaltningsdomstol
för Lazio). Den domstolen ogillade överklagandet med avseende på bolagen i Philip Morris-koncernen, men biföll delvis ETI:s
överklagande och upphävde därvid det nämnda beslutet i den del det i beslutet fastställdes att ETI kunde tillskrivas ansvar
för AAMS agerande. Den nämnda domstolen grundade sin bedömning på kriteriet om personligt ansvar.
11     Efter det att domarna från Tribunale amministrativo regionale del Lazio hade överklagats, ogillade Consiglio di Stato (högsta
förvaltningsdomstolen) genom ett första beslut av den 8 november 2005 överklagandena från ETI och bolagen i Philip Morris-koncernen
i den mån dessa bestred att konkurrensreglerna hade överträtts. Consiglio di Stato påpekade i beslutet om hänskjutande, med
avseende på frågan om ETI kan hållas ansvarigt för AAMS agerande, att överföringen av AAMS verksamhet till Ente tabacchi italiani
utgjorde en tydlig brytning med den tidigare organisations- och förvaltningsmodellen. Innan den berörda verksamheten överfördes
till Ente tabacchi italiani, numera ETI, utmärktes denna modell nämligen av att AAMS, i egenskap av självständig statlig förvaltningsmyndighet,
tilldelades en rad ekonomiska uppgifter och administrativa funktioner av offentligrättslig karaktär, vilket innebar att AAMS
underställdes den politiska makten. Något sådant subordinationsförhållande förelåg inte med avseende på den nya enheten, som
enbart bedrev företagsverksamhet. Den hänskjutande domstolen påpekade för övrigt att även om AAMS inte längre bedriver affärsverksamhet
på tobaksområdet, fortsätter AAMS att bedriva ekonomisk verksamhet som omfattas av konkurrensreglerna. Enligt Consiglio di
Stato talar dessa särskilda omständigheter mot tillämpning av kriteriet om ekonomisk kontinuitet.
12     Consiglio di Stato ansåg emellertid att det var nödvändigt att rådfråga EG-domstolen om de kriterier som skall tillämpas enligt
gemenskapens konkurrensrätt, till vilken det hänvisas i artikel 1.4 i lag nr 287/90. Consiglio di Stato beslutade därför att
vilandeförklara målen och ställa följande tolkningsfrågor till domstolen:
”1.       Vilket kriterium skall, enligt artikel 81 [EG] och följande artiklar och enligt de allmänna principerna för gemenskapsrätten,
tillämpas vid fastställandet av vilket företag som skall påföras en sanktionsåtgärd för överträdelse av konkurrensreglerna
för det fall, när ett agerande i sin helhet omfattas av sanktionsåtgärder, slutskedet av agerandet skall tillskrivas ett företag
som efterträtt det ursprungliga företaget inom den aktuella ekonomiska sektorn och det [sistnämnda företaget], även om det
inte har upphört att existera, inte längre är verksamt som handelsföretag, i vart fall inte inom den ekonomiska sektor som
berörs av sanktionsåtgärden?
2.       Ankommer det på den förvaltningsmyndighet som är behörig att tillämpa konkurrensreglerna, vid fastställandet av vem som skall
påföras en sanktionsåtgärd, att skönsmässigt bedöma huruvida det föreligger omständigheter som motiverar att den ekonomiska
efterträdaren till en juridisk person hålls ansvarig för överträdelser av konkurrensreglerna som den juridiska personen har
gjort sig skyldig till, även om den sistnämnde inte hade upphört att existera vid tidpunkten för beslutet, för att den ändamålsenliga
verkan av konkurrensreglerna inte skall äventyras på grund av förändringarna i företagens juridiska form?”

Huruvida EG-domstolen är behörig
13     Europeiska gemenskapernas kommission har ställt sig tveksam till om domstolen är behörig, varför detta skall undersökas först.

Yttranden som har inkommit till domstolen
14     Kommissionen har gjort gällande att tvisten i målen vid den nationella domstolen avser giltigheten av ett beslut av en nationell
konkurrensmyndighet som före ikraftträdandet av rådets förordning (EG) nr 1/2003 av den 16 december 2002 om tillämpning av
konkurrensreglerna i artiklarna 81 och 82 i fördraget (EGT L 1, 2003, s. 1) enbart tillämpade nationella bestämmelser om förbud
mot konkurrensbegränsande samverkan och inte artikel 81 EG.
15     Kommissionen har anfört att artikel 1.4 i lag nr 287/90, enligt vilken bestämmelserna i avdelning I i denna lag skall tolkas
på grundval av principerna i gemenskapens konkurrensrätt, saknar relevans i detta hänseende. I tvisten i målen vid den nationella
domstolen är det nämligen fråga om att fastställa vilka ”de berörda företagen och enheterna” är i den mening som avses i artikel
15 i denna lag samt systemet med konkurrensskadeavgift i enlighet med artikel 31 i den nämnda lagen. Dessa bestämmelser ingår
i avdelning II respektive VI i den lagen. Nämnda artikel 1.4 kan beaktas då det är fråga om att tolka begreppet företag, vilket
förekommer både i artikel 81 EG och artikel 2 i lag nr 287/90, men inte vid fastställandet av vilka företag som skall påföras
en sanktionsåtgärd.
16     Kommissionen har tillagt att även om det godtogs att hänvisningen i lag nr 287/90 till gemenskapsrättsliga principer är tillämplig
i målen vid den nationella domstolen, innebär domstolens rättspraxis emellertid att tolkningsfrågorna inte kan upptas till
prövning. Kommissionen har i detta hänseende citerat dom av den 28 mars 1995 i mål C-346/93, Kleinwort Benson (REG 1995, s. I‑615),
och har påpekat att det inte anges i den nämnda lagen att nationella domstolar är skyldiga att på ett absolut och ovillkorligt
sätt tillämpa EG-domstolens tolkningsavgöranden.
17     Kommissionen har i detta avseende påpekat att Tribunale amministrativo regionale del Lazio har grundat sin dom på de italienska
bestämmelserna avseende konkurrensskadeavgifter till vilka det hänvisas i artikel 31 i lag nr 287/90. Consiglio di Stato har
även beaktat konkurrens- och marknadsmyndighetens argument på grundval av italiensk skadeståndsrätt. Detta visar att för de
italienska domarna och juristerna utgör gemenskapsrätten endast en faktor bland andra att beakta vid tolkningen av tillämpliga
nationella bestämmelser.
18     ETI och bolagen i Philip Morris-koncernen anser tvärtom att domstolen är behörig att meddela ett förhandsavgörande. Den italienska
regeringen har, utan att ta ställning i frågan huruvida domstolen är behörig, påpekat att ett svar från domstolen skulle vara
användbart för Consiglio di Stato med beaktande av att det hänvisas till gemenskapsrätten i artikel 1.4 i lag nr 287/90.

Domstolens bedömning
19     Artikel 234 EG är ett medel för samarbete mellan domstolen och de nationella domstolarna, vilket innebär att domstolen tillhandahåller
de nationella domstolarna en tolkning av gemenskapsrätten som de behöver för att kunna bedöma verkan av en nationell bestämmelse
som är i fråga i den tvist de har att avgöra (dom av den 15 maj 2003 i mål C-300/01, Salzmann, REG 2003, s. I-4899, punkt
28 och där angiven rättspraxis, samt av den 4 december 2003 i mål C‑448/01, EVN och Wienstrom, REG 2003, s. I‑14527, punkt
77).
20     Då begäran om förhandsavgörande avser tolkningen av gemenskapsrätten är domstolen i princip skyldig att meddela ett förhandsavgörande
(domen i det ovannämnda målet Salzmann, punkt 29, och dom av den 18 juli 2007 i mål C‑119/05, Lucchini, REG 2007, s. I-0000,
punkt 43).
21     Domstolen har konstant funnit, vid prövning av sådana beslut att begära förhandsavgörande i vilka de aktuella reglerna i gemenskapsrätten
enbart var tillämpliga på grundval av en hänvisning i den nationella rätten, att när en nationell lagstiftning för lösningen
av problem i rent interna situationer anpassas till den lösning som har valts i gemenskapsrätten, föreligger det ett bestämt
gemenskapsrättsligt intresse av att de bestämmelser eller begrepp som har hämtats från gemenskapsrätten tolkas på ett enhetligt
sätt, oberoende av under vilka omständigheter de skall tillämpas, detta för att undvika att det i framtiden förekommer tolkningar
som skiljer sig åt (se, för ett liknande resonemang, dom av den 18 oktober 1990 i de förenade målen C-297/88 och C-197/88,
Dzodzi, REG 1990, s. I-3763, punkt 37; svensk specialutgåva, volym 10, s. 531, av den 17 juli 1997 i mål C-28/95, Leur-Bloem,
REG 1997, s. I-4161, punkt 32, av den 11 januari 2001 i mål C-1/99, Kofisa Italia, REG 2001, s. I-207, punkt 32, av den 29
april 2004 i mål C-222/01, British American Tobacco, REG 2004, s. I-4683, punkt 40, och av den 16 mars 2006 i mål C-3/04,
Poseidon Chartering, REG 2006, s. I-2505, punkt 16).
22     Det framgår nämligen varken av lydelsen av artikel 234 EG eller av ändamålet med det förfarande som har inrättas genom denna
artikel att författarna till EG‑fördraget hade för avsikt att undanta en begäran om förhandsavgörande som rör en gemenskapsrättslig
bestämmelse från domstolens behörighet i det särskilda fall då en medlemsstats nationella rätt hänvisar till denna bestämmelse
för att fastställa vilka regler som är tillämpliga i en situation som är av rent intern art (domarna i de ovannämnda förenade
målen Dzodzi, punkt 36, och i det ovannämnda målet Leur-Bloem, punkt 25, och dom av den 14 december 2006 i mål C-217/05, Confederación
Española de Empresarios de Estaciones de Servicio, REG 2006, s. I‑11987, punkt 19).
23     Domstolen konstaterar vad avser tillämpningen av ovannämnda rättspraxis i förevarande begäran om förhandsavgörande att bestämmelserna
i avdelning I i lag nr 287/90 överensstämmer för lösningen av problem i rent interna situationer med de lösningar som har
valts i gemenskapsrätten.
24     I artikel 1.4 i denna lag anges nämligen att tolkningen av bestämmelserna i dess avdelning I skall göras på grundval av principerna
i gemenskapens konkurrensrätt. I artiklarna 2 och 3 i den nämnda lagen, som omfattas av samma avdelning, återges med vederbörliga
ändringar ordalydelsen av artiklarna 81 EG och 82 EG.
25     Varken ordalydelsen av artikel 1.4 i lag nr 287/90 eller beslutet om hänskjutande eller andra handlingar som har lämnats in
till domstolen ger anledning att tro att hänvisningen till gemenskapsrätten i den nämnda bestämmelsen är underkastad något
villkor.
26     Det finns följaktligen i enlighet med ovannämnda rättspraxis ett bestämt gemenskapsrättsligt intresse av att gemenskapsrättsliga
regler, i fall av tvekan inom ramen för tillämpningen av hänvisningar i den nationella rätten, kan tolkas på ett enhetligt
sätt genom domar som domstolen meddelar till följd av en begäran om förhandsavgörande.
27     Consiglio di Stato delar inte kommissionens ståndpunkt att tvisten i målen vid den nationella domstolen enbart omfattar avdelningarna
II och VI i lag nr 287/90, vilket innebär att artikel 1.4 i denna lag som ingår i avdelning I i inte är relevant. Consiglio
di Stato har i stället uttryckligen motiverat begäran om förhandsavgörande genom att hänvisa till nämnda artikel 1.4. Domstolen
erinrar i detta hänseende om att det inte ankommer på den att kontrollera riktigheten av tillämplig lagstiftning som den nationella
domstolen har identifierat på eget ansvar (se, för ett liknande resonemang, domen i det ovannämnda målet Salzmann, punkt 31,
dom av den 1 december 2005 i mål C-213/04, Burtscher, REG 2005, s. I‑10309, punkt 35, och av den 7 juni 2007 i de förenade
målen C-222/05–C‑225/05, van der Weerd m.fl., REG 2007, s. I-0000, punkt 22).
28     Slutligen, med avseende på kommissionens argument att gemenskapsrätten endast är en faktor bland andra vid tolkningen av bestämmelserna
i avdelning I i lag nr 287/90 och att de italienska domstolarna inte är skyldiga att på ett absolut och ovillkorligt sätt
tillämpa domstolens tolkningsavgöranden, finner domstolen att det är tillräckligt att konstatera att konkurrens- och marknadsmyndigheten
och Tribunale amministrativo regionale del Lazio har grundat sina beslut och domar på gemenskapens lagstiftning och rättspraxis,
och att Consiglio di Stato har motiverat sin begäran om förhandsavgörande med att denna är nödvändig för att bedöma vilket
kriterium som skall beaktas i enlighet med principerna i gemenskapens konkurrensrätt, till vilka det hänvisas i artikel 1.4
i lag nr 287/90.
29     Med beaktande av det ovan anförda är domstolen behörig att pröva begäran om förhandsavgörande.

Prövning av tolkningsfrågorna
30     Den hänskjutande domstolen har ställt de två frågorna, vilka skall prövas tillsammans, för att få klarhet i vilka kriterier
som skall tillämpas för att avgöra vilket företag som, enligt artikel 81 EG och följande artiklar samt eventuellt enligt varje
annan relevant gemenskapsrättslig bestämmelse, skall påföras en sanktionsåtgärd för överträdelse av konkurrensreglerna vid
fall av succession av företag, och särskilt då slutskedet av en sådan överträdelse har genomförts av en ekonomisk efterträdare
till den enhet som inledde överträdelsen och den sistnämnda enheten, även om den inte längre är verksam i den ekonomiska sektor
som berörs av sanktionsåtgärden, inte har upphört att existera.

Yttranden som har inkommit till domstolen
31     Enligt ETI är det relevanta kriteriet det om personligt ansvar. Det är enbart möjligt att göra avsteg från detta kriterium
i synnerliga fall, för att skydda konkurrensreglernas ändamålsenliga verkan. I sådana fall kan ansvaret för överträdelsen
tillskrivas en annan person än den som kontrollerade företaget vid tidpunkten för överträdelsen, även om den sistnämnda enheten
inte har upphört att existera.
32     Sådana synnerliga omständigheter föreligger emellertid inte då det, liksom i målen vid den nationella domstolen, är möjligt
att tillskriva den som drev företaget vid den tidpunkt då överträdelsen ägde rum ansvaret för överträdelsen.
33     Bolagen i Philip Morris-koncernen har påpekat att kriteriet om personligt ansvar är tillämpligt i alla fall då den som faktiskt
har utfört överträdelsen fortfarande existerar, bedriver företagsverksamhet och kan följa beslutet av den konkurrensmyndighet
som påför sanktionsåtgärden.
34     Dessa bolag har anfört att det enligt gemenskapsrätten, förutom då rättssubjektet upphört att existera och därmed inte kan
påföras sanktionsåtgärder, inte är tillåtet att göra undantag från kriteriet om personligt ansvar. Kriteriet om ekonomisk
kontinuitet kan endast tillämpas då det är nödvändigt för att säkerställa en effektiv tillämpning av konkurrensreglerna.
35     Enligt den italienska regeringen innebär kriteriet om ekonomisk kontinuitet att den som har fortsatt och avslutat det agerande
som strider mot konkurrensreglerna och som inleddes av en annan person, är ansvarig varje gång det företag som berörs av överträdelsen
och som överförts från en person till en annan är detsamma ur ekonomisk, strukturell och funktionell synvinkel. Det saknar
i detta hänseende betydelse huruvida den som har överlåtit företaget fortsätter att existera formellt och bedriver annan verksamhet.
36     Det följer i förevarande fall av lagdekret nr 283/98 att det faktiskt finns identitet mellan den företagsverksamhet som bedrevs
av AAMS och den som bedrivs av Ente tabacchi italiani, numera ETI. Det finns dessutom ett strukturellt band mellan AAMS och
ETI, vilket består i den omständigheten att båda härrör från ekonomi- och finansministeriet.
37     Kommissionen har gjort gällande att då överträdelsen har begåtts av ett företag som drevs av ett organ i en medlemsstat som
har egen beslutanderätt och den ekonomiska verksamheten i fråga har överlåtits till ett annat rättssubjekt, så skall sanktionsåtgärderna
avseende detta agerande påföras det statliga organet om detta, efter att verksamheten i fråga har överlåtits, fortsätter att
bedriva företagsverksamhet, även i andra sektorer än den som det nämnda agerandet avser. Sanktionsåtgärderna borde däremot
påföras det rättssubjekt som har förvärvat den ekonomiska verksamheten i fråga, om det nämnda statliga organet, efter det
att verksamheten har överlåtits, upphör att bedriva företagsverksamhet.

Domstolen svar
38     Det följer av rättspraxis att gemenskapens konkurrensrätt avser verksamheten i företag (dom av den 7 januari 2004 i de förenade
målen C-204/00 P, C-205/00 P, C-211/00 P, C-213/00 P, C-217/00 P och C-219/00 P, Aalborg Portland m.fl. mot kommissionen,
REG 2004, s. I-123, punkt 59). Begreppet företag omfattar varje enhet som bedriver ekonomisk verksamhet, oavsett enhetens
juridiska form och oavsett hur den finansieras (se, bland annat, dom av den 28 juni 2005 i de förenade målen C-189/02 P, C-202/02
P, C-205/02–208/02 P och C-213/02 P, Dansk Rørindustri m.fl. mot kommissionen, REG 2005, s. I-5425, punkt 112, av den 10 januari
2006 i mål C-222/04, Cassa di Risparmio di Firenze m.fl., REG 2006, s. I-289, punkt 107, och av den 11 juli 2006 i mål C-205/03 P,
FENIN mot kommissionen, REG 2006, s. I-6295, punkt 25).
39     Då en sådan enhet har överträtt konkurrensreglerna skall denna enhet, enligt principen om personligt ansvar, ansvara för överträdelsen
(se, för ett liknande resonemang, dom av den 8 juli 1999 i mål C‑49/92 P, kommissionen mot Anic Partecipazioni, REG 1999,
s. I‑4125, punkt 145, och av den 16 november 2000 i mål C-279/98 P, Cascades mot kommissionen, REG 2000, s. I‑9693, punkt
78).
40     Domstolen konstaterar, med avseende på när en enhet som inte begick överträdelsen likväl kan påföras sanktionsåtgärder för
överträdelsen, att den situationen då den enhet som har begått överträdelsen juridisk sett har upphört att existera omfattas
av detta fall (se, för ett liknande resonemang, domen i det ovannämnda målet kommissionen mot Anic Partecipazioni, punkt 145)
eller då den ekonomiskt sett har upphört att existera. För det fall en sanktionsåtgärd påförs ett företag som fortsätter att
existera juridiskt sett men inte längre bedriver ekonomisk verksamhet, så finns det en risk för att sanktionsåtgärden kommer
att sakna avskräckande verkan.
41     Domstolen påpekar därefter att om det inte fanns någon annan möjlighet att vidta sanktionsåtgärder mot en annan enhet än den
som har begått överträdelsen, skulle företag kunna undgå sanktionsåtgärder av den enkla anledningen att deras identitet har
ändrats till följd av omstruktureringar, överlåtelser eller andra ändringar i juridiskt eller organisatoriskt avseende. Målsättningen
att genom avskräckande sanktionsåtgärder sätta stopp för ageranden som strider mot konkurrensreglerna och att förhindra att
dylika ageranden upprepas skulle således äventyras (se, för ett liknande resonemang, dom av den 15 juli 1970 i mål 41/69,
ACF Chemiefarma mot kommissionen, REG 1970, s. 661, punkt 173, svensk specialutgåva, volym 1, s. 457, av den 29 juni 2006
i mål C-289/04 P, Showa Denko mot kommissionen, REG 2006, s. I‑5859, punkt 61, och av den 7 juin 2007 i mål C-76/06 P, Britannia
Alloys & Chemicals mot kommissionen, REG 2007, s. I-0000, punkt 22).
42     Domstolen har således redan funnit att då en enhet som har överträtt konkurrensreglerna ändras i juridiskt eller organisatoriskt
avseende, medför denna ändring inte nödvändigtvis att ett nytt företag bildas som är befriat från ansvar för den tidigare
enhetens överträdelse av konkurrensreglerna, om det i ekonomiskt hänseende föreligger identitet mellan de båda enheterna (se,
för ett liknande resonemang, dom av den 28 mars 1984 i de förenade målen 29/83 och 30/83, Compagnie royale asturienne des
mines och Rheinzink mot kommissionen REG 1984, s. 1679, punkt 9, och domen i de ovannämnda förenade målen Aalborg Portland
m.fl. mot kommissionen, punkt 59).
43     I enlighet med denna rättspraxis saknar den juridiska formen hos den enhet som har begått överträdelsen och hos dess efterträdare
betydelse. Det kan alltså inte uteslutas att denna efterträdare påförs en sanktionsåtgärd för överträdelsen, enbart med anledning
av att den, liksom är fallet i målen vid den nationella domstolen, har en annan juridisk form och drivs enligt andra villkor
än den enhet som har efterträtts.
44     Den omständigheten, att det inte är en enskild person utan lagstiftaren som, i avsikt att privatisera, har beslutat om en
överföring av verksamhet, saknar betydelse. De åtgärder för omstrukturering eller omorganisation av företag som har vidtagits
av myndigheterna i en medlemsstat kan nämligen inte lagligen medföra att den ändamålsenliga verkan av gemenskapens konkurrensrätt
äventyras (se, för ett liknande resonemang, dom av den 12 maj 2005 i mål C-415/03, kommissionen mot Grekland, REG 2005, s. I‑3875,
punkterna 33 och 34).
45     Vad avser målen vid den nationella domstolen framgår det av beslutet om hänskjutande och av de handlingar som inlämnats till
EG-domstolen att Ente tabacchi italiani, numera ETI, fortsatte att bedriva AAMS ekonomiska verksamhet på den marknad som den
konkurrensbegränsande samverkan avsåg. ETI kunde under dessa omständigheter anses utgöra AAMS ekonomiska efterträdare inom
ramen för förfarandet avseende den aktuella konkurrensbegränsande samverkan rörande försäljningspriset på cigaretter, även
om AAMS har fortsatt att existera som ekonomisk aktör på andra marknader.
46     Med avseende på frågan huruvida omständigheterna i ett fall som det som är i fråga i målen vid den nationella domstolen motsvarar
de omständigheter i vilka en ekonomisk enhet kan påföras sanktionsåtgärder för en överträdelse som har begåtts av en annan
enhet, konstaterar domstolen inledningsvis att den omständigheten att AAMS inte är en egen juridisk person (se punkt 6 i förevarande
dom) inte kan motivera att dess efterträdare påförs sanktionsåtgärder för den överträdelse som AAMS har begått.
47     Att ETI påförs sanktionsåtgärder för den överträdelse som AAMS har begått kan däremot motiveras av att ETI och AAMS är underställda
samma offentliga myndighet.
48     Domstolen erinrar i detta hänseende om att då två enheter utgör en och samma ekonomiska enhet, utgör den omständigheten att
den enhet som begick överträdelsen fortfarande existerar inte i sig hinder för att den enhet till vilken dess ekonomiska verksamhet
har överförts påförs sanktionsåtgärder (se, för ett liknande resonemang, domen i de ovannämnda förenade målen Aalborg Portland
m.fl. mot kommissionen, punkterna 355–358).
49     En sådan sanktionsåtgärd är i synnerhet tillåten då dessa enheter kontrollerades av samma person och, mot bakgrund av de nära
banden ekonomiskt och organisatoriskt sett mellan dessa enheter, i huvudsak tillämpade samma instruktioner avseende affärsverksamheten.
50     Det är utrett i målen vid den nationella domstolen att AAMS och ETI då överträdelserna begicks ägdes av samma offentliga organ,
nämligen ekonomi- och finansministeriet.
51     Det ankommer på den hänskjutande domstolen att undersöka huruvida AAMS och ETI, genom att delta i den aktuella konkurrensbegränsande
samverkan avseende försäljningspriset på cigaretter, var underställda detta offentliga organs förvaltning. Om den hänskjutande
domstolen finner att så var fallet, kan det anses att principen om personligt ansvar inte utgör hinder för att sanktionsåtgärden
som avser överträdelsen som inleddes av AAMS och fullföljdes av ETI i sin helhet påförs ETI.
52     Med hänsyn till ovanstående överväganden skall de frågor som har ställts besvaras på följande sätt. Artikel 81 EG och följande
artiklar skall tolkas så att, i fråga om enheter som är underställda samma myndighet, då ett agerande som utgör en och samma
överträdelse av konkurrensreglerna har genomförts av en enhet och därefter slutförts av en annan enhet som har efterträtt
den första enheten som inte har upphört att existera, kan den andra enheten påföras sanktionsåtgärder för överträdelsen i
dess helhet om det visas att de två enheterna var underställda den nämnda myndighetens förvaltning.

Rättegångskostnader
53     Eftersom förfarandet i förhållande till parterna i målet vid den nationella domstolen utgör ett led i beredningen av samma
mål, ankommer det på den nationella domstolen att besluta om rättegångskostnaderna. De kostnader för att avge yttrande till
domstolen som andra än nämnda parter har haft är inte ersättningsgilla.
Mot denna bakgrund beslutar domstolen (stora avdelningen) följande:
Artikel 81 EG och följande artiklar skall tolkas så att, i fråga om enheter som är underställda samma myndighet, då ett agerande
som utgör en och samma överträdelse av konkurrensreglerna har genomförts av en enhet och därefter slutförts av en annan enhet
som har efterträtt den första enheten som inte har upphört att existera, kan den andra enheten påföras sanktionsåtgärder för
överträdelsen i dess helhet om det visas att de två enheterna var underställda den nämnda myndighetens förvaltning.
Underskrifter
*
Rättegångsspråk: italienska.