CELEX: 62002CJ0220
A férfi és női munkavállalók egyenlő díjazásának elve
A díjazás fogalma
A végkielégítés számításánál a katonai szolgálat keretében töltött időszakok figyelembe vétele
A katonai szolgálatot teljesítő munkavállalók és azon női munkavállalók összehasonlításának lehetősége, akik szülési szabadságuk leteltével olyan szülői szabadságot vesznek igénybe, amelynek időtartamát a végkielégítés számításánál nem veszik figyelembe

2002. május 22-i végzésével, amely 2002. június 14-én érkezett a Bírósághoz, az Oberster Gerichtshof az EK 234. cikk alapján
az EK 141. cikknek, valamint a férfiak és a nők egyenlő díjazása elvének alkalmazására vonatkozó tagállami jogszabályok közelítéséről
szóló, 1975. február 10-i 75/117/EGK tanácsi irányelv (HL L 45., 19. o.; magyar nyelvű különkiadás 5. fejezet, 1. kötet. 179.
o.) 1. cikkének értelmezésére vonatkozóan három kérdést terjesztett a Bíróság elé előzetes döntéshozatal céljából.
Ezek a kérdések az Österreichischer Gewerkschaftsbund, Gewerkschaft der Privatangestellten (a magánszektor munkavállalóit
képviselő szakszervezet, a továbbiakban: Gewerkschaftsbund) és a Witschaftskammer Österreich (osztrák gazdasági kamara) közötti
perben merültek fel, a férfi és női munkavállalóknak járó egyenlő végkielégítés iránti követelés tárgyában.

Jogi háttér

A közösségi szabályozás
Az EK 141. cikk (1) és (2) bekezdése értelmében:
„(1) Minden állam biztosítja annak az elvnek az alkalmazását, hogy a férfiak és a nők egyenlő vagy egyenlő értékű munkáért
egyenlő díjazást kapjanak.
(2) E cikk alkalmazásában „díjazás” a rendes alap- vagy minimálbér, illetve illetmény, valamint minden egyéb olyan juttatás,
amelyet a munkavállaló a munkáltatójától közvetlenül vagy közvetve, készpénzben vagy természetben a munkaviszonyára tekintettel
kap.”
A 75/117 irányelv 1. cikke előírja:
„A Szerződés 119. cikkében (jelenleg EK 141. cikk) felvázolt, a férfiak és a nők egyenlő díjazásának elve (a továbbiakban:
egyenlő díjazás elve) azt jelenti, hogy ugyanazért a munkáért vagy azonos értékűnek tekintett munkáért járó díjazás minden
vonatkozásában és minden feltételében meg kell szüntetni a nemi alapon történő hátrányos megkülönböztetés minden fajtáját.
Különös tekintettel a díjazás meghatározásakor alkalmazott munkakör-besorolási rendszerekre, amelyeknek mind a férfiak, mind
a nők számára azonos feltételeken kell nyugodniuk, kizárva a nemi alapon történő hátrányos megkülönböztetés minden formáját.”

A nemzeti szabályozás
A vonatkozó nemzeti szabályozás – amint az utaló végzésből kiderül – a következő.
A végkielégítés számításakor a terhes vagy szülő nőt megillető szabadság figyelembe vétele
Az Angestelltengesetz (a BGBl.I 2002/100 által módosított BGBl. 1921/292) (törvény a munkavállalókról, a továbbiakban: AngG.)
23. cikkének értelmében, amely az Arbeiter-Abfertigungsgesetz (törvény a fizikai dolgozóknak járó végkielégítésről) 2. cikkének
(1) bekezdésének megfelelően a fizikai dolgozókra is vonatkozik, a munkavállalók bizonyos feltételek mellett jogosultak végkielégítésre.
Ezen juttatás összege a munkavállaló szolgálati idejétől függ.
A BGBl. 2002/100 által módosított Mutterschutzgesetz 1979 (BGBl. 1979/221, az anyák védelméről szóló törvény, a továbbiakban:
MSchG.) 3. cikkének (1) bekezdése értelmében a terhes nők a szülés tervezett időpontját megelőző nyolcadik héttől kezdődően
nem dolgozhatnak. Egyébként az MSchG. 3. cikkének (3) bekezdéséből következik, hogy a munkavégzési tilalom a szülés tervezett
időpontját megelőző nyolcadik hét előtt is fennáll, ha a tevékenység folytatása veszélyeztetné az anya vagy a gyermek életét
vagy egészségét.
Az MSchG. 5. cikkének (1) bekezdése előírja, hogy a nőknek a szülést követő nyolc hétig nem szabad dolgozniuk. Koraszülés,
ikerszülés vagy császármetszéssel történő szülés esetén ez az időszak minimum tizenkét hét.
Az Oberster Gerichtshof a 9 ObA 199/00f. sz. ügyben úgy határozott, hogy a munkavégzési tilalom ezen időszakait a szolgálati
idő számításakor figyelembe kell venni a végkielégítés meghatározásához. A bíróság azzal indokolta határozatát, hogy a jogszabályokban
nincs ezzel ellentétes rendelkezés.
Ezen időszakokat követően – az MSchG. 15. cikkének (1) bekezdése értelmében – a munkavállaló, ha kérelmezi, a gyermek két
éves koráig fizetés nélküli szabadságot kaphat, amennyiben a gyermek egy háztartásban él vele. Az MSchG. 15. cikkének (2)
bekezdése értelmében e szülői szabadság minimális időtartama három hónap. Ezen szabadság időtartama alatt a munkaszerződést
nem lehet felmondani, és a munkavállalót nem lehet elbocsátani. Ezen cikk (4) bekezdése értelmében a munkavállaló az említett
szabadság lejártát követő négy hétig ugyanilyen védelemben részesül.
Az MSchG. 15f. cikkének (1) bekezdése értelmében „ellenkező megállapodás hiányában a szolgálati idő alapján a munkavállalót
megillető jogosultságok tekintetében a [szülői] szabadság idejét nem lehet figyelembe venni”.
A végkielégítés számításakor a katonai szolgálat időtartamának figyelembe vétele
A BGBl-I 1998/30 által módosított Arbeitsplatz-Sicherungsgesetz (BGBl-I, 1991/683, a munkahelyek védelméről szóló törvény;
a továbbiakban: APSG.) 8. cikke értelmében „ha a munkavállaló jogosultsága a szolgálati idő mértékéhez igazodik, akkor
1. a Wehrgesetz 27. cikke (1) bekezdésének 1–4. és 6–8. pontjai szerinti katonai szolgálat (törvény a honvédelemről; jelenleg
a Wehrgesetz 2001 19. cikke (1) bekezdésének 1–4. és 6–8. pontjai),
2. a Wehrgesetz 27. cikke (1) bekezdésének 5. pontja szerinti szerződéses katonai szolgálat (jelenleg a Wehrgesetz 2001 19.
cikke (1) bekezdésének 5. pontja) legfeljebb 12 hónap időtartamban,
3. a nők önkéntes katonai kiképzése és
4. a polgári szolgálat,
amelyek időtartama alatt a munkaviszony fennállt, beleszámítanak a szolgálati időbe”.
Az APSG. 12. cikke az érintett munkavállalók részére különleges védelmet ír elő ezen időszakokra a munkaszerződésük megszüntetésével
vagy elbocsátásukkal kapcsolatban. Ez a védelem az APSG. 13. cikk (1) bekezdésének 3. pontja értelmében a katonai szolgálatra,
a kizárólag nőknek szervezett katonai képzésre vagy a polgári szolgálatra behívó parancs kézhezvételétől kezdődik, és általában
a szolgálat végétől számított egy hónapig tart.
A Wehrgesetz 2001 20. cikke (1) bekezdésének megfelelően a behívottak hat hónapos katonai szolgálatot kötelesek teljesíteni.
Ha katonai érdekek indokolják, akkor ez az időtartam az említett katonai érdekeknek megfelelő időtartammal meghosszabbítható,
de a szolgálat összidőtartama nem haladhatja meg a nyolc hónapot.
Az említett szolgálat időtartamához hozzá kell adni a katonai kiképzés időtartamát, amelyen a behívottaknak a kiképzési szintjük
fenntartása és a katonai beavatkozás végrehajtásának elsajátítása érdekében a Wehrgesetz 2001 19. cikke (1) bekezdésének 2.
pontja értelmében részt kell venniük. Az egyes kiképzések időtartama a mindenkori katonai érdekektől függ, de főszabály szerint
nem haladhatja meg az évi tizenöt napot.
Ezen a címen egyéb időszakokat is figyelembe lehet venni, mint például a Wehrgesetz 2001 19. cikke (1) bekezdésének 3. pontja
szerinti állományba vételi képzést. Ezeket az időszakokat vagy önkéntesen, vagy – katonai érdekekkel indokolt esetben – behívó
alapján kell letölteni. Az állományba vételi képzés egyrészt arra szolgál, hogy a behívottakat felkészítsék az állományba
vételre, másrészt arra, hogy fenntartsák és javítsák a megszerzett képzettségi szintet. Az említett képzés kötelező időtartama
a 21. cikk (1) bekezdés 1. pontjának megfelelően tisztek esetében kilencven nap, egyéb személyek állományba vétele esetén
pedig – ugyanezen rendelkezés 2. pontjának megfelelően – hatvan nap. Lehetőség van önkéntes alapon folytatni ezt a képzést,
mégpedig a képzés teljes időtartama kétszeresének megfelelő ideig.
Ezen kívül a Wehrgesetz 2001 23. cikkének (1) bekezdéséből következik, hogy a nyolc hónapos katonai szolgálatot teljes egészében
teljesített behívottakat, ha önként jelentkeztek, és ha azt katonai érdekek indokolják, „szerződéses katonai” szolgálatra
hívhatják be, legfeljebb hat hónapra. Bizonyos feltételek mellett ez négy hónappal meghosszabbodhat.
A Wehrgesetz 2001 37. cikke (1) bekezdésének megfelelően önkéntes alapon, ha katonai érdekek indokolják, tizenkét hónapig
nők is részt vehetnek az APSG 8. cikkének 3. pontja szerinti katonai kiképzésben („Ausbildungsdienst”). Kényszerítő katonai
indokok esetén ez legfeljebb hat hónappal meghosszabbítható. Ugyanezen 37. cikk (4) bekezdése előírja, hogy a terhes és szoptató
nők védelmét előíró MSchG. 3–9. cikkei a katonai képzésben részt vevő nőkre is vonatkoznak.
Az 1986-os Zivildienstgesetz (törvény az alkotmányos polgári szolgálatról) 2. cikkének (1) bekezdése értelmében azok a behívottak
teljesítenek polgári szolgálatot, akik alkalmasak a katonai szolgálatra, de azt azért nem képesek ellátni, mert lelkiismereti
okokból – az önvédelem és a segítségnyújtás esetét kivéve – megtagadják a másokkal szembeni fegyverhasználatot. Ezen szolgálat
időtartamát a korábban munkaviszonyban töltött idő számításánál ugyanúgy veszik figyelembe, mint a katonai szolgálat idejét.
Hozzá kell tenni, hogy a nemzeti szabályozás a végkielégítés számítása során egyéb szabadságok esetében is lehetővé teszi
azok időtartamának figyelembe vételét. Ilyen például az Arbeitsverfassungsgesetz (szövetségi törvény a munkaviszonyokról és
a vállalkozások szociális szervezetéről; a továbbiakban: ArbVG.) 119. cikkének (1) bekezdése szerint az üzemi tanács tagjai
számára biztosított képzésési szabadságok időtartama.
Egyéb szabadságok időtartamát azonban nem veszik figyelembe. Ez vonatkozik az Arbeitsvertragsrechts – Anpassungsgesetz (törvény
a munkaszerződésekre vonatkozó szabályozás kiigazításáról; a továbbiakban: AVRAG.) 11. cikkének (1) bekezdése szerint a munkavállaló
és a munkáltató közötti megegyezés alapján biztosított tanulmányi szabadságra vagy a munkáltató és a munkavállaló közötti
megegyezés alapján fennálló fizetés nélküli rendelkezésre állás időtartamára, amely alatt ez utóbbi munkanélküli-biztosítási
vagy a munkaerőpiaci hatóság által folyósított juttatásban részesül az AVRAG. 12. cikkének megfelelően.

Az alapeljárás
Az alapeljárás felperese, a Gewerkschaftsbund keresetet nyújtott be az Oberster Gerichtshofhoz annak megállapítását kérve,
hogy a munkaviszonyban álló munkavállalók első szülői szabadságát a végkielégítés számításánál  szolgálati idő címén figyelembe
kell venni, mégpedig a katonai vagy a polgári szolgálathoz hasonlóan nyolc hónapos időtartammal.
A Gewerkschaftsbund szerint az a tény, hogy az MSchG. 15f. cikk (1) bekezdésének megfelelően a szülői szabadságok időtartamát
– a katonai vagy polgári szolgálatban töltött időszakokkal ellentétben – az AngG. 23. cikke szerinti végkielégítés számításánál
nem veszik figyelembe, az EK 141. cikk szerinti közvetett hátrányos megkülönböztetésnek minősül.
A szülői szabadságon lévő munkavállalók ugyanis az esetek 98,253%-ában nők, és csak az esetek 1,747%-ában férfiak. Kevés kollektív
szerződés írja elő ezen szülői szabadságok időtartamának szolgálati idő címén történő figyelembe vételét.
Ugyanakkor a férfiak számára kötelező katonai – vagy az azt helyettesítő polgári – szolgálat időtartamát a szolgálati idő
szempontjából meglévő jogosultságok számításánál teljes egészében figyelembe veszik. Ezek a szolgálatok tehát kizárólag a
férfiakat érintik. 2000-ben például csak mintegy száz nő teljesített nők számára szervezett katonai képzéssel töltött szolgálatot.
A szakszervezet ebből arra következtet, hogy a szülői szabadságot igénybe vevő, többségében női munkavállalók és a katonai
vagy polgári szolgálatot teljesítő, többségében férfi munkavállalók közötti eltérő bánásmód közvetett hátrányos megkülönböztetésnek
minősül.
Az Oberster Gerichtshof álláspontja szerint a végkielégítés számításánál a fizetés nélküli szabadság időtartamának figyelembe
vétele – ha a szabadságot a munkavállaló kéri – általában törvény által kizárt, kivéve, ha a munkavállaló kérésének indokai
olyan súlyos okoknak minősülnek, amelyek feljogosítják őt arra, hogy – a nemzeti törvény által előírt feltételek esetén –
a végkielégítés megőrzése mellett megszüntesse a munkaviszonyát.
A kérdést előterjesztő bíróság hivatkozik arra, hogy a munkavállaló azon döntésére vonatkozóan, miszerint a szülési szabadság
tizenhatodik hetét követően maga neveli a gyermeket, a Bíróság a C-249/97 sz. Gruber-ügyben 1999. szeptember 14-én hozott
ítéletben (EBHT 1999., I-5259. o., 32. pont és az azt követő pontok) kimondta, hogy az AngG. 26. cikke és a Gewerbeordnung
1859 (a továbbiakban: GewO. 1859) 82a. cikke szerinti, a munkavállaló munkaviszonyának idő előtti megszüntetéséhez vezető
súlyos indokok körébe a gyermeknevelés nem tartozik bele. A Bíróság pontosítása alapján ez olyan indok, amely nincs összefüggésben
a vállalkozásbeli munkakörülményekkel vagy a munkáltató magatartásával, és nem teszi lehetetlenné a munkavégzést.
Az Oberster Gerichtshof ebből arra következtet, hogy össze kell hasonlítani azon szülők helyzetét, akik saját érdekükben és
saját akaratukból gyermeknevelés céljából vettek igénybe további szabadságot, valamint azon munkavállalókét, akik olyan egyéb,
egyéni indok miatt – például a beteg hozzátartozó gondozása címén – függesztik fel hosszú időre a munkavégzést, amely nem
akadályozná őket a munkában.
A kérdést előterjesztő bíróság véleménye szerint az a tény, hogy a jogalkotó a szülőket előnyben részesíti azáltal, hogy lehetővé
teszi számukra a nevelési szabadság egyoldalú igénybe vételét ahelyett, hogy erre az esetre előírná a munkaviszony megszüntetésének
kötelezettségét, valamint felmondás esetére különleges védelmet biztosít számukra, nem minősül a női munkavállalók hátrányos
megkülönböztetésének.
Az Oberster Gerichtshof ugyanakkor megállapítja, hogy az alapeljárás felperese nem ezt az álláspontot képviseli, mivel ő azt
a hátrányos megkülönböztetést vizsgálja, amely egyfelől a szülői szabadságon lévő személyek – akik esetében a végkielégítés
számításakor nem veszik figyelembe azt az időtartamot, amikor nem végeztek munkát –, másfelől azon személyek között van, akik
esetében a katonai vagy polgári szolgálat időtartamát figyelembe veszik.

Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésekről
Mivel ezen körülmények között az Oberster Gerichtshof úgy ítélte meg, hogy az előtte folyamatban lévő ügy megítélése közösségi
jogi rendelkezések értelmezésétől függ, felfüggesztette eljárását, és előzetes döntéshozatal céljából az alábbi kérdéseket
terjesztette a Bíróság elé:
„1) Az EK 141. cikk és a 75/117 irányelv 1. cikke szerinti díjazás fogalmát úgy kell-e értelmezni, hogy olyan általános érvényű
törvényi rendelkezésekre is vonatkozik, mint [az APSG] 8. §-a, amelyek értelmében közérdekű indokok alapján az e szöveg által
meghatározott ágazatokban teljesített olyan közszolgálatnak tekintendő szolgálat időtartamát, amely során általában nem lehet
magánjogi jogcímen munkát végezni, figyelembe kell venni a magánjogi munkaviszonyok időtartama alapján számított, a munkajogi
szabályozás által előírt jogosultságok számításakor?
2) Az EK 141. cikket és a 75/117 irányelv 1. cikkét úgy kell-e értelmezni, hogy – az egyenlő díjazás szempontjából – az APSG.
8. §-ának hatálya alá tartozó női és férfi munkavállalók csoportja (A csoport) egy olyan díjazási rendszerben, amely a munkavállalók
részére a munkaviszony tényleges megszüntetése esetén – kivéve, ha a munkaviszony megszüntetését a munkavállaló súlyos ok
nélkül maga kezdeményezte, vagy ha a munkaviszony a munkavállalónak felróható okból szűnt meg – lényegében a vállalkozáshoz
való múltbeli hűség alapján az új munkaviszony létesítéséig tartó átmeneti időszak megkönnyítésére – a munkaviszony időtartama
alapján számított végkielégítést biztosít úgy, hogy a munkaviszony egyes időszakai jellegük szerint elkülönülnek egymástól,
és ez lehetővé teszi a fizetés nélküli szabadságok időtartamának figyelmen kívül hagyását abban az esetben, ha a fizetés nélküli
szabadságot a munkavállaló kezdeményezésére, a munkavállaló érdekében álló olyan okok miatt engedélyezték, amelyek nem elég
súlyosak ahhoz, hogy feljogosítanák a munkavállalót a munkaviszony végkielégítéssel járó megszüntetésére, összehasonlítható-e
azon női munkavállalók csoportjával, akik a Mutterschutzgesetz 15. §-ának rendelkezései alapján úgy határoznak, hogy a szokásosan
tizenhat hetes szülési szabadság végén – legfeljebb a gyermek kétéves koráig – gyermeknevelés céljából szülői szabadságot
vesznek igénybe (nevelési szabadság), amely a rendszeres díjazás megszűnésével jár (B csoport)?
3) Az EK 141. cikket és a 75/117 irányelv 1. cikkét úgy kell-e értelmezni, hogy a második kérdésben meghatározott női és férfi
munkavállalók csoportjai közötti különbségek, amelyek főként abban nyilvánulnak meg, hogy az A csoportba tartozó „katonai
szolgálatot teljesítő személyek” esetében
–        a „szolgálatba lépés” általában kötelezettséget jelent, de – még az önkéntes szolgálat esetében is –
–        ez a szolgálatba lépés alá van rendelve az erre vonatkozó közérdeknek, és
–        általában nincs lehetőség – még más munkaviszony keretében sem – magánjogi munkaviszony keretén belül munkát vállalni;
míg a B csoportba tartozó, „szülői szabadságon” lévő női és férfi munkavállalók esetében
–        kizárólag a munkavállaló dönti el, hogy egy meghatározott munkaviszony keretében a gyermeknevelés érdekében kivesz-e szülői
szabadságot,
–        ugyanakkor ez alatt a szülői szabadság alatt a gyermeknevelésen kívüli időben, korlátozott mértékben magánjogi munkaviszony
keretén belül folytathatja tevékenységét,
objektív módon igazolják-e azt, hogy a kérdéses időszakokat a szolgálati idő alapján járó jogosultságok esetében másként vegyék
figyelembe?”

Az első kérdésről
A kérdést előterjesztő bíróság első kérdésével tulajdonképpen arra vár választ, hogy azt az előnyt, amely az önkéntesen meghosszabbítható
kötelező katonai szolgálatot vagy azt helyettesítő polgári szolgálatot teljesítő személyek esetében az általuk a későbbiekben
igényelhető, a végkielégítés számítása során ezen szolgálatok időtartamának figyelembe vételét jelenti, az EK 141. cikk szerinti
díjazás részének kell-e tekinteni.

A Bírósághoz benyújtott észrevételek
A Gewerkschaftsbund, az osztrák kormány és az Európai Közösségek Bizottsága úgy véli, hogy a végkielégítés összegének az APSG
8. cikke alapján történő felemelését azon személyek esetében, akik katonai vagy annak megfelelő szolgálatot teljesítenek,
végkielégítésként a díjazás alkotóelemének kell tekinteni (lásd a fent hivatkozott Gruber-ítélet 22. pontját, és a C-190/98.
sz. Graf-ügyben 2000. január 27-én hozott ítélet [EBHT 1998., I-493. o.] 14. pontját).
A Wirtschaftskammer Österreich ezzel ellentétes álláspontja szerint a magánjogi munkaadó azon kötelezettsége, hogy a végkielégítés
számításakor vegye figyelembe a munkaviszony felfüggesztésének időtartamát, nem tekinthető az EK 141. cikk vagy a 75/117 irányelv
szerinti díjazásnak.

A Bíróság mérlegelése
Sem az alapeljárás felei, sem az osztrák kormány, sem a Bizottság nem vitatja, hogy az alapeljárás a munkáltatóval fennálló
munkaviszony időtartamára vonatkozik, és hogy ezt az időtartamot a végkielégítés összegének számításakor figyelembe kell venni,
mivel ez a díjazás fogalmába tartozik (lásd e tekintetben a fent hivatkozott Gruber-ítélet 22. pontját).
Az a tény, hogy ezt az időtartamot jogszabály szerint az általános érdek alapján teljesített katonai vagy polgári szolgálat
időtartamára figyelemmel és a végkielégítés nyújtásának jogcímét képező állástól függetlenül meg lehet hosszabbítani, nincs
hatással az említett végkielégítés kifizetésének formájára.
A végkielégítési rendszer az EK 141. cikk hatálya alá tartozik, és az egyes munkavállalók egyedi helyzetét – e rendszerre
figyelemmel – ezen cikk rendelkezéseire alapozva lehet megvizsgálni.
Az első kérdésre tehát az a válasz, hogy azt az előnyt, amely az önkéntesen meghosszabbítható kötelező katonai szolgálatot
vagy azt helyettesítő polgári szolgálatot teljesítő személyek esetében az általuk a későbbiekben igényelhető, a végkielégítés
számítása során ezen szolgálatok időtartamának figyelembe vételét jelenti, az EK 141. cikke szerinti díjazás részének kell
tekinteni.

A második és a harmadik kérdésről
Második és harmadik kérdésével a kérdést előterjesztő bíróság tulajdonképpen arra vár választ, hogy az EK 141. cikkel és a
75/117 irányelvvel ellentétes-e az, ha a végkielégítés számítása során a túlnyomórészt férfiak által teljesített katonai vagy
annak megfelelő polgári szolgálatok időtartamát figyelembe veszik, míg a főként nők által igénybe vett szülői szabadság időtartamát
nem.

A Bírósághoz benyújtott észrevételek
A Gewerkschaftsbund érvelése szerint az Oberster Gerichtshof állandó joggyakorlata alapján a végkielégítés számításánál –
amíg a munkaviszony fennáll – főszabály szerint figyelembe kell venni a fizetés nélküli szabadságok időtartamát.
Az alapeljárás felperese úgy véli, hogy nincs tényleges különbség a második és harmadik előzetes döntéshozatalra terjesztett
kérdésben meghatározott, a katonai vagy polgári szolgálatot teljesítő munkavállalók alkotta A csoport, és a szülői szabadságon
lévő munkavállalókból álló B csoport között.
Nem lenne helytálló azt feltételezni, hogy az közérdeken alapuló kötelezettségnek minősülő katonai szolgálat teljesítéséhez
képest a szülői szabadság, amely a „gyermeknevelés folytatásának igényét” jelenti, önkéntes alapon nyugszik, és ezért kizárólag
az érintett személy akaratán múlik.
Egyrészt a katonai szolgálat önkéntes időszakokkal meghosszabbítható. Másrészt a szülői szabadság igénybe vétele a nőknél
egyfajta szükségszerűség, mivel a fogadó intézményekben biztosított férőhelyek száma kevés, a férfiak nem szívesen veszik
igénybe ezt a szabadságot, továbbá a gyermek gondozása és nevelése kötelezettségének elmulasztása büntetőjogi szankciót von
maga után.
Ezen kívül az alapeljárás felperese szerint a két csoport az érintett időszak alatti munkavégzési lehetőség szempontjából
azonos helyzetben van.
A Gewerkschaftsbund ebből azt a következtetést vonja le, hogy az EK 141. cikk és a 75/117 irányelv 1. cikke szerinti egyenlő
díjazás tekintetében az APSG. 8. cikke szerinti munkavállalók csoportja összehasonlítható az MSchG. 15. cikkének hatálya alá
tartozó női munkavállalók csoportjával, és hogy megállapítható, hogy az elsőhöz képest a második csoportot nem igazolható,
hátrányos módon különböztetik meg.
A Wirtschaftskammer Österreich szerint nem lehet összehasonlítani a katonai szolgálatot teljesítő személyek alkotta A csoportot
és a szülői szabadságon lévő személyekből álló B csoportot, mivel a jogalkotó szándéka a két csoport vonatkozásában annyira
eltérő, hogy nem lehet helyzetüket összehasonlíthatónak tekinteni.
Az Oberster Gerichtshof a kérdést előzetes döntéshozatalra utaló végzésében kifejtette: a végkielégítéshez való jog osztrák
rendszere lehetővé teszi, hogy a szülői szabadság időtartamát ne vegyék figyelembe arra hivatkozva, hogy ezt a szabadságot
a munkavállaló saját érdekében és kezdeményezésére veszi igénybe.
Ugyanakkor a munkavállaló érdekeitől független az APSG. 8. cikke szerinti kötelező szolgálat. Az önkéntes alapon teljesített
szolgálatokat, amelynek egyébként a nőknek szervezett katonai képzés is része, kizárólag az állam katonai érdekei alapján
engedélyezhetik. Ebben az esetben a munkaszerződés megszakítása általános – és főként katonai – érdekeket szolgál.
Ezen körülmények között az A és B csoport eltérő kezelése összhangban lenne az EK 141. cikkel és a 75/117 irányelv 1. cikkével.
A Wirtschaftskammer Österreich hozzáteszi, hogy az elsődleges ok, amiért nem lehet az A és a B csoportot összehasonlítani,
ahhoz a tényhez kapcsolódik, hogy a katonai szolgálatot teljesítő személyek közvetlenül a nemen alapuló egyenlőtlen elbánásban
részesülnek. Ez az egyenlőtlenség abból ered, hogy ezeket a személyeket a katonai vagy polgári szolgálat ideje alatt nemcsak
az állás megszerzésétől, hanem a szakmai képzés és előmenetel lehetőségétől is megfosztják, amely miatt ők a nőkhöz képest
hátrányos helyzetbe kerülnek. Ezen egyenlőtlenség ellensúlyozása érdekében a férfiak számára biztosított juttatásoknak a közösségi
joggal való összeegyeztethetőségét mondta ki a Bíróság a C-79/99. sz. Schnorbus-ügyben 2000. december 7-én (EBHT 2000., I-10997.
o.), valamint a C-186/01. sz. Dory-ügyben 2003. március 11-én (EBHT 2003., I-2479. o.) hozott ítéletében.
Az osztrák kormány véleménye szerint sincsenek összehasonlítható helyzetben az MSchG. értelmében szülői szabadságon lévő női
munkavállalók és a katonai szolgálatot teljesítő személyek.
Véleménye szerint objektív indokok támasztják alá azt, hogy ezeket az időszakokat, amelyek alatt a munkaszerződésből eredő
kötelezettségeket felfüggesztik, ne ugyanolyan módon vegyék figyelembe a végkielégítés számításakor, és hogy ez a különbség
ne minősüljön az EK 141. cikk által tiltott nemen alapuló hátrányos megkülönböztetésnek.
A Bizottság véleménye szerint nincs szükség a fent vizsgált kétfajta végkielégítési rendszer összehasonlítására. A Bizottság
fenntartja, hogy az Oberster Gerichtshof egyszerűen azt szeretné megtudni, hogy az EK 141. cikket és a 75/117 irányelv első
cikkét a közvetett hátrányos megkülönböztetés fényében úgy kell-e értelmezni, hogy azokkal ellentétes egy olyan nemzeti rendelkezés,
mint az MSchG. 15f. cikke.
A Bizottság álláspontja szerint egyébként megállapítható lenne a nemen alapuló közvetlen hátrányos megkülönböztetés ténye
abban az esetben, ha az alapeljárás tárgya olyan szabadság figyelemen kívül hagyása, amelyet valójában főként női munkavállalók
vesznek igénybe, mivel az MSchG. 15f. cikkének (1) bekezdéséből eredő kizárás csak a nőkre vonatkozik. A Bizottság annak vizsgálatát,
hogy fennáll-e a közvetett hátrányos megkülönböztetés, a kérdést előterjesztő bíróság által választott területre korlátozza.
A kérdést előterjesztő bíróság kérdésével kapcsolatban a Bizottság fenntartja, hogy a végkielégítés szempontjából továbbra
is fennáll a szülői szabadság és a katonai vagy polgári szolgálat időtartamának eltérő rendszeréből eredő közvetett hátrányos
megkülönböztetés kérdése. Ezen két rendszer összehasonlítása egyrészt nem tartalmaz semmilyen új elemet az MSchG. 15f. cikkének
(1) bekezdése alapján már megállapított hátrányos megkülönböztetés szempontjából, másrészt ez alapján semmilyen, a nemen alapuló
hátrányos megkülönböztetést igazoló objektív indokra nem lehet következtetni.
Mindenesetre a Bizottság úgy véli, hogy nincs olyan objektív tényező, amelynek köze lenne a nemen alapuló hátrányos megkülönböztetéshez,
és amely igazolná az MSchG. 15f. cikke szerinti nőkkel való egyenlőtlen elbánást.

A Bíróság álláspontja
A Bizottság által említett közvetlen hátrányos megkülönböztetés abból ered, hogy a férfi munkavállalók esetében nincs utalás
az MSchG. 15f. cikkének (1) bekezdésére, amely a szülői szabadság időtartamának figyelemen kívül hagyását tartalmazza. Ugyanakkor
sem az alapeljárás felei, sem az osztrák kormány, sem a Bizottság nem vitatja, hogy a hatályos szabályozás elegendő a nők
és a férfiak által igénybe vett szülői szabadság esetén fennálló azonos elbánás biztosítására.
A kérdést előterjesztő bíróság által a szülői szabadságot igénybe vevő és a katonai vagy polgári szolgálatot teljesítő munkavállalók
esetén a végkielégítés szempontjából meglévő eltérő elbánással kapcsolatban feltett kérdés kapcsán emlékeztetni kell arra,
hogy az EK 141. cikk és a 75/117 irányelv szerinti – a hátrányos megkülönböztetés tilalma elvének részét képező – egyenlő
díjazás elve feltételezi, hogy az abban részesülő női és férfi munkavállalók hasonló helyzetben vannak (lásd a C-218/98. sz.
Abdoulaye és társai ügyben 1999. szeptember 16-án hozott [EBHT 1999., I-5723. o. 16. pont] ítéletet és a C-366/99. sz. Griesmar-ügyben
2001. szeptember 29-én hozott [EBHT 2001., I-9383. o., 39. pont] ítéletet).
Jelen esetben tehát a szülői szabadság a munkavállaló által gyermeknevelés céljából önkéntesen igénybe vett szabadság. Az
önkéntes jelleg nem szűnik meg azért, mert a nagyon fiatal gyermek felügyeletét biztosító megfelelő létesítmény megtalálása
nehézségekbe ütközik – bármennyire is sajnálatos egy ilyen helyzet. Ezen szabadság célja nem azonos a szülési szabadságéval;
más a jogi szabályozása és – a szülési szabadságot követő időszaktól eltérően – más időszakban is igénybe lehet venni.
Ugyanakkor a katonai szolgálat kötelezettsége a törvény által előírt állampolgári kötelesség, és nem rendelhető alá a munkavállaló
egyéni érdekeinek. A munkaviszonyt közérdekből terhelő kényszer általános jellegű, amelyet nem befolyásol sem a vállalkozás
mérete, sem a munkavállaló szolgálati ideje.
A katonai szolgálat keretében a behívott a fegyveres erők rendelkezésére áll egy olyan időszakban, amelyet nem ő választ meg.
A katonai szolgálat kötelezettségének sajátos jellege miatt a Bíróság kimondta, hogy a közösségi jog nem tiltja, hogy ez a
kötelezettség bármely tagállamban férfiakat terhelő kötelezettség legyen (a fent hivatkozott Dory-ítélet).
Ez a szolgálat – attól, hogy önkéntesen meghosszabbítható – nem veszíti el sajátos jellegét, és nem változik a célja sem.
Valójában, még ha a katonai szolgálat meghosszabbítása önkéntes alapokon nyugszik is, az APSG. alapján egy közjogi jellegű
szükségletnek tesz továbbra is eleget, amely kényszerítő katonai indokoknak rendeli alá a hosszabbítás lehetőségét (APSG.
8. cikke, Wehrgesetz 19., 20., 23. és 37. cikke).
Minden egyes esetben a munkaszerződés felfüggesztését saját indokokkal támasztják alá, a szülői szabadság esetében a munkavállaló
és családja érdekével, a katonai szolgálat esetében pedig a közérdekkel. Mivel ezek az indokok eltérő jellegűek, az azokra
hivatkozó munkavállalók helyzete nem összehasonlítható.
A fentiek figyelembevételével a második és harmadik kérdésre az a válasz, hogy az EK 141. cikkel és a 75/117 irányelvvel nem
ellentétes az, ha a végkielégítés számítása során a túlnyomórészt férfiak által teljesített katonai – vagy annak megfelelő
polgári – szolgálatok időtartamát figyelembe veszik, míg a főként nők által igénybe vett szülői szabadság időtartamát nem.

A költségekről
A Bíróságnál észrevételt előterjesztő osztrák kormány, valamint a Bizottság részéről felmerült költségeket nem kell megtéríteni.
Mivel ez az eljárás az alapeljárásban részt vevő felek számára a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő eljárás
egy szakaszát képezi, ez a bíróság dönt a költségekről.
A fenti indokok alapján
A BÍRÓSÁG (nagytanács)
az Oberster Gerichtshof 2002. május 22-i végzésével hozzá intézett kérdésekre válaszolva a következőképpen határozott:
1)
Azt az előnyt, amely az önkéntesen meghosszabbítható kötelező katonai szolgálatot vagy az azt helyettesítő polgári szolgálatot
teljesítő személyek esetében a későbbiekben általuk igényelhető végkielégítés számítása során ezen szolgálatok időtartamának
figyelembe vételét jelenti, az EK 141. cikk szerinti díjazás részének kell tekinteni.
2)
Az EK 141. cikkel, valamint a férfiak és a nők egyenlő díjazása elvének alkalmazására vonatkozó tagállami jogszabályok közelítéséről
szóló, 1975. február 10-i 75/1176/EGK irányelvvel nem ellentétes az, ha a végkielégítés számítása során a túlnyomórészt férfiak
által teljesített katonai vagy – annak megfelelő – polgári szolgálatok időtartamát figyelembe veszik, míg a főként nők által
igénybe vett szülői szabadság időtartamát nem.
Skouris
Jann
Timmermans
Rosas
Puissochet
Cunha Rodrigues
Schintgen
Macken
Colneric
von Bahr

Silva de Lapuerta
Kihirdetve Luxembourgban, a 2004. június 8-i nyilvános ülésen.
R. Grass

V. Skouris
hivatalvezető

elnök
*
Az eljárás nyelve: német.