CELEX: 62004CJ0452
Pakalpojumu sniegšanas brīvība
Kapitāla brīva aprite
Trešā valstī dibināta sabiedrība
Pilnībā vai galvenokārt uz dalībvalsts teritoriju orientēta darbība
Kredītu izsniegšana profesionālas darbības ietvaros
Prasība saņemt iepriekšēju atļauju dalībvalstī, kurā sniegts pakalpojums

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par EKL 49., 56. un 58. panta interpretāciju.
Šis lūgums tika iesniegts saistībā ar prasību, ko cēla
Fidium Finanz AG
(turpmāk tekstā – “
Fidium Finanz
”), Šveicē dibināta sabiedrība, pret
Bundesanstalt für Finanzdienstleistungsaufsicht
(Federālais finanšu darījumu uzraudzības dienests, turpmāk tekstā – “
Bundesanstalt
”) lēmumu, ar ko šī iestāde tai aizliedza profesionālas darbības ietvaros izsniegt Vācijā dibinātām personām kredītus, pamatojoties
uz to, ka tai nav Vācijas tiesību aktos paredzētās atļaujas.
I –
Atbilstošās tiesību normas
A –
Kopienu tiesības
EKL 49.–55. pants reglamentē pakalpojumu sniegšanas brīvību. Ar EKL 49. panta pirmo daļu Kopienā ir aizliegti pakalpojumu
sniegšanas brīvības ierobežojumi to dalībvalstu pilsoņiem, kas veic uzņēmējdarbību kādā Kopienas valstī, bet sniedz pakalpojumus
citas dalībvalsts personai.
EKL 56.–60. pants attiecas uz kapitāla brīvu apriti. EKL 56. panta 1. punkts paredz, ka, ievērojot EK līguma III sadaļas 4. nodaļā
ar nosaukumu “Kapitāls un maksājumi” izklāstītos noteikumus, ir aizliegti visi kapitāla aprites ierobežojumi dalībvalstu,
kā arī dalībvalstu un trešo valstu starpā.
Padomes 1988. gada 24. jūnija Direktīvas 88/361/EEK par Līguma 67. panta īstenošanu [pants atcelts ar Amsterdamas līgumu]
(OV L 178, 5. lpp.) I pielikuma ar nosaukumu “Direktīvas 1. pantā minēto kapitāla aprites tipu nomenklatūra” ievadā ir precizēts,
ka:
“[..]
Šajā nomenklatūrā uzskaitītie kapitāla aprites tipi attiecas uz:
–        visām operācijām, kas vajadzīgas kapitāla apritei: darījumu un līdzīgu pārvedumu slēgšanu un izpildi. [..]
[..]
–        kredītu vai aizdevumu atmaksāšanas operācijām.
Šī nomenklatūra nav pilnīgs kapitāla aprites jēdzienu saraksts, no tā izriet XIII sadaļas virsraksts – F. “Citi kapitāla aprites
tipi: Dažādi”. Nomenklatūra šā iemesla dēļ nav jāinterpretē kā ierobežojums šīs direktīvas 1. pantā minētā kapitāla aprites
pilnīgas liberalizācijas principa piemērojumam.”
Minētā nomenklatūra ietver trīspadsmit dažādas kapitāla aprites kategorijas. Šīs pašas nomenklatūras VIII sadaļā ar nosaukumu
“Finanšu aizdevumi un kredīti” ir ietverti aizdevumi, ko nerezidenti piešķir rezidentiem.
B –
Valsts tiesiskais regulējums
Saskaņā ar Kredītiestāžu likuma 1. panta 1. punktu (
Gesetz über das Kreditwesen
) tā 1998. gada 9. septembra redakcijā (
BGBl
. 1998 I, 2776. lpp.; turpmāk tekstā – “
KWG
”) ar “kredītiestādēm” saprot “uzņēmumus, kuri profesionālas darbības ietvaros veic bankas darījumus vai kuri tos veic tādā
apmērā, ka ir jānodibina komercuzņēmums”, un ar “bankas darījumiem” tostarp saprot “naudas aizdevumu un kredītu ar piekrišanu
(kredītoperācijas) piešķiršanu”.
Šī paša likuma 1. panta 1.a punktā jēdziens “finanšu pakalpojumu iestādes” ir definēts kā “uzņēmumi, kuri profesionālas darbības
ietvaros sniedz finanšu pakalpojumus trešām personām vai kuri tos veic tik lielā apmērā, ka ir jānodibina komercuzņēmums”.

KWG
32. panta 1. punkta pirmajā daļā noteikts:
“Ikvienai personai, kura vēlas profesionālas darbības ietvaros veikt bankas darījumus vai sniegt finanšu pakalpojumus valstī,
vai arī to darīt tādā apmērā, ka ir jānodibina komercuzņēmums, ir jāsaņem
Bundesanstalt
izdota atļauja [..].

KWG
33. panta 1. punkta pirmās daļas 6. punktā paredzēts, ka atļauju nepiešķir, ja uzņēmuma galvenā vadība neatrodas valstī.

KWG
53. panta 1. punkts noteic, ka, ja ārvalstīs dibinātam uzņēmumam Vācijā ir filiāle, kas veic bankas darījumus vai sniedz
finanšu pakalpojumus, tad šī filiāle ir uzskatāma par kredītiestādi vai finanšu pakalpojumu iestādi.

KWG
53.b panta 1. punktā ir paredzēts īpašs režīms, kas piemērojams citās Eiropas Ekonomiskās zonas dalībvalstīs dibinātām kredītiestādēm.
Atbilstoši
Bundesanstalt
2003. gada 16. septembra apkārtrakstam par bankas darbību veikšanu vai finanšu pakalpojumu sniegšanu “valstī”
KWG
32. panta izpratnē ir uzskatāma darbība, ja “pakalpojumu sniedzēja sēdeklis vai pastāvīgā atrašanās vieta ir ārvalstīs un
tas mērķtiecīgi orientējas uz valsts tirgu, lai atkārtoti profesionālās darbības ietvaros veiktu bankas darījumus vai sniegtu
finanšu pakalpojumus uzņēmumiem un/vai personām, kuru sēdeklis vai pastāvīgā atrašanās vieta ir valstī”.
II –
Pamata prāva un prejudiciālie jautājumi

Fidium Finanz
ir atbilstoši Šveices tiesībām dibināta sabiedrība, kuras sēdeklis un galvenā vadība atrodas Sengallā [
Saint‑Gall
] (Šveice). Tā ārvalstu klientiem izsniedz kredītus EUR 2500 vai 3500 apmērā ar gada procentu likmi 13,94 %.
Saskaņā ar
Fidium Finanz
iesniegtajiem rādītājiem apmēram 90 % no tās izsniegtajiem kredītiem tiek izsniegti personām, kuras dzīvo Vācijā. Attiecīgie
kredīti sākotnēji tika piedāvāti Vācijā dzīvojošiem Vācijas pilsoņiem, kuri atbilst zināmiem nosacījumiem. Turpmāk mērķauditorija
bija šajā dalībvalstī dzīvojoši darbinieki, kas atbilst zināmiem nosacījumiem. Lai saņemtu šos kredītus, no
Schufa
(Vācijas informācijas par kredītiem dienests) iepriekš nebija jāsaņem nekāda informācija.
Attiecīgie kredīti tiek piedāvāti no Šveices administrētā mājas lapā. No šīs mājas lapas klienti var lejupielādēt vajadzīgos
dokumentus, lai tos aizpildītu un pa pastu nosūtītu
Fidium Finanz
. Minētos kredītus piedāvā arī kredītstarpnieki, kuri strādā Vācijā. Atbilstoši iesniedzējtiesas minētajam šie starpnieki
nedarbojas ne kā
Fidium Finanz
pārstāvji, ne arī kā pilnvarnieki. Viņi šīs sabiedrības labā slēdz līgumus un par to saņem komisijas naudu.

Fidium Finanz
nav
KWG
32. panta 1. punkta pirmajā daļā paredzētās atļaujas, lai Vācijā veiktu bankas darbību un sniegtu finanšu pakalpojumus. Tās
darbību Šveicē regulē šīs valsts tiesības par patēriņa kredītiem, taču atbilstoši iesniedzējtiesas iesniegtajām norādēm pamata
prāvas faktu norises laikā atbilstoši šīm tiesībām Šveices uzņēmumiem, kas kredītus izsniedz tikai ārvalstniekiem, nav tikusi
piemērota prasība saņemt atļauju.
Uzskatīdama, ka
Fidium Finanz
bankas darbību veic “valstī”
KWG
32. panta izpratnē, kā ticis interpretēts 2003. gada 16. septembra apkārtrakstā,
Bundesanstalt
šai sabiedrībai izvirzīja prasību saņemt atļauju, lai tā varētu izsniegt kredītus. Tajā pašā laikā
Fidium Finanz
uzskatīja, ka savas darbības veikšanai tai Vācijas iestāžu izdota atļauja nav vajadzīga tiktāl, ciktāl tā savu darbību neveic
“valstī”
KWG
izpratnē, bet gan “[ir orientēta] uz” Vāciju.
Ar 2003. gada 22. augusta lēmumu
Bundesanstalt
aizliedza tostarp
Fidium Finanz
profesionālas darbības ietvaros vai tādā apmērā, ka ir jānodibina komercuzņēmums, veikt kredīta operācijas, mērķtiecīgi kontaktējoties
ar Vācijā dzīvojošiem klientiem. Uzskatīdama, ka šis lēmums, kā arī vēlākais to apstiprinošais
Bundesanstalt
lēmums ir kapitāla brīvas aprites ierobežojums EKL 56. un turpmāko pantu izpratnē,
Fidium Finanz
cēla prasību
Verwaltungsgericht Frankfurt am Main
[Frankfurtes Administratīvā tiesa].
Uzskatot, ka izskatāmās prāvas atrisināšanai ir nepieciešama Līguma noteikumu interpretācija,
Bundesfinanzhof
[Federālā Finanšu tiesa] nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:
“1)      Vai uzņēmums, kura reģistrācijas vieta ir ārpus Eiropas Savienības, šajā gadījumā Šveicē, savas profesionālās darbības ietvaros
piešķirot kredītus Eiropas Savienības dalībvalstu, šajā gadījumā – Vācijas Federatīvās Republikas, iedzīvotājiem, attiecībā
uz šo dalībvalsti un tās iestāžu vai tiesu pasākumiem var atsaukties uz kapitāla aprites brīvību saskaņā ar EKL 56. pantu,
vai arī šādu finanšu pakalpojumu sagatavošanu, sniegšanu un izpildi regulē vienīgi pakalpojumu sniegšanas brīvība, ko nosaka
EKL 49. un turpmākie panti?
2)      Vai uz kapitāla aprites brīvību saskaņā ar EKL 56. pantu, profesionālas darbības ietvaros vai galvenokārt piešķirot kredītus
iedzīvotājiem, kuru pastāvīgā uzturēšanās vieta ir Eiropas Savienībā, var atsaukties ārpus Eiropas Savienības reģistrēts uzņēmums,
kurš darbojas savā faktiskajā adresē valstī, kur šādu pakalpojumu sniegšanas uzsākšanai un veikšanai netiek izvirzīta prasība
saņemt šīs valsts iestāžu iepriekšēju atļauju, ne arī veikt savas kārtējās darbības kontroli veidā, kāds raksturīgs kredītiestādēm
Eiropas Savienībā un it īpaši šajā gadījumā – Vācijas Federatīvajā Republikā, vai arī atsaukšanās uz kapitāla aprites brīvību
šajā gadījumā ir tiesību ļaunprātīga izmantošana?
Vai saskaņā ar Eiropas Savienības tiesībām šādu uzņēmumu var aplūkot tāpat kā personas un uzņēmumus ar reģistrācijas vietu
dalībvalsts teritorijā, izvirzot prasību saņemt atļauju, kaut arī tam šajā dalībvalstī nav ne reģistrācijas adreses, ne filiāles?
3)      Vai kapitāla aprites brīvību, kas paredzēta EKL 56. pantā, ierobežo tas, ka uzņēmumam ar reģistrācijas adresi ārpus Eiropas
Savienības, kas profesionālas darbības ietvaros kredītus piešķir iedzīvotājiem Eiropas Savienībā, ir jāsaņem iepriekšēja atļauja
no iestādes attiecīgajā Eiropas Savienības dalībvalstī, kur pastāvīgi uzturas kredītņēmēji?
Vai no tā izriet, ka nepieņemamu komerciālu kredītu piešķiršana veido noziedzīga nodarījuma sastāvu vai administratīvo pārkāpumu?
4)      Vai trešajā jautājumā minētā prasība saņemt iepriekšēju atļauju ir pamatota saskaņā ar EKL 58. panta 1. punkta b) apakšpunktu,
it īpaši ievērojot:
–        kredītņēmēju aizsardzību no līgumiskiem un finansiāliem pienākumiem pret personām, kas iepriekš nav apliecinājušas savu uzticamību,
–        šo personu aizsardzību no personām un uzņēmumiem, kas neveic pienācīgu grāmatvedības uzskaiti un nepilda savus pienākumus
konsultēt un informēt klientus saskaņā ar vispārīgajiem noteikumiem,
–        šo personu aizsardzību no nesamērīgas un nepareizi izmantotas reklāmas aģitācijas,
–        garantijas, ka uzņēmumam, kas piešķir kredītus, ir pietiekami finansiālie resursi,
–        kapitāla tirgus aizsardzību no lielu kredītu nekontrolētas piešķiršanas,
–        kapitāla tirgus un sabiedrības kopumā aizsardzību no kriminālām mahinācijām, it īpaši tām, kas ir pamatā noteikumiem cīņai
pret naudas atmazgāšanu un terorismu?
5)      Vai trešajā jautājumā prasības saņemt iepriekšēju atļauju izvirzīšanu, kas ir atļauta ar Kopienu tiesībām, reglamentē EKL 58. panta
1. punkta b) apakšpunkts, saskaņā ar kuru kā svarīgs priekšnosacījums atļaujas izsniegšanai tiek prasīts, lai attiecīgajā
dalībvalstī atrastos uzņēmuma galvenā vadība vai vismaz filiāle, it īpaši, lai
–        būtu iespējams attiecīgās dalībvalsts iestādēm lietpratīgi un efektīvi veikt uzņēmuma darījumu un rīcības pārbaudes, t.i.,
it īpaši īsā termiņā vai bez brīdinājuma,
–        ļautu pilnībā pārraudzīt uzņēmuma darījumus un rīcību, izmantojot pieejamos dokumentus vai dalībvalsts rīcībā esošos dokumentus,
–        būtu pieejamas par dalībvalsts teritorijā esošo uzņēmumu personīgi atbildīgās personas,
–        nodrošinātu vai vismaz atvieglotu prasību izpildi, ko dalībvalsts klienti izvirza pret uzņēmumu?”
Tiesu debatēs
Fidium Finanz
advokāts informēja Tiesu, ka 2005. gada martā Sengallas kantona kompetentās iestādes minētajai sabiedrībai piešķīra atļauju
patēriņa kredītu izsniegšanai.
III –
Par prejudiciālajiem jautājumiem

Ievada piezīmes
Ar savu lūgumu par prejudiciālajiem jautājumiem iesniedzējtiesa vēlas uzzināt, vai kredītu izsniegšana profesionālas darbības
ietvaros ir uzskatāma par pakalpojumu sniegšanu un vai uz to attiecas EKL 49. un turpmākie panti, un/vai tā ietilpst EKL 56. un
turpmāko pantu par kapitāla brīvu apriti piemērošanas jomā. Pieņemot, ka šie pēdējie noteikumi ir piemērojami pamata prāvas
apstākļos, tā jautā, vai ar minētajiem noteikumiem tiek aizliegts tāds valsts tiesiskais režīms kā pamata prāvā, kas kā minētās
darbības, ko valsts teritorijā veic trešā valstī dibināta sabiedrība, priekšnosacījumu izvirza iepriekšējas atļaujas saņemšanu
un kas paredz, ka šādu atļauju nevar saņemt, ja tās teritorijā neatrodas minētās sabiedrības galvenā vadība vai tās filiāle
(turpmāk tekstā – “strīdīgais režīms”).
Jau sākotnēji ir jāprecizē, ka strīdīgo režīmu piemēro ārpus Eiropas Ekonomikas zonas dalībvalstīs dibinātām sabiedrībām.
Faktiski Eiropas Ekonomikas zonā dibinātām kredītiestādēm saskaņā ar
KWG
53.b panta 1. punktu tiek piemērots īpašs režīms, kas nav prejudiciālā lūguma priekšmets.
Kā izriet no šī sprieduma 14. un 15. punkta, Šveicē dibinātās
Fidium Finanz
darbība bija kredītu izsniegšana profesionālas darbības ietvaros Vācijā rezidējošām personām.
Pretēji Līguma sadaļā par kapitāla brīvu apriti norādītajam sadaļā par pakalpojumu sniegšanas brīvību nav neviena noteikuma,
kurā būtu minēts, ka uz šiem noteikumiem var atsaukties pakalpojumu sniedzēji – trešo valstu rezidenti, kas dibināti ārpus
Eiropas Savienības. Kā to konstatējusi Tiesa savā 1994. gada 15. novembra atzinumā 1/94 (
Recueil
, I‑5267. lpp., 81. punkts), šīs pēdējās nodaļas mērķis ir nodrošināt pakalpojumu brīvu sniegšanu dalībvalstu pilsoņiem. Tādējādi
trešā valstī dibināta sabiedrība nevar atsaukties uz EKL 49. un turpmākajiem pantiem.
Turklāt faktu pamata lietā norises laikā starp Eiropas Kopienu un tās dalībvalstīm, no vienas puses, un Šveices Konfederāciju,
no otras puses, 1999. gada 21. jūnijā Luksemburgā parakstītais nolīgums par personu brīvu pārvietošanos (OV 2002, L 114, 6. lpp.), kura mērķis ir atvieglot pakalpojumu sniegšanu līgumslēdzēju valstu teritorijās, vēl nebija spēkā.
Tā rodas jautājums par robežu un saikni starp Līguma noteikumiem par pakalpojumu sniegšanas brīvību, no vienas puses, un par
noteikumiem par kapitāla brīvu apriti, no otras puses.
Šajā sakarā no EKL 49. un 56. panta redakcijas, kā arī no to atrašanās vietas divās dažādās Līguma III sadaļas nodaļās izriet,
ka, lai gan tie ir savstarpēji cieši saistīti, šo noteikumu mērķis ir reglamentēt divas dažādas situācijas un tiem katram
ir sava piemērošanas joma.
Šis apstāklis tostarp ir apstiprināts ar EKL 51. panta 2. punktu, kurā, no vienas puses, tiek izšķirti ar kapitāla apriti
saistīti banku un apdrošināšanas pakalpojumi, un, no otras puses, kapitāla brīva aprite, kas paredz, ka minēto pakalpojumu
liberalizācijai ir jānotiek “atbilstīgi kapitāla aprites liberalizācijai”.
Protams, nav neiespējams, ka īpašos noteiktos gadījumos, kad valsts tiesību norma vienlaicīgi attiecas gan uz pakalpojumu
sniegšanas brīvību, gan arī uz kapitāla brīvu apriti, ar to vienlaicīgi tiek radīti šķēršļi abām šīm brīvībām.
Tiesā tika norādīts, ka šādos apstākļos un, ņemot vērā EKL 50. panta pirmās daļas redakciju, salīdzinājumā ar noteikumiem
par kapitāla brīvu apriti noteikumi par pakalpojumu brīvu sniegšanu tiek piemēroti pakārtoti.
Šim argumentam nevar piekrist. Lai gan EKL 50. panta pirmajā daļā paredzētajā jēdziena “pakalpojumi” definīcijā ir ietverts
precizējums, saskaņā ar kuru ir runa par pakalpojumiem, uz kuriem “neattiecas noteikumi par preču, kapitāla un personu brīvu
apriti”, tomēr šis precizējums ir veikts minētā jēdziena definīcijas līmenī, neizvirzot prioritāti starp pakalpojumu sniegšanas
brīvību un citām pamatbrīvībām. Faktiski “pakalpojumu” jēdziens attiecas uz pakalpojumiem, uz kuriem neattiecas citas brīvības,
lai neizrādītos, ka kāda veida saimnieciskā darbība neietilpst nevienā no pamatbrīvību piemērošanas jomām.
Šāda veida prioritāti nevar izsecināt arī no EKL 51. panta 2. punkta. Šī tiesību norma ir paredzēta Kopienu likumdevējam un
ir izskaidrojama ar potenciāli atšķirīgu pakalpojumu sniegšanas liberalizācijas pakāpi, no vienas puses, un kapitāla aprites
liberalizācijas pakāpi, no otras puses.
Taču, ja valsts pasākums vienlīdz ir saistīts ar pakalpojumu sniegšanas brīvību un kapitāla brīvu apriti, ir jāizvērtē, kādā
apmērā minētais pasākums ir saistīts ar šo pamatbrīvību īstenošanu un vai tādos apstākļos kā pamata lietā kādai no tām ir
prioritāra nozīme (skat. pēc analoģijas 2004. gada 25. marta spriedumu lietā C‑71/02
Karner
,
Recueil
, I‑3025. lpp., 47. punkts; 2004. gada 14. oktobra spriedumu lietā C‑36/02
Omega
, Krājums, I‑9609. lpp., 27. punkts, un EBTA tiesas 2000. gada 14. jūlija spriedumu lietā E‑1/00
State Management Debt Agency
/
Ìslandsbanki‑FBA
,
EFTA Court Report
, 2000–2001, 8. lpp., 32. punkts). Tiesa attiecīgo pasākumu principā izskata tikai attiecībā pret vienu no šīm pamatbrīvībām,
ja izrādās, ka viena no tām ir gluži otršķirīga salīdzinājumā ar otru un var tai tikt piesaistīta (skat. pēc analoģijas 1994. gada
24. marta spriedumu lietā C‑275/92
Schindler
,
Recueil
, I‑1039. lpp., 22. punkts; 2002. gada 22. janvāra spriedumu lietā C‑390/99
Canal Satélite Digital
,
Recueil
, I‑607. lpp., 31. punkts; iepriekš minēto spriedumu lietā
Karner
, 46. punkts; iepriekš minēto spriedumu lietā
Omega
, 26. punkts, un 2005. gada 26. maija spriedumu lietā C‑20/03
Burmanjer
u.c.,Krājums, I‑4133. lpp., 35. punkts).
Šo apsvērumu kontekstā būtu jāatbild uz prejudiciālajiem jautājumiem.

Par pirmo jautājumu
Ar savu pirmo jautājumu iesniedzējtiesa vēlas noskaidrot, vai trešā valstī dibināta sabiedrība profesionālas darbības ietvaros
kredītu izsniegšanas dalībvalsts rezidentiem kontekstā var atsaukties uz EKL 56. pantā minēto kapitāla brīvu apriti vai arī
šādu finanšu pakalpojumu sagatavošanu, sniegšanu un izpildi regulē vienīgi pakalpojumu sniegšanas brīvība, ko nosaka EKL 49. un
turpmākie panti.

Bundesanstalt
, Vācijas un Grieķijas valdības, Īrija, kā arī Itālijas un Portugāles valdības uzskata, ka kredītu izsniegšana profesionālas
darbības ietvaros ir pakalpojumu sniegšana EKL 50. panta pirmās daļas izpratnē un ka EKL 56. un turpmākie panti tādos apstākļos
kā pamata lietā nav piemērojami. Eiropas Kopienu Komisija un
Fidium Finanz
uzskata, ka uz minēto darbību attiecas kapitāla aprites brīvība un ka šī sabiedrība var atsaukties uz EKL 56. pantu.
Vispirms ir jānoskaidro, pie kādas pamatbrīvības ir pieskaitāma
Fidium Finanz
veicamā kredītu izsniegšana profesionālas darbības ietvaros.
Tieši no pastāvīgās judikatūras izriet, ka kredītiestādes darbība, kas ir kredītu izsniegšana, tiek atzīta par pakalpojumu
EKL 49. panta izpratnē (šajā sakarā skat. 1995. gada 14. novembra spriedumu lietā C‑484/93
Svensson
un
Gustavsson
,
Recueil
, I‑3955. lpp., 11. punkts, un 1997. gada 9. jūlija spriedumu lietā C‑222/95
Parodi
,
Recueil
, I‑3899. lpp., 17. punkts). Turklāt Eiropas Parlamenta un Padomes 2000. gada 20. marta Direktīvas 2000/12/EK par kredītiestāžu
darbības sākšanu un veikšanu (OV L 126, 1. lpp.) mērķis ir abu – brīvības veikt uzņēmējdarbību un pakalpojumu sniegšanas brīvības
– aspektā reglamentēt kredītu izsniegšanu.
Ja ir tiesa, ka
Fidium Finanz
Kopienu tiesību izpratnē nav kredītiestāde tiktāl, ciktāl tās darbība nav no sabiedrības pieņemt depozītus vai citas atmaksājamas
summas, kredītu izsniegšana profesionālas darbības ietvaros tomēr ir pakalpojumu sniegšana.
Attiecībā uz jēdzienu “kapitāla aprite”: tas nav Līgumā definēts. Tomēr saskaņā ar pastāvīgo judikatūru tiktāl, ciktāl Līguma
EKL 56. pantā būtībā ir pārņemts Direktīvas 88/361 1. panta saturs un pat ja tā bija pieņemta, pamatojoties uz EEK līguma
69. un 70. panta 1. punktu (EEK līguma 67.–73. pants tika aizstāts ar EK līguma 73.B–73.G pantu, jaunajā redakcijā – EKL 56.–60. pants),
Līgumam pievienotajai “kapitāla aprites” nomenklatūrai “kapitāla aprites” jēdziena definēšanai saglabājas norādoša vērtība
(šajā sakarā skat. 1999. gada 16. marta spriedumu lietā C‑222/97
Trummer
un
Mayer
,
Recueil
, I‑1661. lpp., 21. punkts; 2002. gada 5. marta spriedumu apvienotajās lietās C‑515/99, no C‑519/99 līdz C‑524/99 un no C‑526/99 līdz C‑540/99
Reisch
u.c.,
Recueil
, I‑2157. lpp., 30. punkts, un 2006. gada 23. februāra spriedumu lietā C‑513/03
van Hilten‑van der Heijden
,Krājums, I‑1957. lpp., 39. punkts).
Aizdevumi un kredīti, ko nerezidenti piešķir rezidentiem, ir ietverti Direktīvas 88/361 I pielikuma VIII sadaļā ar nosaukumu
“Finanšu aizdevumi un kredīti”. Atbilstoši minētā pielikuma paskaidrojošām piezīmēm šajā kategorijā ir ietverti arī patēriņa
kredīti.
No tā izriet, ka principā uz kredītu izsniegšanu profesionālas darbības ietvaros attiecas gan pakalpojumu sniegšanas brīvība
EKL 49. un turpmāko pantu izpratnē, gan arī kapitāla brīva aprite EKL 56. un turpmāko pantu izpratnē.
Tādējādi ir jāizvērtē, vai un – attiecīgajā gadījumā – cik lielā mērā strīdīgais režīms pamata lietas apstākļos ietekmē un
ierobežo šīs divas brīvības.
No lietas materiāliem izriet, ka attiecīgais režīms attiecas uz Vācijas tiesību aktiem par to uzņēmumu kontroli, kuri veic
banku darbības un piedāvā finanšu pakalpojumus. Šī režīma mērķis ir kontrolēt šādu pakalpojumu sniegšanu un tos atļaut veikt
tikai uzņēmumiem, kuri garantē pienācīgu darījumu izpildi. Tiklīdz uzņēmējam ir ļauts uzsākt darbību iekšējā valsts tirgū,
aizdevuma darījums sagatavots un kredīta līgums parakstīts, šis līgums tiek izpildīts un kredīta summa tiek pārskaitīta kredīta
ņēmējam.
Strīdīgā režīma rezultātā uzņēmējiem, kuri neatbilst ar
KWG
izvirzītajām prasībām, ir liegta pieeja Vācijas finanšu tirgum. Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru par pakalpojumu sniegšanas
brīvības ierobežojumu ir uzskatāmi visi pasākumi, kas aizliedz, traucē vai padara mazāk pievilcīgu šīs brīvības izmantošanu
(skat. it īpaši 2002. gada 15. janvāra spriedumu lietā C‑439/99 Komisija/Itālija,
Recueil
, I‑305. lpp., 22. punkts). Ja prasība par atļauju ir pakalpojumu sniegšanas brīvības ierobežojums, tad prasība par pastāvīga
uzņēmuma esamību faktiski ir šīs brīvības noliegšana. Šāda prasība ir pieļaujama tikai tad, ja tas ir neatņemams nosacījums,
lai sasniegtu noteikto mērķi (skat. iepriekš minētos spriedumus lietā
Parodi
, 31. punkts, un lietā Komisija/Itālija, 30. punkts).
Ņemot vērā šī sprieduma 25. punktā minētos apsvērumus, tāda trešā valstī dibināta sabiedrība kā
Fidium Finanz
nevar atsaukties uz EKL 49. un turpmākajiem pantiem.
Kas attiecas uz kapitāla brīvu apriti EKL 56. un turpmāko pantu izpratnē, ir iespējams, ka, ar minēto režīmu Vācijā rezidējošiem
klientiem radot šķēršļus attiecībā uz to finanšu pakalpojumu saņemšanu, ko piedāvā sabiedrības, kas dibinātas ārpus Eiropas
Ekonomikas zonas, klienti šos pakalpojumus izmanto retāk un tādējādi tiek mazināta ar šiem pakalpojumiem saistītā pārrobežu
finanšu aprite. Tajā pašā laikā runa ir tikai par neizbēgamām ierobežojumu attiecībā uz pakalpojumu brīvu apriti sekām (šajā
sakarā skat. iepriekš minēto spriedumu lietā
Omega
, 27. punkts, un 2006. gada 12. septembra spriedumu lietā C‑196/04
Cadbury Schweppes
un
Cadbury Schweppes Overseas
,Krājums, I‑7995. lpp., 33. punkts; pēc analoģijas skat. arī 1992. gada 28. janvāra spriedumu lietā C‑204/90
Bachmann
,
Recueil
, I‑249. lpp., 34. punkts).
Izskatās, ka tādos apstākļos kā pamata lietā pakalpojumu sniegšanas brīvība salīdzinājumā ar kapitāla brīvu apriti ir primāra.
Faktiski strīdīgais režīms, kā rezultātā trešās valstīs dibinātajām sabiedrībām tiek likti šķēršļi pieejai Vācijas finanšu
tirgum, būtiski ietekmē pakalpojumu sniegšanas brīvību. Tā kā minētā režīma ierobežojošā iedarbība attiecībā uz kapitāla brīvu
apriti ir tikai neizbēgamas radītā ierobežojuma sekas attiecībā uz pakalpojumu sniegšanu, tad nav jāizvērtē šī režīma saderība
ar EKL 56. un turpmākajiem pantiem.
Ņemot vērā iepriekš minēto, uz pirmo jautājumu ir jāatbild, ka valsts režīms, saskaņā ar kuru dalībvalsts savā teritorijā
kā kredītu izsniegšanas profesionālas darbības ietvaros, ko veic trešā valstī dibināta sabiedrība, priekšnosacījumu izvirza
iepriekšējas atļaujas saņemšanu un saskaņā ar kuru šādu atļauju nevar piešķirt, ja minētās sabiedrības galvenā vadība vai
tās filiāle neatrodas šajā dalībvalstī, pārsvarā ietekmē pakalpojumu sniegšanas brīvības izmantošanu EKL 49. un turpmāko pantu
izpratnē. Trešā valstī dibināta sabiedrība nevar atsaukties uz šiem noteikumiem.
Ņemot vērā atbildi uz pirmo jautājumu, uz iesniedzējtiesas pārējiem uzdotajiem jautājumiem nav jāatbild.

Par tiesāšanās izdevumiem
Attiecībā uz lietas dalībniekiem šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās
izdevumiem. Tiesāšanās izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto lietas dalībnieku tiesāšanās
izdevumi, nav atlīdzināmi.
Ar šādu pamatojumu Tiesa nospriež:
valsts režīms, saskaņā ar kuru dalībvalsts savā teritorijā kā kredītu izsniegšanas profesionālas darbības ietvaros, ko veic
trešā valstī dibināta sabiedrība, priekšnosacījumu izvirza iepriekšējas atļaujas saņemšanu un saskaņā ar kuru šādu atļauju
nevar piešķirt, ja minētās sabiedrības galvenā vadība vai tās filiāle neatrodas šajā dalībvalstī, pārsvarā ietekmē pakalpojumu
sniegšanas brīvības izmantošanu EKL 49. un turpmāko pantu izpratnē. Trešā valstī dibināta sabiedrība nevar atsaukties uz šiem
noteikumiem.
[Paraksti]
*
Tiesvedības valoda – vācu.