CELEX: 62004TJ0234
Prasība atcelt tiesību aktu
Lēmums 2004/01/EK
Bīstamas vielas
Nepieciešamība saņemt Komisijas atļauju paziņoto valsts tiesību normu atstāšanai spēkā
Nostāja, ko Komisija ieņēma attiecībā uz saskaņošanas apmēru
Apstrīdams akts
Nepieņemamība

Atbilstošās tiesību normas
Starptautisko tiesību normas
Eiropas Kopiena un dažas tās dalībvalstis ir Parīzē 1974. gada 4. jūnijā parakstītās Konvencijas par sauszemes avotu radītā jūras piesārņojuma novēršanu (turpmāk tekstā — “Parīzes konvencija”) līgumslēdzējas puses. Saskaņā ar šo konvenciju Parīzes komisija pieņēma Lēmumu 95/1 (turpmāk tekstā — “
Parcom
Lēmums 95/1”), kas paredz hlorētu īsas virknes parafīnu (turpmāk tekstā — “HĪVP”) lietošanas pakāpenisku izskaušanu. Eiropas Kopiena nav parakstījusi
Parcom
Lēmumu 95/1.
Parīzes konvenciju aizstāja Konvencija par Ziemeļaustrumatlantijas jūras vides aizsardzību, kas Kopienu vārdā tika apstiprināta ar Padomes 1997. gada 7. oktobra Lēmumu 98/249/EK attiecībā uz Konvencijas par Ziemeļaustrumatlantijas jūras vides aizsardzību noslēgšanu (
OV 1998, L 104, 1. lpp.
) (turpmāk tekstā — “
OSPAR
konvencija”), un jaunā komisija (turpmāk tekstā — “
Ospar
komisija”) aizstāja Parīzes komisiju.
Kopienu tiesību normas
EKL 95. panta 4. un 6. punkts nosaka:
“4.   Ja pēc tam, kad Padome vai Komisija ir noteikusi saskaņošanas pasākumu, kāda dalībvalsts uzskata par vajadzīgu atstāt spēkā savus noteikumus 30. pantā minēto būtisko iemeslu dēļ vai nolūkā aizsargāt vidi vai darba vidi, tā dara Komisijai zināmus šos noteikumus, kā arī pamatojumu to atstāšanai spēkā.
[..]
6.   Komisija sešos mēnešos pēc 4. [..] punktā minētās paziņošanas apstiprina vai noraida attiecīgos valsts noteikumus, iepriekš pārbaudot, vai tie nav patvaļīgas diskriminācijas līdzeklis vai slēpts ierobežojums tirdzniecībā starp dalībvalstīm un nerada šķēršļus iekšējā tirgus darbībai.
Ja šajā laikā Komisija lēmumu nav pieņēmusi, 4. [..] punktā minētos noteikumus uzskata par apstiprinātiem.
Komisija var informēt attiecīgo dalībvalsti, ka šajā punktā minēto laiku var vēl pagarināt uz laiku līdz sešiem mēnešiem, ja to attaisno jautājuma sarežģītība un cilvēku veselība netiek apdraudēta.”
Padomes 1976. gada 27. jūlija Direktīvā 76/769/EEK par dalībvalstu normatīvo un administratīvo aktu tuvināšanu attiecībā uz dažu bīstamu vielu un preparātu tirgū laišanas un lietošanas ierobežojumiem (
OV L 262, 201. lpp.
) ir noteikti bīstamu vielu un preparātu tirgū laišanu ierobežojoši noteikumi.
Saskaņā ar Direktīvas 76/769 1. panta 1. punktu šo direktīvu piemēro pielikumā iekļautajām bīstamajām vielām un preparātiem. Tās 2. pants precizē, ka dalībvalstis veic visus pasākumus, kas vajadzīgi, lai pielikumā iekļautās bīstamās vielas un preparāti varētu tikt laisti tirgū vai lietoti tikai, ja tiek izpildīti tajā paredzētie nosacījumi.
Direktīva 76/769 vairākkārt tika grozīta, tostarp, lai pielikumā pievienotu jaunas vielas un preparātus un cilvēka veselības vai vides aizsardzības nolūkā ierobežotu šo bīstamo vielu un preparātu laišanu tirgū vai lietošanu.
Ar Eiropas Parlamenta un Padomes 2002. gada 25. jūnija Direktīvu 2002/45/EK, ar ko divdesmito reizi groza Padomes Direktīvu 76/769/EEK attiecībā uz dažu bīstamu vielu un preparātu tirgū laišanas un lietošanas ierobežojumiem (hlorētie īsas virknes parafīni (
OV L 177, 21. lpp.
, turpmāk tekstā — “HĪVP direktīva”), Direktīvas 76/769 pielikumam tika pievienots 42. punkts, kas paredz HĪVP tirgū laišanas un lietošanas noteikumus.
Saskaņā ar Direktīvas 76/769, kas grozīta ar HĪVP direktīvu, pielikuma 42.1. punktu HĪVP “nedrīkst laist tirgū lietošanai par vielām vai citu vielu vai preparātu sastāvdaļām tādā koncentrācijā, kas pārsniedz 1 %:
—
metālapstrādē,
—
ādas attaukošanā”.
Saskaņā ar minētā pielikuma 42.2. punktu “līdz 2003. gada 1. janvārim sadarbībā ar dalībvalstīm un
OSPAR
komisiju Eiropas Komisija pārskata visus atlikušos
SCCP
[HĪVP] lietojumus, ņemot vērā visus attiecīgos jaunākos zinātniskos datus par riskiem, ko
SCCP
[HĪVP] rada veselībai un videi. Par šīs pārskatīšanas rezultātu informē Eiropas Parlamentu”.
HĪVP direktīvas 2. panta 1. punkts paredz, ka dalībvalstis, vēlākais, līdz 2003. gada 6. jūlijam pieņem un publicē normatīvos un administratīvos aktus, kas vajadzīgi, lai izpildītu šīs direktīvas prasības, par to nekavējoties informējot Komisiju un piemērojot šīs tiesību normas, vēlākais, sākot ar 2004. gada 6. janvāri.
Valsts tiesību normas
Lai izpildītu savas starptautiskās saistības, kas izriet no Parīzes konvencijas un
Parcom
Lēmuma 95/1, Nīderlandes Karaliste 1999. gada 3. novembrī pieņēma
Besluit houdende regels inzake het beperken van het gebruik van kortketenige gechloreerde paraffines (Besluit gechloreerde paraffines WMS)
(dekrēts, ar ko aizliedz noteiktus HĪVP lietošanas veidus (likums par ķīmiskām vielām),
Staatsblad van het Koninkrijk der Nederlanden
, 1999, 478. lpp., turpmāk tekstā — “dekrēts”). Saskaņā ar dekrēta 4. pantu tas stājās spēkā 1999. gada 31. decembrī.
Saskaņā ar dekrēta 1. pantu to piemēro hlorētiem alkāniem, kas sastāv no 10–13 oglekļa atomu ķēdes un kuru hlorēšanas pakāpe ir vienāda vai lielāka par 48 % no masas.
Dekrēta 2. panta 1. punkts paredz, ka ir aizliegts izmantot 1. pantā minētos HĪVP:
a)
kā mīkstinātāju gleznās, pārklājumu vai izolācijas tepi;
b)
metālapstrādes šķidrumos;
c)
kā gumijas, plastmasas vai auduma ugunsretardantu.
Saskaņā ar dekrēta 2. panta 2. punktu HĪVP tomēr var lietot līdz 2004. gada 31. decembrim izolācijas tepēs aizsprostiem un dambjiem vai kā ugunsretardantus transportēšanas jostās, kas paredzētas lietošanai tikai kalnraktuvju rūpniecībā.
Prāvas priekšvēsture
Pēc HĪVP direktīvas pieņemšanas Nīderlandes valdība 2003. gada 17. janvāra vēstulē paziņoja Komisijai, ka tā uzskatīja, ka HĪVP direktīva saskaņo tikai HĪVP lietošanu, kas tieši norādīta Direktīvas 76/769 pielikuma, kas grozīts ar HĪVP direktīvu, 42.1. punktā. Līdz ar to cita veida lietošanu, piemēram, tādu, kas izriet no
Parcom
Lēmuma 95/1, HĪVP direktīva nesaskaņo, tādēļ dalībvalstis ir tiesīgas to atļaut vai aizliegt, neievērojot EKL 95. panta 4. un 6. punktā paredzēto procedūru.
Nīderlandes valdība savā 2003. gada 17. janvāra vēstulē arī atsaucās uz EKL 95. panta 4. punktu, “ciktāl tas ir lietderīgi un vajadzīgs no juridiskā viedokļa”, saskaņā ar minēto tiesību normu norādot iemeslus, kādēļ valsts tiesību aktos būtu jāsaglabā aizliegumi, kas iekļauti
Parcom
Lēmumā 95/1. Visbeidzot šajā pašā vēstulē tā izteica “cerību, ka Komisija, vadoties no Nīderlandes [Karalistes] viedokļa, drīz izteiks savu viedokli par [tās] iespēju [atstāt spēkā attiecīgo] valsts tiesisko regulējumu un pieņems tai labvēlīgu lēmumu par saskaņā ar EKL 95. panta 4. punktu iesniegto pieteikumu”.
Ar 2003. gada 25. marta vēstuli Komisija informēja Nīderlandes Karalisti, ka ir saņemts tās saskaņā ar EKL 95. panta 4. punktu sniegtais paziņojums un ka sešu mēnešu termiņš tā vērtēšanai sākās 2003. gada 22. janvārī jeb nākamajā dienā pēc paziņojuma saņemšanas. Šajā pašā vēstulē Komisija arī norādīja, ka paziņojuma kopija ir nosūtīta citām dalībvalstīm, lai varētu saņemt to iespējamos apsvērumus, un ka paziņojums šajā sakarā ir publicēts
Oficiālajā Vēstnesī
.
2003. gada 17. jūlija Lēmumā 2003/549/EK, ar ko pagarina [EKL] 95. panta 6. punktā minēto periodu saistībā ar valsts tiesību aktiem par HĪVP lietošanu, par ko atbilstoši [EKL] 95. panta 4. punktam paziņoja Nīderlande (
OV L 187, 27. lpp.
), Komisija secināja, pirmkārt, ka pieteikums, par ko tai 2003. gada 21. janvārī paziņoja Nīderlandes Karaliste, — apstiprināt tās valsts tiesību normas par HĪVP lietošanu — bija pieņemams un, otrkārt, ka, ņemot vērā jautājuma sarežģītību un to, ka nav neviena pierādījuma par cilvēka veselības apdraudējumu, ir pamatoti pagarināt EKL 95. panta 6. punkta pirmajā daļā paredzēto termiņu uz jaunu laikposmu, proti, līdz 2003. gada 20. decembrim.
Lēmuma 2003/549 1. pants ir formulēts šādi:
“Saskaņā ar Līguma 95. panta 6. punkta trešo daļu termiņš, kas paredzēts šā paša panta un punkta pirmajā daļā, lai apstiprinātu vai noraidītu valsts tiesību normu par HĪVP, ko Nīderlandes [Karaliste] paziņojusi 2003. gada 21. janvārī saskaņā ar [EKL] 95. panta 4. punktu, tiek pagarināts līdz 2003. gada 20. decembrim.” [Neoficiāls tulkojums]
Ar savu 2003. gada 16. decembra Lēmumu 2004/1/EK par valsts tiesību normām par HĪVP lietošanu, ko Nīderlandes Karaliste paziņoja saskaņā ar [EKL] 95. panta 4. punktu (
OV 2004, L 1, 20. lpp.
, turpmāk tekstā — “apstrīdētais lēmums”), Komisija uz noteiktu laiku apstiprināja attiecīgo valsts tiesību normu daļēju atstāšanu spēkā.
Apstrīdētajā lēmumā Komisija vispirms norādīja, ka Lēmumā 2003/549 tā secināja, ka Nīderlandes Karalistes pieteikums bija pieņemams, un šajā sakarā atsaucās uz šo lēmumu, tomēr atgādinot iemeslus, kādēļ paziņotās tiesību normas neatbilst HĪVP direktīvas prasībām. Tad, runājot par Nīderlandes Karalistes pieteikuma pamatojumu saskaņā ar EKL 95. panta 4. punktu, kas paredz tai atļaut atstāt spēkā savas valsts tiesību normas, kas atkāpjas no HĪVP direktīvas, Komisija uzskatīja, ka dažas no tām varētu uz laiku tikt atstātas spēkā (līdz 2006. gada 31. decembrim), bet ar vides aizsardzību saistītu iemeslu dēļ pārējās tiesību normas nebija pamatotas un tādējādi nevarēja tikt atstātas spēkā.
Apstrīdētā lēmuma 1.–3. pants ir formulēti šādi:
“
Pirmais pants
Valsts tiesību normas par HĪVP, ko Nīderlandes [Karaliste] saskaņā ar [EKL] 95. panta 4. punktu paziņojusi Komisijai 2003. gada 21. janvārī, tiek apstiprinātas, ciktāl tās neattiecas uz HĪVP lietošanu kā citu vielu un preparātu sastāvdaļu ar koncentrāciju, kas nepārsniedz 1 %, kuras ir paredzēts lietot:
—
kā mīkstinātāju gleznās, pārklājumu vai izolācijas tepi,
—
kā gumijas vai auduma ugunsretardantu.
2. pants
Šis lēmums ir piemērojams līdz 2006. gada 31. decembrim.
3. pants
Šis lēmums ir adresēts Nīderlandes Karalistei.”
Process
Ar prasības pieteikumu, kas Tiesas kancelejā iesniegts 2004. gada 26. februārī, Nīderlandes Karaliste cēla šo prasību, kas tika reģistrēta ar numuru C-103/04.
Ar atsevišķu dokumentu, kas Tiesas kancelejā iesniegts 2004. gada 14. maijā, Komisija saskaņā ar Tiesas Reglamenta 91. panta 1. punktu cēla iebildi par nepieņemamību.
Ar Tiesas 2004. gada 8. jūnija rīkojumu lieta C-103/04 saskaņā ar Padomes 2004. gada 26. aprīļa Lēmuma 2004/407/EK,
Euratom
, kas groza 51. un 54. pantu Protokolā par Eiropas Kopienu Tiesas Statūtiem (
OV L 132, 5. lpp.
), 2. pantu tika nosūtīta izskatīšanai Pirmās instances tiesā un reģistrēta ar numuru T-234/04.
Ar dokumentu, kas Pirmās instances tiesas kancelejā tika iesniegts 2004. gada 24. septembrī, Dānijas Karaliste iesniedza pieteikumu par iestāšanos šajā lietā Nīderlandes Karalistes prasījumu atbalstam. Ar 2004. gada 15. novembra rīkojumu Pirmās instances tiesas piektās palātas priekšsēdētājs tai atļāva iestāties lietā.
Ar dokumentu, kas Pirmās instances tiesas kancelejā iesniegts 2004. gada 6. jūlijā, Nīderlandes Karaliste iesniedza savus apsvērumus par Komisijas celto iebildi par nepieņemamību.
2006. gada 6. jūnijā Pirmās instances tiesa, uzklausot lietas dalībniekus, nolēma nodot šo lietu izskatīšanai Pirmās instances tiesas piektajai palātai paplašinātā sastāvā.
Piemērojot Reglamenta 114. panta 3. punktu, pēc Komisijas lūguma tika uzsākts mutvārdu process, kurā tika lemts par nepieņemamību.
Procesa organizatorisko pasākumu ietvaros Pirmās instances tiesa aicināja lietas dalībniekus rakstveidā atbildēt uz konkrētiem jautājumiem. Atbildes tika iesniegtas paredzētajā termiņā.
Lietas dalībnieku mutvārdu paskaidrojumi un atbildes uz Pirmās instances tiesas jautājumiem tika uzklausītas 2006. gada 7. septembra tiesas sēdē.
Lietas dalībnieku prasījumi
Nīderlandes Karalistes prasības pieteikumā norādītie prasījumi Pirmās instances tiesai ir šādi:
—
atcelt apstrīdēto lēmumu, ciktāl Komisija tajā uzskatījusi, ka, lai atstātu spēkā Nīderlandes tiesisko regulējumu par HĪVP lietošanu, kas nav minēta HĪVP direktīvā, ir vajadzīgs tās apstiprinājums saskaņā ar EKL 95. panta 6. punktu;
—
piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
Savā iebildē par nepieņemamību Komisija lūdz Pirmās instances tiesu:
—
noraidīt prasību kā nepieņemamu;
—
piespriest Nīderlandes Karalistei atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
Savos apsvērumos par iebildi par nepieņemamību Nīderlandes Karaliste lūdz Pirmās instances tiesu noraidīt Komisijas prasījumus, kas vērsti uz to, lai Pirmās instances tiesa lemtu par nepieņemamību pirms lietas izskatīšanas pēc būtības.
Juridiskais pamatojums
Saskaņā ar Reglamenta 114. panta 1. punktu pēc viena no lietas dalībniekiem lūguma Pirmās instances tiesa var lemt par iebildi par nepieņemamību, neizskatot lietu pēc būtības. Saskaņā ar šā paša panta 3. punktu pārējā procesa daļa notiek mutvārdos, ja vien Pirmās instances tiesa nelemj citādi.
Saskaņā ar Reglamenta 113. pantu Pirmās instances tiesa jebkurā laikā, pat pēc savas ierosmes, uzklausot lietas dalībniekus, var apsvērt, vai pastāv kāds absolūts šķērslis tiesas procesam, un šādā nolūkā pieņemt lēmumu saskaņā ar Reglamenta 114. panta 3. un 4. punktu.
Lietas dalībnieku argumenti
Komisija apgalvo, pirmkārt, ka, atbildot uz paziņojumu 2003. gada 17. janvāra vēstulē, tā 2003. gada 25. marta vēstulē informēja Nīderlandes Karalisti, ka ir saņēmusi minēto paziņojumu un ka termiņš tā izvērtēšanai sākās 2003. gada 22. janvārī jeb nākamajā dienā pēc paziņojuma saņemšanas. Pēc Komisijas domām, no tā skaidri izriet, ka tā uzskatīja, ka paziņotajām valsts tiesību normām ir piemērojama HĪVP direktīva, ņemot vērā, ka, ja tā nebūtu, ievērotā procedūra nenotiktu.
Otrkārt, Komisija apgalvo, ka, pretēji tam, ko norāda Nīderlandes Karaliste, 2003. gada 17. janvāra vēstulē nekur nav minēts, ka Nīderlandes Karaliste plānoja tai iesniegt divus konkrētus un atšķirīgus pieteikumus, uz kuriem būtu jāsniedz atsevišķas atbildes. Pat ja 2003. gada 17. janvāra vēstules 5. sadaļā ar nosaukumu “Secinājumi” Nīderlandes valdība tai lūdza pēc iespējas ātrāk lemt par izvērtēšanas iespējām, kas šai valdībai ir valsts tiesiskā regulējuma atstāšanai spēkā, tas nenozīmē, ka tā tai lūdza arī pieņemt labvēlīgu lēmumu par pieteikumu, kas tai iesniegts saskaņā ar EKL 95. panta 4. punktu. Tādējādi Komisija uzskata, ka, ņemot vērā 2003. gada 17. janvāra vēstules formulējumu un noformējumu, varēja loģiski secināt, ka neatkarīgi no Nīderlandes Karalistes viedokļa par to, cik lielā mērā HĪVP direktīva saskaņo tiesību aktus, šī dalībvalsts ir sniegusi paziņojumu EKL 95. panta 4. punkta izpratnē.
Treškārt, Komisija apgalvo, ka savā Lēmumā 2003/549 ir skaidri atbildējusi uz pieteikumu par HĪVP direktīvas piemērojamību, kā ir ierasts, pārbaudot, vai paziņojums ir pieņemams. Tās viedoklis šajā sakarā ir skaidri norādīts minētā lēmuma preambulas 32.–39. apsvērumā, un tā secināja, ka Nīderlandes Karalistes pieteikums ir uzskatāms par pieņemamu. Lēmuma 2003/549 preambulas 34. apsvērumā tā it īpaši norādīja, ka HĪVP direktīva ir jāinterpretē kā pasākums, ar ko ievieš visu šobrīd izmantojamo HĪVP lietošanas veidu saskaņošanu un ka tādējādi tā liedz dalībvalstīm ieviest vai atstāt spēkā tādus valsts ierobežojumus HĪVP lietošanai, kas pārsniedz minētajā direktīvā noteiktos.
Tādējādi, pretēji tam, ko savā prasības pieteikumā apgalvo Nīderlandes Karaliste, Lēmumā 2003/549 paredzēta ne tikai EKL 95. panta 6. punktā noteiktā termiņa pagarināšana, ko apliecina arī tas, ka apstrīdētajā lēmumā Komisija vairs neatgriežas pie jautājuma par HĪVP direktīvā paredzēto saskaņošanas apmēru. Runājot par šo jautājumu, apstrīdētais lēmums līdz ar to nav apstiprinošs un nekādā veidā nerada neatkarīgas tiesiskas sekas, kas kā tādas varētu tikt pārsūdzētas EKL 230. panta izpratnē.
Ja Nīderlandes Karaliste nepiekrita Komisijas analīzei par tās 2003. gada 17. janvāra paziņojuma pieņemamības vērtējumu, tai bija jāapstrīd Lēmums 2003/549. Tā kā Nīderlandes Karaliste nav šādi rīkojusies EKL 230. pantā paredzētajā termiņā, tai tagad nav tiesību apstrīdēt Komisijas viedokli, kas izklāstīts minētajā lēmumā par pieņemamību, izmantojot tās rīcībā esošās vēlāka Komisijas lēmuma pārsūdzības iespējas. Tā rezultātā nepamatoti tiktu pagarināts EKL 230. pantā paredzētais termiņš.
Nīderlandes Karaliste apgalvo, pirmkārt, ka apstrīdētais lēmums nav tikai Lēmuma 2003/549 apstiprinājums, kas attiecas tikai uz termiņa pagarināšanu. Ja piekristu Komisijas viedoklim, saskaņā ar kuru ir vajadzīgs apstiprinājums saskaņā ar EKL 95. panta 6. punktu, tā rezultātā, pirmkārt, valsts noteikumi varētu tikt atstāti spēkā tikai ierobežotu laikposmu un, otrkārt, HĪVP aizlieguma, ko paredz Nīderlandes tiesiskais regulējums, piemērojamība būtu ierobežotāka nekā paredzēts. Tādējādi apstrīdētais lēmums būtiski mainīja tās tiesisko stāvokli, apjomā un laikā ierobežojot tās iespēju rīkoties, lai atstātu spēkā savas valsts tiesību normas.
Otrkārt, Nīderlandes valdība atgādina, ka tā, kontaktējoties ar Komisiju, ir vienmēr norādījusi savu viedokli, ka HĪVP lietošanai, kas nebija minēta HĪVP direktīvā, nav piemērojama šī direktīva un ka tādēļ tā varēja atstāt spēkā šos noteikumus attiecīgajā valsts tiesiskajā regulējumā, neievērojot EKL 95. panta 4. punktu. Tādējādi tā apgalvo, ka tā galvenokārt lūgusi Komisijai lemt par vajadzību paziņot saskaņā ar EKL 95. panta 4. punktu, kas izriet no tā, ka 2003. gada 17. janvāra vēstulē tā vispirms izskaidroja iemeslus, kuru dēļ šajā gadījumā nebija vajadzīga paziņošana saskaņā ar EKL 95. panta 4. punktu, izsakot cerību, ka Komisija drīz lems par iespējām, kas tai ir sava valsts tiesiskā regulējuma atstāšanai spēkā, un tad lūdza Komisiju ieņemt nostāju par vajadzību sniegt šādu paziņojumu, kas būtu jāveic tikai, “ciktāl tas ir lietderīgi un vajadzīgs no juridiskā viedokļa”. Tādējādi Nīderlandes Karaliste tikai pakārtoti, proti, “gadījumā, ja Komisija uzskata, ka lietošana, ko aizliedz
Parcom
Lēmums 95/1, bet neaizliedz arī 2002. gada 25. jūnija direktīva, ietilpst šīs direktīvas piemērošanas jomā”, lūdza Komisiju apstiprināt attiecīgo valsts noteikumu atstāšanu spēkā.
Treškārt, atzīstot, ka paziņojuma pieņemamība tika izvērtēta Lēmuma 2003/549 preambulas 32.–39. apsvērumā, Nīderlandes valdība uzsver, ka šā lēmuma rezolutīvā daļa attiecas tikai uz EKL 95. panta 6. punktā minētā termiņa pagarināšanu, tādēļ šā lēmuma pārsūdzība nav pieņemama. Akta pamatojuma daļā izklāstītās nostājas var tikt pārsūdzētas prasībā par tiesību akta atcelšanu tikai tad, ja tās veido vajadzīgo pamatu šā akta rezolutīvajai daļai (Tiesas 2004. gada 28. janvāra rīkojums lietā
C-164/02 Nīderlande/Komisija,
Recueil
, I-1177. lpp.
, 21. punkts), bet šajā gadījumā tā nav.
Ceturtkārt, nav nekādu šaubu, ka Lēmums 2003/549 attiecībā uz apstrīdēto lēmumu ir starplēmums. Tomēr saskaņā ar judikatūru, ja runa ir par aktiem vai lēmumiem, kuru izstrāde notiek vairākos posmos, tostarp iekšējā procesa ietvaros, principā nav tādi pārsūdzami akti kā noteikumi, kas paredz galīgu iestādes nostāju šajā procesā, izņemot starpnoteikumus, kuru mērķis ir sagatavot galīgu lēmumu (Pirmās instances tiesas 1994. gada 18. maija spriedums lietā
T-37/92
BEUC
un
NCC
/Komisija,
Recueil
, II-285. lpp.
, 27. punkts, un 1996. gada 22. maija spriedums lietā
T-277/94
AITEC
/Komisija,
Recueil
, II-351. lpp.
, 51. punkts; Pirmās instances tiesas priekšsēdētāja 2001. gada 5. decembra rīkojums lietā
T-219/01 R
Commerzbank
/Komisija,
Recueil
, II-3501. lpp.
, 33. punkts).
Turklāt Nīderlandes Karaliste apgalvo, ka, pat ja pieņem, ka Lēmums 2003/549 varētu tikt pārsūdzēts, tas, ka šis lēmums netika pārsūdzēts, nevar radīt šķērsli tās prasības pieņemamībai, kas celta par apstrīdēto lēmumu. Šajā sakarā tā atsaucas uz judikatūru, kas izslēdz, ka tādēļ, ka netika pārsūdzēts lēmums par vērtējuma formālas procedūras valsts atbalsta jomā uzsākšanu, prasība, kas celta par galīgu lēmumu, nav pieņemama (Pirmās instances tiesas 1998. gada 31. marta spriedums lietā
T-129/96
Preussag Stahl
/Komisija,
Recueil
, II-609. lpp.
, 31. punkts; 1999. gada 12. maija spriedums apvienotajās lietās no
T-164/96 līdz T-167/96, T-122/97 un T-130/97
Moccia Irme
u.c./Komisija,
Recueil
, II-1477. lpp.
, 65. punkts, un 2003. gada 27. novembra spriedums lietā
T-190/00
Regione Siciliana
/Komisija,
Recueil
, II-5015. lpp.
, 47. punkts).
Pirmās instances tiesas vērtējums
Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru akti vai lēmumi, par kuriem var celt prasību tos atcelt, EKL 230. panta izpratnē ir pasākumi, kas rada juridiski saistošas sekas, kas var skart prasītāju intereses (Tiesas 1981. gada 11. novembra spriedums lietā
60/81
IBM
/Komisija,
Recueil
, 2639. lpp.
, 9. punkts, un 2000. gada 22. jūnija spriedums lietā
C-147/96 Nīderlande/Komisija,
Recueil
, I-4723. lpp.
, 25. punkts; šā sprieduma 44. punktā minētais rīkojums lietā Nīdelande/Komisija, 18. punkts; Pirmās instances tiesas 2006. gada 30. marta rīkojums lietā T-2/04
Korkmaz
u.c./Komisija, Krājumā nav publicēts — Krājums, II-32.* lpp., 33. punkts).
Tomēr nepietiek ar to, ka Kopienu iestāde nosūta aktu adresātam, atbildot uz tā pieteikumu, lai to varētu uzskatīt par lēmumu EKL 230. panta izpratnē, ko tādējādi varētu celt prasību tos atcelt (šajā sakarā skat. Tiesas 1993. gada 27. janvāra rīkojumu lietā
C-25/92
Miethke
/Parlaments,
Recueil
, I-473. lpp.
, 10. punkts; iepriekš 45. punktā minēto Pirmās instances tiesas spriedumu lietā
AITEC
/Komisija, 50. punkts, un 2003. gada 10. aprīļa spriedumu apvienotajās lietās
T-93/00 un T-46/01
Alessandrini
u.c./Komisija,
Recueil
, II-1635. lpp.
, 60. punkts; Pirmās instances tiesas 2004. gada 13. jūlija rīkojumu lietā
T-29/03
Comunidad Autónoma de Andalucía
/Komisija, Krājums, II-2923. lpp.
, 29. punkts). Turklāt netiek apstrīdēts, ka iestādes viedokļa izklāstīšana rakstveidā vien nav lēmums, par kuru var celt prasību to atcelt, jo tas nevar radīt juridiski saistošas sekas, ne arī ir paredzēts šādu seku radīšanai (Tiesas 1999. gada 5. oktobra spriedums lietā
C-308/95 Nīderlande/Komisija,
Recueil
, I-6513. lpp.
, 27. punkts).
Šajā gadījumā 2003. gada 17. janvāra vēstulē Nīderlandes valdība iesniedza Komisijai divus pieteikumus. Pirmkārt, tā lūdza Komisiju ieņemt nostāju jautājumā par HĪVP direktīvas piemērošanas jomu, uzsverot viedokli, saskaņā ar kuru lietošana, ko aizliedz
Parcom
Lēmums 95/1, bet ko skaidri neaizliedz HĪVP direktīva, neietilpst jomā, ko saskaņo šī direktīva, tādēļ šādu lietošanu var atļaut vai aizliegt valsts tiesiskajā regulējumā un tam nav vajadzīga Komisijas atļauja. Otrkārt, tā lūdza, lai gadījumā, ja Komisija uzskatītu, ka paziņotās valsts tiesību normas ietilpst HĪVP direktīvas piemērošanas jomā, tā lemj par minēto tiesību normu atstāšanu spēkā saskaņā ar EKL 95. panta 4. un 6. punktā paredzēto procedūru. Tas, ka Nīderlandes Karaliste tajā pašā vēstulē lūdza Komisiju lemt par to, vai ir vajadzīgs apstiprinājums saskaņā ar EKL 95. panta 6. punktu, ko tā apstrīd, un formāli lūgusi šādu apstiprinājumu, ir — kā to skaidroja Nīderlandes Karaliste — tādēļ, ka tuvojās HĪVP direktīvas transponēšanas termiņa beigas un ka tā vēlējās savlaicīgi ievērot pienākumus, kas no tās izriet.
Ir jāpiebilst, kā izriet no 2001. gada 25. jūnija vēstules Komisijai un Padomei, ka HĪVP direktīvas pieņemšanas laikā Nīderlandes valdība izteica bažas par to, ka direktīvas projektā noteiktais aizsardzības līmenis kļuva zemāks par to, ko paredzēja
Parcom
Lēmums 95/1, un uzdeva jautājumu par tāda Kopienas saskaņošanas pasākuma noteikšanas iespēju, kas tai kā
Ospar
konvencijas līgumslēdzējai pusei traucētu izpildīt savas starptautiskās saistības. Šī nostāja tika apstiprināta brīdī, kad tika pieņemta HĪVP direktīva, kurā Nīderlandes delegācija balsoja pret un 2002. gada 24. aprīļa balsojuma paziņojumā norādīja, ka, ja Nīderlandes Karaliste īsteno HĪVP direktīvu, tai nav iespējams izpildīt starptautiskās saistības saskaņā ar Parīzes konvenciju un
Parcom
Lēmumu 95/1. Jautājums par šo saistību ievērošanu ir atgādināts 2003. gada 17. janvāra vēstules 5. nodaļas 6. punktā.
Lūdzot atcelt apstrīdēto lēmumu tikai tiktāl, ciktāl Komisija uzskatīja, ka attiecīgo valsts tiesību normu atstāšanai spēkā ir vajadzīga atļauja saskaņā ar EKL 95. panta 6. punktu, Nīderlandes Karaliste cenšas apstrīdēt Komisijas ieņemto nostāju attiecībā uz tās pirmo lūgumu, kas izteikts 2003. gada 17. janvāra vēstulē, proti, to, kas attiecas uz HĪVP direktīvas saskaņošanas apmēru. Citiem vārdiem sakot, Komisijas vērtējums par to, cik pamatoti ir Nīderlandes Karalistes iesniegtie pamatojuma argumenti paziņoto valsts tiesību normu atstāšanai spēkā, nav strīdus priekšmets, kurš attiecas tikai uz Komisijas sniegto interpretāciju par HĪVP direktīvas saskaņošanas apmēru.
Tādējādi ir jānosaka, vai Komisijas ieņemtā nostāja, ko apstrīd Nīderlandes Karaliste, ciktāl šī nostāja paredz, ka ir vajadzīga atļauja EKL 95. panta 6. punkta izpratnē, lai atstātu spēkā paziņotās valsts tiesību normas, ir apstrīdams akts.
Vispirms ir jāatgādina EKL 95. panta 4. un 6. punktā paredzētās procedūras noteikumi un būtība.
Pirmkārt, EKL 95. panta 4. punkts paredz, ka, ja pēc tam, kad ir noteikts saskaņošanas pasākums, kāda dalībvalsts uzskata par vajadzīgu atstāt spēkā savus noteikumus EKL 30. pantā minēto būtisko iemeslu dēļ vai nolūkā aizsargāt vidi vai darba vidi, tā dara Komisijai zināmus šos noteikumus, norādot pamatojumu to atstāšanai spēkā.
Līdz ar to no šīs tiesību normas izriet, ka dalībvalstij ir jāpieņem lēmums par paziņošanu un tādējādi jāuzsāk EKL 95. panta 4. un 6. punktā paredzētā procedūra, kas nozīmē, ka tai pirms tam ir jānosaka, vai attiecīgo valsts tiesību normu atstāšanai spēkā ir vajadzīga Komisijas atļauja. Turklāt par to, ka šī procedūra ir paredzēta, lai attiecīgā dalībvalsts varētu saņemt atļauju to valsts tiesību aktu atstāšanai spēkā, kas nav saderīgi ar saskaņošanas pasākumu, liecina EKL 95. panta 4. punktā minētais pamatojums, kas šai dalībvalstij jāiesniedz savam lūgumam.
Otrkārt, šo interpretāciju apstiprina judikatūra, jo Tiesa jau ir atzinusi, ka EKL 95. panta 4. un 6. punktā paredzēto procedūru uzsāk nevis Kopienu iestāde, bet dalībvalsts, un Kopienu iestāde savu lēmumu pieņem tikai, atbildot uz šo iniciatīvu. Iesniedzot lūgumu, šai valstij bija iespēja izteikt savu viedokli par lēmumu, kuru tā lūdz pieņemt, kā tas skaidri izriet no EKL 95. panta 4. punkta, kurā minētajai valstij uzlikts pienākums norādīt pamatojumu attiecīgo valsts noteikumu atstāšanai spēkā (Tiesas 2003. gada 20. marta spriedums lietā
C-3/00 Dānija/Komisija,
Recueil
, I-2643. lpp.
, 47. un 48. punkts; šajā sakarā skat. arī Tiesas 2005. gada 15. septembra spriedumu apvienotajās lietās
C-281/03 un C-282/03
Cindu Chemicals
u.c., Krājums, I-8069. lpp.
, 47. punkts).
Turklāt Tiesa precizēja, ka pēc tam, kad dalībvalsts paziņo Komisijai atkāpes no tiesību normas, process turpinās ar posmu, kurā Komisija izvērtē lietas materiālus, lai pārliecinātos, vai ir izpildīti nosacījumi, un beidzas ar galīga lēmuma pieņemšanu, ar ko vai nu atļauj, vai aizliedz minētās valsts tiesību normas. Šādā nolūkā Komisijai ir jāizvērtē dalībvalsts iesniegtā pamatojuma pietiekamība (Tiesas 2003. gada 21. janvāra spriedums lietā
C-512/99 Vācija/Komisija,
Recueil
, I-845. lpp.
, 44. punkts). Tādējādi ar valsts atkāpes tiesību normu paziņošanu saprot, ka runa ir par tiesību normām, kas atšķiras no saskaņošanas direktīvā paredzētajām, kas nozīmē, ka attiecīgā dalībvalsts nosaka, vai ir vajadzīga atļauja izdarīt atkāpi tādēļ, ka šīs tiesību normas nav saderīgas ar Kopienu saskaņošanas pasākumu.
Treškārt, ir jāatzīmē, ka EKL 95. panta 4. punktā minētās tiesību normas, kā izriet no judikatūras, ir tās, kas bija spēkā jau pirms saskaņošanas pasākuma un kas tādējādi Kopienu likumdevējam bija zināmas, bet tas nav varējis vai nav paredzējis tās ņemt vērā, veicot saskaņošanu. Tādējādi par pieņemamu atzīts, ka dalībvalsts var lūgt, lai tās noteikumi tiek atstāti spēkā, ar nosacījumu, ka tie ir pamatoti ar EKL 30. pantā minētajiem būtiskajiem apsvērumiem vai darba vides vai vides aizsardzības mērķi (šā sprieduma 57. punktā minētais spriedums lietā Vācija/Komisija, 41. punkts, un šā sprieduma 56. punktā minētais spriedums lietā Dānija/Komisija, 58. punkts).
EKL 95. panta 4. punkta būtība ir tā, ka Kopienu likumdevējs bija zinājis par atšķirīgajiem valstu tiesību aktiem, kas pastāvēja pirms saskaņošanas pasākuma veikšanas, un tas nozīmē, ka dažādu līmeņu aizsardzība un tās iemesli tika apspriesti un ņemti vērā šāda pasākuma veikšanas brīdī. Tādējādi, piedaloties šāda pasākuma noteikšanas procesā, katrai dalībvalstij principā ir zināmi visi fakti, lai noteiktu, vai ir vajadzīga EKL 95. panta 4. un 6. punktā paredzētā procedūra, un it īpaši tie, kas tai ļauj atzīt, ka šie valsts tiesību akti nav saderīgi ar veikto saskaņošanas pasākumu.
Tādējādi no EKL 95. panta 4. un 6. punkta formulējuma, mērķa un sistēmas izriet, ka tajā minētās procedūras uzsākšana nozīmē, ka dalībvalsts pati izvērtē, vai valsts tiesību normas var būt nesaderīgas ar Kopienu saskaņošanas pasākumu, un, ja tā uzskata par vajadzīgu, paziņo Komisijai šīs tiesību normas, lai saņemtu atļauju to atstāšanai spēkā. Turklāt no iepriekš minētā izriet, ka procedūrā, ko paredz EKL 95. panta 4. un 6. punkts, Komisijai ir jāizvērtē, vai attiecīgās dalībvalsts sniegtais pamatojums ir pietiekams. Proti, EKL 95. panta 6. punkts Komisijai piešķir tikai pilnvaras šāda vērtējuma beigās pieņemt lēmumu par to, vai lūgums piešķirt atļauju ir jāapmierina vai jānoraida.
Līdz ar to EKL 95. panta 4. punkts nevar būt pamats dalībvalsts lūgumam, lai Komisija pieņem lēmumu par Kopienu direktīvā paredzētās saskaņošanas apjomu un/vai par valsts tiesiskā regulējuma saderību ar šādu direktīvu. Tā kā saskaņā ar šo pašu tiesību normu lēmums par paziņošanu, lai saņemtu atkāpes apstiprinājumu, ir jāpieņem tikai attiecīgajai dalībvalstij un neviena HĪVP direktīvas tiesību norma nepiešķir Komisijai kompetenci lemt par šīs direktīvas interpretāciju, Komisijas nostāja par minētā saskaņošanas pasākuma piemērošanas jomu ir tikai viedoklis, kas nav saistošs kompetentajām valsts iestādēm (šajā sakarā skat. Tiesas 1980. gada 27. marta spriedumu lietā
133/79
Sucrimex
un
Westzucker
/Komisija,
Recueil
, 1299. lpp.
, 16.–18. punkts, un 1988. gada 27. septembra spriedumu lietā
114/86 Apvienotā Karaliste/Komisija,
Recueil
, 5289. lpp.
, 13. punkts; šajā sakarā skat. Tiesas 1989. gada 17. maija rīkojumu lietā
151/88 Itālija/Komisija,
Recueil
, 1255. lpp.
, 22. punkts, un 1991. gada 13. jūnija rīkojumu lietā
C-50/90
Sunzest
/Komisija,
Recueil
, I-2917. lpp.
, 12.–14. punkts).
Šādos apstākļos juridiski [saistošu] iedarbību var radīt nevis attiecīgās direktīvas interpretācija, ko piedāvā Komisija, bet gan tās piemērošana konkrētajā gadījumā (Pirmās instances tiesas 1998. gada 16. jūlija spriedums lietā
T-81/97
Regione Toscana
/Komisija,
Recueil
, II-2889. lpp.
, 23. punkts, un šā sprieduma 48. punktā minētais spriedums apvienotajās lietās
Alessandrini
u.c./Komisija, 61. punkts). Tomēr no iepriekš minētā izriet, ka HĪVP piemērošana, cita starpā attiecībā uz jautājumu par to, vai, lai atstātu spēkā valsts tiesisko regulējumu, ir jāsaņem atkāpes apstiprinājums, neizriet no Komisijas piedāvātās interpretācijas, bet gan tas ir attiecīgās dalībvalsts pienākums, kas vienīgā, ja uzskata par vajadzīgu, var uzsākt EKL 95. pantā paredzēto paziņošanas procedūru. Citiem vārdiem sakot, kaut arī nekas neliedz dalībvalstij lūgt Komisijas viedokli par Kopienu saskaņošanas pasākuma interpretāciju, tomēr šāds viedoklis nekādi nav saistošs adresātam tajā ziņā, ka tas neuzliek pienākumu nedz paziņot valsts tiesību normas, lai saņemtu atkāpes apstiprinājumu, nedz arī atcelt vai grozīt šīs tiesību normas.
Iespējamais dalībvalsts pienākums atcelt vai grozīt savas valsts tiesību normas tieši izriet no HĪVP direktīvas, nevis no Komisijas sniegtās interpretācijas par minētās direktīvas saskaņošanas apjomu, kas nozīmē, ka šāda interpretācija nerada nekādas tiesiskas sekas. Minēto apliecina fakts, ka saskaņā ar šajā jomā piemērojamo judikatūru paziņošana EKL 95. panta izpratnē ļauj attiecīgajai dalībvalstij piemērot tās tiesību normas tikai pēc tam, kad Komisija pieņem lēmumu par to apstiprināšanu, tādējādi šī paziņošana nenozīmē, ka attiecīgajā laikposmā nav jāizpilda saskaņošanas direktīvas prasības (šajā sakarā skat. Tiesas 1999. gada 1. jūnija spriedumu lietā
C-319/97
Kortas
,
Recueil
, I-3143. lpp.
, 28. un 38. punkts).
Kā nākamo ir jāpārbauda, vai neatkarīgi no tā, ka Nīderlandes Karaliste, lai saņemtu oficiālu atbildi, iesniedza konkrētu lūgumu par HĪVP direktīvas piemērošanas apmēru, Komisijas šajā sakarā ieņemtā nostāja, ciktāl tā ir ietverta vērtējumā par attiecīgās dalībvalsts iesniegtā paziņojuma pieņemamību, ir jāuzskata par neatņemamu tās procedūras daļu, kurā Komisija apstiprina vai noraida lūgumu atstāt spēkā paziņotās valsts tiesību normas, un vai tādēļ šī nostāja ir uzskatāma par apstrīdamu aktu.
Kā izriet no Komisijas prakses šajā jomā, lēmumos, kas tiek pieņemti saistībā ar EKL 95. panta 4. un 6. punktā paredzēto procedūru, kontekstā ar pieņemamības vērtējumu ir sniegta norāde uz punktiem, kuros paziņotās valsts tiesību normas atkāpjas no Kopienu saskaņošanas pasākuma. Šāda norāde, kas neizriet no analīzes, saskaņā ar kuru Komisija atzīst, ka valsts tiesību normas nav saderīgas ar attiecīgo saskaņošanas pasākumu, ir tikai to punktu atgādinājums, kuros saskaņā ar dalībvalsts paziņojumu šīs tiesību normas atšķiras no saskaņošanas direktīvā paredzētajām tiesību normām.
Tomēr nevar izslēgt, ka Komisija, izvērtējot pieņemamību, pēc savas ierosmes vai — kā šajā gadījumā — pēc attiecīgās dalībvalsts lūguma var spriest par attiecīgās saskaņošanas direktīvas piemērošanas jomas interpretāciju. Iepriekšējs vērtējums par paziņojuma pieņemamību, kas vajadzības gadījumā var iekļaut Komisijas viedokli par attiecīgās direktīvas saskaņošanas apmēru, tai ļauj pārbaudīt, vai ir izpildīti nosacījumi, lai tā pieņemtu lēmumu saskaņā ar EKL 95. panta 6. punktu un šādā veidā pārmērīgi vai nevajadzīgi nevērtētu pamatojumu, ko dalībvalsts sniedz paziņotā valsts tiesiskā regulējuma atstāšanai spēkā.
Līdz ar to pēc šāda vērtējuma Komisija var secināt, ka nav vajadzīga nekāda atļauja, lai dalībvalsts atstātu spēkā paziņotās tiesību normas, tieši tādēļ, ka minētās tiesību normas neietilpst saskaņošanas direktīvas piemērošanas jomā. Tas, ka šādā gadījumā Komisija paziņo, ka lūgums piešķirt atļauju atkāpes izdarīšanai nav pieņemams (šajā sakarā skat. Komisijas 2002. gada 25. janvāra Lēmumu 2002/65/EK par valsts tiesību normām, kas attiecas uz HIV testiem un ko Apvienotā Karaliste paziņoja saskaņā ar [EKL] 95. panta 4. punktu, ciktāl tie attiecas uz Direktīvu 98/79/EK par medicīnas ierīcēm, ko lieto
in vitro
diagnostikā (
OV L 25, 47. lpp.
)), apstiprina to, ka Komisija neatkarīgi no attiecīgā dalībvalsts lūguma veic iepriekšēju vērtējumu, lai noteiktu, vai ir izpildīti nosacījumi lēmuma pieņemšanai, pamatojoties uz EKL 95. panta 6. punktu.
Tomēr, ja Komisija paziņojuma pieņemamības vērtējumā atgādina tikai attiecīgās direktīvas saskaņošanas apmēru un apstiprina dalībvalsts vērtējumu, kura rezultātā dalībvalsts ir paziņojusi par attiecīgajām valsts tiesību normām, kā tas ir šajā gadījumā saistībā ar Nīderlandes valdības otro lūgumu, ir jāuzskata, ka šāda vērtējuma rezultāts nevar mainīt attiecīgās dalībvalsts tiesisko stāvokli, ņemot vērā, ka EKL 95. panta 4. un 6. punktā paredzētā procedūra ir uzsākta ar paziņojumu, nevis ar Komisijas viedokli par attiecīgās saskaņošanas direktīvas interpretāciju. Šajā procedūrā šāds viedoklis nozīmē tikai to, ka tiek izvērtēts dalībvalsts sniegtais pamatojums paziņoto tiesību normu atstāšanai spēkā.
Ņemot vērā, ka šajā gadījumā Komisija ir īstenojusi lēmuma pieņemšanas kompetenci, ko tai piešķir EKL 95. panta 6. punkts, izvērtējot Nīderlandes Karalistes sniegtā pamatojuma pietiekamību, lai noteiktu, vai ir izpildīti nosacījumi atkāpes izdarīšanas atļaujas piešķiršanai, un lemjot par lūgtās atļaujas piešķiršanu minētajai dalībvalstij, pat ja šī atļauja ir daļēja un ierobežota laikā, ir jāsecina, ka nostāja, ko Komisija ieņēma un ko šī dalībvalsts apstrīd, nav mainījusi šīs dalībvalsts tiesisko stāvokli un tādējādi nevar būt prasības atcelt tiesību aktu priekšmets.
Turklāt nevar piekrist, ka dalībvalstij ir visas iespējas paziņot valsts tiesību normas, pamatojoties uz EKL 95. panta 4. punktu, un pēc tam apstrīdēt galīgo lēmumu tikai tad, ja ar to daļēji vai pilnībā noraida lūgtās atkāpes piešķiršanu, apgalvojot, ka nebija vajadzīga Komisijas atļauja un ka tādējādi tai nebija jāizvērtē paziņotās tiesību normas saskaņā ar EKL 95. panta 4. un 6. punktu. Tas ļautu šai valstij ar paziņošanas palīdzību saņemt Komisijas atzinumu par to, vai tās tiesību normas ir saderīgas ar Kopienu saskaņošanas pasākumu, kas nav šīs procedūras mērķis.
No visa iepriekš minētā izriet, ka prasība, ciktāl tā attiecas uz iespējamā Komisijas lēmuma par HĪVP direktīvas saskaņošanas apmēru atcelšanu, nav pieņemama.
Par tiesāšanās izdevumiem
Atbilstoši Reglamenta 87. panta 2. punktam lietas dalībniekam, kuram spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs. Tā kā Nīderlandes Karalistei spriedums ir nelabvēlīgs, jāpiespriež tai atlīdzināt Komisijas tiesāšanās izdevumus saskaņā ar Komisijas prasījumiem.
Atbilstoši Reglamenta 87. panta 4. punkta pirmajai daļai dalībvalstis, kas iestājas lietā, sedz savus tiesāšanās izdevumus pašas. Līdz ar to Dānijas Karaliste sedz savus tiesāšanās izdevumus pati.

Ar šādu pamatojumu
PIRMĀS INSTANCES TIESA (piektā palāta paplašinātā sastāvā)
nospriež:

1)
prasību noraidīt kā nepieņemamu;

2)
Nīderlandes Karaliste sedz savus un atlīdzina Komisijas tiesāšanās izdevumus;

3)
Dānijas Karaliste sedz savus tiesāšanās izdevumus pati.

Vilaras
Martins Ribeiro
Dehousse
Šváby
Jürimäe
Pasludināts atklātā tiesas sēdē Luksemburgā 2007. gada 8. novembrī.
Sekretārs
E. Coulon
Priekšsēdētājs
M. Vilaras
(
*1
)	Tiesvedības valoda — holandiešu.