CELEX: 62003CJ0470
Direktyva 98/37/EB
Lygiaverčio poveikio priemonės
Mašinos, laikomos atitinkančiomis Direktyvą 98/37/EB
Valstybės pareigūno viešai išreikšta kritika

Prašymas priimti prejudicinį sprendimą susijęs su 1998 m. birželio 22 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 98/37/EB
dėl valstybių narių įstatymų, susijusių su mašinomis, suderinimo (OL L 207, p. 1, toliau – direktyva) išaiškinimu ir su valstybės
narės bei jos pareigūnų atsakomybės už Bendrijos teisės pažeidimą atsiradimo sąlygomis.
Šis prašymas buvo pateiktas nagrinėjant ginčą tarp pagal Italijos teisę įsteigtos bendrovės
A.G.M.-COS.MET Srl
(toliau –
AGM
) ir
Suomen valtio
(Suomijos valstybė) bei
sosiaali- ja terveysministeriö
(toliau – Socialinių reikalų ir sveikatos ministerija) pareigūno T. Lehtinen dėl žalos, kurią
AGM
teigia patyrusi dėl direktyvos pažeidimo, atlyginimo.

Teisinis pagrindas

Bendrijos teisė
Direktyva apibrėžia esminius reikalavimus saugos ir sveikatos srityje, susijusius su mašinų bei saugos įrangos projektavimu
ir gamyba, o taip pat su atitikties vertinimo reikalavimais, atitikties deklaracija ir mašinų ženklinimu.
Direktyvos 2 straipsnyje numatyta:
„1. Valstybės narės turi imtis visų tinkamų priemonių, kad užtikrintų, jog mašinos arba saugos įranga, kurioms taikoma ši
direktyva, būtų tiekiamos į rinką ir atiduodamos naudoti tik tada, kai nekelia pavojaus žmonių saugai ir sveikatai, naminiams
gyvuliams ir turtui, yra tinkamai instaliuotos ir prižiūrimos bei naudojamos numatytiems tikslams.
2. Pagal Sutartį, ši direktyva neturi paveikti valstybių narių teisės nustatyti tokius reikalavimus, kokie, jų manymu, užtikrina
žmonių, o ypač darbininkų apsaugą naudojant nagrinėjamas mašinas ar saugos įrangą, jei mašinos ar saugos įranga nebūtų modifikuojamos
direktyvoje nenurodytu būdu.
<...>“
Direktyvos 3 straipsnyje nurodyta:
„Mašinos ir saugos įranga, kurioms taikoma ši direktyva, turi atitikti esminius sveikatos ir saugos reikalavimus, išdėstytus
I priede.“
Direktyvos 4 straipsnio 1 dalis suformuluota taip:
„Valstybės narės neturi drausti, riboti ar kliudyti mašinų ar saugos įrangos, kurios atitinka šios direktyvos reikalavimus,
pateikti į rinką ir atiduoti naudoti jų teritorijoje.“
Pagal direktyvos 5 straipsnio 1 ir 2 dalis:
„1. Valstybės narės pripažįsta, kad šios direktyvos nuostatas, įskaitant ir II skyriuje nurodytas atitikties tikrinimo procedūras,
atitinka:
–        mašinos, turinčios ženklą „CE“ ir EB atitikties deklaraciją, nurodytą II priedo A punkte,
–        saugos įranga, turinti EB atitikties deklaraciją, nurodytą II priedo C punkte.
Jei nėra suderintų standartų, valstybės narės imasi visų būtinų priemonių, kad suinteresuotų šalių dėmesys būtų atkreiptas
į egzistuojančius nacionalinius techninius standartus ir technines sąlygas, kurios laikomos svarbiomis arba tinkamomis, kad
būtų įgyvendinti I priede nurodyti esminiai sveikatos ir saugos reikalavimai.
2. Jeigu nacionalinis standartas, perkeliantis suderintą standartą, nuorodos į kurį yra išspausdintos
Europos Bendrijų oficialiajame leidinyje
, tenkina vieną ar daugiau esminių saugos reikalavimų, pagal tokį standartą pagamintos mašinos ir saugos įranga laikomos atitinkančiomis
esminius reikalavimus.
<…>“
Direktyvos 7 straipsnio 1 dalyje numatyta:
„Kai valstybė narė įsitikina, jog:
–        mašinos, turinčios ženklą „CE“,
arba
–        saugos įranga, turinti EB atitikties deklaraciją,
–        naudojamos pagal paskirtį gali sukelti pavojų žmonių saugai, o atitinkamais atvejais – naminiams gyvuliams ar turtui, ji imasi
visų reikiamų priemonių, kad tokios mašinos ar saugos įranga būtų pašalintos iš rinkos, kad būtų uždrausta pateikti jas į
rinką, atiduoti naudoti arba kad būtų ribojama jų judėjimo laisvė.
Valstybės narės nedelsdamos praneša Komisijai apie visas tokias priemones, nurodydamos priimtojo sprendimo priežastį, ypač
jei neatitikimo priežastis yra:
a) esminių reikalavimų, nurodytų 3 straipsnyje, neatitikimas;
b) neteisingas 5 straipsnio 2 dalyje minimų standartų taikymas;
c) pačių 5 straipsnio 2 dalyje minimų standartų trūkumai.“
Pagal direktyvos 8 straipsnio 2 dalį prieš tiekdamas mašiną į rinką, gamintojas privalo atlikti tinkamą jos atitikties vertinimo
procedūrą. Iš direktyvos 5 straipsnio 1 dalies pirmosios pastraipos pirmos įtraukos matyti, kad mašinos atitiktį jos nuostatoms
iš esmės patvirtina EB atitikties deklaracija ir ženklas „CE“.
Tačiau iš direktyvos dvidešimt pirmos konstatuojamosios dalies ir 8 straipsnio 2 dalies b ir c punktų matyti, kad tam tikroms
mašinoms, kurių rizikos laipsnis yra didesnis, nei nurodyta direktyvos IV priede, numatyta griežtesnė atitikties vertinimo
procedūra.
Keltuvai transporto priemonių techninei apžiūrai atlikti yra nurodyti IV priedo A dalies 15 punkte.
Pagal direktyvos septynioliktą konstatuojamąją dalį ši direktyva, o konkrečiai kalbant, jos I priedas „Esminiai sveikatos
ir saugos reikalavimai mašinų ir saugos įrangos projektavimui bei gamybai“ „apibūdina tik esminius bendrus sveikatos ir saugos
reikalavimus, papildytus keliais savitais reikalavimais, taikomais tam tikroms mašinų kategorijoms“.
Detalesnės sąlygos nustatomos remiantis suderintais standartais. Šiuo atžvilgiu toje pačioje konstatuojamojoje dalyje nurodyta:
„<...> norint padėti gamintojams įrodyti, kad yra laikomasi esminių reikalavimų, ir kad būtų galima patikrinti, kaip yra laikomasi
tų reikalavimų, pageidautina turėti standartus suderintus visos Europos lygiu, kad būtų išvengta rizikos, susijusios su mašinų
projektu ar gamyba; <...> šiuos Europos lygiu suderintus standartus kuria privačios teisinės organizacijos ir jie turi išlikti
neprivalomi; <...> tam tikslui Europos standartų komitetas (CEN) ir Europos elektrotechnikos standartų komitetas (CENELEC)
yra organizacijos, pripažintos kompetentingomis priimti suderintus standartus, pagal Komisijos ir šių dviejų organizacijų
bendradarbiavimo bendrąsias rekomendacijas, pasirašytas 1984 m. lapkričio 13 d.; <...> pagal šią direktyvą suderintas standartas
yra techninės sąlygos (Europos standartas ar suderinimo dokumentas), priimtas vienos kurios ar abiejų šių organizacijų remiantis
įgaliojimais, Komisijos suteiktais pagal Direktyvą 83/189/EEB ir pirmiau minimas bendrąsias rekomendacijas“.
Nuorodos, susijusios su suderintais standartais, skelbiamos
Europos Sąjungos oficialiajame leidinyje
.
Kalbant apie transporto priemonių keltuvus, egzistuoja Europos lygiu suderintas standartas. Tai yra standartas EN 1493:1998,
kurio nuoroda pirmą kartą buvo paskelbta 1999 metais (OL C 165, p. 4).
Kaip jame sakoma, „šio Europos standarto tikslas – apibrėžti taisykles, taikomas asmenų saugai nuo nelaimingų atsitikimų rizikos,
susijusios su transporto priemonių keltuvų naudojimu“.
Jo taikymo sritis nustatyta taip:
„Šis standartas taikomas stacionariems, mobiliems ir perkeliamiems transporto priemonių keltuvams, kurie nėra skirti žmonėms
kelti, bet sukurti visoms transporto priemonėms pakelti, siekiant leisti atlikti patikrinimo, priežiūros ir taisymo darbus
ant arba po transporto priemone, kai ši yra pakelta.
Transporto priemonės keltuvas gali būti sudarytas iš vienos arba kelių kėlimo sistemų.“

Nacionalinė teisė
Ministrų tarybos dėl saugaus mašinų naudojimo (
koneiden turvallisuutta koskeva päätos
) Sprendimu Nr. 1314/1994 direktyva buvo perkelta į Suomijos teisę.
1999 m. kovo 8 d. buvo priimtas Europos standartą EN 1493:1998 atitinkantis Suomijos standartas SFS‑EN 1493.

Pagrindinis ginčas ir prejudiciniai klausimai

AGM
gamina ir parduoda keltuvus transporto priemonių techninei apžiūrai atlikti.
2000 m. gegužės 11 d. Socialinių reikalų ir sveikatos ministerija gavo
Vaasa työsuojelupiiri
(vietos Saugos darbe tarnyba) parengtą ataskaitą byloje „rinkos kontrolė“ („markkinavalvonta-asia“). Remiantis šia ataskaita,
atlikus
AGM
pagaminto G 35 T/E rūšies keltuvo transporto priemonių techninei apžiūrai atlikti tyrimą, paaiškėjo tam tikri trūkumai, būtent
keltuvo priekinių atramų tvirtumo trūkumas ir nepakankamas atramų fiksavimo atsparumas.
Susipažinusi su šia ataskaita, Socialinių reikalų ir sveikatos ministerija šių mašinų importuotojai į Suomiją bendrovei
Pörhön Tuontiliike
(toliau – importuotoja) 2000 m. gegužės 18 d. išsiuntė laišką, kuriame nurodė, jog yra priežasčių manyti, kad
AGM
pagaminti keltuvai G 35 T/E neatitinka Įstatymo 299/1958 dėl saugos darbe (
työturvallisuuslaki
) ir Ministrų tarybos dėl saugaus mašinų naudojimo Sprendimo Nr. 1314/1994 reikalavimų.
Vykstant Socialinių reikalų ir sveikatos ministerijos pradėtai procedūrai T. Lehtinen 2000 m. lapkričio 29 d. parengė ataskaitą,
kurioje pripažino, jog 2000 m. lapkričio 27 d. importuotoja atliko fiksavimo mechanizmo patikrinimą tam, kad užtikrintų, jog
atitinkamų keltuvų struktūra atitinka standartą SFS‑EN 1493. Pagal šią ataskaitą toks patikrinimas leido nustatyti šios sistemos
trūkumus. T. Lehtinen manymu, standartas SFS‑EN 1493 reikalauja, kad struktūra atlaikytų leistiną didžiausią krūvį net nepalankiausiomis
pakėlimo sąlygomis, nepaisant krypties, kuria transporto priemonė užkelta ant keltuvo. Galiausiai ataskaitoje prašoma Socialinių
reikalų ir sveikatos ministerijos kuo greičiau priimti sprendimą, ribojantį ar net draudžiantį perleisti ir naudoti nagrinėjamus
jau eksploatuojamus keltuvus.
2000 m. gruodžio 18 d. paaiškinimuose T. Lehtinen pakartojo savo pastabas, bet nurodė, kad
AGM
sukurtas naujas fiksavimo mechanizmas yra geresnis ir kad atliekant 2000 m. gruodžio 12 d. patikrinimą Suomijoje buvo nuspręsta,
jog jo atsparumas yra pakankamas.
Per 2000 m. gruodžio 20 d. susirinkimą, dalyvaujant importuotojos atstovams ir Socialinių reikalų ir sveikatos ministerijai
atstovaujantiems valdybos patarėjui R. Kanerva bei ekspertui T. Lehtinen, buvo pripažinta, kad perdarytas fiksavimo mechanizmas
atitinka teisės aktus. Tačiau galutinė administracijos pozicija dar turėjo priklausyti nuo įgaliotos įstaigos atliekamos sertifikavimo
kontrolės, o ši procedūra,
AGM
teigimu, jau vyko. Šiame susirinkime taip pat buvo nuspręsta, kad Socialinių reikalų ir sveikatos ministerijos sprendimas
nebus paskelbtas viešai, o importuotoja tinkamu laiku informuos naudotojus.
2000 m. gruodžio 20 d. R. Kanerva su byla supažindino Socialinių reikalų ir sveikatos ministerijos Saugos darbe tarnybos direktorių
M. Hurmalainen, kad šis priimtų sprendimą. R. Kanerva pasiūlė, kad, išskyrus tam tikrus išskirtinius atvejus, atitinkamų keltuvų
pardavimas ir naudojimas būtų uždraustas. Vis dėlto M. Hurmalainen nepriėmė jam siūlomo priimti sprendimo ir, manydamas, jog
neturi pakankamai informacijos nuspręsti, perdavė bylą, kad ši būtų išnagrinėta.
2001 m. sausio 17 d. T. Lehtinen, gavęs savo tiesioginio vadovo leidimą, ir importuotojos atstovas davė interviu per nacionalinio
televizijos kanalo TV 1 20 valandos 30 minučių žinias. Šios laidos vedėjas patvirtino, kad, Suomijos darbo inspekcijos teigimu,
nors atitinkami keltuvai patvirtinti Italijoje, jie neatitinka taikomų Europos standartų. Laidos vedėjas taip pat nurodė,
kad, tų pačių valdžios institucijų nuomone, įtaisas turi būti atsparus, net jeigu transporto priemonė yra keliama nepalankiausiomis
sąlygomis. Savo ruožtu importuotojos atstovas pripažino fiksavimo mechanizmo trūkumus, bet nesutiko su tuo, kad pakėlimo įtaisas
keltų kokią nors kitą problemą, bei nurodė, jog keltuvo atramos išlaiko bet kokį krovinį su sąlyga, kad transporto priemonė
privažiuotų prie įrenginio tinkama kryptimi. T. Lehtinen pripažino, kad minėti keltuvai gali kelti tiesioginį pavojų tai atvejais,
kai darbuotojai turi dirbti po kroviniu. Be to, pastarojo nuomone, sertifikavimo įstaiga, į kurią kreipėsi
AGM
, netinkamai išaiškino tuo metu taikytas taisykles.
2001 m. sausio 29 d.
Teknisen Kaupan Liitto
(Prekybos technika konfederacija) Socialinių reikalų ir sveikatos ministerijai bei
peruspalveluministeri
(Socialinių ir sveikatos tarnybų ministras) nusiuntė laišką, patvirtinantį didelius trūkumus, kurie buvo nustatyti
AGM
parduodamuose įrenginiuose. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiame teisme T. Lehtinen pripažino vieną kartą minėtos
konfederacijos kvietimu dalyvavęs jos susirinkime dėl šios bylos.
2001 m. vasario 8 d. M. Hurmalainen išsiuntė faksą Kuikko,
Teollisuuden ja Työnantajien Keskusliitto
(Pramonės ir darbdavių konfederacija) tarnautojui, kuriame išdėstė, jog prieštarauja R. Kanerva ir T. Lehtinen siūlomam draudimui
pardavinėti, motyvuodamas tuo, kad, jo nuomone, tokia priemonė galėtų trikdyti vidaus rinkos veikimą, nes Suomijoje buvo įvykęs
tik vienas nelaimingas atsitikimas, kurio priežastis kelia abejonių.
2001 m. vasario 16 d. M. Hurmalainen nušalino T. Lehtinen nuo bylos, susijusios su
AGM
gaminamais keltuvais, motyvuodamas tuo, kad nagrinėjamoje byloje suinteresuotasis asmuo viešai išreiškė nuomonę, kuri skyrėsi
nuo oficialios Socialinių reikalų ir sveikatos ministerijos pozicijos, ir taip veikė nesilaikydamas pastarosios nurodymų bei
ryšių su visuomene politikos. 2001 m. kovo 20 d. Socialinių reikalų ir sveikatos ministerijos Saugos darbe tarnybos parengtoje
vėlesnėje ataskaitoje T. Lehtinen kaltinamas tuo, kad veikė pažeisdamas gero administravimo principą ir, bendradarbiaudamas
su
AGM
konkurentais, pažeidė ekonominius pastarosios interesus.
2001 m. vasario 17 d. regioniniame laikraštyje
Aamulehti
pasirodė straipsnis „Ekspertas įspėja dėl tam tikrų keltuvų transporto priemonių techninei apžiūrai atlikti netvirtumo“.
Pagal prašymą priimti prejudicinį sprendimą šis straipsnis buvo parengtas remiantis T. Lehtinen interviu ir aiškiai nurodė,
kad atitinkamos prekės yra
AGM
pagaminti keltuvai transporto priemonių techninei apžiūrai atlikti. Taip pat buvo paminėtas faktas, kad „M. Hurmalainen,
ministerijos Saugos darbe tarnybos direktorius, mano, jog T. Lehtinen teiginiai yra tik jo asmeninė nuomonė“.
2001 m. vasario 22 d.
Metalliväen Liitto ry
(metalurgų konfederacija) savo specializuotiems automobilių remonto ir mechaninio remonto sektorių poskyriams bei už saugą
įmonėse atsakingiems asmenims pateikė pažymą, kurioje nurodė, kad
AGM
gaminami keltuvų transporto priemonių techninei apžiūrai atlikti modeliai G 28, G 32 ir G 35 kelia problemą ir „nagrinėjamas
kėlimo įrenginys neginčijamai pripažįstamas pavojingas“. Prie šios pažymos minėta konfederacija pridėjo 2001 m. vasario 12 d.
T. Lehtinen parengtą ataskaitą.
2001 m. birželio 13 d. regioniniame laikraštyje
Etelä-Saimaa
pasirodė straipsnis „Metalurgų konfederacija reikalauja uždrausti naudoti pavojingus keltuvus transporto priemonių techninei
apžiūrai atlikti“ su paantrašte „Kiekvieną dieną 150 montuotojų patiria pavojų“. Pagal šį straipsnį inžinierius, šios rūšies
įrenginių specialistas, kuris parengė šią bylos medžiagą, pasiūlė apriboti Italijoje pagamintų
AGM
keltuvų naudojimą ir uždrausti parduoti naujus įrenginius. Straipsnyje taip pat nurodyta, kad ministerijos Saugos darbe tarnybos
direktorius M. Hurmalainen savo sprendime nurodė, jog neturi pakankamai informacijos, ir patikslino, jog byla vis dar nagrinėjama.
2001 m. birželio 14 d. Socialinių reikalų ir sveikatos ministerijos Saugos darbe tarnyba priėmė sprendimą, kuriame visų pirma
pripažino, kad „bylos medžiagoje nėra įrodymų, galinčių paskatinti ministeriją imtis rinkos kontrolės priemonių
AGM
keltuvų transporto priemonių techninei apžiūrai atlikti gamintojo arba importuotojos atžvilgiu“. Šioje pažymoje nurodyta,
kad „šis tvirtinimas vis dėlto (nedraudžia) ministerijai įgyvendinti teisės naudotis tokiomis priemonėmis nagrinėjant bylą
iš naujo, prireikus gavus papildomos informacijos arba dėl bet kokios kitos priežasties“. Siekdama pateisinti savo sprendimą
Socialinių reikalų ir sveikatos ministerija nurodė, kad „gamintojas ištaisė nustatytus naujų įrenginių trūkumus, o importuotoja
stengiasi tą patį padaryti jau eksploatuojamiems įrenginiams“.
2001 m. spalio 1 d. Socialinių reikalų ir sveikatos ministerija pagal įstatymą, įtvirtinantį valstybės pareigūnų nuostatus
(
Valtion virkamieslaki
), T. Lehtinen paskyrė nuobaudą, įspėjimą raštu, nes nors pastarasis buvo nušalintas nuo
AGM
pagamintų transporto priemonių keltuvų bylos, 2001 m. vasario 16 d. jis vienoje informacinėje laidoje bei vietos Saugos darbe
tarnybai skirtuose paaiškinimuose toliau viešai išdėstęs savo poziciją, kuri skyrėsi nuo ministerijos pozicijos, ir nesilaikydamas
pastarosios ryšių su visuomene politikos, pažeidė įsipareigojimus, susijusius su pareigūnų nuostatais. 2002 m. kovo 6 d. sprendimu
virkamieslautakunta
(pareigūnų ieškinius nagrinėjanti komisija) atmetė T. Lehtinen skundą, kuriuo jis prašė šį įspėjimą panaikinti. Kita vertus,
minėta komisija tuo pačiu sprendimu nusprendė, kad T. Lehtinen elgesys duodant 2001 m. sausio 17 d. interviu televizijoje
nebuvo toks netinkamas, kad pateisintų rašytinį įspėjimą. 2003 m. rugsėjo 10 d.
Korkein hallinto-oikeus
(Vyriausiasis administracinis teismas) šį sprendimą patvirtino.
Vykstant drausminei procedūrai T. Lehtinen atžvilgiu, jis paprašė
Julkisen sanan neuvosto
(Žiniasklaidos savireguliavimo taryba etikos ir saviraiškos laisvės srityje) nuomonės, kad sužinotų, ar jam skirdama įspėjimą
Socialinių reikalų ir sveikatos ministerija viršijo savo įgaliojimus ir taip pažeidė pareigūnams pripažintą žodžio bei nuomonės
laisvę. Savo 2002 m. kovo 20 d. priimtoje nuomonėje ši įstaiga pripažino, jog pageidautina, kad pareigūnams būtų leidžiama
per žiniasklaidoje vykstančius debatus viešai reikšti savo nuomonę, nes jų dalyvavimas su jų sritimi susijusiuose viešuose
debatuose gali sudaryti palankias sąlygas svarbios bendrojo intereso informacijos platinimui. Minėta taryba nusprendė, kad
T. Lehtinen byla yra susijusi su sauga darbe, kad šioje srityje visiškai pageidaujami ir svarbūs vieši debatai ir kad toks
pareigūnas, kaip antai suinteresuotasis asmuo, turi teisę juose dalyvauti.
Remdamasi šia informacija,
AGM
, siekdama, kad solidariai iš Suomijos valstybės ir T. Lehtinen būtų priteistas jos patirtos žalos dėl apyvartos sumažėjimo
Suomijoje ir Europoje, atlyginimas, pateikė ieškinį
Tampereen käräjäoikeus
(Tamperės pirmosios instancijos teismas).
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nuomone, kyla klausimas, ar atsižvelgiant į Teisingumo Teismo praktiką,
būtent į 1974 m. liepos 11 d. Sprendimą
Dassonville
(8/74, Rink. p. 837), galėjo būti sudarytos kliūtys prekybai Europos bendrijoje EB 28 straipsnyje nustatytomis sąlygomis,
kai T. Lehtinen, tuo metu buvęs kompetentingos valdžios institucijos pareigūnu, viešai išreiškė neigiamą nuomonę dėl tam tikrų
AGM
pagamintų keltuvų transporto priemonių techninei apžiūrai atlikti atitikimo standartus, o ši nuomonė galėjo lemti šios bendrovės
prekių pardavimo mažėjimą Suomijos rinkoje. Kadangi galima kliūtis prekybai tarp valstybių narių atsirado ne dėl kompetentingos
valdžios institucijos nacionalinių nuostatų pagrindu priimto sprendimo, o dėl šiai valdžios institucijai priklausančio pareigūno
veiksmų, atliktų prieš minėtai valdžios institucijai priimant sprendimą nagrinėjamoje byloje, prašymą priimti prejudicinį
sprendimą pateikęs teismas klausia, ar minėtame sprendime
Dassonville
nurodytas kriterijus leidžia pareigūno veiksmus laikyti kiekybiniams apribojimams lygiaverčio poveikio priemonėmis, ypač
tuo atveju, kai praktiškai šių veiksmų poveikis buvo toks pats, kaip ir tuo atveju, jei kompetentinga valdžios institucija
būtų priėmusi panašų sprendimą pagal nacionalinės teisės nuostatas.
Be to, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas prašo Teisingumo Teismo priimti sprendimą dėl to, ar keltuvas,
pavyzdžiui, koks nagrinėjamas pagrindinėje byloje, atitinka direktyvos nustatytas esmines saugos taisykles, jei jis nėra nei
suprojektuotas, nei pagamintas, kad išlaikytų krovinį nepalankiausiomis kėlimo sąlygomis.
Šiomis aplinkybėmis
Tampereen käräjäoikeus
nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus:
„1)      Ar tai yra kiekybiniams apribojimams lygiaverčio poveikio priemonė EB 28 straipsnio prasme arba priemonė, kurios nereikia
imtis EB 10 straipsnio 2 dalies prasme, kai ekspertu (esantis) pareigūnas, dirbantis už saugą darbe atsakingoje valstybės
administracijoje, tačiau neturintis įgaliojimų priimti sprendimo, pagrindinėse nacionalinio televizijos kanalo žinių laidoje
ir plačiai platinamuose dienraščiuose bei prekybos arba šakinėse organizacijose po to, kai buvo pradėta rinkos kontrolės procedūra,
bet sprendimas dar nebuvo priimtas, išreiškia tiesiogiai arba tarpininkaujant kitiems asmenims savo nuomonę dėl konkretaus
gamintojo išleisto į rinką įrenginio pavojaus asmenų sveikatai, netgi jų gyvybei, kuri gali sukelti neigiamą įspūdį apie nagrinėjamą
įrenginį ir pakenkti jo pardavimui?
2)      Ar Direktyvą 98/37/EB dėl mašinų reikia aiškinti taip, kad keltuvas transporto priemonių techninei apžiūrai atlikti neatitinka
šioje direktyvoje įtvirtintų esminių saugos taisyklių, kai šis įrenginys pagamintas ne pagal standartą SFS-EN 1493, kai projektuojant
jo struktūrą nepaisyta transporto priemonės privažiavimo prie keltuvo atramų abiem važiavimo kryptimis ir kai kiekvienos šių
atramų atsparumas apskaičiuotas nenumatant nepalankiausių kėlimo sąlygų?
3)      a)     Jei atsakymas į pirmąjį klausimą būtų teigiamas, ar pirmiau apibūdinti pareigūno veiksmai yra neproporcingi asmenų sveikatos
ir gyvybės apsaugos tikslų atžvilgiu, ir todėl prieštarauja EB sutarčiai, net jeigu ir į antrąjį klausimą reikia atsakyti
teigiamai, atsižvelgiant į šių veiksmų pobūdį, o ypač į tai, kad apie galimą pavojų įmanoma pranešti ir išvengti pavojingų
situacijų naudojant kitas, nei pirmajame klausime aprašytos, priemones, kai šie veiksmai buvo atlikti net prieš kompetentingai
valdžios institucijai priimant sprendimą rinkos kontrolės byloje ir kai specialiai nurodant konkrečią prekę jais galima buvo
pakenkti šios prekės pardavimui?
b)      Jei trečiojo klausimo a punkte nurodytas proporcingumo vertinimas priklauso nacionaliniam kompetentingam teismui, ar jis turi
atkreipti dėmesį daugiausia į galimą Bendrijos ar nacionalinių saugos taisyklių neatitikimą, ar veikiau į šio neatitikimo
atskleidimo aplinkybes?
4)      Ar pirmajame klausime apibūdinti pareigūno veiksmai trečiojo klausimo a punkte nurodytomis aplinkybėmis gali būti pateisinti
Europos žmogaus teisių ir pagrindinių laisvių apsaugos konvencijos 10 straipsnyje užtikrinta saviraiškos laisve, net jei jie
prieštarauja EB 28 ir 30 straipsniams arba EB 10 straipsniui?
5)      a)     Jei pirmajame klausime apibūdinti pareigūno veiksmai prieštarauja EB 28 ir 30 straipsniams arba EB 10 straipsniui, ar pažeidimas
yra pakankamai akivaizdus ir sunkus, kad kitų atsakomybės atsiradimo sąlygų tenkinimo atveju valstybė privalėtų pagal Bendrijos
teisę atlyginti žalą, kuri šį įrenginį pardavusiai įmonei galėjo atsirasti dėl šių veiksmų?
b)      Ar a punkte nurodytas pažeidimas yra akivaizdus ir sunkus net tuo atveju, kai kompetentingos valdžios institucijos (arba kompetentingo
pareigūno), turinčios teisę priimti sprendimą, negalima kaltinti jokia klaida arba nerūpestingumu ir ši valdžios institucija
(arba pareigūnas) niekada nepatvirtino inkriminuojamų veiksmų nei nurodė, kad jie turi realias pasekmes?
c)      Ar EB 10 straipsnis, konkrečiai jo 2 dalis, pirmajame klausime nurodytomis aplinkybėmis gali asmenims sukurti teises?
d)      Be valstybės atsakomybės, ar pagal Bendrijos teisę atsakomybė gali atsirasti taip pat pačiam pareigūnui ir tokiomis pačiomis
sąlygomis, dėl tokių veiksmų, kaip antai aprašyti pirmajame klausime, jei jie prieštarauja Bendrijos teisei?
e)      Ar, remiantis Bendrijos teise, praktiškai neįmanoma arba ypač sunku išsireikalauti žalos atlyginimą, nes kitos nei asmenims
ar prekėms padarytos ekonominės žalos atlyginimą nacionalinė teisė pripažįsta, tik jei žala atsirado dėl neteisėto veiksmo
arba vykdant viešosios valdžios įgaliojimus, ar vis dėlto yra ypatingų priežasčių įpareigoti atlyginti žalą?
6)      a)     Jei taikant nacionalinę teisę nurodoma atlyginti dėl taisyklių laisvo prekių judėjimo srityje pažeidimo, įskaitant ir nerūpestingumą,
atsiradusią žalą, ar Bendrijos teisė reikalauja, kad (šis atlyginimas) būtų veiksminga ir atgrasanti sankcija, ir ar su Bendrijos
taisyklėmis dėl atsakomybės yra suderinama tai, kad pažeidimą padaręs arba nerūpestingai elgęsis pareigūnas nacionalinio įstatymo
prasme atsakytų už žalą tik proporcinga dalimi, kuri nebūtinai atitiks visą žalą, arba, jei jį galima kaltinti tik dėl nesunkaus
nerūpestingumo, būtų atleistas nuo bet kokios atsakomybės, arba jei pareigūnas arba už jo klaidą ar nerūpestingumą atsakinga
valstybė privalėtų atlyginti kitą nei asmenims arba prekėms padarytą ekonominę žalą, tik jei ši žala atsirado dėl neteisėto
veiksmo arba vykdant viešosios valdžios įgaliojimus, ar vis dėlto yra ypatingų priežasčių įpareigoti atlyginti žalą?
b)      Jei nors vienas iš a punkte nurodytų atsakomybės apribojimų neatitinka Bendrijos teisės, ar pagal nacionalinę teisę žalos
atlyginimo apribojimas neturi būti taikomas atitinkamo pareigūno atžvilgiu, net jei dėl to pastarojo pareiga atlyginti žalą
būtų griežtesnė arba didesnės apimties nei numatyta nacionaliniame įstatyme?“

Dėl priimtinumo

Teisingumo Teismui pateiktos pastabos
T. Lehtinen išreiškė abejones dėl šio prašymo priimti prejudicinį sprendimą priimtinumo, motyvuodamas tuo, kad
Tampereen käräjäoikeus
pateikti klausimai yra nesusiję su pagrindine byla.
T. Lehtinen tvirtina, kad pirmojoje instancijoje nagrinėjamo ginčo procesas prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiame
teisme yra tik preliminarioje stadijoje. Nesutarimo tarp šalių objektas nėra tiksliai nustatytas ir dar nenustatytos faktinės
aplinkybės. Taigi šioje prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiame teisme vykstančio proceso stadijoje neįmanoma nustatyti
teisiškai svarbių ginčo išsprendimui klausimų.

Teisingumo Teismo atsakymas
Reikia priminti, kad pagal nusistovėjusią teismo praktiką EB 234 straipsnyje numatyta procedūra yra priemonė Teisingumo Teismo
ir nacionalinių teismų bendradarbiavimui ir jos pagalba Teisingumo Teismas pastariesiems pateikia tuos Bendrijos teisės išaiškinimus,
kurių jiems reikia sprendimams priimti nagrinėjamose bylose (2003 m. birželio 12 d. Sprendimo
Schmidberger
, C‑112/00, Rink. p. I‑5659, 30 punktą ir 2005 m. sausio 20 d. Sprendimo
Salgado Alonso
, C‑306/03, Rink. p. I‑705, 40 punktą).
Kalbant apie šį bendradarbiavimą, tik nacionalinis teismas, nagrinėjantis bylą ir tiesiogiai žinantis jos iškėlimo faktines
aplinkybes bei turintis prisiimti atsakomybę dėl būsimo teismo sprendimo, atsižvelgdamas į konkrečias aplinkybes, turi įvertinti
tiek prejudicinio sprendimo reikalingumą savo sprendimui priimti, tiek Teisingumo Teismui pateikiamų klausimų svarbą. Todėl
jeigu pateikti klausimai susiję su Bendrijos teisės išaiškinimu, Teisingumo Teismas iš principo turi priimti sprendimą (šiuo
klausimu žr. 1995 m. gruodžio 15 d. Sprendimo
Bosman
, C‑415/93, Rink. p. I‑4921, 59 punktą; 2001 m. kovo 13 d. Sprendimo
PreussenElektra
, C‑379/98, Rink. p. I‑2099, 38 punktą; 2002 m. gruodžio 10 d. Sprendimą
Der Weduwe
, C‑153/00, Rink. p. I‑11319, 31 punktą; 2003 m. sausio 21 d. Sprendimo
Bacardi-Martini ir Cellier des Dauphins
, C‑318/00, Rink. p. I‑905, 41 punktą bei minėto sprendimo
Schmidberger
31 punktą).
Be to, iš EB 234 straipsnio antrosios pastraipos aišku, kad nacionalinis teismas sprendžia, kokioje bylos stadijoje tinkamiausia
Teisingumo Teismui pateikti prejudicinį klausimą (žr. 1981 m. kovo 10 d. Sprendimo
Irish Creamery Milk Suppliers Association ir kt.
, 36/80 ir 71/80, Rink. p. 735, 5 punktą; 2000 m. kovo 30 d. Sprendimo
JämO
, C‑236/98, Rink. p. I‑2189, 30 punktą ir minėto sprendimo
Schmidberger
39 punktą).
Šiuo klausimu reikia pripažinti, kad prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas savo prašyme išsamiai išdėstė
faktines ir teisines pagrindinės bylos aplinkybes bei priežastis, dėl kurių jis prašo išaiškinti minėtas Bendrijos teisės
nuostatas, atsižvelgiant į abejones, atsiradusias dėl jų taikymo šios bylos aplinkybėms.
Iš to matyti, jog, atsižvelgiant į prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nurodytas faktines aplinkybes,
neatrodo, kad klausimai buvo pateikti stadijoje, kurioje Teisingumo Teismas negalėtų įvertinti jų svarbos pagrindinio ginčo
sprendimui.
Todėl prašymas priimti prejudicinį sprendimą yra priimtinas.

Dėl prejudicinių klausimų

Dėl laisvo prekių judėjimo (pirmasis, trečiasis ir ketvirtasis klausimai)
Savo pirmuoju, trečiuoju ir ketvirtuoju prejudiciniais klausimais prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš
esmės klausia, ar, pirma, pagrindinės bylos aplinkybėmis T. Lehtinen elgesys, t. y. įvairūs vieši jo pareiškimai, turi būti
laikomi padarytais Suomijos valstybės, antra, ar šis elgesys sudaro kliūtį laisvam prekių judėjimui EB 28 straipsnio prasme
ir, trečia, kiek toks elgesys galėtų būti pateisinamas saviraiškos laisve arba saugos ir sveikatos apsaugos tikslu.
Pirmiausia reikia priminti, kad Bendrijos lygmeniu galutinai suderintoje srityje visos su ja susijusios nacionalinės priemonės
turi būti vertinamos atsižvelgiant ne į pirminės teisės, bet į šį suderinimą atliekančio akto nuostatas (šia prasme žr. 1993 m.
spalio 12 d. Sprendimo
Vanacker ir Lesage
, C‑37/92, Rink. p. I‑4947, 9 punktą; 2001 m. gruodžio 13 d. Sprendimo
DaimlerChrysler
, C‑324/99, Rink. p. I‑9897, 32 punktą; 2003 m. gruodžio 11 d. Sprendimo
Deutscher Apothekerverband
, C‑322/01, Rink. p. I‑0000, 64 punktą ir 2004 m. gruodžio 14 d. Sprendimo
Radlberger Getränkegesellschaft ir S. Spitz
, C‑309/02, Rink. p. I‑11763, 53 punktą).
Taigi reikia nustatyti, ar dėl direktyva atlikto suderinimo pagrindinėje byloje nagrinėjamo elgesio atitikties EB 28 straipsniui
klausimas neturi būti nagrinėjamas.
Šiuo atžvilgiu reikia priminti, kad pagal antrą, šeštą, septintą ir devintą konstatuojamąsias dalis direktyva siekiama, nacionalines
sertifikavimo ir atitikties patvirtinimo sistemas pakeitus suderinta sistema, užtikrinti laisvą mašinų judėjimą vidaus rinkoje
ir patenkinti su šiomis mašinomis susijusius imperatyvius ir esminius saugos ir sveikatos reikalavimus. Šiuo tikslu minėtos
direktyvos 3 straipsnyje ir I priede išvardyti esminiai saugos ir sveikatos reikalavimai, kuriuos turi atitikti valstybėse
narėse pagamintos mašinos ir saugos įranga. Pagal direktyvos 4 straipsnį, valstybės narės negali riboti mašinų, kurios atitinka
šios direktyvos esminius reikalavimus, pateikimo į rinką, o tik tuo atveju, jei pavojus paaiškėtų vėliau, 7 straipsnyje nustatytomis
sąlygomis valstybės narės turi imtis naudingų priemonių.
Taigi atsižvelgiant į direktyvos pobūdį, jos tikslus ir jos 3, 4 ir 7 straipsnių turinį reikia pripažinti, kad ji, be taisyklių,
susijusių su esminiais mašinų saugos reikalavimais ir jų atitikties šiems reikalavimams patvirtinimu, Bendrijos lygiu išsamiai
suderina taisykles, susijusias su valstybių narių galimu elgesiu mašinų, kurios tariamai atitinka šiuos reikalavimus, atžvilgiu.
Todėl visos į šios direktyvos minėtų straipsnių taikymo sritį patenkančios nacionalinės priemonės turi būti vertinamos šios
direktyvos nuostatų atžvilgiu, o ne Sutarties, konkrečiai EB 28 straipsnio, atžvilgiu.
Dėl valstybei priskirtinos kliūties egzistavimo (pirmasis klausimas)
Atsižvelgiant į šio sprendimo 52 ir kitus punktus pirmąjį prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo klausimą
reikia performuluoti taip: iš esmės jis klausia, ar viešai išreikštą T. Lehtinen nuomonę galima laikyti Suomijos valstybei
priskirtina laisvo prekių judėjimo kliūtimi direktyvos 4 straipsnio 1 dalies prasme.
Šiuo atžvilgiu reikia nurodyti, kad valstybės pareigūno pareiškimų priskyrimas valstybei priklauso visų pirma nuo to, kaip
šiuos pareiškimus galėjo suvokti asmenys, kuriems jie buvo skirti.
Pareigūno pareiškimų priskyrimą valstybei lemianti aplinkybė yra ta, ar asmenys, kuriems šie pareiškimai skirti, nurodytomis
aplinkybėmis gali pagrįstai daryti prielaidą, kad tai yra pozicija, kurios pareigūnas laikosi vykdydamas savo pareigas.
Šiuo atžvilgiu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pirmiausia turi įvertinti, ar:
–        pareigūnas apskritai yra kompetentingas nagrinėjamame sektoriuje,
–        pareigūnas savo rašytinius pareiškimus platina naudodamas oficialų kompetentingos tarnybos blanką,
–        pareigūnas interviu televizijai duoda savo tarnybos patalpose,
–        pareigūnas nepamini, kad jo pareiškimai yra asmeninio pobūdžio, ir nenurodo, kad jie nesutampa su oficialia kompetentingos
tarnybos pozicija, ir
–        kompetentingos valstybės tarnybos kuo greičiau nesiima būtinų priemonių asmenų, į kuriuos kreipėsi pareigūnas, įspūdžiui,
kad jo pareiškimai yra oficialios valstybės pozicijos nurodymas, išsklaidyti.
Belieka išnagrinėti, ar darant prielaidą, kad pagrindinėje byloje nagrinėjami pareiškimai priskirtini Suomijos valstybei,
jais pažeidžiama direktyvos 4 straipsnio 1 dalis.
Šiuo atžvilgiu reikia nurodyti, kad bet kokie valstybių narių komercinės teisės aktai, galintys tiesiogiai ar netiesiogiai,
faktiškai ar potencialiai trukdyti prekybai Bendrijos viduje, laikytini priemone, savo poveikiu lygiaverte kiekybiniams apribojimams
(šia prasme žr. minėto sprendimo
Dassonville
5 punktą ir 1999 m. vasario 9 d. Sprendimo
Van der Laan
, C‑383/97, Rink. p. I‑731, 18 punktą). Šis principas taip pat taikomas aiškinant direktyvos 4 straipsnio 1 dalį.
Kaip matyti iš direktyvos 4 straipsnio 1 dalies, jame nurodytas draudimas taikomas, tik jei nagrinėjama mašina atitinka šios
direktyvos nuostatas. Taigi šioje byloje
AGM
pagamintiems keltuvams taikoma direktyvos 5 straipsnio 1 dalyje numatyta atitikties prezumpcija, nes jie buvo patvirtinti
kaip ją atitinkantys ir turi jos 10 straipsnyje numatytą atitikties ženklą „CE“.
Tačiau ši atitikties prezumpcija nereiškia, kad valstybės narės, iškilus pavojui, negali imtis priemonių. Atvirkščiai, pagal
direktyvos 7 straipsnio 1 dalies pirmąją pastraipą valstybė narė, nustačiusi, kad pagal paskirtį naudojama mašina gali sukelti
pavojų žmonių ar turto saugumui, turi imtis visų reikiamų priemonių, kad ji būtų pašalinta iš rinkos. Tokiu atveju pagal direktyvos
7 straipsnio 1 dalies antrąją pastraipą valstybė narė nedelsdama praneša Komisijai apie tokią priemonę, nurodydama savo sprendimo
priežastį.
Tačiau iš prašymo priimti prejudicinį sprendimą matyti, kad kompetentingos valdžios institucijos nei nustatė pavojaus egzistavimo,
nei ėmėsi priemonių, kad pagrindinėje byloje nagrinėjamus keltuvus pašalintų iš rinkos, nei
a fortiori
apie tokias priemones pranešė Komisijai.
Taigi kadangi šiems keltuvams tebetaikoma atitikties prezumpcija, valstybė turi nepažeisti direktyvos 4 straipsnio 1 dalyje
nustatyto draudimo apriboti jų laisvą judėjimą.
Nagrinėjami pareiškimai minėtus keltuvus įvairiose žiniasklaidos priemonėse ir plačiai platinamose ataskaitose apibūdinantys
neatitinkančiais standarto EN 1493:1998 ir pavojingais gali bent netiesiogiai ir potencialiai trukdyti šių mašinų išleidimui
į rinką.
Atsižvelgiant į pirmiau nurodytus vertinimus, į pirmąjį klausimą reikia atsakyti taip, kad vieno pareigūno pareiškimai, kurie
dėl savo formos ir aplinkybių asmenims, kuriems jie skirti, sudaro įspūdį, kad jie – ne asmeninė pareigūno nuomonė, o oficiali
valstybės pozicija, yra priskirtini valstybei. Pareigūno pareiškimų priskyrimą valstybei lemiantis veiksnys yra tas, ar asmenys,
kuriems šie pareiškimai skirti, nurodytomis aplinkybėmis gali pagrįstai daryti prielaidą, kad tai yra pozicija, kurios pareigūnas
laikosi vykdydamas savo pareigas. Jeigu pareigūno pareiškimai, atitinkančias direktyvą patvirtintas mašinas apibūdinantys
kaip neatitinkančias atitinkamo suderinto standarto ir pavojingas, yra priskirtini valstybei, jie sudaro direktyvos 4 straipsnio
1 dalies pažeidimą.
Dėl pateisinimų (trečiasis ir ketvirtasis klausimai)
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės klausia, ar tuo atveju, jei T. Lehtinen elgesys priskirtinas
Suomijos valstybei, jis gali būti pateisinamas sveikatos apsaugos tikslu arba saviraiškos laisve.
–       Dėl pateisinimo, susijusio su sveikatos apsaugos tikslu
Direktyva tiksliai reglamentuoja sveikatos apsaugą, kai dėl mašinų, laikomų atitinkančiomis minėtą direktyvą, naudojimo jai
kyla pavojus. Jos 7 straipsnio 1 dalis leidžia tokio pavojaus egzistavimą nustačiusiai valstybei narei imtis bet kokių naudingų
priemonių atitinkamoms mašinoms pašalinti iš rinkos, uždrausti jas pateikti į rinką arba apriboti jų judėjimo laisvę. Be šių
priemonių, direktyva neleidžia kitų apribojimų, susijusių su sveikatos apsauga.
Šiuo atžvilgiu šio sprendimo 63 punkte jau buvo nurodyta, kad kompetentingos Suomijos valdžios institucijos nepriėmė jokios
priemonės pagal direktyvos 7 straipsnį.
Atsižvelgiant į tai, kad mašinų pateikimui į rinką taikomos su saugos reikalavimais susijusios normos, kurios daro įtaką laisvam
prekių judėjimui, yra Bendrijos lygiu išsamiai suderintos, valstybė narė negali remtis pasiteisinimu, susijusiu su sveikatos
apsauga, kitomis nei direktyvos 7 straipsnyje nustatytomis aplinkybėmis.
Tiek, kiek T. Lehtinen elgesys priskirtinas Suomijos valstybei, jis negali būti pateisinamas sveikatos apsaugos tikslu.
–       Dėl pateisinimo, susijusio su saviraiškos laisve
Pagal Europos žmogaus teisių ir pagrindinių laisvių apsaugos konvencijos 10 straipsnio 1 dalį saviraiškos laisvė užtikrinama
visiems valstybių narių jurisdikcijai priklausantiems asmenims. Ši laisvė yra esminis bet kokios demokratinės visuomenės pagrindas.
Tačiau valstybės narės negali remtis savo pareigūnų saviraiškos laisve, kad pateisintų kliūtį ir todėl išvengtų savo atsakomybės
pagal Bendrijos teisę.
Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, į trečiąjį ir ketvirtąjį klausimus reikia atsakyti taip, kad tokiomis aplinkybėmis, kokios
nagrinėjamos pagrindinėje byloje, dėl pareigūno elgesio padarytas direktyvos 4 straipsnio 1 dalies pažeidimas tiek, kiek jis
priskirtinas valstybei narei, kuriai jis priklauso, negali būti pateisinamas nei sveikatos apsaugos tikslu, nei pareigūnų
saviraiškos laisve.

Dėl pagrindinėje byloje nagrinėjamų keltuvų atitikties Direktyvai 98/37 (antrasis klausimas)
Iš šio sprendimo 60‑65 punktuose atliktos analizės matyti, kad į antrąjį klausimą atsakyti nereikia.

Dėl Suomijos valstybės ir jos pareigūnų atsakomybės (penktasis ir šeštasis klausimai)
Savo penktuoju ir šeštuoju klausimais prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės klausia, ar EB 28 ir
30 straipsnių arba EB 10 straipsnio pažeidimo atveju remiantis Bendrijos teise yra įvykdytos Suomijos valstybės atsakomybės
atsiradimo sąlygos, ar Bendrijos teisė leidžia arba reikalauja, kad pareigūnas, kurio elgesys nagrinėjamas, taip pat būtų
patrauktas atsakomybėn, ir kiek šios atsakomybės atsiradimo sąlygos gali reikalauti Bendrijos teisę atitinkančio Suomijos
teisės aiškinimo.
Tačiau, atsižvelgiant į šio sprendimo 50–53 punktuose esančius vertinimus, į prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio
teismo klausimus reikia atsakyti atsižvelgiant į galimą direktyvos 4 straipsnio 1 dalies pažeidimą.
Dėl Suomijos valstybės atsakomybės atsiradimo sąlygų (penktojo klausimo a‑c punktai)
Penktojo klausimo a–c punktuose prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės klausia, ar tokiomis aplinkybėmis,
kokios nagrinėjamos pagrindinėje byloje, Bendrijos teisės pažeidimai yra pakankamai akivaizdūs, kad galėtų kilti Suomijos
valstybės deliktinė atsakomybė, ir ar rinkoje veikiantys privatūs asmenys valstybių narių atžvilgiu gali remtis teisėmis.
Kalbant apie sąlygas, kurioms esant valstybė narė turi atlyginti privatiems asmenims padarytą žalą, iš Teisingumo Teismo praktikos
matyti, kad jos yra trys, t. y. pažeista teisės norma buvo siekiama suteikti asmenims teisių; pažeidimas yra pakankamai akivaizdus;
yra tiesioginis priežastinis ryšys tarp nustatytos valstybei pareigos pažeidimo ir nukentėjusių asmenų patirtos žalos. Šios
sąlygos vertinamos atsižvelgiant į kiekvienos situacijos rūšį (1996 m. kovo 5 d. Sprendimo
Brasserie du pêcheur ir Factortame
, C‑46/93 ir C‑48/93, Rec. p. I‑1029, 51 punktas; 1998 m. balandžio 2 d. Sprendimo
Norbrook Laboratories
, C‑127/95, Rink. p. I‑1531, 107 punktas ir 2000 m. liepos 4 d. Sprendimo
Haim
, C‑424/97, Rink. p. I‑5123, 36 punktas).
Dėl pirmosios sąlygos pakanka pripažinti, kad direktyvos 4 straipsnio 1 dalies tikslas – rinkoje veikiantiems privatiems asmenims
suteikti teises, kuriomis jie gali remtis valstybių narių atžvilgiu.
Dėl antrosios sąlygos, lemiamas kriterijus vertinant Bendrijos teisės pažeidimą kaip pakankamai akivaizdų yra tas, kad valstybė
narė akivaizdžiai ir šiurkščiai pažeidė savo veiksmų laisvės ribas (žr. minėto sprendimo
Brasserie du pêcheur ir Factortame
55 punktą).
Šiuo atžvilgiu reikia priminti, kad Teisingumo Teismas jau nusprendė, kad jei atitinkama valstybė narė pažeidimo padarymo
momentu turi tik labai ribotą diskreciją arba ji iš viso jos neturi, paprasto Bendrijos teisės pažeidimo gali pakakti, kad
būtų galima konstatuoti rimtą pažeidimą (žr. minėto sprendimo
Norbrook Laboratories
109 punktą ir cituotą teismų praktiką).
Tačiau direktyvos 4 straipsnio 1 dalyje nurodytos pareigos valstybėms narėms diskrecijos nesuteikia. Iš tiesų tik direktyvos
7 straipsnis numato, jog vėliau gali kilti abejonių dėl to, ar jos reikalavimus atitinka mašina, kuri tariamai juos atitinka,
bei kokios priemonės yra tinkamos šias abejones išsklaidyti. Todėl reikia manyti, kad direktyvos 4 straipsnio 1 dalies pažeidimas
tokiais pareiškimais, kokie yra pagrindinėje byloje, darant prielaidą, kad jie gali būti priskirti valstybei narei, yra pakankamai
akivaizdūs.
Dėl trečios sąlygos, nacionaliniai teismai turi patikrinti, ar yra tiesioginis priežastinis ryšys tarp valstybei nustatytos
pareigos pažeidimo ir nukentėjusiųjų šalių patirtos žalos (šiuo klausimu žr. minėto sprendimo
Brasserie du pêcheur ir Factortame
65 punktą ir 1996 m. gegužės 23 d. Sprendimo
Hedley Lomas
, C‑5/94, Rink. p. I‑2553, 30 punktą).
Šioje byloje bet kuriuo atveju atsižvelgiant į patikrinimą, kurį turi atlikti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs
teismas, atrodo, kad pagrindinėje byloje nagrinėjami pareiškimai lėmė
AGM
apyvartos sumažėjimą nuo 2000 m. iki 2002 m. bei pelno sumažėjimą nuo 2001 m. iki 2002 metų. Be to, šių pareiškimų poveikį
rinkai iš anksto nustatė pati Socialinių reikalų ir sveikatos ministerija.
Trys pirmiau nurodytos sąlygos yra būtinos ir pakankamos asmenims siekiant pagrįsti teisę gauti žalos atlyginimą, nors tai
nereiškia, kad pagal vidaus teisę valstybė negali tapti atsakinga esant ne tokioms griežtoms sąlygoms (žr. minėto sprendimo
Brasserie du pêcheur ir Factortame
66 punktą).
Atsižvelgiant į nurodytus argumentus, reikia atsakyti, kad direktyvos 4 straipsnio 1 dalis turi būti aiškinama taip, kad pirmiausia
ji suteikia privatiems asmenims teises ir, antra, valstybėms narėms šioje byloje ji nepalieka jokios diskrecijos, susijusios
su minėtą direktyvą atitinkančiomis mašinomis arba tokiomis laikomomis mašinomis. Šios nuostatos pažeidimas valstybės narės
pareigūno pareiškimais, su sąlyga, kad jie priskirtini šiai valstybei, yra pakankamai akivaizdus Bendrijos teisės pažeidimas,
kad kiltų šios valstybės atsakomybė.
Dėl atsakomybės apribojimų pagal nacionalinės teisės nuostatas, taikomas Suomijos valstybės atsakomybei (penktojo klausimo
e punktas ir šeštojo klausimo a punktas iš dalies)
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės klausia, ar nacionalinė teisė gali iškelti konkrečių papildomų
sąlygų valstybės padarytos žalos atlyginimo srityje arba ar turi būti laikoma, kad dėl tokių atsakomybės apribojimų, kaip
antai numatyti Suomijos teisėje, praktiškai yra ypač sunku arba net neįmanoma atlyginti dėl valstybės narės direktyvos 4 straipsnio
1 dalies pažeidimo atsiradusią žalą.
Pirmiausia reikia pabrėžti, kad Bendrijos teise pagrįsta valstybės narės atsakomybe siekiama ne atgrasyti arba taikyti sankciją,
o atlyginti privačių asmenų patirtą žalą valstybėms narėms pažeidus Bendrijos teisę.
Iš nusistovėjusios teismų praktikos matyti, kad jei tenkinamos Bendrijos teise pagrįstos teisės į žalos atlyginimą sąlygos,
valstybė narė privalo atlyginti padarytą žalą remdamasi nacionaline teise dėl atsakomybės. Be to, reikia pažymėti, kad įvairiais
nacionalinės teisės aktais nustatytos materialinės ir procedūrinės žalos atlyginimo sąlygos neturi būti mažiau palankios už
tas, kurios susijusios su nacionaline teise grindžiamais reikalavimais, ir neturi būti tokios, kad dėl to būtų beveik neįmanoma
arba pernelyg sudėtinga gauti žalos atlyginimą (šia prasme žr. 1991 m. lapkričio 19 d. Sprendimo
Francovich ir kt.
, C‑6/90 ir C‑9/90, Rink. p. I‑5357, 42 ir 43 punktus bei minėto sprendimo
Norbrook Laboratories
111 punktą).
Taigi Bendrijos teisė reikalauja veiksmingo atlyginimo ir nepripažįsta jokios papildomos valstybių narių teisėje nustatytos
sąlygos, dėl kurios būtų ypač sunku gauti žalos ir palūkanų atlyginimą, arba bet kokių kitokių žalos atlyginimo būdų.
Šiuo klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nurodyta informacija parodo, kad pagal pagrindinėje
byloje taikomas Suomijos teisės nuostatas dėl atsakomybės teisė į kitos nei asmenims ar turtui padarytos žalos atlyginimą
priklauso arba nuo sąlygos, kad žala atsirado dėl neteisėto veiksmo ar vykdant viešosios valdžios įgaliojimus, arba nuo sąlygos,
kad egzistuoja ypač rimtos priežastys įpareigoti šią žalą atlyginti. Tačiau, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio
teismo nuomone, T. Lehtinen elgesys nėra priskirtinas nė vienam iš nurodytų atvejų ir dėl to sunku atlyginti
AGM
patirtą žalą.
Tokiu atveju teisė į žalos atlyginimą atsiras, kai bus nustatyta, kad pažeista teisės norma suteikia privatiems asmenims teises
ir kad yra tiesioginis priežastinis ryšys tarp akivaizdaus pažeidimo ir suinteresuotojo asmens patirtos žalos, nes šios sąlygos
būtinos ir pakankamos privačių asmenų teisei gauti žalos atlyginimą pagrįsti (šiuo klausimu žr. 2006 m. birželio 13 d. Sprendimo
Traghetti del Mediterraneo
, C‑173/03, Rink. p. I‑5177, 44 ir 45 punktus bei cituotą praktiką).
Šioje byloje neatmetama galimybė, kad pakankamai akivaizdus Bendrijos teisės pažeidimas, dėl kurio gali atsirasti Suomijos
valstybės atsakomybė, gali būti padaromas jai priskirtinais veiksmais, kurie priklauso kitai nei išsamiai išvardytos nagrinėjamoje
nacionalinėje teisėje kategorijai.
Be to, valstybių narių suteikiama kompensacija už žalą, padarytą asmenims dėl Bendrijos teisės pažeidimų, privalo atitikti
patirtą žalą. Nesant atitinkamų Bendrijos nuostatų, kiekvienos valstybės narės vidaus teisės sistemoje turi būti nustatyti
kompensacijos dydžio nustatymo kriterijai. Tačiau šie kriterijai neturi būti mažiau palankūs nei tie, kurie taikomi panašiems
reikalavimams ar ieškiniams, pagrįstiems vidaus teise, ir neturi būti suformuluoti taip, kad gauti kompensaciją praktiškai
būtų neįmanoma ar labai sunku. Nacionalinės teisės aktai, kurie apskritai leidžia suteikti kompensaciją tik už žalą, padarytą
tam tikroms konkrečiai saugomoms individualioms vertybėms, neįskaitant asmenų negauto pelno, yra nesuderinami su Bendrijos
teise (žr. minėto sprendimo
Brasserie du pêcheur
ir Factortame
90 punktą).
Reikia nurodyti, kad visiškas negauto pelno pašalinimas iš atlygintinos žalos negali būti leidžiamas pažeidus Bendrijos teisę.
Ypač kalbant apie ekonominius ar komercinius ginčus, visiškai neįtraukus negauto pelno žalos atlyginimas taptų praktiškai
neįmanomas (žr. minėto sprendimo
Brasserie du pêcheur
ir Factortame
87 punktą).
Todėl reikia atsakyti, kad Bendrijos teisė nedraudžia valstybės narės vidaus teisėje numatyti specifinių sąlygų, susijusių
su kitos nei asmenims ar turtui padarytos žalos atlyginimu, su sąlyga, kad jos būtų nustatytos taip, jog dėl jų praktiškai
nebūtų neįmanoma arba labai sunku gauti dėl Bendrijos teisės pažeidimo atsiradusios žalos atlyginimą.
Dėl asmeninės pareigūnų atsakomybės (penktojo klausimo d punktas ir šeštojo klausimo a punktas iš dalies ir b punktas)
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės klausia, ar Bendrijos teisė leidžia, ar net reikalauja numatyti
asmenišką pareigūno, kuriam tarpininkaujant buvo padarytas Bendrijos teisės pažeidimas, atsakomybę ir ar tam tikrais atvejais
šiai atsakomybei gali būti taikomi konkretūs apribojimai.
Bendrijos teisė nedraudžia, be pačios valstybės narės, atsakomybėn patraukti kito nei valstybė narė teisės subjekto dėl žalos,
asmenims padarytos šio teisės subjekto pažeidžiant Bendrijos teisę priimta priemone (šia prasme žr. minėto sprendimo
Haim
32 punktą).
Atsižvelgiant į tai, kas nurodyta, reikia atsakyti, kad Bendrijos teisės pažeidimo atveju Bendrijos teisė nedraudžia kartu
su valstybe nare atsakomybėn patraukti pareigūno, tačiau to nereikalauja.

Dėl bylinėjimosi išlaidų
Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą dėl prejudicinio sprendimo pateikusio teismo nagrinėjamoje
byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti pastarasis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo
Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.
Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (didžioji kolegija) nusprendžia:
1.
Pareigūno pareiškimai, kurie dėl savo formos ir aplinkybių asmenims, kuriems jie skirti, sudaro įspūdį, kad jie – ne asmeninė
pareigūno nuomonė, o oficiali valstybės pozicija, yra priskirtini valstybei. Pareigūno pareiškimų priskyrimą valstybei lemiantis
veiksnys yra tas, ar asmenys, kuriems šie pareiškimai skirti, nurodytomis aplinkybėmis gali pagrįstai daryti prielaidą, kad
tai yra pozicija, kurios pareigūnas laikosi vykdydamas savo pareigas. Jeigu pareigūno pareiškimai, 1998 m. birželio 22 d.
Europos Parlamento ir Tarybos direktyvą 98/37 dėl valstybių narių įstatymų, susijusių su mašinomis, suderinimo atitinkančias
patvirtintas mašinas apibūdinantys kaip neatitinkančias atitinkamo suderinto standarto ir pavojingas, yra priskirtini valstybei,
jie sudaro šios direktyvos 4 straipsnio 1 dalies pažeidimą.
2.
Tokiomis aplinkybėmis, kokios nagrinėjamos pagrindinėje byloje, dėl pareigūno elgesio padarytas Direktyvos 98/37 4 straipsnio
1 dalies pažeidimas tiek, kiek jis priskirtinas valstybei narei, kuriai jis priklauso, negali būti pateisinamas nei sveikatos
apsaugos tikslu, nei pareigūnų saviraiškos laisve.
3.
Direktyvos 98/37 4 straipsnio 1 dalis turi būti aiškinama taip, kad pirmiausia ji suteikia privatiems asmenims teises ir,
antra, valstybėms narėms šioje byloje ji nepalieka jokios diskrecijos, susijusios su minėtą direktyvą atitinkančiomis mašinomis
arba tokiomis laikomomis mašinomis. Šios nuostatos pažeidimas dėl valstybės narės pareigūno pareiškimų, su sąlyga, kad jie
priskirtini šiai valstybei, yra pakankamai akivaizdus Bendrijos teisės pažeidimas, kad kiltų minėtos valstybės atsakomybė.
4.
Bendrijos teisė nedraudžia valstybės narės vidaus teisėje numatyti specifinių sąlygų, susijusių su kitos nei asmenims ar turtui
padarytos žalos atlyginimu, su sąlyga, kad jos būtų nustatytos taip, jog dėl jų praktiškai nebūtų neįmanoma arba labai sunku
gauti dėl Bendrijos teisės pažeidimo atsiradusios žalos atlyginimą.
5.
Bendrijos teisės pažeidimo atveju Bendrijos teisė nedraudžia kartu su valstybe nare atsakomybėn patraukti pareigūno, tačiau
to nereikalauja.
Parašai.
*
Proceso kalba: suomių.