CELEX: 62009CJ0444
Sotsiaalpoliitika
Direktiiv 1999/70/EÜ
ETUC, UNICE ja CEEP sõlmitud raamkokkuleppe tähtajalise töö kohta klausel 4
Diskrimineerimiskeelu põhimõte
Raamkokkuleppe kohaldamine autonoomse piirkonna ajutiste teenistujate suhtes
Siseriiklikud õigusnormid, mis kehtestavad teenistusstaaži lisatasu osas erineva kohtlemise, mis põhineb pelgalt töösuhte ajutisel iseloomul
Kohustus tunnustada tagasiulatuvalt õigust teenistusstaaži lisatasule

Eelotsusetaotlused puudutavad küsimust, kuidas tõlgendada nõukogu 28. juuni 1999. aasta direktiivi 1999/70/EÜ, milles käsitletakse
Euroopa Ametiühingute Konföderatsiooni (ETUC), Euroopa Tööandjate Föderatsiooni (UNICE) ja Euroopa Riigiosalusega Ettevõtete
Keskuse (CEEP) sõlmitud raamkokkulepet tähtajalise töö kohta (EÜT L 175, lk 43; ELT eriväljaanne 05/03, lk 368), lisas toodud
18. märtsil 1999 sõlmitud tähtajalist tööd käsitleva raamkokkuleppe (edaspidi „raamkokkulepe”) klauslit 4.
Need taotlused esitati kahes kohtuvaidluses R. Gavieiro Gavieiro ja A. Iglesias Torres ning Consellería de Educación e Ordenación
de la Xunta de Galicia (Galicia autonoomse piirkonna valitsuse haridusministeerium, edaspidi „Consellería”) vahel, mille ese
on viimase keeldumine maksta tagasiulatuvalt kolme teenistusaasta lisatasu.

Õiguslik raamistik

Liidu õigusnormid
Direktiivi 1999/70 artikli 1 kohaselt on selle „eesmärk […] jõustada tööandjate ja töövõtjate vaheliste üldorganisatsioonide
(ETUC, UNICE ja CEEP) vahel […] sõlmitud raamkokkulepe […], mis on direktiivile lisatud”.
Sama direktiivi artikli 2 esimese ja kolmanda lõigu kohaselt:
„Liikmesriigid jõustavad käesoleva direktiivi järgimiseks vajalikud normid 10. juuliks 2001 või tagavad, et hiljemalt sel
kuupäeval on tööturu osapooled kehtestanud vajalikud meetmed kokkuleppe teel, kusjuures liikmesriigid peavad võtma vajalikud
meetmed, et tööturu osapooled saaksid igal ajal tagada käesolevas direktiivis ettenähtud tulemuste saavutamise. Liikmesriigid
teatavad sellest viivitamata komisjonile.
[…]
Kui liikmesriigid võtavad esimeses lõigus nimetatud normid vastu, lisavad nad nendesse normidesse või nende normide ametliku
avaldamise korral nende juurde viite käesolevale direktiivile. Sellise viitamise viisi näevad ette liikmesriigid.”
Vastavalt direktiivi 1999/70 artiklile 3 jõustus see direktiiv 10. juulil 1999 Euroopa Ühenduste Teatajas avaldamise kuupäeval.
Raamkokkuleppe klausli 1 kohaselt on selle:
„[…] eesmärk […]:
a)      parandada tähtajalise töötamise kvaliteeti, tagades mittediskrimineerimise põhimõtte kohaldamise;
b)      luua raamistik, et vältida kuritarvitusi, mis võiksid tuleneda järjestikuste tähtajaliste töölepingute või töösuhete kasutamisest.”
Raamkokkuleppe klausli 2 punkt 1 on sõnastatud järgmiselt:
„Kokkulepet kohaldatakse tähtajaliste töötajate suhtes, kellel on tööleping või töösuhe, nagu see on määratletud liikmesriigi
seadustes, kollektiivlepingutes või praktikas.”
Tähtajaline töötaja on määratletud raamkokkuleppe klausli 3 punktis 1 kui „isik[…], kellel on vahetult tööandja ja töötaja
vahel sõlmitud tööleping või töösuhe, milles töölepingu või töösuhte lõpp on määratud objektiivsete tingimustega, milleks
võib olla konkreetse kuupäeva saabumine, konkreetse ülesande lõpetamine või konkreetse sündmuse toimumine”.
Raamkokkulepe klausel 4 „Mittediskrimineerimise põhimõte” sätestab oma punktides 1 ja 4:
„1.      Töötingimuste osas ei kohelda tähtajalisi töötajaid vähem soodsalt kui võrreldavaid alatisi töötajaid seetõttu, et neil on
tähtajaline tööleping või töösuhe, välja arvatud juhtudel, kui erinevaks kohtlemiseks on objektiivsed põhjused.
[…]
4.      Eriliste töötingimustega seotud teenistusaega käsitlevad nõuded on tähtajaliste töötajate ja alatiste töötajate jaoks ühesugused,
välja arvatud juhul, kui eri pikkusega teenistusaega käsitlevatel nõuetel on objektiivsed põhjused.”

Siseriikliud õigusnormid
Hispaania põhiseaduse (edaspidi „põhiseadus”) artikli 149 lõike 1 punkt 18 annab Hispaania riigile ainupädevuse avaliku halduse
asutuste õigusliku staatuse ja avalike teenistujate eeskirjade kehtestamiseks.
Hispaania riigi tsiviilametnike seaduse, mis on kehtestatud 7. veebruari 1964. aasta dekreediga 315/1964 (Decreto 315/1964,
por el que se aprueba la Ley articulada de funcionarios civiles del Estado;
Boletín Oficial del Estado
(edaspidi „
BOE
”) nr 40, 15.2.1964, lk 2045, edaspidi „LFCE”), artikli 4 kohaselt on alalised teenistujad isikud, kes on seaduse alusel nimetatud
täitma alalisi ametikohti, kes kuuluvad ametiasutuse kooseisu ning kellele makstakse riigi üldeelarves teenistujatele määratud
tasu või hüvitisi.
LFCE artikli 5 lõige 2 sätestab, et ajutised teenistujad on isikud, kes täidavad vajaduse või töö kiireloomulisuse tõttu alalisi
ametikohti seni, kuni töökohad täidetakse alaliste ametnikega.
Vastavalt LFCE artikli 104 lõikele 3 makstakse ajutistele teenistujatele töötasu selle ametnike kategooria suhtes kehtestatud
määral, kuhu kuulub vaba ametikoht.
LFCE artikkel 105 sätestab, et ajutistele teenistujatele kohaldatakse analoogia alusel ja nende staatusele vastavalt alaliste
ametnike üldist korda, välja arvatud õigus alalisele ametikohale, teatud palgaastmele või pensioniskeemile.
Neid LFCE sätteid korrati aastateks 2003–2007 kehtestatud Galicia autonoomse piirkonna finants‑ ja eelarveseaduses, milles
sätestati, et ajutistel teenistujatel ei ole erinevalt alalistest ametnikest õigust saada kolme teenistusaasta lisatasu. Viimane
on lisatasu, mida antakse iga täitnud kolme teenistusaasta eest.
Hispaania riik võttis põhiseaduse artikli 149 lõike 1 punktis 18 antud ainupädevuse alusel 12. aprilli 2007. aasta vastu seaduse 7/2007
avalike teenistujate põhimääruse kohta (Ley 7/2007 del Estatuto básico del empleado público;
BOE
nr 89, 13.4.2007, lk 16270; edaspidi „LEBEP”).
Vastavalt LEBEP‑i artikli 2 lõikele 1 kohaldatakse seda seadust alaliste ametnike suhtes ning vajaduse korral lepinguliste
teenistujate suhtes, kes töötavad muu hulgas autonoomsete piirkondade haldusasutustes.
LEBEP‑i artikkel 8 on sõnastatud järgmiselt:
„1.      Avalikud teenistujad on teenistujad, kes täidavad avaliku halduse asutustes ametikohti, mis teenivad avalikke huve.
2.      avalikud teenistujad klassifitseeritakse järgmiselt:
a)      alalised ametnikud;
b)      ajutised teenistujad;
c)      tähtajalised või tähtajatud lepingulised teenistujad, kes täidavad alalisi ametikohti;
d)      muud töötajad.”
LEBEP‑i artiklites 9 ja 10 on alalised ametnikud ja ajutised teenistujad määratletud samamoodi kui LFCE‑s.
LEBEP‑i artikkel 25 „Ajutiste teenistujate töötasu”, mis muudab kehtivat kolme teenistusaasta lisatasu kohta kehtivat korda,
sätestab oma lõikes 2, et „[t]unnustatakse õigust saada kolme teenistusaasta lisatasu enne [selle] seaduse jõustumist teenistuses
oldud aja eest ja seda makstakse ainult alates selle seaduse jõustumisest”.
LEBEP, mis tunnistas kehtetuks LFCE artikli 5 lõike 2, artiklid 104 ja 105, jõustus 13. mail 2007.
Consellería kehtestas LEBEP‑i artikli 25 lõike 2 alusel eeskirjad Galicia autonoomse piirkonna ajutistest teenistujatest õpetajate
õiguse kolme teenistusaasta lisatasule omal algatusel tunnustamise kohta.
Hispaania 7. oktoobri 1999. aasta seadusandliku dekreediga 1/1999 kehtestatud Galicia finants‑ ja eelarveseaduse konsolideeritud
teksti (Decreto legislativo 1/1999, por el que se aprueba el texto refundido de la Ley de Régimen Financiero y presupuestario
de Galicia;
BOE
nr 293, 8.12.1999, lk 42303) artikli 27 lõike 1 punkt a sätestab, et rahalisi kohustusi hõlmavate õiguste aegumistähtaeg
on viis aastat.

Põhikohtuasjad ja eelotsuse küsimused

Kohtuasi C‑444/09
R. Gavieiro Gavieiro, kes oli põhikohtuasjas kaebuse esitamise ajal Consellería teenistuses alalise ametnikuna, töötas aastatel
1994–2007 ajutise õppejõuna erinevates Galicia õppeasutustes, kokku kestusega 9 aastat 2 kuud ja 17 päeva.
Pärast LEBEP‑i jõustumist tunnustas Consellería R. Gavieiro Gavieiro õigust saada alates 13. maist 2007 kolme teenistusaasta
lisatasu, kuna ta oli enam kui üheksa aastat olnud Galicia autonoomse piirkonna teenistuses.
Põhikohtuasja kaebaja taotles 14. novembril 2008, et Consellería tunnustaks tema õigust saamata jäänud kolme teenistusaasta
lisatasule, milleks on lisatasu 2003. aasta novembrist kuni 12. maini 2007 kestnud ajavahemiku eest, ning vastavate kolme
teenistusaasta lisatasude väljamaksmist. See taotlus põhines tema õigusel mittediskrimineerivale kohtlemisele, mis on sätestatud
raamkokkuleppe klauslis 4, nii nagu Euroopa Kohus on seda 13. septembri 2007. aasta otsuses kohtuasjas C‑307/05: Del Cerro
Alonso (EKL 2007, lk I‑7109) tõlgendanud.
Consellería jättis 5. märtsi 2009. aasta otsusega nimetatud taotluse rahuldamata, leides, et LEBEP‑i kohaselt on ajutistel
teenistujatel õigus kolme teenistusaasta lisatasule alates 13. maist 2007, mis on selle seaduse jõustumise kuupäev.
R. Gavieiro Gavieiro esitas eelotsusetaotluse esitanud kohtule nimetatud rahuldamata jätmise otsuse peale kaebuse, milles
palus see otsus tühistada ning tunnustada tagasiulatuvalt tema väidetavat õigust kolme teenistusaasta lisatasule.
Leides, et menetluses oleva kohtuasja lahendamiseks on vaja raamkokkulepet tõlgendada, otsustas Juzgado de lo Contencioso‑Administrativo
n° 3 de A Coruña menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmise eelotsuse küsimuse:
„Mida tähendab väljend „eri pikkusega teenistusaega käsitlevad nõuded” direktiivi 1999/70/EÜ [lisaks oleva] raamkokkuleppe
klausli 4 punktis 4 ja kas teatud avalike teenistujate teenistussuhte pelgalt ajutine iseloom on „objektiivne põhjus”, mis
õigustab teenistusstaaži eest tasu maksmisel erinevat kohtlemist?”

Kohtuasi C‑456/09
A. Iglesias Torres, kes on hetkel alalisest ametnikust õpetajana Consellería teenistuses Galicia autonoomse piirkonna ametlikus
keeltekoolis, töötas 1994. aastast kuni 13. maini 2007 Consellería heaks ajutise õpetajana mitmes erinevas Galicia õppeasutuses,
kokku kestvusega 9 aastat.
Pärast LEBEP‑i jõustumist taotles A. Iglesias Torres 23. aprillil 2009, et tunnustataks tema õigust saada hüvitist töötasu
vahe eest, mis talle maksti ning mis ta oleks kolme teenistusaasta lisatasu arvestades pidanud saama ajavahemiku eest, mis
sellele jõustumisele eelnes.
Lugo provintsi haridusosakonna juhataja jättis Consellería poolt delegeeritud pädevuse alusel oma 13. mai 2009. aasta otsusega
nimetatud taotluse rahuldamata.
A. Iglesias Torres esitas eelotsusetaotluse esitanud kohtule selle rahuldamata jätmise otsuse peale kaebuse, milles palus
viimati nimetatud otsus tühistada ja tunnustada tagasiulatuvalt tema väidetavat õigust kolme teenistusaasta lisatasule. Ta
tugines selles osas raamkokkuleppe klauslile 4, nii nagu seda on Euroopa Kohus eespool viidatud kohtuotsuses Del Cerro Alonso
tõlgendanud.
Kuna Juzgado de lo Contencioso‑Administrativo n° 3 de Pontevedral oli tulenevalt Euroopa Kohtu praktikast kahtlusi raamkokkuleppe
tõlgendamise osas, siis otsustas ta menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused:
„1.      Kas direktiiv 1999/70/EÜ on kohaldatav Galicia autonoomse piirkonna ajutistele teenistujatele?
2.      Kas [LEBEP‑i] artikli 25 lõiget 2 on võimalik pidada seda direktiivi ülevõtvaks siseriiklikuks õigusnormiks, kui selles seaduses
ei ole mingeid viiteid ühenduse õigusnormile?
3.      Juhul kui vastus teisele küsimusele on jaatav, siis kas seda LEBEP‑i artikli 25 lõiget 2 tuleb tingimata pidada ülevõtvaks
siseriiklikuks õigusnormiks, millele viitab Euroopa Kohtu 15. aprilli 2008. aasta otsuse kohtuasjas C‑268/06: Impact (EKL 2008,
lk I‑2483) resolutsiooni punkt 4, või on Hispaania riik endiselt kohustatud andma tagasiulatuva jõu kolme teenistusaasta lisatasust
tulenevatele töötasu puudutavatele õigustele, mida ta tunnustab direktiivi alusel?
4.      Juhul kui vastus teisele küsimusele on eitav, siis kas käesoleval juhul tuleb kohaldada vahetult direktiivi 1999/70/EÜ, nagu
on sedastatud [eespool viidatud kohtuotsuses] Del Cerro [Alonso]?”
Seoses sellega, et kaks põhikohtuasja on omavahel seotud, liidetakse need käesoleva kohtuotsuse huvides.

Eelotsuse küsimused

Esimene küsimus kohtuasjas C‑456/09
Oma esimese küsimusega kohtuasjas C‑456/09 soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt teada, kas selline Galicia autonoomse
piirkonna ajutine teenistuja nagu kaebaja põhikohtuasjas kuulub direktiivi 1999/70 ja raamkokkuleppe isiklikku kohaldamisalasse.
Kõik huvitatud isikud on Euroopa Kohtule esitanud märkused, leides, et sellele küsimusele tuleb vastata jaatavalt.
Seoses sellega tuleb meenutada, et Euroopa Kohus on juba sedastanud, et nii direktiivi 1999/70 ja selle raamkokkulepe sõnastusest
kui ka nende ülesehitusest ja eesmärgist tuleneb, et neis sätestatud normid on mõeldud kohaldamiseks ka tähtajalistele töölepingutele
ja töösuhetele, mis on sõlmitud riigiasutuste ja teiste avaliku sektori üksustega (4. juuli 2006. aasta otsus kohtuasjas C‑212/04:
Adeneler jt, EKL 2006, lk I‑6057, punktid 54–57; 7. septembri 2006. aasta otsus kohtuasjas C‑53/04: Marrosu ja Sardino, EKL 2006,
lk I‑7213, punktid 40–43; 7. septembri 2006. aasta otsus kohtuasjas C‑180/04: Vassallo, EKL 2006, lk I‑7251, punktid 32–35,
ja eespool viidatud kohtuotsus Del Cerro Alonso, punkt 25).
Nimelt, nagu nähtub raamkokkuleppe klausli 2 punktist 1, käsitatakse raamkokkuleppe isikulist kohaldamisala ulatuslikuna,
mis hõlmab üldiselt „[kõik tähtajalised töötajad], kellel on tööleping või töösuhe, nagu see on määratletud liikmesriigi seadustes,
kollektiivlepingutes või praktikas” (vt eespool viidatud kohtuotsus Adeneler jt, punkt 56; 23. aprilli 2009. aasta otsus liidetud
kohtuasjades C‑378/07–C‑380/07: Angelidaki jt, EKL 2009, lk I‑3071, punkt 114, ja 24. juuni 2010. aasta otsus kohtuasjas C‑98/09:
Sorge, kohtulahendite kogumikus veel avaldamata, punkt 30).
Raamkokkuleppes kasutatud mõiste „tähtajalised töötajad” määratlus, mis on ära toodud selle klausli 3 lõikes 1, hõlmab kõiki
töötajaid, olenemata sellest, kas nende tööandja on avaliku või erasektori esindaja (eespool viidatud kohtuotsus Adeneler
jt, punkt 56).
Lisaks, arvestades liidu õiguse üldpõhimõtete hulka kuuluvate võrdse kohtlemise ja mittediskrimineerimise põhimõtete tähtsust,
tuleb direktiivis 1999/70 ja raamkokkuleppes sisalduvaid sätteid, mille eesmärk on tagada tähtajalistele töötajatele samasugused
soodustused, nagu on ette nähtud võrreldavate alaliste töötajate jaoks, välja arvatud juhtudel, kui erinev kohtlemine on õigustatud
objektiivsetest põhjustest tulenevalt, tõlgendada laialt, kuna need kujutavad endast olulise tähtsusega liidu sotsiaalõigusnorme,
mis peavad minimaalsete kaitsenõuetena kõigile töötajatele laienema (eespool viidatud kohtuotsus Del Cerro Alonso, punkt 27).
Seega kohaldatakse direktiivi 1999/70 ja raamkokkulepet kõigile töötajatele, kes teevad tasu eest tööd tähtajalise töösuhte
raames, mis seob neid nende tööandjaga (eespool viidatud kohtuotsus Del Cerro Alonso, punkt 28).
Ainuüksi asjaolu, et ametikoht võidakse kvalifitseerida siseriikliku õiguse alusel „koosseisulisena” ning et sellel on asjaomase
liikmesriigi avalikku teenistust iseloomustavad teatud omadused, ei oma selles osas tähtsust, vastasel juhul ohustaks see
tõsiselt direktiivi 1999/70 ja selle raamkokkuleppe kasulikku mõju ning ühetaolist kohaldamist liikmesriikides, mistõttu liikmesriikidel
jääks võimalus jätta omal äranägemisel nimetatud liidu meetmetega taotletud kaitse alt välja teatud isikute kategooriad (vt
eespool viidatud kohtuotsus Del Cerro Alonso, punkt 29).
Kuna on selge, et A. Iglesias Torres töötas Galicia autonoomse piirkonna erinevates koolitusasutustes ajutise teenistujana
enam kui üheksa aastat ning seega puudutab põhikohtuasi alaliste teenistujate olukorraga võrreldavat ajutiste teenistujate
olukorda, siis kuulub see direktiivi 1999/70 ja raamkokkuleppe isiklikku kohaldamisalasse.
Seega tuleb kohtuasjas C‑456/09 esitatud esimesele küsimusele vastata, et Galicia autonoomse piirkonna selline ajutine teenistuja,
nagu on kaebaja põhikohtuasjas, kuulub direktiivi 1999/70 ja raamkokkuleppe isikulisse kohaldamisalasse.

Ainus küsimus kohtuasjas C‑444/09
Oma ainsa kohtuasjas C‑444/09 esitatud küsimusega soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus teada, millisel viisil tuleb tõlgendada
raamkokkuleppe klausli 4 punktis 4 esinevat väljendit „eri pikkusega teenistusaega käsitlevad nõuded” ning kas riigiteenistujate
töösuhte pelgalt ajutine iseloom on „objektiivne põhjus”, mis õigustab teenistusstaaži eest tasu maksmisel erinevat kohtlemist.
Kõigepealt tuleb meenutada, et vastavalt raamkokkuleppe klausli 1 punktile a on üks selle raamkokkuleppe eesmärkidest parandada
tähtajalise töötamise kvaliteeti, tagades mittediskrimineerimise põhimõtte kohaldamise. Samuti on selle raamkokkuleppe preambuli
kolmandas lõigus täpsustatud, et see „näitab tööturu osapoolte soovi luua üldraamistik, et tagada tähtajaliste töötajate võrdne
kohtlemine, kaitstes neid diskrimineerimise eest”. Direktiivi 1999/70 põhjendus 14 nendib sellega seoses, et selle raamkokkuleppe
eesmärk hõlmab muu hulgas soovi parandada tähtajalise töö kvaliteeti, fikseerides selle miinimumnõuded nii, et oleks tagatud
mittediskrimineerimise põhimõtte kohaldamine.
Raamkokkuleppe, eelkõige selle klausli 4 eesmärk on kohaldada tähtajalistele töötajatele nimetatud põhimõtet, takistamaks
seda, et tööandja võiks kasutada sellise iseloomuga töösuhet selleks, et jätta oma töötajad ilma nendest õigustest, mis on
alalistel töötajatel (eespool viidatud kohtuotsus Del Cerro Alonso, punkt 37).
Seoses nende raamkokkuleppega taotletavate eesmärkidega, mida on kahes eelnevas punktis meenutatud, tuleb Euroopa Kohtu sõnul
raamkokkuleppe klauslit 4 mõista selliselt, et selles väljendatakse liidu sotsiaalõiguse põhimõtet, mida ei saa tõlgendada
kitsendavalt (vt eespool viidatud kohtuotsused Del Cerro Alonso, punkt 38, ning Impact, punkt 114).
Kuivõrd eelotsusetaotluse esitanud kohus palub vaidluse raames, mis puudutab ajutiste teenistujate õigust teenistusstaaži
eest ettenähtud lisatasule, tõlgendada raamkokkuleppe klausli 4 punktis 4 esinevat väljendit „eri pikkusega teenistusaega
käsitlevad nõuded”, siis tuleb märkida, et Euroopa Kohus on juba otsustanud sellise teenistusaastate eest ettenähtud lisatasu
kohta, mis on sarnane põhikohtuasjas kõne all oleva tasuga, mis siseriikliku õiguse kohaselt oli ette nähtud üksnes tervishoiuasutuste
alalistele töötajatele, kes töötavad tähtajatu lepingu alusel – välistades ajutised töötajad –, et see kuulub raamkokkuleppe
klausli 4 punktis 1 sätestatud mõiste „töötingimused” alla (eespool viidatud kohtuotsus Del Cerro Alonso, punktid 47 ja 48).
Nagu eelotsusetaotlusest nähtub, nägid kuni LEBEP‑i jõustumiseni 13. mail 2007 Galicia autonoomse piirkonna avalikus teenistuses
töötavate teenistujate suhtes kohaldatavad õigusnormid, mis olid vastu võetud LFCE alusel, selle autonoomse piirkonna erinevate
teenistujate suhtes kolme teenistusaasta lisatasu maksmise osas ette erineva kohtlemise. See erinev kohtlemine oli määratud
kindlaks mitte lähtuvalt viimati mainitud isikute teenistusajast, vaid tulenevalt teenistussuhte pikkusest nende tööandjaga.
Erinevalt alalistest ametnikest ei saanud ajutised teenistujad kolme teenistusaasta lisatasu isegi mitte siis, kui neil oli
see teenistusperiood täitunud.
Neil asjaoludel – nagu ka komisjon on õigesti väitnud – tuleb sellist põhikohtuasjas kõne all olevate Hispaania õigusnormidega
ette nähtud erinevat kohtlemist analüüsida raamkokkuleppe klausli 4 punktist 1 lähtuvalt.
Nagu nähtub Euroopa Kohtu praktikast, mis käsitleb selliseid tasusid staaži eest, nagu on kõne all põhikohtuasjas, ei või
tähtajalisi töötajaid ilma igasuguste objektiivsete alusteta kohelda ebasoodsamalt kui võrreldavaid alalisi töötajaid (vt
selle kohta eespool viidatud kohtuotsused Del Cerro Alonso, punktid 42 ja 47, ning Impact, punkt 126).
Mis puudutab küsimust, kas riigiteenistujate teenistussuhte pelgalt ajutine iseloom on iseenesest objektiivne põhjus raamkokkuleppe
klausli 4 tähenduses, siis tuleb meenutada, et Euroopa Kohus on juba sedastanud, et selle klausli punktis 1 esinevat objektiivsete
põhjuste mõistet tuleb tõlgendada nii, et see ei võimalda õigustada tähtajaliste töötajate ja alaliste töötajate erinevat
kohtlemist seoses asjaoluga, et erinev kohtlemine on ette nähtud üldise ja abstraktse siseriikliku normiga nagu seadus või
kollektiivleping (eespool viidatud kohtuotsus Del Cerro Alonso, punkt 57).
Nimetatud mõiste nõuab, et asjaomane ebavõrdne kohtlemine oleks õigustatud täpsete ja konkreetsete asjaoludega, mis iseloomustavad
asjassepuutuvat töötingimust konkreetses olukorras, millega seoses see esineb, ning objektiivsete ja läbipaistvate kriteeriumide
alusel, mis võimaldaksid kontrollida, kas see ebavõrdne kohtlemine on tingitud tegelikust vajadusest ja kas see on sobiv taotletava
eesmärgi saavutamiseks ning selleks vajalik (eespool viidatud kohtuotsus Del Cerro Alonso, punkt 58). Sellised asjaolud võivad
tuleneda eelkõige tööülesannete eripärast, mille täitmiseks asjassepuutuvad lepingud on sõlmitud, nimetatud tööülesannete
olemuslikest joontest või – kui see on asjakohane – liikmesriigi sotsiaalpoliitika legitiimse eesmärgi täitmise vajadustest
(vt seoses raamkokkuleppe klausli 4 punktiga 1 eespool viidatud kohtuotsus Del Cerro Alonso, punktid 53 ja 58; mis puudutab
sama raamkokkuleppe klausli 5 punkti 1 alapunktis a esinevat mõistet „objektiivsed põhjused, eespool viidatud kohtuotsus Adeneler
jt, punktid 69 ja 70, ning 24. aprilli 2009. aasta määrus kohtuasjas C‑519/08: Koukou, EKL 2009, lk I‑65, punkt 45).
Tuginemine üksnes avaliku halduse asutuse teenistuja teenistussuhte ajutisele iseloomule ei ole seevastu nende nõuetega kooskõlas
ning ei kujuta endast objektiivset põhjust raamkokkuleppe klausli 4 punkti 1 tähenduses.
Nimelt ei saa töötingimustega seotud erinevat kohtlemist töötajate vahel, kes töötavad tähtajalise ja tähtajatu lepinguga,
õigustada kriteeriumiga, mis tugineb üldiselt ja abstraktselt sama pikkusega töötamisperioodile. Tunnistamine, et üksnes ajutise
iseloomuga töösuhe on sellise erinevuse õigustamiseks piisav, muudab direktiivi 1999/70 ja raamkokkuleppe eesmärgid – mida
on meenutatud käesoleva kohtuotsuse punktides 47 ja 48 – mõttetuks. Selle asemel, et parandada tähtajalise töötamise kvaliteeti
ja edendada direktiiviga 1999/70 ja raamkokkuleppega taotletavat võrdset kohtlemist, tooks sellisele kriteeriumile tuginemine
kaasa tähtajalise lepinguga töötajate ebasoodsa olukorra säilimise.
Neil asjaoludel tuleb kohtuasjas C‑444/09 esitatud ainsale küsimusele vastata, et selline teenistusstaaži lisatasu, nagu on
kõne all põhikohtuasjas, kuulub töötingimusena raamkokkuleppe klausli 4 lõike 1 kohaldamisalasse nii, et tähtajalise lepinguga
töötajad saavad vaidlustada kohtlemise, mis on sellise lisatasu maksmise osas ilma objektiivse põhjuseta nende suhtes ebasoodsam
kui võrreldavate tähtajatu lepinguga töötajate kohtlemine. Teatud lepinguliste teenistujate töösuhte ajutine iseloom ei kujuta
iseenesest objektiivset põhjust raamkokkuleppe selle klausli tähenduses.

Teine küsimus kohtuasjas C‑456/09
Eelotsusetaotluse esitanud kohus soovib oma kohtuasjas C‑456/09 esitatud teise küsimusega sisuliselt teada, kas ainuüksi asjaolu,
et selline siseriiklik õigusnorm nagu LEBEP‑i artikli 25 lõige 2 ei sisalda viidet direktiivile 1999/70, välistab selle, et
seda õigusnormi saaks pidada seda direktiivi ülevõtvaks õigusnormiks.
Consellería, Hispaania valitsus ja komisjon leiavad vastupidi sellele, mida väitis A. Iglesias Torres, et LEBEP‑i artikli 25
lõiget 2 tuleb pidada direktiivi 1999/70 ülevõtvaks õigusnormiks isegi siis, kui selle seaduse seletuskirjas ei ole sellele
direktiivile ega ühelegi muule liidu õigusnormile viidatud.
Sellega seoses tuleb meenutada, et direktiivi 1999/70 artikli 2 kolmas lõige sätestab, et kui liikmesriigid võtavad selle
direktiivi ülevõtmiseks vastu kõik vajalikud õigus‑ ja haldusnormid, lisavad nad nendesse normidesse või nende normide ametliku
avaldamise korral nende juurde viite sellele direktiivile.
Kui direktiiv sätestab sõnaselgelt, et selle direktiivi ülevõtmiseks tuleb vastu võetud õigusnormidesse või nende normide
ametliku avaldamise korral nende juurde lisada viide sellele direktiivile, siis on igal juhul vajalik võtta vastu õigusnormid
selle ülevõtmiseks (vt 18. detsembri 1997. aasta otsus kohtuasjas C‑361/95: komisjon
vs.
Hispaania, EKL 1997, lk I‑7351, punkt 15, ja 29. oktoobri 2009. aasta otsus kohtuasjas C‑551/08: komisjon
vs.
Poola, EKL 2009, lk I‑176, punkt 23).
Isegi kui oleks tõsi, et ELTL artikli 258 alusel esitatud liikmesriigi kohustuste rikkumise hagi raames saaks leida, et liikmesriigid
on rikkunud neile direktiivi 1999/70 artikli 2 kolmandast lõigust tulenevaid kohustusi, siis ei tulene sellest tingimata –
nagu komisjon on seda õigesti väitnud –, et siseriiklikke õigusnorme, mille seletuskirjas puudub viide asjaomasele direktiivile,
ei saa pidada selle direktiivi ülevõtmiseks sobivaks meetmeks.
Kuna liikmesriikidel ei ole mitte ainult kohustus tagada liidu direktiivide formaalne ülevõtmine nende õiguskorda, vaid nad
peavad ka tagama nendest direktiividest neile tulenevate kohustuste täieliku ja pideva täitmise, siis ei saa välistada, et
liikmesriik, kes püüdis esimest korda direktiivi üle võtta ja viia oma kohustused kooskõlla liidu õigusega, saab eelkõige
pärast siseriiklikes kohtutes toimuvaid vaidlusi või komisjon poolt ELTL artikli 258 alusel esitatud hagi esitamist aru, et
tema siseriikliku õiguse sätted ei ole nõuetekohaselt või täielikult liidu õigusega kooskõlla viidud ning neid tuleb neil
asjaoludel muuta.
Käesoleval juhul on selge, et LEBEP‑iga sisse viidud siseriiklike õigusnormide muudatuse tingis eespool viidatud kohtuasjas
Del Cerro Alonso tehtud otsus, mis käsitles neid samasid kolme teenistusaasta lisatasusid, nagu on kõne all põhikohtuasjas
ning mis tõi esile erineva kohtlemise selliste lisatasude maksmisel alaliste ja ajutiste teenistujate puhul, kes töötavad
Hispaania autonoomse piirkonna avaliku halduse asutuses.
Kuigi käesoleval juhul saab üksnes siseriiklik kohtus, kellel on ainsana pädevus siseriikliku õiguse tõlgendamiseks, teha
kindlaks, kas LEBEP‑i artikli 25 lõike 2 sõnastusest, sellega taotlevatest eesmärkidest ja selle vastuvõtmise asjaoludest
lähtudes on selle sätte puhul tegemist direktiivi 1999/70 ülevõtva siseriikliku õigusnormiga, siis ainuüksi asjaolu, et see
säte ei sisalda ühtegi viidet sellele direktiivile, ei välista, et seda sätet võiks selleks pidada.
Neil asjaoludel tuleb kohtuasjas C‑456/09 esitatud teisele küsimusele vastata, et ainuüksi asjaolu, et selline siseriiklik
õigusnorm nagu LEBEP‑i artikli 25 lõige 2 ei tee mingit viidet direktiivile 1999/70, ei välista, et seda sätet saaks pidada
kõnealust direktiivi ülevõtvaks siseriiklikuks õigusnormiks.

Neljas küsimus kohtuasjas C‑456/09
Kuna – nagu nähtub kohtuasjas C‑444/09 esitatud küsimusele antud vastusest – selline teenistusstaaži lisatasu, nagu on kõne
all põhikohtuasjas, kuulub töötingimusena raamkokkulepe klausli 4 punkti 1 kohaldamisalasse, siis tuleb kohtuasjas C‑456/09
esitatud neljas küsimus ümber sõnastada selleks, et anda eelotsusetaotluse esitanud kohtule vajalik vastus.
Nimelt tahab eelotsusetaotluse esitanud kohus selle küsimusega sisuliselt teada, kas üksikisikud võivad sellise vaidluse korral,
nagu on kõne all põhikohtuasjas, tugineda siseriiklikus kohtus raamkokkuleppe klausli 4 punktile 1 nende õiguse tunnustamiseks
kolme teenistusaasta lisatasule ajavahemiku eest, mis kulgeb liikmesriikidele kehtestatud direktiivi 1999/70 ülevõtmiseks
ette nähtud tähtajast kuni kuupäevani, mil jõustus siseriiklik õigus, millega see direktiiv asjaomase liikmesriigi siseriiklikusse
õigusesse üle võeti.
Nii Consellería kui Hispaania valitsus väitsid kohtuasjades C‑444/09 ja C‑456/09 esitatud märkustes, et üksikisik ei saa tugineda
direktiivi sätte vahetule õigusmõjule, kui selle ülevõtmiseks on asjaomases liikmesriigis vastu võetud siseriiklik meede.
Hispaania valitsuse sõnul oli sel hetkel, kui põhikohtuasjade kaebajad oma vaided esitasid, direktiiv 1999/70 kolme teenistusaasta
lisatasude maksmist käsitlevasse Hispaania õigusesse juba üle võetud nii, et nende õiguste allikas oli LEBEP‑i artikkel 25,
mitte see direktiiv. Sellistel asjaoludel nagu põhikohtuasjas tähendaks direktiivi vahetu õigusmõju säilitamine, et ilma ajaliste
piiranguteta seatakse kahtluse alla liikmesriigi nende eeskirjade tõhusus, mis on vastu võetud pärast ülevõtmiseks ettenähtud
tähtaega, isegi kui nendega on direktiivi sisu nõuetekohaselt siseriiklikusse õigusesse üle võetud,.
Siiski näib, et need argumendid ei arvesta põhikohtuasjade kaebajate poolt siseriiklikule kohtule esitatud taotluste laadi
ning ei ole seega põhikohtuasju silmas pidades asjakohased seoses eelotsusetaotluse esitanud kohtu poolt kohtuasjas C‑456/09
esitatud neljanda küsimusega, mis käsitleb raamkokkuleppe artikli 4 punkti 1 vahetut õigusmõju.
Teatud direktiivist tulenev liikmesriigi kohustus saavutada vastavas direktiivis ette nähtud eesmärgid ning ELL artikli 4
lõikest 3 tulenev kohustus võtta kõik vajalikud üld‑ või erimeetmed, et tagada selle kohustuse täitmine, on siduv kõigile
liikmesriigi võimuorganitele, kaasa arvatud kohtutele vastavalt nende pädevusele. Ametiasutused on selleks kohustatud muu
hulgas ka juhtudel, kui nad tegutsevad avaliku sektori tööandjana (eespool viidatud kohtuotsus Impact, punktid 41 ja 85 ning
seal viidatud kohtupraktika).
Kui siseriiklikku sätet ei saa tõlgendada ega kohaldada vastavalt liidu õiguse nõuetele, siis on siseriiklike kohtute ja haldusorganite
ülesanne kohaldada täies ulatuses liidu õigust ja kaitsta õigusi, mis see üksikisikutele annab, ning jätta vajadusel kohaldamata
iga sellega vastuolus olev siseriiklik õigusnorm (vt selle kohta 22. juuni 1989. aasta otsus kohtuasjas 103/88: Costanzo,
EKL 1989, lk 1839, punkt 33, ning 14. oktoobri 2010. aasta otsus kohtuasjas C‑243/09: Fuß, kohtulahendite kogumikus veel avaldamata,
punkt 63).
Käesoleval juhul soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus teada, kas raamkokkuleppe klausli 4 punktil 1 on vahetu õigusmõju
kahes vaidluses, mis puudutavad ajutisi õpetajaid, kes on Galicia autonoomse piirkonna teenistuses ning kes ei ole kuni LEBEP‑i
jõustumiseni ja selle kaudu LFCE muutmiseni saanud selle autonoomse piirkonna poolt makstavaid kolme teenistusaasta lisatasusid,
ning soovivad, et nende sellekohast õigust tunnustataks tagasiulatuvalt ajavahemiku osas, mis kulgeb liikmesriikidele direktiivi 1999/70
ülevõtmiseks ette nähtud tähtajast kuni LEBEP‑i jõustumiseni eeldusel, et järgitud on aegumist käsitleva siseriikliku seaduse
asjaomaseid sätteid.
Kuna tõhusa kohtuliku kaitse põhimõte on liidu õiguse üldpõhimõte, mis on pealegi kajastatud Euroopa Liidu põhiõiguste harta
artiklis 47, siis on nimetatud ajavahemikul Hispaania õiguses direktiivi 1999/70 nõuetekohaseks ülevõtmiseks vajalike õigusnormide
puudumise korral üksikisikute liidu õigusest tulenevate õiguste kaitse ning liidu õiguse täieulatuslik rakendamine siseriiklike
kohtute ülesanne (vt selle kohta eespool viidatud kohtuotsus Impact, punktid 42 ja 43 ning seal viidatud kohtupraktika).
Väljakujunenud kohtupraktikast nähtub, et kõigil juhtudel, kui direktiivi sätted on sisu poolest tingimusteta ja piisavalt
täpsed, võivad üksikisikud vaidluses riigi, kaasa arvatud riigi kui tööandja vastu neile tugineda (vt selle kohta eelkõige
26. veebruari 1986. aasta otsus kohtuasjas 152/84: Marshall, EKL 1986, lk 723, punktid 46 ja 49; 20. märtsi 2003. aasta otsus
kohtuasjas C‑187/00: Kutz‑Bauer, EKL 2003, lk I‑2741, punktid 69 ja 71, ning eespool viidatud kohtuotsus Impact, punkt 57).
Euroopa Kohus on juba sedastanud, et sellest kohtupraktikast saab lähtuda ka selliste kokkulepete puhul – nagu seda on raamkokkulepe
–, mille sõlmimise aluseks on olnud tööturu osapoolte vahel ELTL artikli 155 lõike 1 alusel liidu tasandil toimunud dialoog
ja mille ellurakendamine toimub sama artikli lõike 2 kohaselt Euroopa Liidu Nõukogu direktiiviga, mille lahutamatuks osaks
nad saavad (eespool viidatud kohtuotsus Impact, punkt 58).
Raamkokkuleppe klausli 4 punkt 1 keelab selges ja ühemõttelises sõnastuses tähtajaliste töötajate töötingimusi silmas pidades
igasuguse erineva kohtlemise, mis ei ole objektiivselt põhjendatud. Seega on selle sisu piisavalt täpne, et üksikisikud saaksid
sellele tugineda ja kohtud seda kohaldada (eespool viidatud kohtuotsus Impact, punkt 60, ja 22. aprilli 2010. aasta otsus
kohtuasjas C‑486/08: Zentralbetriebsrat der Landeskrankenhäuser Tirols, kohtulahendite kogumikus veel avaldamata, punkt 24).
Pealegi ei ole raamkokkuleppe klausli 4 lõikes 1 esitatud täpse keelu kohaselt liidu institutsiooni poolt vastuvõetav akt
vajalik ning ei anna liikmesriikidele õigust muuta selles sisalduvat töötingimusi puudutavat keeldu siseriiklikku õigusesse
ülevõtmisel tingimuslikuks või kitsendada selle kohaldamisala (eespool viidatud kohtuotsus Impact, punkt 62).
Loomulikult on kõnealuse sättega selles väljendatud mittediskrimineerimise põhimõtet arvestades jäetud võimalus teha objektiivsete
aluste olemasolul erandeid.
Sellegipoolest on erandite kasutamine allutatud kohtulikule kontrollile, kuigi võimalus eranditele tugineda ei välista, et
käsitletav säte annab isikutele õigusi, millele nad saavad siseriiklikus kohtus toetuda ning mida need kohtud peavad kaitsma
(eespool viidatud kohtuotsus Impact, punkt 64).
Samuti tuleb meenutada, et kui kaebajad saavad tugineda menetluses riigi vastu direktiivile, siis võivad nad seda teha sõltumata
sellest, kellena riik toimib – kas tööandja või avaliku võimuna. Mõlemal juhul tuleb vältida, et riik ei saaks oma liidu õiguse
rikkumisest kasu (vt selle kohta eespool viidatud kohtuotsus Marshall, punkt 49, ja 12. juuli 1990. aasta otsus kohtuasjas
C‑188/89: Foster jt, EKL 1990, lk I‑3313, punkt 17).
Sellest tuleneb, et raamkokkuleppe klausli 4 punkt 1 on tingimusteta ja piisavalt täpne selleks, et üksikisikud saaksid sellele
menetluses riigi vastu siseriiklikus kohtus tugineda.
Põhikohtuasjas väidab Consellería ka, et menetluses tema vastu puudub vajadus tugineda nimetatud klausli vahetule õigusmõjule,
kuna ta oli kohustatud kinni pidama LFCE ja LEPEB‑i, st riigi seaduste, mis kuuluvad riigi ainupädevusse, sätetest. Mis puudutab
riigi võimalikku varalist vastutust direktiivi 1999/70 rikkumise eest, siis väidab ta, et põhiseadusega tehtud jaotus riiklike
alusseaduste ja rakendusõigusnormide vahel, mille kehtestavad autonoomsed piirkonnad, ei võimalda autonoomsetel piirkondadel
lõhkuda ega katkestada põhjuslikku seost riigi poolt selle direktiivi ebapiisava ülevõtmise ja üksikisikutele tekitatud kahju
vahel.
Hispaania valitsus väidab samuti, et Galicia autonoomsel piirkonnal ei ole õigust LEBEP‑i muuta ega hoiduda selle kohaldamisest.
Kui see piirkond oleks otsustanud tööandjana tunnustada õigust kolme teenistusaasta lisatasu tagasiulatuvalt saamisele direktiivi 1999/70
vahetu õigusmõju alusel, oleks ta sellega ilmselgelt rikkunud riiklikke direktiivi ülevõtmise õigusnorme. Mis puudutab riigi
võimalikku vastutust direktiivi 1999/70 rikkumise eest, siis väidab Hispaania valitsus kohtuasjas C‑444/09 esitatud märkustes,
et Euroopa Kohtu praktikast tulenevad tingimused selle direktiivi piisavalt selge rikkumise olemasolu hindamiseks ei ole täidetud.
Seoses nende argumentidega tuleb meenutada – nagu nähtub ka eelotsusetaotlusest ja ka eelotsusetaotluse esitanud kohtu esitatud
küsimustest –, et viimased ei ole esitatud mitte seoses kohtuasjadega, mille eesmärk on tõendada riigi vastutust direktiivi 1999/70
rikkumise eest, vaid seoses taotlustega, mis tuginevad otseselt sellele samale direktiivile, maksta kolme teenistusaasta lisatasu
ajavahemiku eest, kui direktiiv ei olnud siseriiklikusse õigusesse nõuetekohaselt üle võetud.
Kuna raamkokkuleppe klausli 4 punkt 1 on tingimusteta ja piisavalt selge selleks, et üksikisikud saaksid menetluses riigi
vastu siseriiklikus kohtus sellele tugineda, siis võivad põhikohtuasjade kaebajad põhimõtteliselt esitada tõhusalt oma kolme
teenistusaasta lisatasu, millele neil on tagasiulatuv õigus, maksmise taotlused, tuginedes vahetult selle klausli sätetele.
Seega ei näi Euroopa Kohtu praktikale liikmesriigi vastutuse kohta liidu õiguse rikkumise eest tuginev kahju hüvitamise nõue
esmapilgul vajalik olevat (vt selle kohta 18. jaanuari 2001. aasta otsus kohtuasjas C‑150/99: Stockholm Lindöpark, EKL 2001,
lk I‑493, punkt 35).
Lisaks, nagu seda Hispaania valitsus ka ise kohtuasjas C‑444/09 esitatud märkustes tunnistas, ei ole eelotsusetaotluse esitanud
kohus nimetatud kohtuasjas mingil hetkel riigi vastutuse küsimust liidu õiguse rikkumise eest tõstatanud. Samasugune on olukord
ka kohtuasjas C‑456/09, milles eelotsusetaotluse esitanud kohus lähtus oma põhjendustes tagajärgedest, mis raamkokkuleppe
asjakohase klausli vahetust õigusmõjust võiksid tuleneda. Mis puudutab riigi vastutust käsitlevaid küsimusi, siis näib tulenevat
nii eelotsusetaotlusest kohtuasjas C‑456/09 kui ka Euroopa Kohtule esitatud märkustest, et eelotsusetaotluse esitanud kohtul
ei ole selles osas otsustuspädevust.
Põhikohtuasjas, mis – nagu nähtub käesoleva kohtuotsuse punktidest 86 ja 87 – puudutab direktiivi vahetu õigusmõjuga sätte
tagasiulatuvat kohaldamist, tõusetub siseriikliku õiguse baasil küsimus tagajärgede osas, mis tulenevad avalike teenistujate
eeskirju käsitlevate riiklike alusseaduste ning autonoomsete piirkondade poolt vastu võetud rakendusõigusnormide vahelisest
jaotusest põhiseaduses.
Eelnevast tulenevalt tuleb kohtuasjas C‑456/09 esitatud neljandale küsimusele vastata, et raamkokkuleppe klausli 4 punkt 1
on tingimusteta ja piisavalt täpne selleks, et ajutised teenistujad saaksid sellele siseriiklikus kohtumenetluses riigi vastu
tugineda, kui nad nõuavad õiguse tunnustamist sellistele teenistusaastate lisatasudele teenistusstaaži eest, nagu seda on
põhikohtuasjas kõne all olevad kolme teenistusaasta lisatasud, ajavahemiku osas, mis kulgeb liikmesriikidele direktiivi 1999/70
ülevõtmiseks ette nähtud tähtajast kuni asjaomases liikmesriigis seda direktiivi ülevõtva siseriikliku seaduse jõustumiseni
eeldusel, et järgitud on aegumist käsitleva siseriikliku seaduse asjaomaseid sätteid.

Kolmas küsimus kohtuasjas C‑456/09
Eelotsusetaotluse esitanud kohus küsib oma kohtuasjas C‑456/09 esitatud kolmanda küsimusega sisuliselt, kas tulenevalt asjaolust,
et põhikohtuasjas kõne all olevad õigusnormid tunnistavad õigust maksta kolme teenistusaasta lisatasu ajutistele teenistujatele,
kuid sisaldavad klauslit, mis välistab selle õiguse tagasiulatuva kohaldamise, võivad Hispaania pädevad ametiasutused keelduda
sellise õiguse andmisest või kas nad on vastupidi kohustatud liidu õiguse alusel sellise õiguse lisatasude maksmisele tagasiulatuvalt
andma alates liikmesriikidele selle direktiivi ülevõtmiseks ette nähtud kuupäevast.
Sissejuhatuseks tuleb meenutada, et LEBEP‑i artikli 25 lõige 2 välistab selles kasutatud sõnastusega sõnaselgelt, et sellele
sättele võiks anda tagasiulatuva jõu.
Neil asjaoludel on eelotsusetaotluse esitanud kohtu eesmärk teha kindlaks eespool viidatud kohtuotsuse Impact resolutsiooni
punkti 4 tagajärjed põhikohtuasja suhtes, milles Euroopa Kohus sedastas, et arvestades, et kohaldatavate siseriiklike õigusnormide
kohaselt on seaduse tagasiulatuv kohaldamine välistatud, välja arvatud juhul, kui see on selgelt ja ühemõtteliselt ette nähtud,
peab siseriiklik kohus, kelle lahendada on nõue, mis põhineb direktiivi 1999/70 ülevõtva siseriikliku seaduse rikkumisel,
liidu õiguse alusel andma sellele sättele tagasiulatuva jõu kuni viidatud direktiivi ülevõtmise tähtajani vaid juhul, kui
siseriiklikus õiguses esineb mõni õigusnorm, mille alusel võidakse kõnealusele sättele anda tagasiulatuv jõud.
Igal juhul tuleb meenutada, et kohtuasjas, milles tehti eespool viidatud kohtuotsus Impact, esitati küsimus, kas eelotsusetaotluse
esitanud kohus – erikohus, kellele on siseriikliku seadusega, millega on direktiiv 1999/70 üle võetud, antud pädevus vaadata
läbi sellel seadusel põhinevad nõuded – on liidu õiguse alusel kohustatud tunnistama ennast pädevaks nende nõuete läbivaatamise
osas, mis põhinevad otseselt sellel direktiivil ning mis puudutavad ajavahemikku, mis on hilisem asjassepuutuva direktiivi
ülevõtmise tähtajast, kuid eelneb siseriikliku ülevõtva seaduse jõustumisele.
Euroopa Kohtu vastus kohtuasjas, milles tehti nimetatud kohtuotsus Impact, esitatud neljandale küsimusele põhines eeldusel,
et eelotsustetaotluse esitanud kohus on pädev läbi vaatama üksnes neid põhikohtuasja nõudeid, mis põhinevad direktiivi 1999/70
ülevõtva siseriikliku seaduse rikkumisel (eespool viidatud kohtuotsus Impact, punkt 96). Üksnes selle eelduse korral ja kuna
siseriiklik ülevõttev seadus välistab tagasiulatuva jõu andmise selle sätetele, sedastas Euroopa Kohus – nagu nähtub käesoleva
kohtuotsuse punktist 96 –, et liidu õigust, ja eelkõige kohustust tõlgendada siseriiklikku õigust kooskõlas liidu õigusega,
ei saa tõlgendada nii, et see kohustab eelotsusetaotluse esitanud kohut andma kõnealusele siseriiklikule ülevõtvale seadusele
tagasiulatuva jõu kuni nimetatud direktiivi ülevõtmise tähtajani, kuna sel moel kohustataks seda kohut tõlgendama siseriiklikku
õigust
contra legem
.
Siiski nähtub vastupidi kohtuasjale, milles tehti eespool viidatud kohtuotsus Impact, eelotsusetaotluse esitanud kohtu poolt
käesolevas asjas esitatud teabest, et probleeme ei teki selle kohtu pädevuse osas vaadata läbi põhikohtuasja kaebaja nõuded,
mis käsitlevad kolme teenistusaasta lisatasu, kuna selle viimati nimetatud tasu nõue põhineb otseselt direktiivi 1999/70 sätetel.
Kuna raamkokkuleppe klausli 4 punktil 1 on vahetu õigusmõju, siis saab põhikohtuasja kaebaja tugineda oma nõude puhul maksta
teenistusstaaži lisatasu, mida tal on õigus tagasiulatuvalt Conselleríalt kui tööandjalt saada, otseselt selle klausli sätetele.
Käesoleval juhul jäi põhikohtuasja kaebaja ajavahemikul, mis kulges liikmesriikidele direktiivi 1999/70 ülevõtmiseks ette
nähtud kuupäevast kuni LEBEP‑i artikli 25 lõike 2 vastuvõtmiseni diskrimineerival viisil ilma teenistusstaaži lisatasust,
mis kuulub raamkokkuleppe klausli 4 punkti 1 tähenduses töötingimuste alla. Neil asjaoludel tugines ta vahetu õigusmõjuga
sättele täitmaks lünka, mille direktiivi 1999/70 nõuetele mittevastav ülevõtmine Hispaania siseriiklikusse õigusesse tekitas.
Neil asjaoludel tuleb kohtuasjas C‑456/09 esitatud kolmandale küsimusele vastata, et olenemata sellest, et siseriiklikes õigusnormides,
millega võetakse üle direktiiv 1999/70, esinevad õigusnormid, mis tunnistavad õigust maksta kolme teenistusaasta lisatasu
ajutistele teenistujatele, kuid sisaldavad klauslit, mis välistab selle õiguse tagasiulatuva kohaldamise, on liikmesriigi
pädevad ametiasutused liidu õiguse alusel ja seoses raamkokkuleppe klausliga, millel on vahetu õigusmõju, kohustatud andma
õiguse lisatasudele tagasiulatuvalt alates liikmesriikidele selle direktiivi ülevõtmiseks ette nähtud kuupäevast.

Kohtukulud
Kuna põhikohtuasja poolte jaoks on käesolev menetlus eelotsusetaotluse esitanud kohtus poolelioleva asja üks staadium, otsustab
kohtukulude jaotuse siseriiklik kohus. Euroopa Kohtule märkuste esitamisega seotud kulusid, välja arvatud poolte kohtukulud,
ei hüvitata.
Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (teine koda) otsustab:
1.
Galicia autonoomse piirkonna selline ajutine teenistuja, nagu on kaebaja põhikohtuasjas, kuulub nõukogu 28. juuni 1999. aasta
direktiivi 1999/70, milles käsitletakse ETUC, UNICE ja CEEP sõlmitud raamkokkulepet tähtajalise töö kohta, ning selle direktiivi
lisas toodud 18. märtsil 1999 sõlmitud tähtajalist tööd käsitleva raamkokkuleppe isikulisse kohaldamisalasse.
2.
Selline teenistusstaaži lisatasu, nagu on kõne all põhikohtuasjas, kuulub töötingimusena direktiivi 1999/70 lisaks oleva raamkokkuleppe
klausli 4 lõike 1 kohaldamisalasse nii, et tähtajalise lepinguga töötajad saavad vaidlustada sellise kohtlemise, mis on sellise
lisatasu maksmise osas ilma objektiivse põhjuseta nende suhtes ebasoodsam kui võrreldavate tähtajatu lepinguga töötajate kohtlemine.
Teatud lepinguliste teenistujate töösuhte ajutine iseloom ei kujuta iseenesest objektiivset põhjust raamkokkuleppe selle klausli
tähenduses.
3.
Ainuüksi asjaolu, et selline siseriiklik õigusnorm nagu 12. aprilli 2007. aasta seaduse 7/2007 avalike teenistujate põhimääruse
kohta (Ley 7/2007 del Estatuto básico del empleado público) artikli 25 lõige 2 ei tee mingit viidet direktiivile 1999/70,
ei välista, et seda sätet saaks pidada kõnealust direktiivi ülevõtvaks siseriiklikuks õigusnormiks.
4.
Direktiivi 1999/70 lisaks oleva raamkokkuleppe tähtajalise töö kohta klausli 4 punkt 1 on tingimusteta ja piisavalt täpne
selleks, et ajutised teenistujad saaksid sellele siseriiklikus kohtumenetluses riigi vastu tugineda, kui nad nõuavad õiguse
tunnustamist sellistele teenistusstaaži lisatasudele, nagu seda on põhikohtuasjas kõne all olevad kolme teenistusaasta lisatasud,
ajavahemiku osas, mis kulgeb liikmesriikidele direktiivi 1999/70 ülevõtmiseks ette nähtud tähtajast kuni asjaomases liikmesriigis
seda direktiivi ülevõtva siseriikliku seaduse jõustumiseni eeldusel, et järgitud on aegumist käsitleva siseriikliku seaduse
asjaomaseid sätteid.
5.
Olenemata sellest, et siseriiklikes õigusnormides, millega võetakse üle direktiiv 1999/70, esinevad õigusnormid, mis tunnistavad
õigust maksta kolme teenistusaasta lisatasu ajutistele teenistujatele, kuid sisaldavad klauslit, mis välistab selle õiguse
tagasiulatuva kohaldamise, on liikmesriigi pädevad ametiasutused liidu õiguse alusel ja seoses direktiivi 1999/70 lisaks oleva
raamkokkuleppe klausliga, millel on vahetu õigusmõju, kohustatud andma õiguse lisatasudele tagasiulatuvalt alates liikmesriikidele
selle direktiivi ülevõtmiseks ette nähtud kuupäevast.
Allkirjad
*
Kohtumenetluse keel: hispaania.