CELEX: 62008FJ0032
Virkamiehet
Henkilöstö

1.
Oikeudenkäyntimenettely – Kannekirjelmä – Muotomääräykset – Yhteenveto kanteen oikeudellisista perusteista
(Virkamiestuomioistuimen työjärjestyksen 35 artiklan 1 kohta)
2.
Yhteisön oikeus – Tulkinta – Periaatteet – Itsenäinen tulkinta
(Henkilöstösääntöjen 70 ja 80 artikla)
3.
Virkamiehet – Eläkkeet – Oikeudenhaltijan oikeudenomistajat – Huollettavana oleva lapsi
(Henkilöstösääntöjen 70 ja 80 artikla sekä liitteessä VII oleva 2 artikla)
4.
Virkamiehet – Sosiaaliturva – Tapaturma- ja ammattitautivakuutus – Kuolemantapauksen yhteydessä maksettava määrä
(Henkilöstösääntöjen 73 artiklan 1 ja 2 kohta)
5.
Virkamiehet – Eläkkeet – Oikeudenhaltijan oikeudenomistajat – Eläkeoikeuden maksamista koskevan vaatimuksen esittämisen määräajat
(Henkilöstösääntöjen liitteessä VIII oleva 42 artikla)
1.
Virkamiestuomioistuimen työjärjestyksen 35 artiklan 1 kohdan mukaan kanteessa on mainittava muun muassa oikeudenkäynnin kohde
ja kanteen oikeudelliset perusteet sekä tosiseikkoja ja oikeudellisia seikkoja koskevat perustelut. Jotta kanne voitaisiin
tutkia, oikeusvarmuuden takaamiseksi edellytetään, että olennaiset tosiseikat ja oikeudelliset seikat, joihin se perustuu,
ilmenevät vähintään yhteenvetona mutta johdonmukaisella ja ymmärrettävällä tavalla kanteen sanamuodosta. Vaikka pelkkä viittaus
liitteeseen, jossa esitetään tosiseikat, jotka itse kanteeseen on sisällyttävä, ei ole yleensä hyväksyttävä, kannetta ei pidä
jättää tutkimatta siltä osin kuin vastaajalla ja yhteisön tuomioistuimilla on ollut mahdollisuus ymmärtää hallinnollisessa
valituksessa kehitelty tosiseikkoja koskeva esitys, vaan sen asiakysymys on tutkittava. Yhteisön tuomioistuimilla on joka
tapauksessa oikeus arvioida kuhunkin yksittäistapaukseen liittyvien olosuhteiden perusteella, onko kanteen asiakysymyksen
hylkääminen perusteltavissa hyvään oikeudenhoitoon liittyvistä syistä ilman, että annetaan ensin ratkaisu vastaajan esittämästä
oikeudenkäyntiväitteestä.
(ks. 19 ja 20 kohta)
Viittaukset:
Yhteisöjen tuomioistuin: asia C‑23/00 P, neuvosto v. Boehringer, 26.2.2002 (Kok., s. I‑1873, 51 ja 52 kohta) ja asia C‑233/02,
Ranska v. komissio, 23.3.2004 (Kok., s. I‑2759, 26 kohta)
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin: asia T‑85/92, De Hoe v. komissio, 28.4.1993 (Kok., s. II‑523, 20 kohta); yhdistetyt
asiat T‑97/92 ja T‑111/92, Rijnoudt ja Hocken v. komissio, 22.6.1994 (Kok. H., s. I‑A‑159 ja II‑511, 71 kohta); asia T‑154/98,
Asia Motor France ym. v. komissio, 21.5.1999 (Kok., s. II‑1703, 49 kohta); asia T‑277/97, Ismeri Europa v. tilintarkastustuomioistuin,
15.6.1999 (Kok., s. II‑1825, 29 kohta) ja asia T‑171/02, Regione autonoma della Sardegna v. komissio, 15.6.2005 (Kok., s. II‑2123,
155 kohta)
Virkamiestuomioistuin: asia F‑63/06, Mascheroni v. komissio, 17.10.2007, 52 kohta, ei vielä julkaistu oikeustapauskokoelmassa
ja asia F-34/06, Bordini v. komissio, 8.4.2008 (56 kohta, ei vielä julkaistu oikeustapauskokoelmassa)
2.
Sekä yhteisön oikeuden yhtenäisen tulkinnan että yhdenvertaisuusperiaatteen vaatimuksista seuraa, että yhteisön oikeussäännön
sanamuotoa, joka ei sisällä nimenomaista viittausta jäsenvaltioiden oikeuteen, on sen merkitystä ja ulottuvuutta määritettäessä
normaalisti tulkittava koko yhteisössä itsenäisesti ja yhtenäisesti ja tulkintaa on etsittävä siten, että otetaan huomioon
säännöksen asiayhteys sekä kyseisen lainsäädännön tavoite. Vaikka yhteisön oikeuden soveltaminen saattaa kuitenkin edellyttää
lisäksi nimenomaisen viittauksen puuttuessakin viittausta jäsenvaltioiden oikeuteen, tämä pätee vain silloin, kun yhteisön
tuomioistuimet eivät kykene löytämään yhteisön oikeudesta tai yhteisön oikeuden yleisistä oikeusperiaatteista seikkoja, joiden
perusteella ne kykenevät täsmentämään sen sisällön ja ulottuvuuden itsenäisen tulkinnan avulla.
Kun tarkastellaan huollettavana olevan lapsen käsitettä, joka on vahvistettu henkilöstösääntöjen 70 ja 80 artiklassa, yhteisön
oikeus antaa erityisesti henkilöstösäänöissä riittävät tiedot, joiden perusteella kyetään täsmentämään itsenäisesti kyseisen
käsitteen sisältö ja ulottuvuus. Erityisesti on hylättävä kaikki viittaukset kansalliseen oikeuteen. Lisäksi huollettavana
olevan lapsen käsitteen itsenäinen tulkinta on parhaiten omiaan suojaamaan tämän käsitteen yhdenmukaista tulkintaa sekä virkamiesten
oikeudenomistajien, vanhuuseläkkeen saajien tai työkyvyttömyyskorvauksen saajien yhdenvertaista kohtelua.
(ks. 35 ja 36 kohta)
Viittaukset:
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin: asia T‑342/04, Adam v. komissio, 22.2.2006 (Kok. H., s. I‑A‑2‑23 ja II‑A‑2‑107, 32
kohta)
3.
Henkilöstösääntöjen 70 ja 80 artiklassa tarkoitetun huollettavana olevan lapsen käsitteen tulkitsemiseksi on viitattava henkilöstösääntöjen
liitteessä VII olevassa 2 artiklassa esitettyyn määritelmään, joka liittyy huollettavana olevaa lasta koskevaan lisään, eli
siihen, että kyseessä on oltava tämän määräyksen 2 kohdan mukaan lapsi, josta ”virkamies tosiasiallisesti huolehtii”, jolloin
tosiasiallinen huolehtiminen sisältää lapsen olennaisista tarpeista huolehtimisen kokonaan tai osittain erityisesti asunnon,
ravinnon, pukeutumisen, koulutuksen sekä lääketieteellisen hoidon ja sairauskulujen osalta.
Kun otetaan huomioon henkilöstösääntöjen liitteessä VII olevan 2 artiklan määräykset, yhteisön tuomioistuimet eivät voi jättää
huomiotta ikärajoja, joita sovelletaan huollettavana olevasta lapsesta maksettavaan lisään kyseisen artiklan 3 kohdan perusteella,
eli alle 18 vuoden ikää tai tietyin edellytyksin alle 26 vuoden ikää. Henkilöstösääntöjen liitteessä VII olevan 2 artiklan
3 kohdan mukaiset ikärajat ovat näin ollen perusteltuja paitsi huollettavana olevaa lasta koskevan tuen myöntämisen myös kuolemantapauksessa
maksettavan korvauksen tai lapseneläkkeen myöntämisen yhteydessä. Jos näet lainsäätäjä on harkintavaltaansa käyttäessään pitänyt
lähtökohtana sitä, että lasten on tietystä iästä lähtien täytynyt vastata yksin omista tarpeistaan eivätkä he saa olla rasitteena
huolettavana olevaa lasta koskevan avustuksen myöntämistä koskevalle yhteisön talousarviolle, ei ole syytä siihen, ettei sama
pätisi henkilöstösääntöjen 70 ja 80 artiklassa tarkoitettuihin rahamääräisiin avustuksiin.
Sen, että on välttämätöntä määritellä huollettavana olevan lapsen käsite henkilöstösääntöjen liitteessä VII olevien 2 artiklan
2 ja 3 kohdan osalta, yhdessä luettuina, vahvistavat saman artiklan 6 ja 7 kohdan määräykset. Viimeksi mainituista määräyksistä
ilmenee näet selvästi, että huollettavana olevaa lasta koskevaa käsitettä ei pidä ymmärtää ainoastaan kyseisen artiklan 2
kohdan merkityksessä vaan laajemmin; siten henkilöstösäätöjen liitteessä VII olevassa 2 artiklan 6 kohdassa mainitaan nimenomaisesti
”tässä artiklassa tarkoitettu huollettavana oleva lapsi” ja saman artiklan 7 kohdassa nimenomaisesti ”2 ja 3 kohdassa tarkoitettu
huollettavana oleva lapsi”.
Henkilöstösääntöjen liitteessä VII olevasta 2 artiklan 4 kohdasta ilmenee nimenomaisesti, että jotta henkilö voitaisiin rinnastaa
huollettavana olevaan lapseen, on oltava olemassa ”nimittävän viranomaisen erityinen, perusteltu päätös”. Hallinnon mahdollisuus
rinnastaa henkilöstösääntöjen liitteessä VII olevassa 2 artiklan 4 kohdassa tarkoitetulla tavalla kuka tahansa henkilö huollettavana
olevaan lapseen perustuu siihen, että on olemassa samaan aikaan näyttö yhtäältä ”lakisääteisen elatusvelvollisuuden” olemassaolosta,
joka on virkamiehen vastuulla, ja toisaalta ”huomattavista kustannuksista”, joita virkamiehelle aiheutuu lapsen elatusvelvollisuudesta.
(ks. 37, 40, 41, 44 ja 45 kohta)
Viittaukset:
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin: asia T‑87/04, Arranz Benitez v. parlamentti, 10.10.2006 (Kok. H., s. I‑A‑2‑201 ja II‑A‑2‑1031,
42 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen)
4.
Henkilöstösääntöjen 73 artiklaan sisältyvä viittaus edellytyksiin, jotka on vahvistettu Euroopan yhteisöjen virkamiesten tapaturmien
ja ammattitautien kattamiseen liittyvässä yhteisessä lainsäädännössä, koskee vain kyseisen artiklan aineellista soveltamisalaa
eli ”ammattitautien ja tapaturmien” riskejä eikä henkilöllistä soveltamisalaa. Tällä tavoin eli yhteisen lainsäädännön aineellisen
soveltamisalan kannalta on tulkittava henkilöstösääntöjen 73 artiklan 1 kohdan toisen alakohdan määräystä, jonka mukaan ”riskit,
joita vakuutus ei kata, on lueteltu kyseisissä määräyksissä”. Lisäksi kyseisen yhteisen lainsäädännön henkilöllisen soveltamisalan
kannalta kyseistä lainsäädäntöä sovelletaan sen 1 artiklan nojalla vain ”virkamieheen”, ”väliaikaiseen toimihenkilöön” ja
”sopimussuhteiseen toimihenkilöön”; se ei siis kata riskejä, jotka toteutuvat sen jälkeen, kun virkamies tai toimihenkilö
on jättänyt lopullisesti tehtävänsä. Vaikka sen 16 artiklassa määrätään ammattitaudin osalta, että ”entisellä vakuutetulla”
(eli vakuutetulla, joka on lopettanut tehtävänsä lopullisesti) tai hänen oikeudenomistajillaan (jos vakuutettu on kuollut)
on oikeus saada henkilöstösääntöjen 73 artiklan 2 kohdan mukaiset etuudet mutta että nämä etuudet taataan vain silloin, jos
”entisen vakuutetun” kuolema johtuu hänen tehtävistään, vaikka hän onkin kuollut sen jälkeen, kun hän oli jo luopunut tehtäviensä
hoitamisesta lopullisesti.
Se, että henkilöstösääntöjen 73 artiklassa määrätään, että kuolemantapauksen yhteydessä maksettava kertakorvaus voidaan yhdistää
henkilöstösääntöjen V osaston 3 luvussa tarkoitettuihin etuuksiin, ei ole osoitus siitä, että kuolemantapauksen yhteydessä
maksettava kertakorvaus voitaisiin antaa myös sellaisen virkamiehen oikeudenomistajille, joka ei ole enää palveluksessa. Vaikka
näet kyseisen 3 luvun tietyt artiklat koskevat vanhuuseläkkeen tai työkyvyttömyyskorvauksen saajaa, muissa artikloissa – kuten
henkilöstösääntöjen 79 ja 80 artiklassa – säädetään rahamääräisten korvausten suorittamisesta paitsi edellä mainituille oikeudenomistajille
myös palveluksessa olevan virkamiehen oikeudenomistajille hänen kuolemantapauksensa yhteydessä.
(ks. 54 ja 55 kohta)
5.
Henkilöstösääntöjen liitteessä VIII olevan 42 artiklan määräykset, joiden mukaan kuolleen virkamiehen oikeudenomistajat, jotka
eivät ole hakeneet heille kuuluvaa eläkettä vuoden kuluessa virkamiehen kuolemasta, menettävät oikeutensa, paitsi jos kyseessä
on asianmukaisesti osoitettu ylivoimainen este, kuuluvat oikeusjärjestyksen perusteisiin, eivätkä asianosaiset tai asianomainen
tuomioistuin voi määrätä niistä, koska ne on otettu käyttöön oikeudellisten tilanteiden selkeyden ja turvallisuuden varmistamiseksi.
Se, että oikeudenomistaja on saanut tiedon henkilöstösäännöistä vasta tämän määräajan päätyttyä, ei ole seikka, jolla voitaisiin
perustella sen noudattamatta jättämistä, eikä siitä siis voi seurata ylivoimaisen esteen olemassaolon toteamista, koska kyseinen
yhden vuoden määräaika on selvästi jo riittävän pitkä aika, jotta virkamiehen perillisillä ja oikeudenomistajilla tai yhteisön
eläkkeen saajalla on aikaa ottaa yhteyttä toimielimen hallintoon. Lisäksi jokaisen henkilön, johon sovelletaan henkilöstösääntöjä
tai joka voi saada niissä myönnetyn oikeuden, on katsottava tuntevan henkilöstösäännöt, eikä hän voi vedota niitä koskevaan
tietämättömyyteensä välttääkseen henkilöstösäännöissä vahvistettujen vanhenemisaikojen soveltamisen.
(ks. 59 ja 60 kohta)
Viittaukset:
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin: asia T‑68/97, Neumann ja Neumann-Schölles v. komissio, 29.9.1999 (Kok. H., s. I‑A‑193
ja II‑1005, 45 ja 48 kohta)