CELEX: 62007CJ0248
Bendrijos muitinės kodekso įgyvendinimo reglamentas
291 ir 297 straipsniai
Palankus tarifų režimas
Galutinis vartojimas
"Asmens, kuris importuoja prekes arba paveda jas importuoti, kad išleistų į laisvą apyvartą", sąvoka
"Prekių perleidimo Bendrijoje" sąvoka
"Asmens, kuriam perduodamos prekės", sąvoka

Prašymas priimti prejudicinį sprendimą pateiktas dėl 1993 m. liepos 2 d. Komisijos reglamento (EEB) Nr. 2454/93, išdėstančio Tarybos reglamento (EEB) Nr. 2913/92, nustatančio Bendrijos muitinės kodeksą, įgyvendinimo nuostatas (
OL L 253; p. 1
), kuris buvo iš dalies pakeistas 1997 m. sausio 20 d. Komisijos reglamentu (EB) Nr. 89/97 (
OL L 17, p. 28
, toliau – Įgyvendinimo reglamentas), 1a, 291 ir 297 straipsnių aiškinimo.
Šis prašymas buvo pateiktas nagrinėjant
Trespa International BV
(toliau –
Trespa
) ir
Nova Haven- en Vervoerbedrijf NV
(toliau –
Nova
) ginčą dėl
Trespa
pateikto prašymo atlyginti nuostolius ir administracines išlaidas, patirtas dėl tariamai
Nova
padarytų klaidų.
Teisinis pagrindas
Bendrijos muitinės kodeksas
1992 m. spalio 12 d. Tarybos reglamento (EEB) Nr. 2913/92, nustatančio Bendrijos muitinės kodeksą (
OL L 302, p. 1
, toliau – Muitinės kodeksas), 5 straipsnyje nustatyta:
„1.   Kiekvienas asmuo, laikydamasis 64 straipsnio 2 dalyje nustatytų sąlygų ir vadovaudamasis nuostatomis, priimtomis įgyvendinant 243 straipsnio 2 dalies b punktą, gali paskirti savo atstovą, įgaliotą atstovauti jam muitinėje atliekant muitinės veiklos taisyklių nustatytus veiksmus ir formalumus.
2.   Toks atstovavimas gali būti:
—
tiesioginis, kai atstovas veikia kito asmens vardu ir dėl jo interesų, arba
—
netiesioginis, kai atstovas veikia savo vardu, bet dėl kito asmens interesų.
Valstybė narė gali nustatyti apribojimą, kad teisę pateikti muitinės deklaracijas turi tik:
—
tiesioginis atstovas,
—
netiesioginis atstovas,
kuris privalo būti tos šalies teritorijoje savo verslu užsiimantis muitinės tarpininkas.
<…>
4.   Atstovas privalo pareikšti, kad jis veikia dėl atstovaujamojo asmens interesų, nurodyti, ar jis veikia kaip tiesioginis ar kaip netiesioginis atstovas, ir turėti įgaliojimus, suteikiančius teisę veikti kaip atstovui.
Asmuo, kuris nepareiškia, kad jis veikia kito asmens vardu arba dėl jo interesų, arba kuris pareiškia, kad veikia kito asmens vardu arba dėl jo interesų, neturėdamas atitinkamų įgaliojimų, laikomas veikiančiu savo vardu ir dėl savo interesų.
5.   Muitinė turi teisę reikalauti, kad bet kuris asmuo, kuris pareiškia, kad veikia kito asmens vardu arba dėl jo interesų, pateiktų įrodymus, kad jis turi įgaliojimus veikti kaip atstovas.“
Muitinės kodekso 21 straipsnio 1 dalyje nustatyta:
„Palankus tarifų režimas, kurį galima taikyti tam tikroms prekėms dėl jų rūšies arba galutinio vartojimo, turi būti taikomas laikantis reikalavimų, nustatytų vadovaujantis Komiteto procedūra. Jeigu jam taikyti reikia leidimo, taikomi 86 ir 87 straipsniai.“
Šio kodekso 29 straipsnio 1 dalyje numatyta:
„1.   Importuojamų prekių muitine verte laikoma sandorio vertė, tai yra kaina, faktiškai sumokėta arba mokėtina už prekes, parduodamas eksportui į Bendrijos muitų teritoriją, prireikus patikslinta vadovaujantis 32 ir 33 straipsniais, jeigu:
<…>
c)
jokios pajamos, gautos pirkėjui toliau perparduodant, perleidžiant ar naudojant prekes, tiesiogiai ar netiesiogiai neatitenka pardavėjui, išskyrus atvejus, kai pagal 32 straipsnį galima padaryti atitinkamus patikslinimus
<…>“
Muitinės kodekso 86 straipsnyje numatyta:
„Nepažeidžiant papildomų specialių atitinkamos procedūros atlikimo tvarkos reikalavimų, 85 straipsnyje ir 100 straipsnio 1 dalyje nurodyti leidimai duodami tik:
—
asmenims, kurie pateikia visas garantijas, būtinas tinkamam operacijų atlikimui užtikrinti,
—
tuo atveju, jeigu muitinė gali prižiūrėti ir kontroliuoti atitinkamos procedūros vykdymą nenaudodama administracinių priemonių, kurių apimtys neproporcingos, palyginti su siekiama ekonomine nauda.“
Įgyvendinimo reglamentas
Įgyvendinimo reglamento 1a straipsnyje numatyta:
„Taikant 16–34 ir 291–308 straipsnius, Beniliukso ekonominės sąjungos valstybės laikomos viena valstybe nare.“
Pagrindinei bylai reikšmingos Įgyvendinimo reglamento nuostatos, t. y. 291–304 straipsniai, išdėstyti šio reglamento II dalies „Muitinės sankcionuoti veiksmai“ I antraštinės dalies „Išleidimas į laisvą apyvartą“ 2 skyriaus „Prekių, kurioms, atsižvelgiant į jų galutinį vartojimą, taikomas palankus tarifų režimas, įvežimas“ 1 skirsnyje „Prekės, išskyrus arklius skerdimui“.
Įgyvendinimo reglamento 291 straipsnyje nustatyta:
„1.   Palankaus tarifų režimo taikymas į laisvą apyvartą išleidžiamoms prekėms, atsižvelgiant į galutinį jų vartojimą, priklauso nuo raštiško leidimo išdavimo asmeniui, kuris importuoja prekes arba paveda jas importuoti, kad išleistų į laisvą apyvartą.
2.   Minėtą leidimą suinteresuotojo asmens raštišku prašymu išduoda valstybės narės, kurioje prekės deklaruotos išleidimui į laisvą apyvartą, muitinės įstaiga.
3.   <…>
Suinteresuotasis asmuo muitinei sudaro tokias sąlygas, kad būtų galima tiksliai identifikuoti prekes įmonėje arba įmonėse jų apdorojimo metu.“ (Pataisytas vertimas)
Šio reglamento 293 straipsnyje numatyta:
„Asmuo, kuriam išduotas leidimas, privalo:
a)
pateikti prekes galutiniam vartojimui;
b)
taip tvarkyti apskaitos dokumentus, kad muitinė galėtų atlikti bet kuriuos, jos nuomone, būtinus patikrinimus siekiant užtikrinti, kad prekės būtų naudojamos jų galutiniam vartojimui, ir pasilikti šios apskaitos duomenis.“ (Pataisytas vertimas)
Minėto reglamento 295 straipsnio 1 dalyje nustatyta:
„Laikoma, kad prekės pateiktos galutiniam vartojimui:
<…>
2)
praėjus dvejiems metams po jų pirmojo pateikimo nustatytam vartojimui, daugkartiniam naudojimui skirtų prekių atveju; data, kai pirmą kartą buvo nustatytas prekių galutinis vartojimas, įrašoma į apskaitos dokumentus, nurodytus 293 straipsnio b punkte; tačiau:
<…>
c)
prekės, išvardytos 40 priedo 1 dalyje, kurios skirtos tam tikrų rūšių lėktuvams konstruoti, remontuoti, perdaryti arba įrengti, laikomos pateiktomis galutiniam vartojimui lėktuvo perdavimo asmeniui, neturinčiam leidimo, momentu arba grąžinimo savininkui,
inter alia
, po patikrinimo, remonto arba perdirbimo momentu;
d)
40 priedo 2 dalyje nurodytos prekės, skirtos tam tikrų rūšių laivams arba gręžimo ar gamybos platformoms konstruoti, remontuoti, prižiūrėti, perdaryti, suderinti arba įrengti, laikomos pateiktomis galutiniam vartojimui laivo arba gręžimo platformos perdavimo asmeniui, neturinčiam leidimo, momentu arba grąžinimo savininkui,
inter alia
, po patikrinimo, remonto arba perdirbimo momentu;
<…>“ (Pataisytas vertimas)
Įgyvendinimo reglamento 297 straipsnio 1 dalyje nustatyta:
„Tais atvejais, kai prekių perleidimas atliekamas Bendrijoje, asmuo, kuriam perduodamos prekės, privalo turėti leidimą, išduotą remiantis 291 straipsniu.“ (Pataisytas vertimas)
Šio reglamento 298 straipsnio 4 ir 5 dalyse numatyta:
„4.   Gautas prekes gavėjas įtraukia į savo apskaitos dokumentus, minimus 293 straipsnio b punkte, bei prideda prie jų originalą; ketvirtasis egzempliorius nedelsiant siunčiamas paskirties valstybės narės kompetentingai muitinės įstaigai tos valstybės narės nustatyta tvarka, nurodant prekių gavimo dieną. Gavėjas nedelsdamas informuoja muitinę apie bet kurį prekių perteklių, trūkumą, pakeitimą arba kitus neatitikimus. Be to, penktąjį egzempliorių jis siunčia siuntėjui.
5.   Siuntėjo prievoles, numatytas šiame skyriuje, gavėjas perima 4 dalyje minimą dieną. Iki tol šios prievolės priklauso siuntėjui.“
Minėto reglamento 300 straipsnyje nustatyta:
„Muitinė informuojama apie visus perleidimus valstybėje narėje. Ji nustato informavimo būdą ir laiką, per kurį tai turi būti atlikta, bei kitus reikalavimus. Siunčiant šią informaciją turi būti aiškiai nurodyta data, kada buvo perduotos prekės.
Nuo šios datos gavėjas prisiima įsipareigojimus, atsirandančius pagal šį skirsnį, už perduotas prekes.“ (Pataisytas vertimas)
Reglamento 302 straipsnyje nustatyta:
„1.   Muitinė nepatvirtina kitokios prekių paskirties, negu nustatyta taikant joms palankų tarifų režimą, nurodytą 291 straipsnyje, nebent leidimą turintis asmuo muitinei priimtinu būdu gali įrodyti, kad neįmanoma prekių panaudoti nustatytam galutiniam vartojimui dėl priežasčių, susijusių su juo arba su pačiomis prekėmis.
<…>
3.   Ankstesnėse dalyse minimas patvirtinimas taikomas, tik jei leidimą turintis asmuo sumokėjo (Muitinės) Kodekso 208 straipsnyje nustatytą importo muitų sumą.“ (Pataisytas vertimas)
Pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai
Trespa
nuo 1995 m. sausio 1 d. iš Jungtinių Amerikos Valstijų į Nyderlandus importuoja kraftpopierių, naudojamą gaminant statybines medžiagas. Šias prekes
Trespa
perka iš Amerikos bendrovės
Westvaco
pagal pardavimo sąlygas „pristatyta, muitas nesumokėtas“ („delivered duty unpaid“). Pagal šias sąlygas pardavėjas padengia sandėliavimo išlaidas, o
Trespa
gali imti prekes iš sandėlio pagal savo poreikius.
Iki 1997 m. gegužės kraftpopierius buvo tiekiamas bendrovei
Moerdijk Marine Services
, Murdeikas (Nyderlandai), kur jis buvo sandėliuojamas. 1997 m. gegužės mėnesį
Westvaco
filialas Europoje
Westvaco Europe NV
informavo
Trespa
apie ketinimą perkelti savo sandėlį iš Murdeiko į Antverpeną (Belgija) ir naudotis
Nova
paslaugomis atliekant muitinės formalumus, sandėliavimo ir išėmimo iš sandėlio operacijas.
Tuo metu, kai
Westvaco Europe NV
prekių sandėlis buvo perkeliamas į Antverpeną,
Trespa
paprašė Europos Bendrijų Komisijos suspenduoti importo muito už kraftpopierių mokėjimą. Šis prašymas buvo grindžiamas faktu, kad Europos Sąjunga nepagamina tiek kraftpopieriaus, kad būtų patenkinami
Trespa
poreikiai.
1997 m. birželio 27 d. Europos Sąjungos Taryba priėmė Reglamentą (EB) Nr. 1291/97, iš dalies keičiantį Reglamentą (EB) Nr. 2505/96, nustatantį tam tikrų žemės ūkio bei pramonės produktų Bendrijos tarifų kvotas ir numatantį jų administravimą, iš dalies keičiantį Reglamentą (EB) Nr. 3059/95, nustatantį tam tikrų žemės ūkio bei pramonės produktų Bendrijos tarifų kvotas ir numatantį jų administravimą (pirmoji 1996 m. serija) (
OL L 176, p. 17
), kuris nustatė, kad 8000 tonų kraftpopieriaus, klasifikuojamo KN 4804419110 tarifinėje pozicijoje ir 7000 tonų kraftpopieriaus, klasifikuojamo 4804519010tarifinėje pozicijoje, kvotoms taikomas 0 % muito tarifas.
Pagal Reglamentą Nr. 1291/97 šios dvi tarifinės kvotos buvo taikomos kraftpopieriaus, kurio galutinė paskirtis buvo tam tikrų prekių gamyba, importui.
Nuo 1997 m. liepos iki 1998 m. sausio
Nova
atliko
Trespa
prekių muitinės formalumus, naudodamasi atleidimu nuo importo muito, ir Antverpeno muitinė tam neprieštaravo. Ši institucija 1998 m. sausio mėnesį atliko išorinį muitinės dokumentų patikrinimą ir informavo
Nova
, kad minėtos tarifinės kvotos nėra absoliučios ir kad jos taikomos su sąlyga, pagal kurią importuotos prekės turi būti pateikiamos galutiniam vartojimui, kuriam reikia leidimo.
Gavusi šią informaciją iš
Nova
, 1998 m. sausio 26 d.
Trespa
Nyderlandų muitinei pateikė prašymą išduoti galutinio naudojimo leidimą, siekdama be muito iš Jungtinių Amerikos Valstijų importuoti kraftpopierių, skirtą
Trespa
plokštėms gaminti. Šį leidimą 1998 m. birželio 17 d. jai išdavė Nyderlandų muitinė, nurodydama, kad leidimas įsigaliojo 1998 m. sausio 1 dieną.
Nova
pateikė panašų prašymą Belgijos muitinei ir KN 4804419910 tarifinėje pozicijoje klasifikuojamų prekių galutinio vartojimo leidimas jai buvo išduotas 1998 m. vasario 17 dieną. Po to
Nova
pateikė papildomą prašymą ir šio leidimo taikymas nuo 1998 m. birželio 11 d. buvo išplėstas KN 4804419110ir NC 4804519010 tarifinėms pozicijoms.
1999 m. gruodžio 2 d. Belgijos muitinė adresavo
Nova
pranešimą dėl muito ir pridėtinės vertės mokesčio (toliau – PVM) už dėl
Trespa
interesų importuotas prekes išieškojimo
a posteriori
. Pranešusi
Trespa
apie šį dokumentą ir paprašiusi jos sumokėti reikalaujamas sumas,
Nova
pati sumokėjo apie 508400 eurų muito ir PVM.
Be to,
Trespa
paprašė Nyderlandų muitinės atlikti administracinį patikrinimą tam, kad būtų įrodyta, jog nuo 1998 m. sausio 1 d. importuotos prekės buvo panaudotos pagal atitinkamų tarifinių pozicijų aprašyme nurodytą paskirtį.
Išskyrus mažą importuotų prekių kiekį,
Trespa
galėjo įrodyti, kad šios prekės buvo tikrai panaudotos pagal numatytą galutinę paskirtį, todėl Belgijos muitinė nuo 2000 m. lapkričio 30 d. iki 2003 m. gruodžio 15 d. grąžino
Nova
beveik visus šios sumokėtus muitus, t. y. apie 507200 eurų.
Tačiau jau 2000 m. sausio 18 d.
Nova
išrašė
Trespa
sąskaitą už sumokėtus muitus ir PVM. 2001 m. lapkričio 7 d.
Nova
pareiškė ieškinį
Rechtbank van koophandel te Antwerpen
(Antverpeno prekybos teismas), kuriuo prašė įpareigoti
Trespa
atlyginti maždaug 203100 eurų sumą ir palūkanas bei 10 % minėtoje sąskaitoje nurodytos sumos už vienkartines administracines išlaidas. Vėliau gavusi kompensaciją iš Belgijos muitinės
, Nova
pakeitė šį prašymą, bet jo visiškai neatsiėmė.
Trespa
savo ruožtu pateikė priešpriešinius reikalavimus dėl nuostolių ir jos patirtų administracinių išlaidų atlyginimo.
Rechtbank van koophandel te Antwerpen
priėmė sprendimą 2004 m. lapkričio 26 dieną. Jis konstatavo, kad nėra įrodymų, jog
Nova
padarė klaidą, dėl kurios Belgijos muitinė galėtų pareikšti ieškinį dėl sumokėjimo
a posteriori
, ir kad nebuvo nustatyta, jog
Nova
pati privalėjo turėti galutinio vartojimo leidimą. Galiausiai
Trespa
ir
Nova
buvo įpareigotos atlyginti viena kitai tam tikras sumas. 2005 m. vasario 1 dieną
Trespa
dėl šio sprendimo pateikė apeliacinį skundą.
Trespa
mano, kad muitų sumokėjimas
a posteriori
gali būti tik
Nova
, kuri prekių deklaravimo Belgijos muitų ir akcizų administracijoje metu turėjo turėti galutinio vartojimo leidimą, bet jo neturėjo, padarytų klaidų pasekmė.
Nova
nuomone, tik jos įgaliotoja, t. y.
Trespa
, privalėjo turėti tokį leidimą.
Šiomis aplinkybėmis
Hof van beroep te Antwerpen
nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui tokius prejudicinius klausimus:
„1)
Ar „asmens, kuris importuoja prekes arba paveda jas importuoti, kad išleistų į laisvą apyvartą“ sąvoką (Įgyvendinimo reglamento) 291 straipsnio prasme reikia suprasti taip, kad jis yra ir muitinės agentas, kuris atlieka deklaravimą savo vardu ir dėl savo interesų, ar tik importuotojas, kuriam skirtos prekės?
2)
Ar tuomet, kai prekės į Europos Sąjungą importuojamos per Antverpeną ir vėliau pervežamos į Nyderlandus, yra Bendrijoje atliekamas prekių perleidimas (Įgyvendinimo reglamento) 297 arba 1a straipsnio prasme? Ar tokiu atveju asmuo (šio reglamento) 291 straipsnio prasme turi turėti šiame straipsnyje nurodytą leidimą?
3)
Ar sąvoka „asmuo, kuriam perduodamos prekės“ (Įgyvendinimo reglamento) 297 straipsnio prasme turi būti aiškinama taip, kad jis yra muitinės agentas, kuris dėl galutinio importuotojo interesų atlieka iš trečiosios valstybės į Europos Sąjungos valstybę narę importuojamų prekių muitinės formalumus?“
Dėl prejudicinių klausimų
Dėl priimtinumo
Komisija abejoja dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą priimtinumo. Ji teigia, kad pagrindinė byla susijusi su privatiniais teisiniais pagrindinės bylos šalių santykiais, kuriuos reglamentuoja Belgijos civilinis kodeksas, ir kad klausimų svarba, sprendžiant šią bylą, nėra akivaizdi. Nors Komisija mano, kad šie klausimai gali būti svarbūs nagrinėjant pagrindinę bylą, ji neįsitikinusi, jog atsakymo į šiuos klausimus pakaktų, kad ši byla būtų išspręsta.
Šiuo klausimu svarbu priminti, kad Teisingumo Teismui ir nacionaliniams teismams bendradarbiaujant pagal EB 234 straipsnį tik nacionalinis teismas, nagrinėjantis bylą ir turintis priimti sprendimą, atsižvelgdamas į konkrečias aplinkybes, turi įvertinti tiek prejudicinio sprendimo reikalingumą, kad būtų priimtas sprendimas, tiek Teisingumo Teismui pateikiamų klausimų svarbą (žr., be kita ko, 2005 m. lapkričio 22 d. Sprendimo
Mangold
,
C-144/04, Rink. p. I-9981
, 34 punktą; 2006 m. gruodžio 14 d. Sprendimo
Confederación Española de Empresarios de Estaciones de Servicio
,
C-217/05, Rink. p. I-11987
, 16 punktą ir 2007 m. liepos 18 d. Sprendimo
Lucchini
,
C-119/05, Rink. p. I-6199
, 43 punktą).
Iš to išplaukia, kad nacionalinio teismo pateiktiems klausimams dėl Bendrijos teisės aiškinimo, atsižvelgiant į šio teismo nurodytas faktines aplinkybes ir teisinius pagrindus, kurių tikslumo Teisingumo Teismas neprivalo tikrinti, taikoma svarbumo prezumpcija (žr. 2003 m. gegužės 15 d. Sprendimo
Salzmann
,
C-300/01, Rink. p. I-4899
, 31 punktą bei 2006 m. gruodžio 5 d. Sprendimo
Cipolla ir kt
.,
C-94/04 ir C-202/04, Rink. p. I-11421
, 25 punktą). Šios svarbumo prezumpcijos gali būti nesilaikoma tik išimtiniais atvejais, jeigu paaiškėja, kad prašomas Bendrijos teisės aiškinimas yra akivaizdžiai nesusijęs su pagrindinės bylos faktais arba dalyku, jeigu problema yra hipotetinė arba jeigu Teisingumo Teismas neturi faktinės ir teisinės informacijos, kad galėtų naudingai atsakyti į jam pateiktus klausimus. (šiuo klausimu žr. 2005 m. birželio 16 d. Sprendimo
Pupino
,
C-105/03, Rink. p. I-5285
, 30 punktą ir 2007 m. birželio 28 d. Sprendimo
Dell’Orto
,
C-467/05, Rink. p. I-5557
, 40 punktą).
Šioje byloje Bendrijos muitų teisės išaiškinimas leistų sužinoti, ar muitinės agentas pagrindinės bylos aplinkybėmis privalo turėti galutinio vartojimo leidimą. Iš bylos medžiagos matyti, kad ši informacija reikalinga siekiant nuspręsti, ar
Nova
padarė klaidą, kalbant apie jos ir
Trespa
santykius, ir nustatant, kas turi padengti išlaidas, atsiradusias dėl nagrinėjamų muitų sumokėjimo
a posteriori
. Taigi tai nėra nei hipotetinė problema, nei klausimas, nesusijęs su pagrindinės bylos faktais arba dalyku.
Tačiau reikia pripažinti, kad sprendime dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą nėra aiškiai nurodyta, ar muitinės agentas, t. y
. Nova
, deklaravimo procedūrą muitinėje atliko dėl savo ar dėl
Trespa
interesų. Pirmuoju ir trečiuoju prejudiciniais klausimais šiuo atžvilgiu sukuriamas neaiškumas, kurį sustiprina pagrindinės bylos šalių rašytinėse ir žodinėse pastabose išdėstyti priešingi argumentai.
Svarbu priminti, kad pagal EB 234 straipsnyje numatytą procedūrą Teisingumo Teismas nesprendžia ginčų dėl faktinės situacijos. Toks ginčas, kaip, beje, ir bet koks kitas bylos aplinkybių vertinimas, priklauso nacionalinio teismo kompetencijai (žr. 2008 m. rugsėjo 11 d. Sprendimo
CEPSA
,
C-279/06, Rink p. I-6681
, 30 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką).
Tačiau šioje byloje Teisingumo Teismas turi pakankamai informacijos išaiškinti atitinkamas Bendrijos nuostatas ir pateikti naudingus atsakymus, prireikus išskirdamas skirtingas hipotezes.
Todėl prašymas priimti prejudicinį sprendimą yra priimtinas.
Dėl esmės
Dėl pirmojo klausimo
Savo pirmuoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės klausia, ar Įgyvendinimo reglamento 291 straipsnio 1 dalį reikia aiškinti taip, kad jame nurodyta „asmens, kuris importuoja prekes arba paveda jas importuoti, kad išleistų į laisvą apyvartą“ sąvoka, be importuotojo, kuriam skirtos prekes, reiškia ir muitinės agentą, kuris deklaruoja prekės muitinėje.
Pirmiausia reikia konstatuoti, kad nei Muitinės kodekse, nei Įgyvendinimo reglamente neapibrėžiama „muitinės agento“ sąvoka. Muitinės kodekso 5 straipsnyje kaip atstovas muitinėje minimas „muitinės tarpininkas“.
Be to, minėtame 5 straipsnyje nustatyta, kad kiekvienas asmuo gali paskirti atstovą, įgaliotą atstovauti jam muitinėje atliekant muitinės veiklos taisyklių nustatytus veiksmus ir formalumus. Toks atstovavimas gali būti tiesioginis, kai atstovas veikia kito asmens vardu ir dėl jo interesų, arba netiesioginis, kai atstovas veikia savo vardu, bet dėl kito asmens interesų.
Kaip buvo nurodyta šio sprendimo 35 punkte, Teisingumas Teismas negali kvalifikuoti
Nova
, kuri, veikdama kaip muitinės agentė, pateikė muitinės deklaracijas pagrindinėje byloje, statuso. Šią faktinę aplinkybę turi nustatyti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas.
Darant prielaidą, kad
Nova
veikė kaip atstovė Muitinės kodekso 5 straipsnio prasme, tikėtina, jog minėtas deklaracijas ji pateikė dėl
Trespa
interesų kaip netiesioginė atstovė, nes, remiantis
Nova
ir Belgijos vyriausybės Teisingumo Teismui pateiktais paaiškinimais, Belgijos muitų teisės aktuose nenumatytas tiesioginis atstovavimas.
Tačiau negalima atmesti galimybės, kad
Nova
nedeklaravo, jog ji veikė dėl
Trespa
interesų, arba kad ji neturėjo įgaliojimo atstovauti. Iš Muitinės kodekso 5 straipsnio 4 dalies antrosios pastraipos išplaukia, kad tuo atveju muitinės deklaracijas pateikęs asmuo laikomas veikusiu savo vardu ir dėl savo interesų. Taigi šį asmenį reikia laikyti importuotoju, o ne atstovu.
Be to, reikia nustatyti, ar remiantis šiomis dviem hipotezėmis tokia muitinės agentė kaip
Nova
privalo turėti Įgyvendinimo reglamento 291 straipsnyje nurodytą raštišką leidimą.
Nors Įgyvendinimo reglamento II dalies I antraštinės dalies 2 skyriuje, kuriame reglamentuojamas palankaus tarifų režimo taikymas tam tikroms prekėms, atsižvelgiant į jų galutinį vartojimą, iš tiesų neapibrėžiama „asmens, kuris importuoja prekes arba paveda jas importuoti“ sąvoka, šis teisės aktas minėto leidimo turėtojui nustato tam tikras pareigas, kuriomis remiantis galima apibrėžti, kas yra šio reglamento 291 straipsnio 1 dalyje nurodytas asmuo.
Įgyvendinimo reglamento 291 straipsnio 3 dalies antrojoje pastraipoje patikslinama, kad suinteresuotasis asmuo muitinei sudaro tokias sąlygas, kad būtų galima tiksliai identifikuoti prekes įmonėje arba įmonėse jų apdorojimo metu. Iš šio reglamento 293 straipsnio taip pat išplaukia, kad asmuo, turintis leidimą, privalo pateikti prekes galutiniam vartojimui ir taip tvarkyti apskaitos dokumentus, kad muitinė galėtų atlikti bet kuriuos, jos nuomone, būtinus patikrinimus, ir pasilikti šios apskaitos duomenis.
Šios pareigos rodo, kad, kaip teisingai teigia Komisija, asmuo, kuris importuoja prekes arba paveda jas importuoti, t. y. asmuo, kuris privalo turėti Įgyvendinimo reglamento 291 straipsnyje nurodytą leidimą, yra tas, kuriam skirtos prekės ir kuris ketina jas pateikti nustatytam galutiniam vartojimui. Tik šis asmuo gali įvykdyti šio reglamento 291 ir 293 straipsniuose nustatytas pareigas.
Tai, kad Įgyvendinimo reglamento 291 straipsnio 1 dalyje alternatyviai vartojamos formuluotės: „asmuo, kuris importuoja“ ir „asmuo, kuris paveda importuoti prekes“, rodo, jog leidžiama importuoti galutiniam vartojimui skirtas prekes, paskiriant atstovą muitinėje pagal Muitinės kodekso 5 straipsnį.
Iš to išplaukia, kad atstovas, kuris pateikia muitinės deklaracijas dėl kito asmens interesų, nėra Įgyvendinimo reglamento 291 straipsnio 1 dalyje nurodytas asmuo ir todėl neprivalo turėti leidimo šio straipsnio prasme.
Tik darant šio sprendimo 44 punkte nurodytą prielaidą, t. y. kai muitinės agentas nedeklaruoja, kad jis veikia kito asmens vardu ir dėl jo interesų, arba deklaruoja, kad jis veikia kito asmens vardu ir dėl jo interesų, neturėdamas įgaliojimo atstovauti, šis agentas pats laikomas importuotoju, ir todėl jis privalo turėti raštišką leidimą tam, kad importuotoms prekėms būtų taikomas palankus tarifų režimas.
Šiuo atžvilgiu reikia priminti, kad iš Muitinės kodekso 21 ir 86 straipsnių išplaukia, jog leidimas išduodamas tik tiems asmenims, kurie pateikia visas garantijas, būtinas, kad būtų užtikrintas tinkamas operacijų atlikimas. Tačiau jeigu leidimas vis dėlto išduotas, bet jo turėtojas vėliau negali įrodyti, kad visos prekes buvo panaudotos pagal nustatytą paskirtį, pagal Įgyvendinimo reglamento 302 straipsnį jis privalo sumokėti remiantis Muitinės kodeksu nustatytą importo muitų sumą.
Belgijos vyriausybės argumentas, kad muitinės agentas privalo turėti galutinio vartojimo leidimą ir tuomet, kai jis savo sandėliuose laiko prekes dėl įgaliotojo interesų, siekdamas užtikrinti muitinės priežiūrą, turi būti atmestas. Iš tikrųjų iš Įgyvendinimo reglamento 291–304 straipsnių neišplaukia, kad galutiniam vartojimui skirtoms prekėms turi būti nuolat užtikrinama muitinės priežiūra. Atvirkščiai, šios prekės išleidžiamos į laisvą apyvartą, ir muitinė turi turėti galimybę atlikti kontrolę arba importuotojo įmonėje techniškai perdirbant šias prekes arba remdamasi importuotojo apskaitos duomenimis, siekdama
a posteriori
patikrinti, ar aptariamos prekės iš tikrųjų naudojamos pagal nustatytą paskirtį.
Todėl į pirmąjį klausimą reikia atsakyti: Įgyvendinimo reglamento 291 straipsnio 1 dalį reikia aiškinti taip, kad joje esanti „asmens, kuris importuoja prekes arba paveda jas importuoti“ sąvoka reiškia asmenį, kuriam skirtos prekės ir kuris ketina jas pateikti nustatytam galutiniam vartojimui, neatsižvelgiant į tai, ar jis pats pateikia muitinės deklaraciją, ar šiuo tikslu paskiria atstovą pagal Muitinės kodekso 5 straipsnį. Ši sąvoka nereiškia asmens atstovo muitinėje, išskyrus atvejus, kai šis atstovas laikomas veikiančiu savo vardu ir dėl savo interesų pagal šio kodekso 5 straipsnio 4 dalį ir todėl pripažįstamas importuotoju.
Dėl antrojo klausimo
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas antruoju klausimu iš esmės klausia, ar Įgyvendinimo reglamento 297 straipsnio 1 dalį, skaitomą kartu su šio reglamento 1a straipsniu, reikia aiškinti taip, kad tuomet, kai prekės importuojamos į Belgiją ir po to pervežamos į Nyderlandus, įvyksta prekių perleidimas Bendrijoje. Be to, teismas nori žinoti, ar tokiu atveju Įgyvendinimo reglamento 291 straipsnyje nurodytas asmuo privalo turėti šiame straipsnyje nurodytą leidimą.
Visų pirma reikia konstatuoti, kad Įgyvendinimo reglamento 291 ir 297 straipsniuose reglamentuojamos skirtingos procedūros. Pirmasis skirtas prekių, kurioms dėl jų galutinio vartojimo taikomas palankus tarifų režimas, importui, o antrasis – šių prekių perleidimui Bendrijoje, kuris atliekamas jas importavus, bet iki jų pateikimo nustatytam galutiniam vartojimui.
Iš to išplaukia, kad Teisingumo Teismo motyvacija siekiant atsakyti į antrojo klausimo antrą dalį nebūtina, nes jei tai būtų importas, atsakymas jau aiškus iš šio sprendimo 54 punkto. Atvirkščiai, jei tai būtų perleidimas, asmuo, kuris privalo turėti leidimą, t. y. asmuo, kuriam perduodamos prekės, yra nurodytas Įgyvendinimo reglamento 297 straipsnio 1 dalyje.
Įgyvendinimo reglamento 297 straipsnyje nustatyta, kad tais atvejais, kai prekių perleidimas atliekamas Bendrijoje, asmuo, kuriam perduodamos prekės, privalo turėti leidimą, išduotą remiantis šio reglamento 291 straipsniu. Šio reglamento 1a straipsnyje numatyta, kad taikant 291–308 straipsnius Beniliukso ekonominės sąjungos valstybės laikomos viena valstybe nare.
Trespa
Teisingumo Teismui pateiktose pastabose teigia, kad perleidimas Įgyvendinimo reglamento 297 straipsnio prasme įvyksta kiekvieną kartą, kai perduodamas importuotų prekių valdymas.
Komisija mano priešingai, kad toks perleidimas gali būti tik atitinkamų prekių nuosavybės perdavimo atveju.
Nova
mano, kad perleidimas Bendrijoje neatliekamas, nes Belgijos Karalystę ir Nyderlandų Karalystę reikia laikyti viena valstybe nare Įgyvendinimo reglamento 1a straipsnio prasme.
Šiai nuomonei negalima pritarti. Iš tikrųjų iš Teisingumo Teismo praktikos, kalbant apie nuostatą, kuri galiojo prieš įsigaliojant Įgyvendinimo reglamento 297 straipsniui ir kurioje buvo vartojami tie patys terminai, išplaukia, kad prekių perleidimas Bendrijoje reiškia ne tik perleidimą iš vienos valstybės narės į kitą, bet ir perleidimą toje pačioje valstybėje narėje (šiuo klausimu žr. 1989 m. liepos 13 d. Sprendimo
Chimica del Friuli ir kt
.,
248/88, 254/88–258/88, 309/88 ir 316/88, Rink. p. 2837
, rezoliucinę dalį). Todėl Įgyvendinimo reglamento 1a straipsnis nėra svarbus apibrėžiant „perleidimo“ sąvoką.
Atsakymas į klausimą, ar Įgyvendinimo reglamento 297 straipsnio 1 dalies sąvoka „perleidimas“ susijusi su prekių nuosavybės ar jų valdymo perdavimu, aiškiai neišplaukia nei iš minėto reglamento, nei iš Muitinės kodekso tekstų. Ši sąvoka kartu su „perpardavimo“ ir „naudojimo“ sąvokomis nurodyta Muitinės kodekso 29 straipsnio 1 dalies c punkte ir minima kaip alternatyva Įgyvendinimo reglamento 295 straipsnio 1 dalies 2 punkto c ir d papunkčių formuluotei „grąžinimas savininkui“.
Be to, lyginant Įgyvendinimo reglamento skirtingas kalbines versijas taip pat nematyti, kad teisės aktų leidėjas norėjo tikslai nurodyti, jog turimas omenyje prekių nuosavybės arba valdymo perdavimas. Pavyzdžiui, ši sąvoka reiškiama žodžiais: „cesión“ – ispanų kalba, „Übertragung“ – vokiečių kalba, „transfer“ – anglų kalba, „cessione“ – italų kalba ir „overdracht“ – olandų kalba.
Bet kuriuo atveju klausimas, ar tai yra nuosavybės ar valdymo perdavimas, nėra lemiamas sprendžiant, ar egzistuoja perleidimas Bendrijoje Įgyvendinimo reglamento 297 straipsnio 1 dalies prasme. Atvirkščiai, iš šio reglamento tikslo išplaukia, kad svarbus yra pareigų, susijusių su perleidimo dalyką sudarančiomis prekėmis, perleidimas asmeniui, kuriam perduodamos prekės. Todėl asmuo, kuriam perduodamos prekės, privalo turėti pagal minėto reglamento 291 straipsnį išduotą leidimą.
Įgyvendinimo reglamento 298 straipsnio 4 bei 5 dalyse ir 300 straipsnio antrojoje pastraipoje numatyta, kad nuo prekių perleidimo momento siuntėjo įsipareigojimus, numatytus Įgyvendinimo reglamento 291–304 straipsniuose, perima gavėjas ir jis privalo įtraukti perduotas prekes į apskaitą.
Iš to išplaukia, kad prekių perleidimas Įgyvendinimo reglamento 297 straipsnio 1 dalies prasme gali vykti tik tarp asmenų, kurie turi galutinio vartojimo leidimus, t. y. tarp asmenų, kurie ketina ar ketino pateikti perduodamas prekes nustatytam galutiniam vartojimui.
Esant tokiai situacijai, kokia nagrinėjama pagrindinėje byloje, t. y. kai muitinės formalumai atlikti Belgijoje, o po to prekes nugabentos į Nyderlandus, negalima manyti, kad buvo atliktas prekių perleidimas Bendrijoje Įgyvendinimo reglamento 297 straipsnio 1 dalies prasme, jei įgaliotas asmuo veikia dėl galutinio importuotojo interesų, o tai turi patikrinti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas. Vien tai, kad prekės buvo importuotos į Belgiją ir joje buvo atlikti muitinės formalumai, o paskui jos nugabentos į Nyderlandus, neturi reikšmės nustatant perleidimo minėtos nuostatos prasme egzistavimą.
Iš to, kas išdėstyta, išplaukia, kad į antrąjį klausimą reikia atsakyti: Įgyvendinimo reglamento 297 straipsnio 1 dalį aiškintinas taip, kad perleidimas Bendrijoje neatliekamas, kai prekės importuojamos į Belgiją, o paskui transportuojamos į Nyderlandus, jei įgaliotas asmuo veikia dėl galutinio importuotojo interesų, o tai turi patikrinti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas. Vien tai, kad prekės buvo importuotos ir jų muitinės formalumai buvo atlikti Belgijoje, o paskui jos nugabentos į Nyderlandus, neturi reikšmės nustatant perleidimo minėtos nuostatos prasme egzistavimą. Perleidimo atveju asmuo, kuriam perduodamos prekės, privalo turėti pagal minėto reglamento 291 straipsnį išduotą leidimą.
Dėl trečiojo klausimo
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas trečiuoju klausimu klausia, ar Įgyvendinimo reglamento 297 straipsnio 1 dalį reikia aiškinti taip, kad joje nurodyta „asmens, kuriam perduodamos prekės“ sąvoka reiškia ir muitinės agentą, kuris dėl importuotojo interesų atlieka muitinės formalumus.
Kaip teisingai tvirtina šalys pagrindinėje byloje, Belgijos vyriausybė ir Komisija, atsakymas į šį klausimą turi būti neigiamas.
Iš tikrųjų asmuo, kuriam perduodamos prekės, yra asmuo, kuris iš siuntėjo gauna teisę arba perduotą turtą. Vadinasi, „asmens, kuriam perduodamos prekės“ sąvoka Įgyvendinimo reglamento 297 straipsnio 1 dalies prasme reiškia asmenį, gaunantį iš siuntėjo prekes, kurias išleidžiant į laisvą apyvartą pritaikytas palankus tarifų režimas dėl jų galutinio vartojimo, bet ši paskirtis joms dar nesuteikta perleidimo momentu.
Muitinės agentas, kaip antai pagrindinėje byloje, kuris ne Bendrijos prekių muitinės formalumus atlieka dėl importuotojo interesų, yra jo atstovas muitinėje Muitinės kodekso 5 straipsnio prasme, o importuotojas – tai asmuo, kurio pavedimu prekės importuojamos, kad būtų išleistos į laisvą apyvartą, Įgyvendinimo reglamento 291 straipsnio prasme.
Iš to, kas išdėstyta, išplaukia, kad į trečiąjį klausimą reikia atsakyti: Įgyvendinimo reglamento 297 straipsnio 1 dalį reikia aiškinti taip, kad joje nurodyta „asmens, kuriam perduodamos prekės“ sąvoka nereiškia muitinės agento, kuris muitinės formalumus atlieka dėl importuotojo interesų.
Dėl bylinėjimosi išlaidų
Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (trečioji kolegija) nusprendžia:

1.
1993 m. liepos 2 d. Komisijos reglamento (EEB) Nr. 2454/93, išdėstančio Tarybos reglamento (EEB) Nr. 2913/92, nustatančio Bendrijos muitinės kodeksą, įgyvendinimo nuostatas, kuris buvo iš dalies pakeistas 1997 m. sausio 20 d. Komisijos reglamentu (EB) Nr. 89/97, 291 straipsnio 1 dalį reikia aiškinti taip, kad joje esanti „asmens, kuris importuoja prekes arba paveda jas importuoti“ sąvoka reiškia asmenį, kuriam skirtos prekės ir kuris ketina jas pateikti nustatytam galutiniam vartojimui, neatsižvelgiant į tai, ar jis pats pateikia muitinės deklaraciją, ar šiuo tikslu paskiria atstovą pagal 1992 m. spalio 12 d. Tarybos reglamento (EEB) Nr. 2913/92, nustatančio Bendrijos muitinės kodeksą, 5 straipsnį. Ši sąvoka nereiškia šio asmens atstovo muitinėje, išskyrus atvejus, kai šis atstovas laikomas veikiančiu savo vardu ir dėl savo interesų pagal Reglamento Nr. 2913/92 5 straipsnio 4 dalį ir todėl pripažįstamas importuotoju.

2.
Reglamento Nr. 2454/93, iš dalies pakeisto Reglamentu Nr. 89/97, 297 straipsnio 1 dalį reikia aiškinti taip, kad perleidimas Bendrijoje neatliekamas, kai prekės importuojamos į Belgiją, o vėliau transportuojamos į Nyderlandus, jei įgaliotas asmuo veikia dėl galutinio importuotojo interesų, o tai turi patikrinti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas. Vien tai, kad prekės buvo importuotos į Belgiją ir joje buvo atlikti muitinės formalumai, o vėliau jos nugabentos į Nyderlandus, neturi reikšmės nustatant perleidimo minėtos nuostatos prasme egzistavimą. Perleidimo atveju asmuo, kuriam perduodamos prekės, privalo turėti pagal minėto reglamento 291 straipsnį išduotą leidimą.

3.
Reglamento Nr. 2454/93, iš dalies pakeisto Reglamentu Nr. 89/97, 297 straipsnio 1 dalį reikia aiškinti taip, kad joje nurodyta „asmens, kuriam perduodamos prekės“ sąvoka nereiškia muitinės agento, kuris muitinės formalumus atlieka dėl importuotojo interesų.

Parašai.
(
*1
)	Proceso kalba: olandų.