CELEX: 62004CJ0463
EB 56 straipsnis
Laisvas kapitalo judėjimas
Apribojimai
Privatizuotos įmonės
Nacionalinės teisės nuostata, pagal kurią akcinės bendrovės įstatai gali jos dalių turinčiai valstybei arba viešosios teisės reglamentuojamam subjektui suteikti teisę skirti vieną ar daugiau valdybos narių

Prašymai priimti prejudicinį sprendimą pateikti dėl EB 56 straipsnio išaiškinimo.
Šie prašymai buvo pateikti bylose tarp kelių vartotojų ir smulkiųjų akcininkų interesus atstovaujančių organizacijų bei individualių investuotojų, t. y. atitinkamai
Federconsumatori
,
Adiconsum
, ADOC ir E. P. Zucca (byla C-463/04) bei
Associazione Azionariato Diffuso dell’AEM SpA
, A. Sanchirico, F. Cuccia, G. Fragapane, P. A. Puggioni ir S. Sartorio (byla C-464/04), ir Milano savivaldybės
(Comune di Milano)
dėl nacionalinės teisės nuostatos, pagal kurią akcinės bendrovės įstatai gali jos dalių turinčiai valstybei arba viešosios teisės reglamentuojamam subjektui suteikti teisę tiesiogiai skirti vieną ar daugiau jos valdybos narių.
Nacionalinės teisės aktai
Italijos civilinio kodekso (toliau – Civilinis kodeksas) 2449 straipsnyje nurodyta:
„
Bendrovės, kuriose dalių turi valstybė arba viešosios teisės reglamentuojami subjektai
Kai valstybė arba viešosios teisės reglamentuojami subjektai turi akcinės bendrovės dalių, jos įstatai gali jiems suteikti galimybę paskirti vieną ar daugiau valdybos narių, auditorių ar stebėtojų tarybos narių.
Pagal pirmesnę pastraipą paskirtus valdybos narius, auditorius ar stebėtojų tarybos narius gali atšauti tik juos paskyręs asmuo.
Jų teisės ir pareigos yra tokios pačios kaip visuotinio susirinkimo paskirtų narių, išskyrus specialių įstatymų numatytus atvejus.“
1994 m. gegužės 31 d. Įstatyminio dekreto Nr. 332, su pakeitimais pertvarkyto į 1994 m. liepos 30 d. Įstatymą Nr. 474, iš dalies pakeistą 2003 m. gruodžio 24 d. Įstatymu Nr. 350 (GURI, Nr. 299, 2003 m. gruodžio 27 d., toliau – Įstatymas Nr. 474/1994), 2 straipsnio 1 ir 3 dalyse nurodyta:
„1.   Ministrų tarybos pirmininko sprendime, priimtame Ekonomikos ir finansų ministrui pasiūlius ir Pramonės ministrui bei už sektorių atsakingiems ministrams pritarus bei pranešus kompetentingoms Parlamento komisijoms, nurodomos valstybės tiesiogiai ar netiesiogiai kontroliuojamos bendrovės, veikiančios gynybos, transporto, telekomunikacijų, energijos išteklių ir kitų viešųjų paslaugų srityse, kurių įstatuose, iki priimant bet kokį aktą, dėl kurio bus prarasta kontrolė, neeilinio visuotinio akcininkų susirinkimo sprendimu įrašoma nuostata, Ekonomikos ir finansų ministrui suteikianti vieną ar kelias toliau nurodytas specialias teises, kuriomis jis naudojasi Pramonės ministrui pritarus:
<…>
d)
valdybos nario be balso teisės paskyrimas.
3.   Šio straipsnio nuostatos taip pat taikomos transporto ir kitų viešųjų paslaugų srityje veikiančioms bendrovėms, kurias tiesiogiai arba netiesiogiai kontroliuoja viešosios teisės reglamentuojami subjektai, vietos savivaldybės ir viešosios įmonės ir kurias sprendime nurodo tokių bendrovių akcijų turintis viešosios teisės reglamentuojamas subjektas, kuriam suteikiamos 1 dalyje numatytos teisės.“
Įstatymo Nr. 474/1994, kuris reglamentuoja balsavimą pagal sąrašą, 4 straipsnio 1 dalyje nurodyta:
„Bendrovės (kaip su pagrindine byla susijusi bendrovė), kurių įstatai numato maksimalų dalių skaičių, savo įstatuose numato specialią sąlygą, kuri negali būti keičiama, kol minėta riba išlieka, dėl valdybos narių rinkimo balsuojant pagal sąrašą. <…>; sąrašus gali pateikti valdybos nariai arba akcininkai, turintys ne mažiau kaip 1 % dalių balso teisę visuotiniame akcininkų susirinkime <…>; mažumą sudarančių akcininkų sąrašams turi tekti ne mažiau kaip viena penktoji valdybos narių, nepaskirtų pagal 2 straipsnio 1 dalies d punktą, apvalinant iki didesnio sveikojo skaičiaus. <…>“.
Pagrindinės bylos ir prejudiciniai klausimai
1996 m. Milano savivaldybė įsteigė įmonę
AEM SpA
(
Azienda Elettrica Milanese SpA
, toliau – AEM), kuri kaip dujų ir elektros paskirstymo bendrovė veikia savivaldybės patikėtoje viešųjų paslaugų srityje. 1998 m. jos akcijomis pradėta prekiauti biržoje ir Milano savivaldybė pirmą kartą dalį jų perleido, pasilikdama 51 % šios bendrovės kapitalo.
Tęsdama AEM privatizavimo procedūrą, Milano savivaldybės taryba (toliau – savivaldybės taryba) 2004 m. vasario 17 d. Sprendimu Nr. 4/04 nusprendė sumažinti savo dalyvavimą AEM kapitale iki 33,4 %. Tačiau ji nurodė, kad šis akcijų perleidimas galės įvykti tik pakeitus AEM įstatus.
2004 m. kovo 8 d. Sprendimu Nr. 5/04 savivaldybės taryba nusprendė „pagal Įstatymo Nr. 474/1994 2 straipsnio 3 dalį AEM laikyti <…> privatizuojama bendrove, kurios įstatus reikia pakeisti pagal šio Įstatymo Nr. 474/1994 nuostatas“. Tuo pačiu sprendimu ji taip pat nusprendė pakeisti AEM įstatus, būtent nuostatas dėl šios bendrovės valdybos narių skyrimo.
2004 m. balandžio 29 d. AEM neeilinis akcininkų susirinkimas priėmė sprendimus, būtinus pakeisti šios bendrovės įstatus, kaip nurodyta savivaldybės tarybos Sprendime Nr. 5/04, būtent nustatant Milano savivaldybei išimtinę teisę pagal Civilinio kodekso 2449 straipsnį proporcingai jos turimų dalių skaičiui tiesiogiai skirti iki ketvirtadalio šios bendrovės valdybos narių. Be to, AEM įstatai pagal Įstatymo Nr. 474/1994 4 straipsnį šiai savivaldybei suteikia teisę dalyvauti balsavime pagal sąrašus renkant jos tiesiogiai neskiriamus valdybos narius.
Teisė tiesiogiai skirti valdybos narius ir teisė dalyvauti balsavime dėl kitų AEM valdybos narių paskyrimo Milano savivaldybei kartu suteikia galimybę, kaip konstatavo nacionalinis teismas, išsaugoti absoliučią daugumą valdyboje, nors po akcijų perleidimo ji teturi tik santykinę daugumą jos kapitale.
Ieškovai abiejose pagrindinėse bylose Sprendimus Nr. 4/04 ir Nr. 5/04 apskundė
Tribunale amministrativo regionale per la Lombardia
(Lombardijos regioniniame administraciniame teisme), prašydami juos panaikinti ir sustabdyti jų vykdymą. Pirmiausia jie remiasi tuo, kad pirmesniame punkte aprašytas mechanizmas atgraso investuotojus įsigyti AEM dalių ar net ją kontroliuoti, ir toks atgrasomasis poveikis turi neišvengiamų neigiamų pasekmių jų pačių dalims šios bendrovės kapitale, nes jų vertė būtinai sumažėja.
2004 m. birželio 10 d. Nutartimi, prieš priimdamas sprendimą dėl bylos esmės,
Tribunale amministrativo regionale per la Lombardia
nusprendė sustabdyti Sprendimo Nr. 5/04 vykdymą, nes nuostatos dėl AEM valdybos narių skyrimo mechanizmo tuo metu atrodė prieštaraujančios Teisingumo Teismo praktikai specialiųjų teisių srityje.
2004 m. rugpjūčio 10 d. Nutartimi, prieš priimdama sprendimą dėl bylos esmės,
Consiglio di Stato
(Valstybės Taryba) pakeitė minėtą sprendimą, atmesdama prašymą sustabdyti vykdymą, motyvuodama pirmiausia tuo, kad Bendrijos teismų praktika, kuria pagrįstas sprendimas, yra susijusi su privilegijuota „golden share“ (auksine akcija), kurios sąvoka iš esmės skiriasi nuo nagrinėjamos nacionalinio teismo bylose, kurių dalykas yra specialios teisės, vieno iš akcininkų turimos pagal civilinę teisę.
Tačiau prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas abejoja dėl Civilinio kodekso 2449 straipsnio atitikties EB 56 straipsniui, kaip jį aiškina Teisingumo Teismas, tiek, kiek jo taikymas kartu su Įstatymo Nr. 474/1994 4 straipsnyje numatytu rinkimo pagal sąrašą mechanizmu nustato griežtą galimybės veiksmingai dalyvauti realiai valdant ir kontroliuojant akcinę bendrovę apribojimą, viršijantį teisėtą naudojimąsi specialiomis teisėmis.
Šiomis aplinkybėmis
Tribunale amministrativo regionale per la Lombardia
nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir Teisingumo Teismui pateikti tokius prejudicinius klausimus, kurie abiejose bylose C-463/04 ir C-464/04 suformuluoti vienodai:
„1.
Ar Civilinio kodekso 2449 straipsnį, koks taikomas pagrindinėje byloje, galima laikyti atitinkančiu EB 56 straipsnį, kaip jį aiškina Teisingumo Teismas savo 2000 m. gegužės 23 d. Sprendime
Komisija prieš Italiją
(C-58/99), 2002 m. birželio 4 d. Sprendimuose
Komisija prieš Belgiją
bei
Komisija prieš Prancūziją
(C-503/99 ir C-483/99) ir 2003 m. gegužės 13 d. Sprendimuose
Komisija prieš Jungtinę Karalystę
ir
Komisija prieš Ispaniją
(C-98/01 ir C-463/00), kai juo pasiremianti šalis yra viešosios teisės reglamentuojamas subjektas, kuris, nors yra praradęs teisinę akcinės bendrovės kontrolę, kaip santykinę daugumą turintis akcininkas išsaugo didelę akcijų dalį (šiuo atveju – 33,4 %), taip gaudamas neproporcingą kontrolės teisę?
2.
Ar Civilinio kodekso 2449 straipsnis, taikomas kartu su 1994 m. gegužės 31 d. Įstatyminio dekreto Nr. 332, pertvarkyto į 1994 m. liepos 30 d. Įstatymą Nr. 474, 4 straipsniu, gali būti laikomas atitinkančiu EB 56 straipsnį, kaip jį aiškina Teisingumo Teismas savo 2000 m. gegužės 23 d. Sprendime
Komisija prieš Italiją
(C-58/99), 2002m. birželio 4 d. Sprendimuose
Komisija prieš Belgiją
bei
Komisija prieš Prancūziją
(C-503/99 ir C-483/99) ir 2003 m. gegužės 13 d. Sprendimuose
Komisija prieš Jungtinę Karalystę
ir
Komisija prieš Ispaniją
(C-98/01 ir C-463/00), kai juo pasiremianti šalis yra viešosios teisės reglamentuojamas subjektas, kuris, nors yra praradęs teisinę akcinės bendrovės kontrolę, kaip santykinę daugumą turintis akcininkas išsaugo didelę akcijų dalį (šiuo atveju – 33,4 %), taip gaudamas neproporcingą kontrolės teisę?
3.
Ar Civilinio kodekso 2449 straipsnis gali būti laikomas atitinkančiu EB 56 straipsnį, kaip jį aiškina Teisingumo Teismas savo 2000 m. gegužės 23 d. Sprendime
Komisija prieš Italiją
(C-58/99), 2002 m. birželio 4 d. Sprendimuose
Komisija prieš Belgiją
ir
Komisija prieš Prancūziją
(C-503/99 ir C-483/99) bei 2003 m. gegužės 13 d. Sprendimuose
Komisija prieš Jungtinę Karalystę
ir
Komisija prieš Ispaniją
(C-98/01 ir C-463/00), tiek, kiek jį taikant pasiekiamas rezultatas prieštarauja kitai nacionalinės teisės normai (t. y. 1994 m. gegužės 31 d. Įstatyminio dekreto Nr. 332, pertvarkyto į 1994 m. liepos 30 d. Įstatymą Nr. 474, 2 straipsnio 1 dalies d punktui), kuris savo ruožtu atitinka EB 56 straipsnį ir, kalbant apie jo taikymo ir naudojimosi sąlygas, pakartoja principus, nurodytus minėtuose Teisingumo Teismo sprendimuose specialių teisių srityje?“
2005 m. sausio 18 d. Teisingumo Teismo pirmininko nutartimi bylos C-463/04 ir C-464/04 buvo sujungtos, kad būtų bendrai vykdoma rašytinė ir žodinė proceso dalys bei priimamas sprendimas.
Dėl prejudicinių klausimų
Pirmiausia reikia pripažinti, kad prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo klausimai remiasi prielaida, jog Civilinio kodekso 2449 straipsnyje nustatyta norma, nors ir priskirta bendram bendrovių teisės reglamentavimui tame kodekse, nukrypsta nuo bendrųjų bendrovių teisės nuostatų tiek, kiek šiame kodekse tokia pati norma netaikoma visiems akcininkams, būtent privatiems akcininkams. Teisingumo Teismas prašomą aiškinimą turi pateikti atsižvelgdamas į šią prielaidą.
Savo klausimais, kuriuos reikia nagrinėti kartu, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės klausia, ar EB 56 straipsnį reikia aiškinti kaip draudžiantį tokią nacionalinės teisės nuostatą, koks yra Civilinio kodekso 2449 straipsnis, pagal kurią akcinės bendrovės įstatai gali jos dalių turinčiai valstybei arba viešosios teisės reglamentuojamam subjektui suteikti teisę tiesiogiai skirti vieną ar daugiau valdybos narių, kuri pati savaime arba, kaip pagrindinėse bylose, kartu su tokia nuostata, koks yra Įstatymo Nr. 474/1994 4 straipsnis, šiai valstybei ar viešosios teisės reglamentuojamam subjektui suteikiantis teisę balsuoti pagal sąrašą dėl jų tiesiogiai neskiriamų valdybos narių, suteikia šiai valstybei arba viešosios teisės reglamentuojamam subjektui neproporcingą kontrolę, palyginti su jų dalimi bendrovės kapitale.
Pagal nusistovėjusią Teisingumo Teismo praktiką EB 56 straipsnio 1 dalis draudžia visus kapitalo judėjimo tarp valstybių narių apribojimus (būtent žr. 2006 m. rugsėjo 28 d. Sprendimo
Komisija prieš Nyderlandus
,
C-282/04 ir C-283/04, Rink. p. I-9141
, 18 punktą ir jame nurodytą teismų praktiką bei 2007 m. spalio 23 d. Sprendimo
Komisija prieš Vokietiją
,
C-112/05, Rink. p. I-8995
, 17 punktą).
Kadangi EB sutartyje „kapitalo judėjimo“ sąvoka EB 56 straipsnio 1 dalies prasme nėra apibrėžta, Teisingumo Teismas anksčiau pripažino prie 1998 m. birželio 24 d. Tarybos direktyvos 88/361/EEB dėl Sutarties 67 straipsnio įgyvendinimo (straipsnis buvo panaikintas Amsterdamo sutartimi) (
OL L 178, p. 5
) pridėtos nomenklatūros nurodomąją galią. EB 56 straipsnio 1 dalies prasme kapitalo judėjimas, be kita ko, reiškia tiesiogines investicijas, t. y. kaip išplaukia ir iš šios nomenklatūros bei jos aiškinamųjų pastabų, bet kokias fizinių ar juridinių asmenų investicijas, kurios padeda užmegzti ar palaikyti ilgalaikius santykius tarp finansuotojų ir įmonės, į kurią investuojamos lėšos, turint tikslą vykdyti ekonominę veiklą. Kalbant apie dalyvavimą naujose bei egzistuojančiose įmonėse, kaip tai patvirtinta nomenklatūros aiškinamosiose pastabose, tikslas užmegzti ir palaikyti ilgalaikius ekonominius santykius reiškia, kad akcininko turimos dalys suteikia jam teisę pagal nacionalinių akcinių bendrovių įstatymų nuostatas arba kitaip efektyviai dalyvauti bendrovę valdant ar ją kontroliuojant (žr. minėto sprendimo
Komisija prieš Vokietiją
18 punktą ir jame nurodytą teismų praktiką).
Kalbėdamas apie šią investicijų formą Teisingumo Teismas patikslino, kad EB 56 straipsnio 1 dalies prasme „apribojimais“ reikia laikyti nacionalines priemones, kurios gali sukliudyti arba apriboti atitinkamų įmonių dalių įgijimą arba atgrasyti investuotojus iš kitų valstybių narių nuo investavimo į jų kapitalą (žr. minėto sprendimo
Komisija prieš Vokietiją
19 punktą ir jame nurodytą teismų praktiką).
Reikia konstatuoti, kad tokia nacionalinė norma, šiuo atveju – Civilinio kodekso 2449 straipsnis, yra toks apribojimas.
Iš tikrųjų šis straipsnis viešosios teisės reglamentuojamiems akcininkams suteikia galimybę reikšmingiau dalyvauti akcinės bendrovės valdybos veikloje nei jie paprastai galėtų kaip akcininkai (pagal analogiją žr. minėto sprendimo
Komisija prieš Vokietiją
62 punktą).
Šitaip suteikiamas instrumentas, kuris viešosios teisės reglamentuojamiems subjektams suteikia galimybę daryti didesnę įtaką, nei suteikia jų investicijos. Atitinkamai kitų akcininkų įtaka gali tapti mažesnė už jų investicijas (žr. minėto sprendimo
Komisija prieš Vokietiją
64 punktą).
Reikia pažymėti, kad, kaip nurodo prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, Civilinio kodekso 2449 straipsnis niekaip neriboja valdybos narių, kuriuos gali tiesiogiai skirti akcinės bendrovės dalių turinti valstybė arba viešosios teisės reglamentuojamas subjektas, skaičiaus.
Kalbant apie AEM atvejį, reikia nurodyti, jog nėra svarbi aplinkybė, kad Milano savivaldybės teisė tiesiogiai skirti valdybos narius pagal šią nuostatą yra proporcinga jos dalyvavimui šios bendrovės kapitale ir negali viršyti ketvirtadalio jos valdybos narių skaičiaus.
Iš tikro, kaip teisingai pažymi prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, ši paskyrimo teisė papildo Milano savivaldybės teisę pagal Įstatymo Nr. 474/1994 4 straipsnį įprastai dalyvauti jos tiesiogiai neskiriamų valdybos narių rinkimuose, taigi ji gali turėti absoliučią valdybos daugumą net tokiu atveju, koks nurodytas sprendime dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą, kai ji turi tik santykinę įmonės kapitalo dalį, t. y. 33,4 %.
Taigi, nepaisant to, kad Milano savivaldybei suteikta tiesioginė paskyrimo teisė yra proporcinga jos daliai AEM kapitale, ir net to, kad ši teisė apsiriboja vienu ketvirtadaliu šios bendrovės valdybos narių, Civilinio kodekso 2449 straipsnis, kartu su Įstatymo Nr. 474/1994 4 straipsniu, leidžia savivaldybei užsitikrinti galimybę dalyvauti valdybos veikloje daugiau nei jai paprastai suteiktų akcininko statusas.
Tokia nacionalinės teisės norma, kokia nagrinėjama šioje byloje, suteikdama viešosios teisės reglamentuojamiems akcininkams instrumentą, leidžiantį riboti kitų akcininkų galimybę dalyvauti bendrovėje turint tikslą su ja užmegzti ar palaikyti ilgalaikius tiesioginius ekonominius santykius, sudarančius sąlygas efektyviai dalyvauti ją valdant ir kontroliuojant, gali atgrasyti kitų valstybių narių tiesioginius investuotojus nuo investavimo į šios bendrovės kapitalą (šiuo klausimu žr. minėto sprendimo
Komisija prieš Vokietiją
66 punktą).
Laisvo kapitalo judėjimo apribojimo egzistavimo nepaneigia Milano savivaldybės ir Italijos vyriausybės argumentai, pagal kuriuos, pirma, Civilinio kodekso 2449 straipsnis yra bendros bendrovių teisės dalis ir, antra, šios savivaldybės teisė tiesiogiai paskirti valdybos narius jai buvo savanoriškai suteikta AEM visuotinio akcininkų susirinkimo, įprastai taikant šią bendrą bendrovių teisę.
Pirma, reikia konstatuoti, kad Civilinio kodekso 2449 straipsnis galimybę akcinės bendrovės įstatuose numatyti teisę tiesiogiai paskirti vieną ar daugiau valdybos narių suteikia tik dalių turinčiai valstybei ar viešosios teisės reglamentuojamam subjektui. Kadangi, kaip buvo pripažinta šio sprendimo 17 punkte, nacionalinis teismas remiasi prielaida, kad Civilinio kodekso 2449 straipsnis nukrypsta nuo bendrųjų bendrovių teisės nuostatų, nereikia nagrinėti to atvejo, kai tokia teisė suteiktų tokią pačią paskyrimo galimybę visiems akcininkams, būtent privatiems akcininkams.
Vien aplinkybė, kad nacionalinės teisės aktų leidėjas numato priemonę, kuria konkrečiai siekiama suteikti specialias teises akcinės bendrovės dalių turinčiai valstybei arba viešosios teisės reglamentuojamam subjektui Civilinio kodekso nuostatose, reglamentuojančiose tokias bendroves, nepašalino šios nuostatos iš EB 56 straipsnio taikymo srities.
Antra, nors ši paskyrimo teisė pagal Civilinio kodekso 2449 straipsnį suteikiama ne tiesiogiai valstybei ar viešosios teisės reglamentuojamam subjektui, o jį taikant tam reikia priimti atitinkamos bendrovės visuotinio akcininkų susirinkimo sprendimą, pagal įstatymo reikalavimus dėl bendrovės valios išreiškimo mechanizmo ši aplinkybė nepašalina ribojančio nagrinėjamos teisės normos pobūdžio.
Iš tiesų nepaisant to, ar viešosios teisės reglamentuojamas akcininkas pats turi daugumą, kurios pakanka į atitinkamos bendrovės įstatus įrašyti jo tiesioginę teisę paskirti valdybos narius ar, kaip, regis, yra pagrindinėse bylose, jis gali tokį įrašą padaryti tik pritarus kitiems akcininkams, reikia konstatuoti, kad viešosios teisės reglamentuojamam akcininkui, priešingai nei privačiam akcininkui, teisė dalyvauti valdybos veikloje reikšmingiau nei paprastai jam leistų jo, kaip akcininko, statusas, gali būti suteikta tik dėl pagrindinėje byloje nagrinėjamos teisės normos, kuri nukrypsta nuo bendrųjų bendrovių teisės nuostatų.
Nors įrašyta į įstatus tokia paskyrimo teisė nėra nekintama, nes paprastai ją galima pakeisti šiuos įstatus vėliau peržiūrint, jai taikoma sąlygiškai didelė apsauga. Viešosios teisės reglamentuojamas akcininkas gali gauti naudos iš akcinės bendrovės įstatų tęstinumo garantijos, nes jiems pakeisti pagal bendrą taisyklę reikia kvalifikuotosios akcininkų daugumos. Net kai viešosios teisės reglamentuojamas akcininkas vėliau nei vienas, nei kartu su kitais akcininkais nebeturi reikalingos daugumos, kad galėtų numatyti sau teisę tiesiogiai skirti valdybos narius, būtent dėl to, kad per tą laiką sumažino savo dalį jos kapitale, jis tokia teise gali toliau naudotis.
Investuotojas gali būti tikras, kad įmanoma panaikinti teisę tiesiogiai skirti akcinės bendrovės valdybos narius tik tuomet, kai jo investicija tokia didelė, kad suteikia jam įstatams pakeisti būtiną daugumą, o tai gali reikalauti didesnės investicijos nei ta, kuri, įstatuose nenumačius tokios teisės paskirti, leidžia dalyvauti atitinkamoje bendrovėje siekiant užmegzti ar palaikyti ilgalaikius ekonominius santykius, leidžiančius efektyviai dalyvauti bendrovę valdant ar ją kontroliuojant.
Šiuo klausimu reikia pastebėti, kad AEM atveju, kaip nurodo prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas ir per posėdį patvirtino ši bendrovė, investuotojas negali panaikinti tiesioginio valdybos narių paskyrimo teisės, suteiktos Milano savivaldybei, kol ši išsaugo 33,4 % dalių.
Nors šią paskyrimo teisę formaliu atžvilgiu nustatė AEM visuotinis akcininkų susirinkimas, šį sprendimą pagrindinės bylos aplinkybėmis reikia vertinti kaip paprasčiausią priemonę, kuria Milano savivaldybė galėjo pasinaudoti tik dėl pagrindinėje byloje nagrinėjamų teisės aktų egzistavimo.
Tačiau laisvą kapitalo judėjimą galima riboti nacionalinėmis priemonėmis, kurios pateisinamos EB 58 straipsnyje nurodytais arba privalomojo bendrojo intereso pagrindais, jei nėra Bendrijos suderinimo priemonės, numatančios šių interesų apsaugai užtikrinti būtinas priemones (žr. minėto sprendimo
Komisija prieš Vokietiją
72 punktą ir jame nurodytą teismų praktiką).
Kai nėra tokio Bendrijos suderinimo, valstybės narės iš esmės pačios sprendžia, kokį tokių teisėtų interesų apsaugos lygį jos nori užtikrinti ir kaip šį lygį pasiekti. Tačiau tai daryti jos gali tik laikydamosi Sutartimi nustatytų ribų, būtent – proporcingumo principo, reikalaujančio, jog priemonės, kurių imamasi, būtų tinkamos įgyvendinti siekiamą tikslą ir neviršytų to, kas būtina norint jį pasiekti (minėto sprendimo
Komisija prieš Vokietiją
73 punktas ir jame nurodyta teismų praktika).
Šiuo klausimu taip pat reikia priminti, kad pagal nusistovėjusią Teisingumo Teismo praktiką negalima neigti intereso, kuris atsižvelgiant į aplinkybes gali pateisinti tam tikrą valstybių narių įtaką viešosios teisės reglamentuojamose įmonėse, kurios buvo privatizuotos, kai jos veikia bendrojo intereso paslaugų arba strateginėse srityse (2003 m. gegužės 13 d. Sprendimo
Komisija prieš Ispaniją
,
C-463/00, Rink. p. I-4581
, 66 punktas ir jame nurodyta teismų praktika).
Tačiau reikia konstatuoti, kad Civilinio kodekso 2449 straipsnis, kaip pažymėjo prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, valstybės arba viešosios teisės reglamentuojamo subjekto teisei tiesiogiai paskirti vieną ar daugiau valdybos narių įrašyti į akcinės bendrovės įstatus nenustato jokios sąlygos ir todėl tokios nuostatos negalima laikyti pateisinama.
Atsižvelgiant į visa tai, kas nurodyta, į pateiktus klausimus reikia atsakyti, kad EB 56 straipsnį reikia aiškinti kaip draudžiantį tokią nacionalinės teisės nuostatą, koks yra Civilinio kodekso 2449 straipsnis, pagal kurią akcinės bendrovės įstatai gali jos dalių turinčiai valstybei arba viešosios teisės reglamentuojamam subjektui suteikti teisę tiesiogiai skirti vieną ar daugiau valdybos narių, kuri pati savaime arba, kaip pagrindinėse bylose, kartu su tokia nuostata, koks yra Įstatymo Nr. 474/1994 4 straipsnis, šiai valstybei ar viešosios teisės reglamentuojamam subjektui suteikiantis teisę balsuoti pagal sąrašą dėl jų tiesiogiai neskiriamų valdybos narių, suteikia šiai valstybei arba šiam viešosios teisės reglamentuojamam subjektui neproporcingą kontrolę, palyginti su jų dalimis bendrovės kapitale.
Dėl bylinėjimosi išlaidų
Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (pirmoji kolegija) nusprendžia:

EB 56 straipsnį reikia aiškinti kaip draudžiantį tokią nacionalinės teisės nuostatą, koks yra Italijos civilinio kodekso 2449 straipsnis, pagal kurią akcinės bendrovės įstatai gali jos dalių turinčiai valstybei arba viešosios teisės reglamentuojamam subjektui suteikti teisę tiesiogiai skirti vieną ar daugiau valdybos narių, kuri pati savaime arba, kaip pagrindinėse bylose, kartu su tokia nuostata, koks yra 1994 m. gegužės 31 d. Įstatyminio dekreto Nr. 332, su pakeitimais pertvarkyto į 1994 m. liepos 30 d. Įstatymą Nr. 474, iš dalies pakeisto 2003 m. gruodžio 24 d. Įstatymu Nr. 350, 4 straipsnis, šiai valstybei ar viešosios teisės reglamentuojamam subjektui suteikiantis teisę balsuoti pagal sąrašą dėl jų tiesiogiai neskiriamų valdybos narių, suteikia šiai valstybei arba šiam viešosios teisės reglamentuojamam subjektui neproporcingą kontrolę, palyginti su jų dalimis bendrovės kapitale.

Parašai.
(
*1
)	Proceso kalba: italų.