CELEX: 62008CJ0453
Ühine kalanduspoliitika
Vahemere kalandus
Määrus (EÜ) nr 1626/94
Artikli 1 lõiked 2 ja 3
Teatavate kalapüügivõrkude kasutamise keelustamine
Enne nimetatud määruse jõustumist vastu võetud meetmed, mis täiendavad seda määrust või on sellest määrusest rangemad
Kehtivuse tingimused

Eelotsusetaotlus puudutab nõukogu 27. juuni 1994. aasta määruse (EÜ) nr 1626/94, millega kehtestatakse Vahemere kalavarude
kaitse teatavad tehnilised meetmed (EÜT L 171, lk 1; ELT eriväljaanne 04/02, lk 166), muudetud nõukogu 17. novembri 2000. aasta
määrusega (EÜ) nr 2550/2000 (EÜT L 292, lk 7; ELT eriväljaanne 04/04, lk 346; edaspidi „määrus nr 1626/94”), artikli 1 lõigete
2 ja 3 tõlgendamist.
See taotlus esitati kohtuvaidluses, milles osalevad ühelt poolt I. Karanikolas ja 18 teist kalurit ning Kavála rannakalurite
kooperatiiv ja teiselt poolt Ypourgos Agrotikis Anaptyxis kai Trofimon (põllumajandusarengu ja toiduainete ministeerium) ja
Nomarchiaki Aftodioikisi Dramas, Kavalas, Xanthis (Dráma, Kavála ja Xánthi maakonnavalitsus) seoses keeldumisega väljastada
püügilube siseriikliku õigusakti alusel, mis keelab lubade väljastamise kalapüügiks väikeste haardnootadega.

Õiguslik raamistik

Liidu õigusnormid
Määrus (EÜ) nr 2371/2002
Nõukogu 20. detsembri 2002. aasta määruse (EÜ) nr 2371/2002 ühisele kalanduspoliitikale vastava kalavarude kaitse ja säästva
kasutamise kohta (EÜT L 358, lk 59; ELT eriväljaanne 04/05, lk 460) artikkel 1 „Reguleerimisala” on sõnastatud järgmiselt:
„1.      Ühine kalanduspoliitika hõlmab vee-elusressursside ja akvakultuuri kaitse, majandamise ja kasutamise ning kalandus- ja akvakultuuritoodete
töötlemise ja turustamise, kui see toimub liikmesriikide territooriumil või ühenduse vetes või ühenduse kalalaevade või, lipuriigi
esmavastutust piiramata, liikmesriikide kodanike poolt.
2.      Ühise kalanduspoliitikaga sätestatakse ühtsed meetmed järgmistes valdkondades:
a)      vee-elusressursside kaitse, majandamine ja kasutamine;
b)      kalapüügi keskkonnamõju piiramine;
c)      vetele ja kalavarudele juurdepääsu tingimused;
d)      struktuuripoliitika ja laevastiku mahutavuse korraldamine;
e)      kontroll ja sanktsioonide rakendamine;
f)      akvakultuur;
g)      turgude ühine korraldus; ja
h)      rahvusvahelised suhted.”
Selle määruse artikkel 2 „Eesmärgid” täpsustab:
„1.      Ühine kalanduspoliitika tagab vee-elusressursside kasutamise säästvates majandus-, keskkonna- ja sotsiaalsetes tingimuses.
Selleks kohaldab ühendus vee-elusressursside kaitseks ja säilitamiseks kavandatud meetmete võtmisel ettevaatusprintsiipi,
et sätestada nende säästev kasutamine ning võimalikult vähendada kalanduse mõju mere ökosüsteemidele. Eesmärgiks seatakse
ökosüsteemil põhineva lähenemisviisi järkjärguline rakendamine kalapüügi korralduses. Eesmärgiks seatakse tõhusa kalapüügi
toetamine majanduslikult elujõulises ja konkurentsivõimelises kala- ja akvakultuurimajanduses, pakkudes rahuldavat elatustaset
nendele, kes sõltuvad kalandusest, ning võttes arvesse tarbijate huve.
2.      Ühises kalanduspoliitikas juhindutakse järgmistest hea juhtimistava põhimõtetest:
a)      vastutuse selge määratlemine ühenduse, riigi ja kohalikul tasandil;
b)       otsuste tegemise protsess, mille aluseks on usaldusväärsed teadusalased nõuanded, mis annavad õigeaegseid tulemusi;
c)      sidusrühmade laialdane kaasamine poliitika kõigil etappidel kontseptsioonist rakendamiseni;
d)       kokkusobivus ühenduse muu poliitikaga, eeskätt keskkonnakaitse‑, sotsiaal-, regionaal-, arengu-, tervishoiu- ja tarbijakaitsepoliitikaga.”
Nimetatud määruse artikli 4 lõige 1 sätestab:
„Artikli 2 lõikes 1 nimetatud eesmärkide saavutamiseks määrab nõukogu kindlaks ühenduse meetmed, mis reguleerivad vetele ja
kalavarudele juurdepääsu ning säästvat kalandustegevust.”
Määrus nr 1626/94
Määruse nr 1626/94 põhjendused 2, 4, ja 8 sätestavad:
„on saabunud aeg lahendada Vahemere kalavarudega seotud probleemid, kehtestades sealsete tingimustega kohandatud ühtlustatud
majandamissüsteemi, kusjuures arvestatakse olemasolevaid siseriiklikke eeskirju ja tehakse neis kalavarude kaitseks tasakaalustatult
ja vajaduse korral järk-järgult muudatusi;
[...]
tuleks keelata niisuguste püügivahendite kasutamine, mis kahjustavad oluliselt Vahemere merekeskkonda või teatavate kalavarude
olukorda; osa rannikuvööndist tuleks reserveerida kõige valikulisemat kalapüüki võimaldavatele püünistele, mida kasutavad
rannakalurid; […]
[…]
säilima peaksid siseriiklikud meetmed, mis täiendavad käesoleva määrusega kehtestatavat süsteemi või on selle miinimumnõuetest
rangemad, või meetmed, mis reguleerivad kalastustegevuses osalejate vahelisi suhteid; kui komisjoni antud hinnangust ühenduse
õigusaktidele vastavuse kohta ja ühise kalanduspoliitikaga kooskõlas olemise kohta ei tulene teisiti, võib niisugused meetmed
kehtima jätta või vastu võtta”.
Selle määruse artikkel 1 on sõnastatud järgmiselt:
„1.      Käesolevat määrust kohaldatakse kogu kalapüügi ja sellega seotud tegevuse suhtes, mis toimub liikmesriikide suveräänsete õiguste
või jurisdiktsiooni alla kuuluvates Vahemere vetes joonest 5°36′ läänepikkust ida pool, välja arvatud jõelammid ja laguunid.
Seda kohaldatakse ka ühenduse laevade poolt väljaspool neid vesi tehtavate toimingute suhtes.
2.      Vahemere rannikul asuvad liikmesriigid võivad lõikes 1 nimetatud aladel jätkata õigustloovat tegevust (muu hulgas mittekaubandusliku
kalapüügiga seoses), millega vastuvõetavad meetmed täiendavad käesoleva määrusega kehtestatavat süsteemi või on selle miinimumnõuetest
rangemad, tingimusel et need meetmed on kooskõlas ühenduse õigusega ja vastavad ühise kalanduspoliitika põhimõtetele.
Niisuguste meetmete vastuvõtmisel peavad liikmesriigid tähelepanu pöörama eelkõige […] õrnade või ohustatud liikide ja keskkonna
kaitsmisele.
Komisjonile tuleb teatada kalavarude siseriiklike kaitse- või majandamismeetmete juurutamise või nende muutmise kavadest […].”
Nimetatud määruse artikli 2 lõige 3 täpsustab:
„Alates 1. jaanuarist 2002 on keelatud kasutada haardnootasid ja traale, mida lastakse laevast vette ja juhitakse kaldalt
(kaldanoodad), välja arvatud juhul, kui nõukogu otsustab komisjoni ettepanekul kvalifitseeritud häälteenamusega teisiti, võttes
aluseks teaduslikud andmed, mis tõestavad, et nende kasutamine ei avalda kalavarudele negatiivset mõju.”
Sama määruse artikli 3 lõiked 1, 1a ja 4 sätestavad:
„1.      Keelatud on mis tahes meetodil kasutada traale, seinnootasid või samalaadseid võrke vetes, mis asuvad kaldast kolme meremiili
kaugusel või 50 m kaugusel samasügavusjoonest, kui kõnealuse sügavuseni jõutakse lühema vahemaaga, välja arvatud juhul, kui
siseriikliku õigusaktiga on ette nähtud erand kolme meremiilise rannavööndi suhtes, mis ulatub väljapoole liikmesriigi territoriaalvesi.
Kõiki kalapüügivahendeid, mida vastavalt 1994. aasta 1. jaanuaril kehtinud siseriiklikule õigusaktile kasutatakse esimeses
lõigus sätestatud vahemaast rannale lähemal, võib kasutada 31. detsembrini 2002, välja arvatud juhul, kui nõukogu otsustab
komisjoni ettepanekul kvalifitseeritud häälteenamusega teisiti, võttes aluseks teaduslikud andmed, mis tõestavad, et nende
kasutamine ei avalda kalavarudele negatiivset mõju.
1a.      Kalapüügivahendite, välja arvatud ganguitraali kasutamine lõike 1 teise lõigu tingimuste kohaselt on keelatud, kui asjaomane
liikmesriik ei ole kehtestanud meetmeid, mis tagavad, et kõnealune kalapüük:
–        ei ohustata lõikes 3 ette nähtud keeldu,
–        ei häiri nende laevade tegevust, mis kasutavad muid kalapüügivahendeid kui traalid, noodad või teised samalaadsed veetavad
võrgud,
–        piirdub sihtliikidega, mille lossimisel ei järgita alammõõtu vastavalt artiklile 8,
–        on piiratud sel viisil, et IV lisas nimetatud liikide saak on minimaalne,
–        laevadel on vastavalt nõukogu 27. juuni 1994. aasta määrusele (EÜ) nr 1627/94 (millega nähakse ette kalapüügilube käsitlevad
üldsätted [(EÜT 1994 L 171, lk 7; ELT eriväljaanne 04/02, lk 173)]) välja antud kalapüügiload.
Nendest meetmetest teatatakse komisjonile enne 31. detsembrit 2000.
[...]
4.      Rannikust 300 m kaugusel asuvale alale või samasügavusjoonest 30 m kaugusel asuvale alale on keelatud paigutada mis tahes
tüüpi haardnootasid, juhul kui kõnealuse sügavuseni jõutakse lühema vahemaaga.”
Määruse nr 1626/94 artikli 5 lõige 1 täpsustab:
„Liikmesriigid kinnitavad peamiste kalapüügivahendite tüüpide tehnilisi omadusi käsitlevad piirangud vastavalt II lisas sätestatud
miinimumnõuetele.”
Kõnealuse määruse II lisas kirjapandu kohaselt võib võrgutükkide maksimumpikkus olla 800 m ja maksimumkõrgus 120 m.
Nimetatud määruse artikli 6 lõige 1 sätestab:
„Traalide või samalaadsete veetavate võrkude, nakkevõrkude või haardnootade kasutamine või pardal hoidmine on keelatud, välja
arvatud juhul, kui väikseima silmaga võrgu silm võrdub mõne III lisas loetletud väikseima võrgusilmaga või on sellest suurem.
[…]”
Sama määruse III lisas on sätestatud, et haardnooda võrgusilma väikseim suurus on 14 mm.
Määrus (EÜ) nr 1967/2006 tunnistati kehtetuks nõukogu 21. detsembri 2006. aasta määrusega (EÜ) nr 1626/2006 (ELT L 409, lk 9).

Siseriiklikud õigusnormid
Eelotsusetaotluse esitanud kohtu andmetel on põhikohtuasjas vaidluse all olevad õigusnormid läbinud mitmeid arenguetappe.
Kuninga 15. augusti 1958. aasta dekreedi kohaselt, millega reguleeritakse kalapüüki väikeste haardnootadega (
FEK
A’ 132), oli kõikide kalaliikide püük nimetatud nootadega lubatud tingimusel, et järgitakse võrkude maksimaalset pikkust ja
kõrgust ning võrgusilma minimaalset suurust. Nimetatud määrus nägi ette ka püügihooajad ja püügikellaajad, mil kõnealuseid
võrke võis kasutada.
Presidendi dekreediga nr 587/1984 (
FEK
A’ 210) kaotasid pärast 31. detsembrit 1986 kehtivuse kõik load, mis olid kalalaevadele välja antud kalapüügiks väikeste
haardnootadega.
Presidendi dekreediga nr 542/1985 (
FEK
A’ 191) tunnistati kehtetuks dekreet nr 587/1984 ning kinnitati, et väikeste haardnootadega kalapüügilubade kehtivus lõppeb
31. detsembril 1986. Lisaks keelati dekreediga nr 542/1985 anda edaspidi kalapüügilube laevadele, mis kasutavad väikeseid
haardnootasid.
Sellest keelust tehti ajutine erand. Presidendi dekreediga nr 526/1988 (
FEK
A’ 237) arvati tuulehaugi (
Belone belone
) püüdmise nootadega kalapüük välja presidendi dekreedi nr 542/1985 eespool nimetatud sätete kohaldamisalast. Tuulehauginootadega
lubati püüda üksnes tuulehauge ja makrellhauglasi (
Scomberesox saurus saurus
), tingimusel et järgitakse võrkude tunnustele ja püügihooaegadele ja püügikellaaegadele kehtestatud tingimusi. Seejärel tunnistati
presidendi dekreet nr 526/1988 presidendi dekreediga nr 320/1997 (
FEK
A’ 224) alates 31. detsembrist 1998 kehtetuks ning sätestati, et edaspidi on keelatud anda lube kalapüügiks tuulehauginootadega
ning et kõik sel otstarbel antud load muutuvad alates nimetatud kuupäevast kehtetuks.
Eelotsusetaotluse esitanud kohtu väitel tuleneb viidatud õigusnormidest, et lubade andmise keeld väikeste haardnootade kasutamiseks
kehtib alates 1. jaanuarist 1987 ning see laieneb kõigile kalaliikidele, välja arvatud tuulehaugid ja makrellhauglased, kelle
puhul võis püügilubasid väljastada ajavahemikuks 26. oktoobrist 1988 kuni 31. detsembrini 1998.

Põhikohtuasi ja eelotsuse küsimused
Püügivahend, mida siseriiklikud õigusnormid käsitlevad, on väike haardnoot. Seda noota kasutatakse selliste pelaagiliste kalade
püügiks nagu makrell või sardiin. Püügitehnika seisneb selles, et kalaparv ümbritsetakse võrguga ja võrgu põhjaosa veetakse
kokku veotrossiga, muutes võrgu kotiks, mis peab kinni kõik võrguga ümbritsetud kalad. Tundub, et Kreekas kasutavad kalurid
mitut tüüpi haardnootasid, nimelt sardiini- ja aloosanootasid ning tuulehaugi- ja makrellahauglaste nootasid. Viimati nimetatud
noodad on lühemad, madalamad ja väiksema võrgusilmaga. Lisaks on olemas veel suured haardnoodad, nimetusega „gri-gri”, mida
kasutatakse sardiinipüügiks ja mis ei kuulu vaidlusaluse keelu kohaldamisalasse.
I. Karanikolas ja veel 18 kutselist kalurit ja kalalaeva omanikku, kelle elukoht on Kavála ning Kavála rannakalurite kooperatiiv,
mille liikmed nimetatud kalurid on, taotlesid 12. mail 2003 esitatud avaldusega püügiluba sardiinipüügiks väikeste haardnootadega,
arvestades määruses nr 1626/94 ette nähtud piiranguid ja tehnilisi tunnuseid.
See avaldus saadeti Nomarkhiaki Aftodiikisi Dramas, Kavalas, Xanthisele, kes tegi niisuguse loa andmise võimaluste kohta järelepärimise
Ypourgos Agrotikis Anaptyxis kai Trofimonile. Nimetatud ministeeriumi merekalapüügi direktoraat vastas 8. augusti 2003. aasta
kirjas nr 172603, et nimetatud taotlust ei ole võimalik rahuldada põhikohtuasjas vaidluse all oleva keelu tõttu, mille puhul
on tegemist kalapüüki käsitleva täiendava meetmega määruse nr 1626/94 tähenduses.
Põllumajandusministeeriumi seisukoht tehti põhikohtuasja kaebuse esitajatele teatavaks 29. augusti 2003. aasta kirjaga nr 19/760.
Põhikohtuasja kaebuse esitajad pöördusid eelotsusetaotluse esitanud kohtusse kirjade nr 172603 ja nr 19/760 tühistamiseks.
Menetlusse astusid ka Alieftikos Agrotikos Synetairismos gri-gri nomou Kavalas (Makedonia) (Kavála maakonna
gri-gri
-laevade omanike põllumajanduslik kalanduskooperatiiv) ja Panellinia Enosi Ploioktiton Mesis Alieias (PEPMA) (Üle-Kreekaline
rannakalalaevade omanike liit).
Symvoulio tis Epikrateias leiab, et liikmesriigid võivad võtta määrusest nr 1626/94 rangemaid täiendavaid meetmeid oma jurisdiktsiooni
alla kuuluvates merepiirkondades merefauna õrnade või ohustatud liikide kaitsmiseks. Kõnealused meetmed ei piirdu rangemate
standardite kehtestamisega püügivahenditele või püügiaegadele, vaid võivad hõlmata ka mõnda tüüpi püügivahendite kasutamise
täielikku keeldu. Nimetatud kohus leiab lisaks, et määruse hilisemad sätted ei piira püügivahendite kasutamise keelde, mis
kehtestati siseriiklike õigusnormidega enne määruse nr 1626/94 jõustumist, ning need keelud jäävad kehtima, isegi kui nimetatud
määrus ei keela nende püügivahendite kasutamist.
Kaheldes siiski, milline tõlgendus määrusele nr 1626/94 anda, otsustas Symvoulio tis Epikrateias menetluse peatada ja esitada
Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused:
„1.      Kas liikmesriik võib nõukogu määruse nr 1626/94 […] artikli 1 lõike 2 alusel võtta täiendavaid meetmeid, mis seisnevad täielikus
keelus kasutada kalapüügivahendeid, mille kasutamine on [viidatud] määruse […] kohaselt põhimõtteliselt lubatud?
2.      Kas nimetatud määruse kohaselt on Vahemere rannikul asuva liikmesriigi territoriaalvetes lubatud kasutada kalapüügivahendeid,
mis ei kuulu põhimõtteliselt määruse artikli 2 lõikega 3 ja artikli 3 lõigetega 1 ja 1a keelatud vahendite hulka ning mille
kasutamine keelati liikmesriigi siseriikliku õigusnormiga enne määruse jõustumist?”

Eelotsuse küsimused
Oma küsimustega, mida tuleb käsitleda koos, soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt teada, kas määruse nr 1626/94
artikli 1 lõikeid 2 ja 3 tuleb tõlgendada selliselt, et nendega on vastuolus niisugune siseriiklik meede nagu põhikohtuasjas
vaidluse all olev, mis keelab väikeste haardnootade kasutamise, samas kui esiteks on see meede võetud enne nimetatud määruse
kehtima hakkamist ja teiseks ei keela kõnealune määrus seda tüüpi nootade kasutamist.
Neile küsimustele vastamiseks tuleb kõigepealt välja selgitada, kas määruse nr 1626/94 sätted, mis selle määruse artikli 1
lõike 2 kohaselt lubavad säilitada „meetmed[, mis] täiendavad [selle määrusega] kehtestatavat süsteemi või on selle miinimumnõuetest
rangemad”. Juhul kui vastus esimesele küsimusele on jaatav, tuleb seejärel kontrollida, kas põhikohtuasjas vaidluse all olev
meede vastab nimetatud artikli 1 lõikes 2 sätestatud tingimustele.
Mis puudutab esiteks võimalust säilitada täiendavad meetmed pärast määruse nr 1626/94 jõustumist, siis selle määruse artikli 1
lõige 3 täpsustab, et komisjonile tuleb teatada kalavarude siseriiklike kaitse- või majandamismeetmete juurutamise või nende
muutmise kavadest. Selle sätte grammatilisest tõlgendusest ilmneb, et kohustus komisjoni teavitada puudutab üksnes meetmeid,
mis on võetud või mida muudetakse pärast nimetatud määruse jõustumist, ning see ei puuduta enne seda kuupäeva kehtinud meetmeid.
Nagu kohtujurist märgib oma ettepaneku punktis 31, kinnitab seda tõlgendust asjaolu, et määruse nr 1626/94 põhjendus 2 täpsustab,
et tuleb „kehtestad[a Vahemere] tingimustega kohandatud ühtlustatud majandamissüsteem[…], kusjuures arvestatakse olemasolevaid
siseriiklikke eeskirju”.
On tõsi, et kõnealuse määruse põhjendusest 8 tuleneb, et siseriiklikud meetmed, mis täiendavad asjaomase määrusega kehtestatavat
süsteemi või on selle miinimumnõuetest rangemad, võivad säilida, kui komisjoni hinnangust, mille ta on andnud liidu õigusaktidele
vastavuse kohta ja ühise kalanduspoliitikaga kooskõlas olemise kohta, ei tulene teisiti.
Komisjoni märkustest ilmneb siiski, et esiteks võttis ta määrust nr 1626/94 ette valmistades arvesse olemasolevaid siseriiklikke
meetmeid ja teiseks ei mõjutanud määruse jõustumine põhikohtuasjas vaidluse all oleva keelu kohaldamist. Nagu on märgitud
kohtujuristi ettepaneku punktis 32, väitis komisjon määruse nr 1626/94 vastuvõtmisele eelnenud ettepaneku seletuskirjas nõukogu
määrusele, millega ühtlustatakse teatud Vahemere-äärsed tehnilised meetmed (KOM(92) 533 (lõplik), EÜT 1993 C 5, lk 6), et
„komisjoni talitused viisid nelja Vahemere-äärse liikmesriigi edastatud ligikaudu 400 õigusakti põhjal läbi võrdleva uuringu
Vahemere kalapüügis kohaldatavate sätete kohta, et sõeluda välja oluline õigusnormide kogum, mida on vaja rakendada ühenduse
tasandil”.
Määruse nr 1626/94 artikli 1 lõikeid 2 ja 3 tuleb seetõttu tõlgendada selliselt, et selle määruse jõustumine ei mõjuta varem
vastu võetud täiendava siseriikliku meetme kehtivust. Sellegipoolest on vaja, et siseriiklikud meetmed oleks kooskõlas viidatud
artikli 1 lõikes 2 sätestatud nõuetega.
Mis puudutab teiseks siseriikliku meetme kvalifitseerimist „täiendavaks meetmeks” määruse nr 1626/94 artikli 1 lõike 2 tähenduses,
siis tuleneb nimetatud sätte sõnastusest, et Vahemere rannikul asuvad liikmesriigid võivad võtta vastu meetmeid, mis täiendavad
selle määrusega kehtestatavat süsteemi või on selle miinimumnõuetest rangemad, tingimusel et need meetmed on kooskõlas ühenduse
õigusega ja vastavad ühise kalanduspoliitika põhimõtetele. Niisuguste meetmete vastuvõtmisel peavad liikmesriigid tähelepanu
pöörama õrnade või ohustatud liikide ja keskkonna kaitsmisele.
Selleks et teha kindlaks, kas põhikohtuasjas vaidluse all olev keeld kasutada väikeseid haardnootasid on kooskõlas määruse
nr 1626/94 artikli 1 lõike 2 nõuetega, tuleb kõigepealt välja selgitada, kas seda tüüpi noodad kuuluvad või ei kuulu püügivahendite
hulka, mille kasutamine on selle määruse kohaselt keelatud. Eitava vastuse korral tuleb seejärel kontrollida, kas vaidlusaluse
keelu puhul on tegemist meetmega, mis on rangem kõnealuse määrusega kehtestatud nõuetest. Kui see on nii, siis tuleb vastavalt
nimetatud artikli 1 lõikele 2 kontrollida, kas kõnealune meede on kooskõlas liidu õigusega ja vastab ühisele kalanduspoliitikale
ja kas Kreeka Vabariik pööras selle vastuvõtmisel tähelepanu õrnade või ohustatud liikide ja keskkonna kaitsmisele.
Küsimuse osas, kas väikesed haardnoodad kuuluvad kalapüügivahendite hulka, mille kasutamine on määruse nr 1626/94 kohaselt
keelatud, tuleneb selle määruse artiklite 3, 5 ja 6 sõnastusest, loetuna koos sama määruse II ja III lisaga, et haardnootade
suhtes ei ole kehtestatud täielikku keeldu, vaid lihtsalt kasutuspiirangud. Sellest järeldub, et väikesed haardnoodad ei kuulu
kalapüügivahendite hulka, mille kasutamine on määruse nr 1626/94 kohaselt keelatud.
Küsimuse osas, kas väikeste haardnootade kasutamise keelu puhul on tegemist meetmega, mis on rangem määrusega nr 1626/94 kehtestatud
süsteemi miinimumnõuetest, tuleb välja tuua, et selle määruse artikli 3 lõike 4 kohaselt on haardnootade kasutamine keelatud
rannikust 300 m kaugusel asuval alal või samasügavusjoonest 30 m kaugusel asuval alal, juhul kui kõnealuse sügavuseni jõutakse
lühema vahemaaga. Lisaks täpsustab selle määruse artikli 5 lõige 1, loetuna koos sama määruse II lisaga, et haardnootade puhul
võib võrgutükkide maksimumpikkus olla 800 m ja maksimumkõrgus 120 m. Lõpuks keelab määruse nr 1626/94 artikli 6 lõige 1, loetuna
koos sama määruse III lisaga, selliste haardnootade kasutamise või pardal hoidmise, mille võrgusilm on väiksem kui 14 mm.
Kõigi eelnenud kaalutluste koostoimest tuleneb, et määruse nr 1626/94 alusel on väikeste haardnootade kasutamine lubatud tingimusel,
et seda püügivahendit kasutatakse rannikust kaugemal kui 300 m või – juhul kui kõnealuse sügavuseni jõutakse lühema vahemaaga
– samasügavusjoonest kaugemal kui 30 m, et võrgutükkide maksimumpikkus on 800 m ja maksimumkõrgus 120 m ning et võrgusilm
on suurem kui 14 mm. Seetõttu on keeld väljastada lubasid väikeste haardnootade kasutamiseks rangem kui määrusega nr 1626/94
kehtestatud nõuded selle määruse artikli 1 lõike 2 tähenduses.
Seoses kõnealuse keelu kooskõlaga liidu õigusega, täpsemalt seoses selle vastavusega ühisele kalanduspoliitikale toovad põhikohtuasja
hagejad välja mitu argumenti. Kõigepealt väidavad nad, et väikeste haarnootadega püütud sardiinid moodustavad ainult 6–9%
Kavála piirkonnas püütud sardiinidest ning et niisuguseid nootasid kasutab selles piirkonnas ainult 30 laeva. Edasi, väikeste
haardnootade kasutamise keeldu kohaldatakse ainult väikestele laevadele, mitte suurtele, s.o mitte laevadele, mis on pikemad
kui 14 m. Kuna väikesed laevad saavad kasutada üksnes väikeseid haardnootasid, jätab see keeld nad samas igasugusest kalapüügivõimalusest
ilma. Määruse nr 1626/94 põhjendus 4 näeb ette, et osa rannikuvööndist tuleb reserveerida kõige valikulisemat kalapüüki võimaldavatele
püügivahenditele, mida kasutavad rannakalurid, ning väike haardnoot on just selline püügivahend. Eelistatumad oleksid olnud
lihtsad kasutuskeelud. Viimaseks, kõnealune meede ei ole ajaliselt piiratud, see diskrimineerib väikeseid haardnootasid kasutavaid
kalureid ning mõjub nende tegevusele halvasti.
Kreeka valitsus väidab, et väikesed haardnoodad on kasutusel rannikualal, mis on teatud veeorganismide arenemise ja paljunemise
piirkond ning piirkond, kus talvituvad teatud kalad, sh sardiinid. Väikeste haardnootade kasutamise tagajärjel hävitatakse
see mereala ja paljunemiskohad, mis omakorda avaldab mõju kalavarudele. Selles piirakonnas elavaid teatavaid liike ähvardab
väljasuremisoht, olgugi et sardiine see ei ähvarda. Kreeka valitsus täpsustab, et väikeste haardnootadega kalapüügi keeld
ei takista kalastustegevuse arendamist, kuna see on võimalik muude püügivahenditega, mille jaoks lubasid väljastatakse. Põhikohtuasjas
vaidluse all olev keeld on seega põhjendatud, sobiv ja proportsionaalne.
Komisjon väidab, et tegemaks kindlaks, kas põhikohtuasjas vaidluse all olev keeld on kooskõlas ühise kalanduspoliitikaga Vahemerel,
tuleb kontrollida, kas see meede on oma absoluutsuse tõttu vee-elusressursside kaitse ja majandamise eesmärgi seisukohalt
proportsionaalne ja tõhus. Selle tarbeks tuleb võrdselt arvesse võtta majanduslikke, sotsiaalseid ja keskkonnaaspekte. Tuleb
kontrollida, kas põhikohtuasjas vaidluse all oleva keelu vastuvõtmisel tuvastati, et rannikukalade varud olid olulised vähenenud,
kas täielik keeld oli ainus võimalus või oleksid sama tõhusad olnud ka teised meetmed, nagu ebaseadusliku kalapüügi ennetamine
või püügimahtude piiramine. Lõpuks tuleb kontrollida, kas ettevõtjaid, nimelt rannakalureid ja
gri-gri
kasutajaid koheldi võrdselt. Neid asjaolusid peab kontrollima liikmesriigi kohus, arvestades tema käsutuses olevaid tõendeid.
Kohtuistungil märkis komisjon, et täielik keeld tundub olevat ebaproportsionaalne, arvestades seda, kui vähe on neid laevu,
mis väikeseid haardnootasid kasutavad, ja kui tagasihoidliku protsendi nende püük moodustab. Komisjoni hinnangul piisaks,
kui seda tüüpi nootade kasutamine piirataks vähese arvu laevadega ja oleks lubatud ainult teatud ajal aastast. Tundub olevat
selge, et sardiinide arvukus ei ole ohus, kuid komisjonile ei ole teada, kas väikeste haardnootadega püük ohustab teisi kalaliike.
Viimaseks märgib komisjon, et põhikohtuasjas vaidluse all olev meede pärineb aastast 1985 ning olukorra peaks teaduslike andmete
alusel uuesti läbi vaatama.
Tuleb meenutada, et määruse nr 2371/02 artikli 2 lõike 1 kohaselt „[tagab] ühine kalanduspoliitika […] vee-elusressursside
kasutamise säästvates majandus-, keskkonna- ja sotsiaalsetes tingimuses. Selleks kohaldab ühendus vee-elusressursside kaitseks
ja säilitamiseks kavandatud meetmete võtmisel ettevaatusprintsiipi, et sätestada nende säästev kasutamine ning võimalikult
vähendada kalanduse mõju mere ökosüsteemidele”.
Eelotsusetaotluse esitanud kohtu andmetel võeti presidendi dekreet nr 587/1985 vastu kalandusnõukogu 12. aprilli 1984. aasta
arvamusele nr 75 tuginedes. Kõnealuse arvamuse kohaselt peeti täielikku keelustamist vajalikuks seetõttu, et väikest haardnoota
kasutatakse 1–2 miili kaugusel rannikust, mis kujutab endast veeorganismide arenemise ja paljunemise piirkonda, kus püütakse
kala ka muude püügivahenditega, põhjustades varude vähenemist. Ühtlasi on Kreeka valitsuse poolt kohtuistungil esitatud seisukohtade
kohaselt tegemist piirkonnaga, kus paljunevad ja arenevad teatud veeorganismid ja talvituvad teatud kalad, nagu sardiinid.
Selles piirkonnas kastutati varem kalapüügiks väikeseid haardnootasid, ning selle püügivahendi kasutamise tagajärjeks oli
selle mereala hävimine. Kõnealuste püügivahendite keelamise eesmärk oli seega ära hoida selle rannikuala kalavarude hävitamine
ja väljasuremine.
Neist selgitustest ilmneb, et põhikohtuasjas vaidluse all olevat keeldu ei võetud vastu mitte sardiinivaru kaitsmiseks, vaid
õrna keskkonna ja mereökosüsteemi säilitamiseks. Asjaolu, et üksnes tagasihoidlik protsent Kavála piirkonnas püütud sardiinidest
püüti väikeste haardnootadega, ei ole selle keelu kehtivuse hindamisel oluline.
Seetõttu paistab, et põhikohtuasjas vaidluse all olev keeld vastab ennetavale lähenemisele, mida liit ja liikmesriigid peavad
kohaldama, kui nad võtavad meetmeid, mis on mõeldud vee-elusressursside kaitsmiseks ja säilitamiseks, et tagada nende ressursside
säästev kasutamine või vähendada kalastustegevuse mõju mere ökosüsteemidele.
Selleks et kõnealune keeld oleks kooskõlas liidu õigusega ja vastaks ühisele kalanduspoliitikale, peab see järgima proportsionaalsuse
ja diskrimineerimiskeelu põhimõtteid, mis kuuluvad ühenduse õiguse üldpõhimõtete hulka ning on seoses põllumajanduse, sh kalanduse
valdkonnaga ära toodud EÜ artikli 34 lõike 2 teises lõigus (vt 23. märtsi 2006. aasta otsus kohtuasjas C‑535/03: Unitymark
ja North Sea Fishermen’s Organisation, EKL 2006, lk I‑2689, punkt 53).
Seoses proportsionaalsuse põhimõttega on vaja, et keeld oleks seatud eesmärgi saavutamiseks sobiv ega läheks kaugemale kui
selle eesmärgi saavutamiseks vajalik (vt eespool viidatud kohtuotsus Unitymark ja North Sea Fishermen’s Organisation, punkt 56).
Liikmesriigi kohtu ülesanne on kontrollida, kas põhikohtuasjas vaidluse all olev meede ei lähe kaugemale sellest, mis on vajalik
seatud eesmärgi saavutamiseks. Kuna kõnealune meede kehtestab täieliku keelu, tuleb kindlaks teha, kas sellised meetmed nagu
piirangute kehtestamine kalapüügile väikeste haardnootadega teatavatel hooaegadel või teatavatel kellaaegadel või väljastatavate
lubade arvu piiramine ei oleks olnud piisavad rannikuala ökosüsteemi säilitamiseks.
Seoses diskrimineerimiskeeluga tuleb meenutada, et see keeld nõuab, et sarnaseid olukordi ei tohi käsitleda erinevalt ega
erinevaid olukordi ühtemoodi, välja arvatud juhul, kui selline erinev kohtlemine on objektiivselt põhjendatud (vt 17. oktoobri
1995. aasta otsus kohtuasjas C‑44/94: Fishermen’s Organisations jt, EKL 1995, lk I‑3115, punkt 46).
Tuleb märkida, et põhikohtuasjas vaidluse all olev keeld puudutab teatud tüüpi noodaga püügi lube ning ei tee vahet selle
püügivahendi kasutajate erinevatel kategooriatel. Sellest seisukohast tundub, et see meede ei sisalda otseselt diskrimineerivaid
sätteid.
Kohtuistungil väideti, et väikesed rannikuala kalalaevad kasutavad ainult väikeseid haardnootasid ning et seetõttu jätab kõnealune
keeld need ilma igasugusest kalastamisvõimalusest.
Asjaolu, et teatud õiguslik meede mõjutab üht konkreetset isikute ringi rohkem kui mõnda teist, ei tähenda ilmtingimata seda,
et see meede oleks sellegipoolest ebaproportsionaalne või diskrimineeriv, kuna meetme eesmärk on leida üldine lahendus avalikku
huvi pakkuvale probleemile (vt eespool viidatud kohtuotsus Unitymark ja North Sea Fishermen’s Organisation, punkt 63).
Sarnaselt kohtujuristi ettepaneku punktis 47 esiletoodule tuleb märkida, et asjaolu, et määruse nr 1626/94 põhjenduses 4 on
öeldud, et rannikuvöönd tuleks reserveerida kõige valikulisemat kalapüüki võimaldavatele püünistele, mida kasutavad rannakalurid,
ei takista sama põhjenduse kohaselt selliste püügivahendite keelustamist, mille kasutamine kahjustab oluliselt merekeskkonda.
Kuna põhikohtuasjas vaidluse all olev meede jätab teatud kalurirühma ilma võimalusest tegelda kalapüügiga, siis peab liikmesriigi
kohus kontrollima, kas
gri-gri
-nootade ja väikeste haardnootade vahel on tulenevalt nende tunnustest ja kasutamisest objektiivseid erinevusi ning kas need
erinevused põhjendavad seda, et viimasena nimetatud noodad on keelatud ja esimesena nimetatud mitte.
Eelnenud kaalutlustest lähtuvalt tuleb esitatud küsimustele vastata, et määruse nr 1626/94 artikli 1 lõikeid 2 ja 3 tuleb
tõlgendada selliselt, et esiteks ei mõjuta nimetatud määruse jõustumine enne selle määruse jõustumist vastu võetud siseriikliku
täiendava keelu kehtivust, ja teiseks ei ole selline meede kõnealuse määrusega vastuolus juhul, kui see keeld on kooskõlas
ühise kalanduspoliitikaga, kui see ei lähe kaugemale sellest, mis on vajalik seatud eesmärgi saavutamiseks ning kui see ei
riku võrdse kohtlemise põhimõtet – nende asjaolude kontrollimine on liikmesriigi kohtu ülesanne.

Kohtukulud
Kuna põhikohtuasja poolte jaoks on käesolev menetlus eelotsusetaotluse esitanud kohtus pooleli oleva asja üks staadium, otsustab
kohtukulude jaotuse siseriiklik kohus. Euroopa Kohtule märkuste esitamisega seotud kulusid, välja arvatud poolte kohtukulud,
ei hüvitata.
Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (teine koda) otsustab:
Nõukogu 27. juuni 1994. aasta määruse (EÜ) nr 1626/94 (millega kehtestatakse Vahemere kalavarude kaitse teatavad tehnilised
meetmed, muudetud nõukogu 17. novembri 2000. aasta määrusega (EÜ) nr 2550/2000) artikli 1 lõikeid 2 ja 3 tuleb tõlgendada
selliselt, et esiteks ei mõjuta nimetatud määruse jõustumine enne selle määruse jõustumist vastu võetud siseriikliku täiendava
keelu kehtivust, ja teiseks ei ole selline meede kõnealuse määrusega vastuolus juhul, kui see keeld on kooskõlas ühise kalanduspoliitikaga,
kui see ei lähe kaugemale sellest, mis on vajalik seatud eesmärgi saavutamiseks ning kui see ei riku võrdse kohtlemise põhimõtet
– nende asjaolude kontrollimine on liikmesriigi kohtu ülesanne.
Allkirjad
*
Kohtumenetluse keel: kreeka.