CELEX: 62004CJ0509
Pääoman hankinnasta kannettavat välilliset verot
Direktiivi 69/335/ETY
7 artiklan 1 kohdan b alakohta ja b alakohdan a alakohta
Pääomansijoitusvero
Vapautus verosta
Edellytykset
Yhtiöosuuksien omistaminen viiden vuoden ajan

Tuomion perustelut
1. Ennakkoratkaisupyyntö koskee pääoman hankintaa koskevista välillisistä veroista 17 päivänä heinäkuuta 1969 annetun neuvoston direktiivin 69/335/ETY (EYVL L 249, s. 25), sellaisena kuin se on muutettuna 9.4.1973 annetulla neuvoston direktiivillä 73/79/ETY (EYVL L 103, s. 13) ja 10.6.1985 annetulla neuvoston direktiivillä 85/303/ETY (EYVL L 156, s. 23; jäljempänä direktiivi 69/335), 7 artiklan 1 kohdan b alakohdan ja b alakohdan a alakohdan tulkintaa.
2. Tämä ennakkoratkaisupyyntö on esitetty asiassa, jossa asianosaisina ovat yhtäältä Magpar VI BV ‑niminen yhtiö (jäljempänä Magpar) ja toisaalta Alankomaiden veroviranomaiset ja joka koskee sitä, että kyseiset veroviranomaiset ovat kieltäytyneet myöntämästä Magparille vapautusta pääomansijoitusverosta direktiivin 69/335 7 artiklan 1 kohdan mukaisesti.
Asiaa koskevat oikeussäännöt
Yhteisön lainsäädäntö
3. Direktiivin 69/335 johdanto-osan ensimmäisen perustelukappaleen mukaan kyseisen direktiivin tarkoituksena on edistää pääomien vapaata liikkuvuutta sisämarkkinoita vastaavan talousliiton luomiseksi. Kuten direktiivin johdanto-osan kuudennesta, seitsemännestä ja kahdeksannesta perustelukappaleesta ilmenee, direktiivillä pyritään tässä tarkoituksessa yhdenmukaistamaan vero, joka kannetaan pääoman sijoituksista Euroopan yhteisössä toimiviin yhtiöihin, ottamalla käyttöön pääoman hankinnasta kannettava yhtenäinen vero, joka voidaan kantaa ainoastaan yhden kerran yhteismarkkinoilla, ja poistamalla kaikki muut välilliset verot, jotka ovat ominaisuuksiltaan samat kuin yhtenäinen sijoitusvero.
4. Direktiivin 69/335 1 artiklassa säädetään näin ollen seuraavaa: ”Jäsenvaltiot kantavat pääoman sijoituksista pääomayhtiöihin yhdenmukaistettua veroa.”?(1)
5. Direktiivin 69/335 7 artiklan 1 kohdassa säädetään seuraavaa:
”Siihen asti kun neuvoston 2 kohdan mukaisesti antamat säännökset tulevat voimaan:
a) pääomansijoitusveron verokanta ei saa ylittää 2:ta prosenttia eikä alittaa 1:tä prosenttia;
b) tätä verokantaa alennetaan 50 prosentilla tai sitä enemmän, kun yksi tai useampi pääomayhtiö sijoittaa koko varallisuutensa tai yhden tai useamman liiketoimintansa osan yhteen tai useampaan perustettavaan tai jo olemassa olevaan pääomayhtiöön.
Tämä verokannan alennus edellyttää, että:
– sijoituksesta saadaan vastikkeena yksinomaan yhtiöosuuksia, ja jäsenvaltioilla on oikeus ulottaa alennus koskemaan myös niitä tilanteita, joissa sijoituksista saadaan vastikkeena yhtiöosuuksien lisäksi käteismaksu, joka on enintään 10 prosenttia niiden nimellisarvosta;
– toimenpiteen osapuolina olevien yhtiöiden tosiasiallinen johto tai sääntömääräinen kotipaikka on jäsenvaltion alueella;
– – ”
6. Direktiivillä 73/79 lisättiin direktiivin 69/335 edellä mainittuun säännökseen a alakohta, jonka sanamuoto on seuraava:
”Pääomansijoitusveron verokantaa voidaan alentaa 50 prosentilla tai enemmän, jos perustettava tai jo olemassa oleva pääomayhtiö saa sellaisen määrän yhtiöosuuksia, että ne edustavat vähintään 75:tä prosenttia toisen pääomayhtiön aiemmin liikkeeseen laskemasta yhtiöpääomasta. Jos tämä prosenttiosuus saavutetaan useiden peräkkäisten toimien tuloksena, alennettua verokantaa sovelletaan ainoastaan siihen toimeen, jolla tämä prosenttiosuus saavutetaan, sekä sen jälkeisiin toimiin, jotka kasvattavat tätä prosenttiosuutta.
Vero, jota tämän säännöksen nojalla ei ole kannettu, on kuitenkin maksettava, jos hankkiva yhtiö ei omista viiden vuoden ajan alennetun verokannan piiriin kuuluvan toimen suorittamispäivästä lukien kaikkia niitä osuuksia toisessa yhtiössä sekä vähintään 75:tä prosenttia sen yhtiöpääomasta, joiden omistuksen se on saanut tämän toimen seurauksena, mukaan lukien jo aiemmin hankitut ja kyseisen toimen suoritushetkellä omistetut yhtiöosuudet. Alennettu verokanta soveltuu kuitenkin edelleen, vaikka yhtiöosuuksista luovuttaisiinkin tämän määräajan kuluessa, edellyttäen että kyseiset osuudet luovutetaan sellaisen toimen yhteydessä, joka kuuluu alennetun verokannan piiriin ensimmäisen alakohdan tai b alakohdan nojalla, tai hankkivan yhtiön selvitystilan yhteydessä.
Tämän verokannan alennuksen edellytyksenä on, että:
– sijoituksista saadaan vastikkeena yksinomaan yhtiöosuuksia; jäsenvaltiot voivat kuitenkin ulottaa alennuksen koskemaan myös niitä tapauksia, joissa sijoituksista saadaan vastikkeena yhtiöosuuksien lisäksi käteismaksu, joka on enintään 10 prosenttia niiden nimellisarvosta;
– sekä sijoituksen vastaanottavan yhtiön että sen yhtiön, jonka yhtiöosuudet sijoitetaan, tosiasiallinen johto tai sääntömääräinen kotipaikka on jäsenvaltion alueella.”
7. Syy tähän pääomansijoitusveron alennetun verokannan mahdollisuuteen ilmaistaan direktiivin 73/79 johdanto-osan kahdessa perustelukappaleessa:
”Direktiivin [69/335] 7 artiklan 1 kohdan b alakohdassa säädetään pääomansijoitusveron alennetun verokannan soveltamisesta tiettyihin varoja sijoittamalla tehtäviin yritysten uudelleenjärjestelyihin;
olisi aiheellista antaa mahdollisuus ulottaa kyseisen alennetun verokannan soveltaminen toimiin, joilla perustettava tai jo olemassa oleva yhtiö saa liikkeeseen laskemiensa yhtiöosuuksien vastineeksi toisesta yhtiöstä niin suuren osuuden, että se saa tässä yhtiössä pääsääntöisesti täydellisen määräysvallan. Tällainen toimi on taloudelliselta kannalta katsottuna tosiasiassa rinnastettavissa 7 artiklan 1 kohdan b alakohdassa tarkoitettuihin uudelleenjärjestelytoimiin.”
8. Pääomansijoitusveron yhteisten verokantojen vahvistamisesta 9 päivänä huhtikuuta 1973 annetussa neuvoston direktiivissä 73/80/ETY (EYVL L 103, s. 15) säädettiin täydentävästä pääomansijoitusveron verokannan alentamisesta. Sen 1 artiklassa säädettiin seuraavaa:
”Direktiivin [69/335] 7 artiklassa mainitun pääomansijoitusveron verokanta vahvistetaan 1 prosentiksi 1.1.1976 lukien.”
9. Direktiivin 73/80 2 artiklassa säädetään seuraavaa:
”Direktiivin [69/335] 7 artiklan 1 kohdan b alakohdassa ja b alakohdan a alakohdassa tarkoitettu alennettu verokanta vahvistetaan 0–0,50 prosentiksi 1.1.1976 lukien.”
10. Direktiivin 85/303 johdanto-osan toisessa perustelukappaleessa todetaan, että ”pääomansijoitusveron taloudelliset vaikutukset ovat haitallisia yritysryhmien muodostamisen ja yritysten kehittämisen kannalta”. Kun otetaan huomioon, että jotkin jäsenvaltiot eivät voi hyväksyä verotulojen menetyksiä, jotka aiheutuisivat pääomansijoitusveron poistamisesta, tämän direktiivin johdanto-osan kolmannessa perustelukappaleessa todetaan kuitenkin, että direktiivissä on tarpeen antaa ”jäsenvaltioille mahdollisuus vapauttaa pääomansijoitusverosta kaikki toimet tai kantaa pääomansijoitusveroa kaikista toimista tai osasta toimia, jotka kuuluvat tämän verovelvollisuuden soveltamisalaan”.
11. Lisäksi sen jälkeen, kun direktiivin 85/303 johdanto-osan neljännessä perustelukappaleessa oli todettu, että ”on aiheellista säätää niiden toimien pakollisesta verosta vapauttamisesta, jotka nyt kuuluvat pääomansijoitusveron alennetun verokannan piiriin”, tämän direktiivin 1 artiklan 2 kohta korvasi direktiivin 69/335 7 artiklan seuraavasti:
”1. Jäsenvaltioiden on vapautettava pääomansijoitusverosta – – toimet, jotka 1 päivänä heinäkuuta 1984 olivat vapautettuja verosta tai joista tuolloin kannettiin veroa 0,50 prosenttia tai tätä vähemmän.
Vapautuksen edellytyksenä on, että vapautuksen myöntämisen tai 0,50 prosentin tai tätä alemman verokannan soveltamisen edellytyksenä tuona päivämääränä olleet ehdot täyttyvät.
– – ”
12. Näin ollen pääomansijoitusverosta vapauttamista koskevien edellytysten osalta direktiivissä 85/303 viitataan direktiivin 69/335 7 artiklan 1 kohdan b alakohtaan ja b alakohdan a alakohtaan.
Kansallinen lainsäädäntö
13. Direktiivin 69/335 edellä mainittu säännös on saatettu osaksi Alankomaiden oikeusjärjestystä tiettyjen oikeustoimien yhteydessä suoritettavasta verosta annetun lain (Wet op belastingen van rechtsverkeer; Stb. 1970, nro 611), sellaisena kuin se on muutettuna 13.12.1996 annetulla lailla (Stb. 1996, nro 652) (jäljempänä WBR), 37 §:llä. Tässä pykälässä säädetään seuraavaa:
”1. Sijoitukset yhtiöpääomaan vapautetaan verosta asetuksella määritetyin edellytyksin seuraavissa tapauksissa:
a. sulautumisen, jakautumisen ja yhtiön sisäisen uudelleenjärjestelyn yhteydessä;
– –
2. Edellä 1 momentin a kohdassa tarkoitettua vapautusta verosta sovelletaan ainoastaan silloin,
a. jos yhteisö, jonka pääoma jakaantuu osakkeisiin tai osuuksiin, hankkii yksin itselleen omien osakkeidensa tai osuuksiensa luovutusta vastaan toisen samantyyppisen yhteisön osakkeita tai osuuksia ja saa itselleen tällaisella liiketoimella vähintään 75 prosenttia tällaisen yhteisön osakkeista tai osuuksista tai jos se lisää vähintään 75 prosentin osuuttaan osakkeista tai osuuksista;
b. jos yhteisö, jonka pääoma jakaantuu osakkeisiin tai osuuksiin, hankkii yksin itselleen omien osakkeidensa tai osuuksiensa luovutusta vastaan samantyyppisen yhteisön varat ja velat kokonaisuudessaan tai sen kaikki toiminnot taikka liiketoiminnan osan;
– – ”
14. Edellä mainitun lain 22.6.1971 annetun täytäntöönpanoasetuksen (Stb. 1971, nro 393), sellaisena kuin se on muutettuna 27.2.1996 annetulla asetuksella (Stb. 1996, nro 144), 14 § sisältää pääomansijoitusverosta vapauttamista koskevat yksityiskohtaiset säännöt. Kyseisessä pykälässä säädetään seuraavaa:
”1. Se veron määrä, joka on lain 37 §:n 1 momentin a kohdan nojalla jätetty kantamatta lain 37 §:n 2 momentin a kohdassa tarkoitetun sulautumisen yhteydessä, on kuitenkin maksettava jälkikäteen, jos kyseinen yhteisö ei omista kaikkia hankkimiaan tai pääoman hankintapäivänä hallussaan jo olleita toisen yhteisön osakkeita tai osuuksia ja vähintään 75:tä prosenttia toisen yhteisön osakkeista tai osuuksista viiden vuoden ajan kyseisestä päivämäärästä.
2. Tämän pykälän 1 momenttia ei sovelleta silloin, jos osakkeet tai osuudet on luovutettu lain 37 §:n 2 momentissa tarkoitetun sulautumisen tai yhtiön sisäisen uudelleenjärjestelyn yhteydessä, eikä silloin, jos osakkeet tai osuudet hankkinut yhteisö puretaan tai asetetaan selvitysmenettelyyn.”
15. Alankomaiden siviililakikirjan 2 pääosaston (Burgerlijk Wetboek, Boek 2) 309 §:n mukaan oikeudellinen sulautuminen on kahden tai useamman oikeushenkilön toteuttama oikeustoimi, jolla joko yksi näistä saa toisen varat ja velat yleisseuraantona tai uusi oikeushenkilö, jonka ensin mainitut perustavat tällä oikeustoimella, saa niiden varat ja velat yleisseuraantona. Saman 2 pääosaston 311 §:n 1 momentin mukaan vastaanottavaa oikeushenkilöä lukuun ottamatta sulautuvat oikeushenkilöt lakkaavat olemasta sulautumisen voimaantulon vuoksi.
Pääasia ja ennakkoratkaisukysymykset
16. Ennakkoratkaisupyynnön esittämistä koskevasta päätöksestä ilmenee, että vuonna 1998 viisi rajavastuuyhtiötä yhdistyi Magnus Management Consultants -nimiseksi avoimeksi yhtiöksi. Näiden viiden yhtiön (jäljempänä vanhat yhtiöt) yhtiöosuudet olivat viiden eri luonnollisen henkilön omistuksessa, joista kukin omisti yksin yhden yhtiön yhtiöosuudet.
17. Magpar, Magpar VIII BV ja Magpar XI BV perustettiin 17.8.1998 ja Magpar II BV ja Magpar V BV 31.8.1998 (jäljempänä uudet yhtiöt). Päivänä, jota ei ole täsmennetty mutta joka oli hyvin lähellä päivämäärää 31.8.1998, uudet yhtiöt hankkivat yksinomaan omia yhtiöosuuksiaan vastaan kaikki yhtiöosuudet kustakin vanhasta yhtiöstä. Magpar hankki tällä tavoin kaikki yhtiöosuudet M. J. Hoffmann Beheer BV:stä (jäljempänä Hoffmann) eli yhdestä vanhasta yhtiöstä.
18. Hoffmannin yhtiöosuuksien tuominen Magpariin oli WBR:n 37 §:n 1 momentin a kohdan ja 2 momentin a kohdan säännösten mukaisesti vapautettu pääomansijoitusverosta.
19. Magnus Holding NV (jäljempänä Holding) perustettiin 31.8.1998 Alankomaiden siviililakikirjan 2 pääosaston 309 §:ssä tarkoitetussa oikeudellisessa sulautumisessa. Tässä sulautumisessa Holding sai yleisseuraajana vanhojen yhtiöiden varat ja velat Hoffmannin varat ja velat mukaan lukien. Uudet yhtiöt saivat tämän sulautumisen seurauksena niiden sijoitusta vastaavan osan Holdingin osakkeista. Magpar sai näin ollen Holdingin osakkeita suhteessa siihen, miten tämä jälkimmäinen oli saanut Hoffmannin omaisuutta.
20. Samoin 31.8.1998 perustettiin Alankomaiden siviililakikirjan 2 pääosaston 53 §:ssä tarkoitettu osuuskunta eli Coöperatie Pym UA (jäljempänä osuuskunta), jonka jäseniksi tietyt yhtiöt, joihin Magpar kuului, liittyivät. Magpar siirsi osuuskunnalle samana päivänä Holdingissa omistamansa osakekannan ja sai siitä vastikkeeksi osuuskunnan jäsenoikeudet.
21. Holdingin osakkeet tulivat 27.11.1998 julkisen kaupankäynnin kohteeksi Amsterdamin pörssissä.
22. Magpar sai 5.2.1999 jälkiveropäätöksen, joka koski 87 782 Alankomaiden guldenin (NLG) suuruista pääomansijoitusveroa ja jonka Alankomaiden veroviranomaiset pysyttivät siitä tehdyn oikaisuvaatimuksen jälkeen. Gerechtshof te Arnhem (Arnhemin muutoksenhakutuomioistuin) katsoi Magparin nostaman kanteen perusteettomaksi, joten tämä teki kassaatiovalituksen Hoge Raadiin.
23. Hoge Raad toteaa, että Alankomaiden lainsäädännössä säädetty oikeudellinen sulautuminen on toimi, johon sovelletaan vapautusta pääomansijoitusverosta. Näin ollen se, että Holding sai vanhojen yhtiöiden varat ja velat yleisseuraantona, oli vapautettu pääomansijoitusverosta. Täten direktiivin 69/335 7 artiklan 1 kohdan b alakohdan a alakohdan toisen alakohdan toisen virkkeen mukaisesti tämän säännöksen ensimmäisessä virkkeessä säädettyyn viiden vuoden omistusaikaan ei voida vedota Magparia vastaan, kun on kyse Hoffmannin yhtiöosuuksien siirtämisestä Holdingille. Hoge Raad pohtii kuitenkin erityisesti aikaisemman oikeuskäytäntönsä valossa, onko omistusvelvollisuus siirtynyt koskemaan Holdingin osakkeita, jotka Magpar omisti Holdingin hankittua Hoffmannin yhtiöosuudet, ja oliko Magpar näin ollen velvollinen maksamaan pääomansijoitusveroa sen vuoksi, että sillä olleet Holdingin osakkeet siirrettiin osuuskunnalle.
24. Hoge Raadin julkisasiamies, jonka ratkaisuehdotus on liitetty ennakkoratkaisupyynnön esittämistä koskevaan päätökseen, katsoo, että tällainen luovutuskiellon siirtyminen merkitsisi täydentävän edellytyksen käyttöönottoa osakevaihdolla toteutettavan sulautumisen kaltaisen liiketoimen verosta vapautukseen, vaikka tätä ei sallita direktiivissä, ja tällä kiellon siirtymisellä olisi haitallisia vaikutuksia verovelvolliselle. Tämän vuoksi julkisasiamies ehdotti ennakkoratkaisun esittämistä yhteisöjen tuomioistuimelle.
25. Hoge Raad päätti tässä tilanteessa lykätä asian käsittelyä ja esittää yhteisöjen tuomioistuimelle seuraavat ennakkoratkaisukysymykset:
”1) Onko direktiivin [69/335], sellaisena kuin se on muutettuna direktiivillä [73/79], 7 artiklan 1 kohdan b alakohdan a alakohtaa tulkittava siten, että jos yhtiö ei ole omistanut osuuksia viiden vuoden ajan siitä, kun se oli hankkinut nämä osuudet pääomansijoitusverosta vapautetun osuuksien vaihdolla toteutetun sulautumisen yhteydessä, sen vuoksi, että yhtiö, jonka osuudet sillä oli hallussaan, on sulautunut, edellä mainitussa direktiivin säännöksessä olevia edellytyksiä sovellettava vastaanottavan yhtiön osuuksiin?
2) Onko edellä mainitun kysymyksen kannalta merkitystä sillä, että yhtiö, jonka osuudet sillä oli hallussaan, on lakannut olemasta sen seurauksena, että se on oikeudellisesti sulautunut toiseen yhtiöön (siviililakikirjan 2 pääosaston 311 §:n 1 momentti), joten sananmukaisesti ei voida puhua osuuksien luovuttamisesta?”
Ennakkoratkaisukysymysten tarkastelu
Ensimmäinen kysymys
26. Alankomaiden hallitus toteaa, että jotta tähän kysymykseen voidaan vastata, on otettava huomioon tavoite, joka mainitaan direktiivin 73/79 johdanto-osan toisessa perustelukappaleessa ja jonka mukaan on annettava etusija direktiivin 69/335 7 artiklan 1 kohdan b alakohdassa tarkoitettuihin uudelleenjärjestelytoimiin rinnastettaville toimille eli toimille, joilla yritys saa toisen yhtiön yhtiöosuuksia siten, että sillä on yleisesti täydellinen määräysvalta tässä jälkimmäisessä yhtiössä. Hankittujen osuuksien viiden vuoden omistusvaatimuksella, joka on edellytyksenä pääomansijoitusverosta vapauttamiselle, pyritään siis Alankomaiden hallituksen mukaan takaamaan vastaanottajayhtiön vaikutuksen jatkuvuus. Tämän vaikutuksen pysyttäminen on taattava tapauksessa, jossa alun perin niin ikään pääomansijoitusverosta vapautetun toimen yhteydessä hankittuja yhtiöosuuksia luovutetaan myöhemmin, koska tällaisella toimella luovuttava yhtiö saa yhtiöosuuksia vastikkeeksi luovutetuista yhtiöosuuksista.
27. Alankomaiden hallituksen näkemyksen mukaan viiden vuoden omistusvelvollisuus siirtyy siis koskemaan osuuksia, jotka on hankittu pääomansijoitusverosta vapautetun toisen toimen yhteydessä ja joihin alun perin hankitut yhtiöosuudet on vaihdettu, koska päinvastaisessa tapauksessa toiselle toimelle myönnettäisiin suhteeton verotuksellinen etu. Näin ollen asiaa konkreettisesti tarkasteltuna Magparin velvollisuus olla luovuttamatta Hoffmannin yhtiöosuuksia viiteen vuoteen olisi viiden vuoden määräajan sen osan osalta, joka oli jäljellä toisen toimen toteuttamishetkellä, siirtynyt koskemaan Holdingin osakkeita, jotka tässä toimessa saatiin Hoffmannin yhtiöosuuksien tilalle.
28. Euroopan yhteisöjen komissio yhtyy näkemykseen, joka esitettiin Hoge Raadin julkisasiamiehen ratkaisuehdotuksessa, ja viittaa direktiivin 69/335 7 artiklan 1 kohdan b alakohdan a alakohdan sanamuotoon, jossa ei todeta, että uutta luovutuskieltoa sovellettaisiin yhtiöosuuksiin, jotka on saatu vastikkeeksi alun perin hankituista osuuksista pääasiassa kyseessä olevan kaltaisten toimien yhteydessä. Näin ollen alkuperäistä luovutuskieltoa ei komission mukaan sovelleta enää yhtiöosuuksiin, jotka on saatu myöhemmin vastikkeeksi asianomaisen yhtiön sijoituksesta.
29. Komissio katsoo näin ollen, että jos viiden vuoden määräajan kuluessa asianomainen yhtiö ei enää omista alun perin pääomansijoitusverosta vapautetun toimen yhteydessä hankittuja yhtiöosuuksia niin ikään pääomansijoitusverosta vapautetun toimen seurauksena, vapautus jatkuu ehdoitta. Konkreettisesti Magparin velvollisuutta olla luovuttamatta viiteen vuoteen Hoffmannin yhtiöosuuksia ei siis siirretä Holdingin osakkeisiin, jotka Magpar sai Hoffmannin yhtiöosuuksien tilalle.
30. Jotta ensimmäiseen ennakkoratkaisukysymykseen, joka kuvastaa pääasiallista tulkintaongelmaa, joka kansallisella tuomioistuimella on, voidaan antaa asianmukainen vastaus, on aluksi täsmennettävä, että velvollisuus olla luovuttamatta viiteen vuoteen pääomayhtiön yhtiöosuuksia, jotka toinen pääomayhtiö on hankkinut, koskee yksinomaan toimia, jotka kuuluvat direktiivin 69/335 7 artiklan 1 kohdan b alakohdan a alakohdan soveltamisalaan, eli toimia, joissa hankkivan yhtiön yhtiöosuuksia vastaan hankitaan sellainen määrä yhtiöosuuksia, että ne edustavat vähintään 75:tä prosenttia pääomayhtiön yhtiöpääomasta.
31. Tällaista velvollisuutta ei puolestaan aseteta uudelleenjärjestelyille, jotka kuuluvat mainitun direktiivin 7 artiklan 1 kohdan b alakohdan soveltamisalaan, eli hankintatoimille, joissa on kyse siitä, että pääomayhtiö hankkii yhtiöosuuksiaan vastaan joko toisen pääomayhtiön varat ja velat kokonaisuudessaan tai sen yhden tai useamman liiketoiminta-alan.
32. Tämä päätelmä ilmenee selvästi direktiivin 69/335, sellaisena kuin se on täydennettynä direktiivillä 73/79, 7 artiklan 1 kohdasta. Tällä jälkimmäisellä direktiivillä ei muutettu kyseisen säännöksen b alakohtaa, vaan siihen lisättiin b alakohdan a alakohta, jossa säädetään tässä alakohdassa tarkoitettujen toimien osalta velvollisuudesta olla luovuttamatta viiteen vuoteen hankittuja yhtiöosuuksia.
33. Ennakkoratkaisupyynnön esittämisestä tehdystä päätöksestä ilmenee, että ensimmäinen toimi, josta pääasiassa on kyse, eli se, että Magpar hankki Hoffmannin, kuuluu direktiivin 69/335 7 artiklan 1 kohdan b alakohdan a alakohdan soveltamisalaan. Magpar sai vastikkeeksi omista yhtiöosuuksistaan kaikki Hoffmannin yhtiöosuudet, ja Hoffmann oli edelleen olemassa yhtiönä. Näin ollen asianomaisessa säännöksessä säädetystä vapautuksesta edelleen nauttiakseen Magparin velvollisuutena oli tämän säännöksen mukaisesti olla luovuttamatta Hoffmannin yhtiöosuuksia viiteen vuoteen siitä päivästä lukien, jona toimi toteutettiin, paitsi siinä tapauksessa, että nämä osuudet luovutettaisiin sellaisen toimen yhteydessä, joka on itse vapautettu verosta direktiivin 69/335 7 artiklan 1 kohdan b alakohdan tai b alakohdan a alakohdan perusteella.
34. Ennakkoratkaisupyynnön esittämisestä tehdystä päätöksestä ja erityisesti tähän päätökseen liitetystä Hoge Raadin julkisasiamiehen ratkaisuehdotuksesta ilmenee myös, että toinen toimi, jolla on merkitystä pääasiassa, eli se, että Holding hankki Hoffmannin, kuuluu direktiivin 69/335 7 artiklan 1 kohdan b alakohdan soveltamisalaan, minkä vuoksi se oli myös vapautettu pääomansijoitusverosta. Holding sai oikeudellisella sulautumisella yleisseuraantona Magparin omistaman Hoffmanin varat ja velat antamalla Magparille omia osakkeitaan.
35. Käsiteltävänä olevassa asiassa kansallinen tuomioistuin haluaa selvittää, onko Magparin velvollisuus olla luovuttamatta Hoffmannin yhtiöosuuksia viiteen vuoteen siirtynyt koskemaan viiden vuoden määräajan sen osan osalta, joka oli vielä jäljellä, Holdingin osakkeita, jotka Magpar sai toisen toimen yhteydessä, ja jos näin on, menettikö Magpar vapautuksen, koska se ei enää omistanut Holdingin näitä osakkeita osuuskunnan jäsenoikeuksien myöntämistä vastaan kyseisessä määräajassa toteutetun kolmannen toimen seurauksena.
36. Vastaus tähän kysymykseen liittyy siihen, että toinen toimi, joka on tässä tapauksessa ratkaiseva, eli se, että Holding sai yleisseuraantona Hoffmannin varat ja velat, kuuluu direktiivin 69/335 7 artiklan 1 kohdan b alakohdan soveltamisalaan. Kuten tämän tuomion 30 ja 31 kohdassa kuitenkin täsmennettiin, hankittujen pääomayhtiön yhtiöosuuksien viiden vuoden luovuttamiskieltoa ei edellytetä tämän säännöksen soveltamisalaan kuuluvilta yritysten uudelleenjärjestelytoimilta, kun otetaan huomioon, että tässä tapauksessa näiden yhtiöosuuksien menettäminen merkitsi sitä, että Holding sai Hoffmannin varat ja velat yleisseuraantona ja että Hoffmann itse lakkasi olemasta olemassa.
37. Tällainen tulkinta vastaa paitsi asianomaisen säännöksen sanamuotoa myös edellä mainittujen pääoman hankinnasta kannettavia välillisiä veroja koskevien yhteisön direktiivien kehittymistä, sellaisina kuin tämä kuvataan tämän tuomion 5–12 kohdassa. Näin ollen direktiivillä 73/79 laajennettiin pääomansijoitusveron alennetun verokannan soveltamisalaa, direktiivillä 73/80 säädettiin sekä pääomansijoitusveron verokannan että sen alennettujen verokantojen alentamisesta, kun taas direktiivillä 85/303 annettiin jäsenvaltioille mahdollisuus vapauttaa pääomansijoitusverosta kaikki tai tietyt sen soveltamisalaan kuuluvat toimet ja siinä säädettiin vapautus toimille, joihin oli siihen saakka sovellettu alennettua verokantaa.
38. Tämä tulkinta on myös edellä mainittujen säädösten tarkoituksen ja tavoitteen mukainen, sillä niillä pyritään helpottamaan yhä enemmän yrityskeskittymiin liittyvää pääomien liikkuvuutta ja antamaan näille yrityksille mahdollisuus muodostaa ilman tarpeettomia esteitä sellaisia yhtiörakenteita ja ‑muotoja, jotka soveltuvat parhaiten jatkuvasti kehittyvän taloudellisen todellisuuden vaatimuksiin.
39. Lopuksi, kuten Hoge Raadin julkisasiamies ratkaisuehdotuksessaan, yhteisöjen tuomioistuimen julkisasiamies ratkaisuehdotuksensa 31–37 kohdassa sekä komissio toteavat, on katsottava, että jos päädyttäisiin päinvastaiseen lopputulokseen, pääomansijoitusveron vapautuksen pysyttämiselle asetettaisiin täydentävä edellytys, joka olisi edellä mainittujen säädösten näkökulmasta tarpeeton vaatimus, jolla olisi haitallisia vaikutuksia yritysten uudelleenjärjestelytoimille. Tällaisessa tilanteessa on katsottava, että jos yhteisön lainsäätäjä olisi halunnut ottaa käyttöön tällaisen vaatimuksen, se olisi säätänyt siitä nimenomaisesti.
40. Edellä esitetystä seuraa, että direktiivin 69/335 7 artiklan 1 kohdan b alakohtaa ja b alakohdan a alakohtaa on tulkittava siten, että kun viiden vuoden määräajassa siitä, kun ensimmäinen pääomayhtiö on hankkinut toisen pääomayhtiön yhtiöosuuksia pääomansijoitusverosta vapautetun yhtiöosuuksien vaihdolla toteutetun sulautumisen yhteydessä, sillä ei enää ole omistuksessaan näitä osuuksia, koska toinen yhtiö on sittemmin itse sulautunut kolmannen pääomayhtiön kanssa ja lakannut tämän vuoksi olemasta olemassa, ja ensimmäinen yhtiö on saanut vastikkeeksi kolmannen yhtiön yhtiöosuuksia, asianomaisen säännöksen a alakohdassa säädettyä alun perin hankittujen yhtiöosuuksien viiden vuoden luovuttamiskieltoa ei sovelleta ensimmäisen yhtiön omistamiin kolmannen yhtiön yhtiöosuuksiin.
Toinen kysymys
41. Toisella ennakkoratkaisukysymyksellä tiedustellaan, onko ensimmäiseen kysymykseen vastaamisen kannalta merkitystä sillä, että direktiivin 69/335 7 artiklan 1 kohdan b alakohdan a alakohdan toisen alakohdan toisessa virkkeessä viitataan ”luovutukseen” (”vaikka yhtiöosuuksia luovutettaisiin – – ”), vaikka kun on kyse sulautumisesta, sulautuva yhtiö lakkaa olemasta olemassa, kuten pääasiassa, joten kirjaimellisesti ei voi olla kyse yhtiöosuuksien luovuttamisesta.
42. Kuten Hoge Raadin julkisasiamiehen ratkaisuehdotuksen 4.3.9 kohdasta ilmenee, tämä kysymys perustuu Alankomaiden lainsäädäntöön, jonka mukaan oikeudellisen sulautumisen tapauksessa sulautuvan yhtiön osakkeet, jotka osakkaalla on, mitätöityvät ja osakas saa automaattisesti vastikkeeksi vastaanottavan yhtiön osakkeita.
43. Tämän osalta on todettava, että sulautumistoimesta eri muodoissaan säädetään laajasti perustamissopimuksen 54 artiklan 3 kohdan g alakohdan nojalla osakeyhtiöiden sulautumisesta 9 päivänä lokakuuta 1978 annetussa kolmannessa neuvoston direktiivissä 78/855/ETY (EYVL L 295, s. 36), josta voidaan johtaa analogisesti tiettyjä hyödyllisiä neuvoja tutkittavaan kysymykseen vastaamiseksi. Kyseisen direktiivin 3 artiklan 1 kohdan mukaan hankkimalla tapahtuva sulautuminen määritellään ”menettelyksi, jossa yksi tai useampi yhtiö purkautuen selvitysmenettelyttä siirtää varansa ja vastuunsa toiselle yhtiölle siten, että sulautuvan yhtiön tai sulautuvien yhtiöiden osakkeenomistajat saavat vastikkeeksi vastaanottavan yhtiön osakkeita”. Samoja ilmaisuja käytetään, mutatis mutandis, kyseisen direktiivin 4 artiklan 1 kohdassa sellaisen sulautumisen osalta, joka tapahtuu uusi yhtiö perustamalla, ja sen 24 artiklassa, joka koskee sitä, että yhtiö sulautuu yhtiöön, joka omistaa kaikki sulautuvan yhtiön osakkeet.
44. Direktiivissä 69/335 ei määritellä ”luovutuksen” käsitettä, mutta siinä ei silti viitata tässä tarkoituksessa jäsenvaltioiden lainsäädäntöön. Tätä käsitettä on siis tulkittava itsenäisesti ja yhdenmukaisesti koko yhteisössä, ja tässä tulkinnassa on otettava huomioon säännöksen asiayhteys ja kyseisellä lainsäädännöllä tavoiteltu päämäärä (ks. vastaavasti asia C‑55/02, komissio v. Portugali, tuomio 12.10.2004, Kok. 2004, s. I‑9387, 44 ja 45 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
45. Näin ollen kun otetaan erityisesti huomioon se, että direktiivin 69/335 7 artiklan 1 kohdan b alakohdan a alakohdan toisen alakohdan toisessa virkkeessä pyritään pysyttämään yhteisön lainsäädännössä tavoiteltu verovapautus, kuten edellä mainittiin, on todettava, että ilmaisulla ”vaikka yhtiöosuuksia luovutettaisiin” on yhteisön oikeudessa oma merkityksensä eikä sitä voida tulkita suppeasti. Tämä ilmaisu kattaa absorptiosulautumisen, jonka seurauksena sulautuvan yhtiön yhtiöosuudet mitätöityvät ja niiden haltijat saavat vastikkeeksi vastaanottavan yhtiön yhtiöosuuksia.
46. Vaikka jäsenvaltion lainsäädännön mukaan sulautuvan yhtiön yhtiöosuuksien mitättömyys ja vastaanottavan yhtiön yhtiöosuuksien saaminen ovat kaksi erillistä oikeudellista tilannetta, niitä ei kuitenkaan voida erottaa toisistaan taloudellisesti, koska vastaanottavan yhtiön yhtiöosuudet annetaan vastikkeeksi sulautuvan yhtiön yhtiöosuuksista ja suhteessa näiden osuuksien arvoon. Tämän osalta lainsäädäntötekniikka, jolla sulautumista kansallisessa lainsäädännössä säännellään, ei voi vaikuttaa todellisen ja läheisen taloudellisen yhteyden olemassaoloon. ”Luovutuksen” käsite on siis ymmärrettävä tässä yhteydessä yleisterminä, joka kattaa tällaiset toimet.
47. Toiseen kysymykseen on siis vastattava, että sillä, että direktiivin 69/335 7 artiklan 1 kohdan b alakohdan a alakohdan toisen alakohdan toisessa virkkeessä viitataan niiden yhtiöosuuksien ”luovutukseen”, jotka yhtiöllä on omistuksessaan pääomansijoitusverosta vapautetun toimen seurauksena, ei ole merkitystä ensimmäiseen kysymykseen annettavan vastauksen kannalta.
Oikeudenkäyntikulut
48. Pääasian asianosaisten osalta asian käsittely yhteisöjen tuomioistuimessa on välivaihe kansallisessa tuomioistuimessa vireillä olevan asian käsittelyssä, minkä vuoksi kansallisen tuomioistuimen asiana on päättää oikeudenkäyntikulujen korvaamisesta. Oikeudenkäyntikuluja, jotka ovat aiheutuneet muille kuin näille asianosaisille huomautusten esittämisestä yhteisöjen tuomioistuimelle, ei voida määrätä korvattaviksi.
(1) .
(1) ? –	Tässä ja jäljempänä tuomiossa esitetyt lainaukset asetuksesta on suomennettu yhteisöjen tuomioistuimessa, koska EYVL:ssä ei ole julkaistu suomenkielistä tekstiä.
Päätöksen päätösosa
Näillä perusteilla yhteisöjen tuomioistuin (ensimmäinen jaosto) on ratkaissut asian seuraavasti:
1) Pääoman hankintaa koskevista välillisistä veroista 17 päivänä heinäkuuta 1969 annetun neuvoston direktiivin 69/335/ETY, sellaisena kuin se on muutettuna 9.4.1973 annetulla neuvoston direktiivillä 73/79/ETY ja 10.6.1985 annetulla neuvoston direktiivillä 85/303/ETY, 7 artiklan 1 kohdan b alakohtaa ja b alakohdan a alakohtaa on tulkittava siten, että kun viiden vuoden määräajassa siitä, kun ensimmäinen pääomayhtiö on hankkinut toisen pääomayhtiön yhtiöosuuksia pääomansijoitusverosta vapautetun yhtiöosuuksien vaihdolla toteutetun sulautumisen yhteydessä, sillä ei enää ole omistuksessaan näitä osuuksia, koska toinen yhtiö on sittemmin itse sulautunut kolmannen pääomayhtiön kanssa ja lakannut tämän vuoksi olemasta olemassa, ja ensimmäinen yhtiö on saanut vastikkeeksi kolmannen yhtiön yhtiöosuuksia, asianomaisen säännöksen a alakohdassa säädettyä alun perin hankittujen yhtiöosuuksien viiden vuoden luovuttamiskieltoa ei sovelleta ensimmäisen yhtiön omistamiin kolmannen yhtiön yhtiöosuuksiin.
2) Sillä, että direktiivin 69/335, sellaisena kuin se on muutettuna direktiiveillä 73/79 ja 85/303, 7 artiklan 1 kohdan b alakohdan a alakohdan toisen alakohdan toisessa virkkeessä viitataan niiden yhtiöosuuksien ”luovutukseen”, jotka yhtiöllä on omistuksessaan pääomansijoitusverosta vapautetun toimen seurauksena, ei ole merkitystä ensimmäiseen kysymykseen annettavan vastauksen kannalta.