CELEX: 62001TJ0289
Kilpailu
Kartellit tai muut yhteisjärjestelyt
Saksassa myytyjen, Der Grüne Punkt -logolla varustettujen pakkausten keräystä ja hyödyntämistä koskeva järjestelmä
Poikkeuslupapäätös
Komission asettamat velvoitteet kilpailun turvaamiseksi
Järjestelmän ylläpitäjän käyttämilleen jätehuoltoyrityksille myöntämä yksinoikeus
Kilpailunrajoitus
Tarve varmistaa kilpailijoiden mahdollisuus käyttää järjestelmän ylläpitäjän käyttämiä jätehuoltolaitteistoja
Järjestelmän ylläpitäjän antamat sitoumukset

Asiaa koskevat oikeussäännöt
A
Asetus pakkausjätteiden syntymisen ehkäisemisestä
1       Saksan hallitus antoi 12.6.1991 Verordnung über die Vermeidung von Verpackungsabfällen ‑nimisen asetuksen (asetus pakkausjätteiden
syntymisen ehkäisemisestä (Bundesgesetzblatt 1991 I, s. 1234)), jonka tarkastettu versio – jota sovelletaan käsiteltävänä
olevaan asiaan – tuli voimaan 28.8.1998 (jäljempänä asetus tai pakkausasetus). Kyseisen asetuksen tarkoituksena on ehkäistä
ja vähentää pakkausjätteiden vaikutuksia ympäristöön. Tätä varten siinä velvoitetaan valmistajat ja myyjät ottamaan takaisin
ja hyödyntämään käytetyt myyntipakkaukset julkisen jätehuoltojärjestelmän ulkopuolella.
2       Asetuksen 3 §:n 1 momentin mukaan myyntipakkaukset (jäljempänä pakkaukset) ovat pakkauksia, joissa tavara myydään ja jotka
päätyvät loppukuluttajalle. Kyse on myös kaupan, ravitsemusalan ja muiden palveluntarjoajien käyttämistä pakkauksista, jotka
mahdollistavat tavaroiden luovuttamisen loppukuluttajalle tai helpottavat tätä (palvelupakkaukset), sekä kertakäyttöastioista
ja ‑ruokailuvälineistä.
3       Asetuksen 3 §:n 7 momentin mukaan valmistajalla tarkoitetaan sitä, joka valmistaa pakkauksia, pakkausmateriaaleja tai tuotteita,
joista valmistetaan välittömästi pakkauksia, sekä sitä, joka saattaa pakkauksia markkinoille Saksan alueella. Asetuksen 3
§:n 8 momentissa todetaan, että myyjä on kaupan portaasta riippumatta se, joka tuo markkinoille pakkauksia, pakkausmateriaaleja,
tuotteita, joista valmistetaan välittömästi pakkauksia, tai pakattuja tavaroita. Myös postimyyntiyhtiöt ovat asetuksessa tarkoitettuja
myyjiä. Lopuksi loppukuluttajalla tarkoitetaan lähtökohtaisesti asetuksen 3 §:n 10 momentin mukaan sitä, joka ei myy tavaraa
enää edelleen sille toimitetussa muodossa.
4       Pakkausten valmistajat ja myyjät voivat täyttää niille asetuksessa asetetun takaisinotto‑ ja hyödyntämisvelvoitteen kahdella
tavalla.
5       Yhtäältä asetuksen 6 §:n 1 ja 2 momentin mukaan myyjien ja valmistajien on otettava myyntipaikassa tai sen välittömässä läheisyydessä
vastikkeetta takaisin loppukuluttajien käyttämät myyntipakkaukset ja saatettava ne hyödynnettäväksi (jäljempänä oma järjestelmä).
Myyjän takaisinottovelvoite koskee vain sentyyppisiä, ‑muotoisia ja ‑kokoisia pakkauksia sekä sellaisten tavaroiden pakkauksia,
jotka kuuluvat sen valikoimaan. Jos myyjän myyntipinta‑ala on alle 200 neliömetriä, takaisinottovelvoite koskee vain sellaisten
tavaroiden pakkauksia, jotka on varustettu myyjän markkinoille saattamilla merkeillä (6 §:n 1 momentin neljäs ja viides virke).
Asetuksen 6 §:n 1 momentin kolmannen virkkeen mukaan myyjän on omassa järjestelmässä ilmoitettava pakkauksen palautusmahdollisuudesta
loppukuluttajalle ”helposti havaittavilla ja helppolukuisilla kylteillä”.
6       Toisaalta asetuksen 6 §:n 3 momentin ensimmäisen virkkeen mukaan valmistajat ja myyjät voivat liittyä järjestelmään, joka
takaa käytettyjen myyntipakkausten säännöllisen keräämisen myyjän koko toiminta-alueella loppukuluttajan luota tai sen kotipaikan
läheisyydestä kyseisten pakkausten saattamiseksi hyödynnettäviksi (jäljempänä kollektiivinen järjestelmä). Kollektiiviseen
järjestelmään liittyvät valmistajat ja myyjät on vapautettu takaisinotto‑ ja hyödyntämisvelvoitteistaan kaikkien kyseisen
järjestelmän piiriin kuuluvien pakkausten osalta. Asetuksen 6 §:n liitteessä I olevan 4 kohdan 2 alakohdan toisen virkkeen
mukaan valmistajien ja myyjien on ilmoitettava osallistumisestaan kollektiiviseen järjestelmään ”merkinnällä tai muulla soveltuvalla
keinolla”. Ne voivat näin ollen mainita kyseisestä osallistumisesta pakkauksissa tai käyttää muita keinoja, joita ovat esimerkiksi
asiasta tiedottaminen asiakkaille myymälöissä tai pakkauksen mukana oleva ilmoitus.
7       Asetuksen 6 §:n 3 momentin yhdennentoista virkkeen mukaan kyseessä olevien Landien toimivaltaisten viranomaisten on hyväksyttävä
kollektiiviset järjestelmät. Jotta kyseiset järjestelmät voidaan hyväksyä, niiden on muun muassa katettava ainakin yhden Landin
alue, niiden yhteydessä on järjestettävä säännöllisiä keräyksiä kuluttajien kotipaikan läheisyydessä ja niiden osalta on allekirjoitettava
sopimukset jätehuollosta vastaavien paikallisten yhteisöjen kanssa. Yritys, joka täyttää nämä edellytykset Landissa, voi ottaa
siellä käyttöön hyväksytyn kollektiivisen järjestelmän.
8       Omien järjestelmien ja kollektiivisten järjestelmien on 1.1.2000 jälkeen pitänyt täyttää samat kierrätyskiintiöt. Nämä kiintiöt,
jotka on esitetty asetuksen liitteessä I, vaihtelevat pakkauksen ainesosana olevan aineen mukaan. Takaisinotto‑ ja hyödyntämisvelvoitteiden
noudattaminen taataan oman järjestelmän osalta riippumattomien asiantuntijoiden antamilla todistuksilla ja kollektiivisen
järjestelmän osalta toimittamalla tarkastettavissa olevat tiedot kerättyjen ja hyödynnettyjen pakkausten määristä.
9       Lisäksi asetuksen 6 §:n 1 momentin yhdeksännessä virkkeessä todetaan, että jos myyjä ei täytä takaisinotto‑ ja hyödyntämisvelvoitettaan
oman järjestelmän avulla, sen on tehtävä se kollektiivisen järjestelmän avulla.
10     Tältä osin Saksan viranomaiset ovat todenneet 24.5.2000 esittämissään huomautuksissa, jotka on toimitettu komissiolle hallinnollisen
menettelyn yhteydessä (jäljempänä Saksan viranomaisten huomautukset), että pakkausasetuksen perusteella myyjä saattoi yhdistää
oman järjestelmän yhteydessä tapahtuvan takaisinoton myymälän läheisyydessä ja kollektiivisen järjestelmän yhteydessä toteutetun
keräyksen loppukuluttajan läheisyydessä osallistumalla kollektiiviseen järjestelmään ainoastaan osan sen markkinoille saattamien
pakkausten osalta.
11     Saksan viranomaisten huomautuksissa on todettu myös, että jos myyjä päätti osallistua kollektiiviseen järjestelmään kaikkien
markkinoimiensa pakkausten osalta, sitä eivät koskeneet enää 6 §:n 1 ja 2 momentissa säädetyt velvoitteet, mikä merkitsi sitä,
että se ei voinut enää jälkikäteen ottaa käyttöön omaa jätehuoltoratkaisua. Sitä vastoin jos myyjä päätti heti alkuun osallistua
omaan järjestelmään, se saattoi myöhemmin osallistua kollektiiviseen järjestelmään, jos kierrätyskiintiö ei ollut täyttynyt
oman jätehuoltoratkaisun yhteydessä.
B
Der Grüne Punkt – Duales System Deutschland GmbH:n kollektiivinen järjestelmä, logon käyttöä koskeva sopimus ja palvelusopimus
12     Vuodesta 1991 lukien Der Grüne Punkt – Duales System Deutschland GmbH (jäljempänä kantaja tai DSD) on ollut ainoa yhtiö, joka
ylläpitää kollektiivista järjestelmää koko Saksan alueella (jäljempänä DSD-järjestelmä). DSD sai tässä tarkoituksessa vuonna
1993 hyväksynnän kaikkien Landien toimivaltaisilta viranomaisilta.
13     Voidakseen turvautua DSD-järjestelmään valmistajien ja myyjien on allekirjoitettava DSD:n kanssa sopimus, jonka perusteella
niillä on oikeus käyttää Der Grüne Punkt ‑logoa, joka vastaa DSD:n hallussa olevaa yhteismerkkiä Der Grüne Punkt. Asianomaiset
valmistajat ja myyjät suorittavat vastikkeeksi DSD:lle maksun. Logon käyttöä koskeva sopimus on EY:n perustamissopimuksen
82 artiklan soveltamisesta 20.4.2001 tehdyn komission päätöksen 2001/463/EY (Asia COMP D3/34493 – DSD) (EYVL L 166, s. 1)
kohteena. Kyseinen päätös on kantajan nostaman kumoamiskanteen kohteena asiassa T‑151/01, DSD vastaan komissio.
14     DSD-järjestelmässä kantaja ei kerää eikä hyödynnä itse käytettyjä pakkauksia, vaan se hankkii kyseisen palvelun jätehuoltoyrityksiltä.
DSD:n ja näiden yritysten välisiä suhteita säännellään vakiosopimuksella, jota on muutettu useaan otteeseen ja jonka tavoitteena
on pakkausten keräämiseen ja lajitteluun tähtäävän järjestelmän perustaminen ja ylläpitäminen (jäljempänä palvelusopimus).
Kun kyseiset materiaalit on lajiteltu, ne kuljetetaan kierrätyskeskukseen hyödynnettäviksi.

Tosiseikat
15     DSD ilmoitti 2.9.1992 komissiolle yhtiöjärjestyksensä lisäksi tiettyjä sopimuksia, mukaan lukien palvelusopimuksen – ainoa
sopimus, jolla on merkitystä käsiteltävänä olevan asian kannalta –, saadakseen puuttumattomuustodistuksen tai vaihtoehtoisesti
poikkeuslupapäätöksen.
16     Komissio julkaisi 23.7.1997 Euroopan yhteisöjen virallisessa lehdessä (EYVL 1997, C 100, s. 4) 6.2.1962 annetun neuvoston
asetuksen N:o 17 ([EY 81] ja [EY 82] artiklan ensimmäinen täytäntöönpanoasetus) (EYVL 1962, 13, s. 204) 19 artiklan 3 kohdassa
edellytetyn ilmoituksen, jossa se totesi aikovansa hyväksyä ilmoitetut sopimukset.
17     Kyseisessä ilmoituksessa komissio totesi muun muassa, että DSD oli antanut omalta osaltaan joukon sitoumuksia, joihin kuului
sitoumus olla velvoittamatta jätehuoltoyrityksiä toimimaan ainoastaan DSD:n kanssa ja sitoumus olla vaatimatta, että kyseiset
yritykset käyttävät säiliöitä tai muita keräämiseen tarkoitettuja välineitä yksinomaan palvelusopimuksen täytäntöönpanoon.
DSD oli kuitenkin tarkentanut, ettei tätä toista sitoumusta sovellettu silloin, kun keräyssäiliöiden ja välineiden antaminen
kolmansien käyttöön on ristiriidassa ”viranomaisten myöntämän poikkeusluvan” kanssa, kun pakkausasetus tai muut lait toisin
määräävät tai kun välineiden käyttöön antaminen on kohtuutonta muista syistä, jotka liittyvät esimerkiksi haitallisten aineiden
käyttämiseen. DSD totesi myös, että jos kolmannet käyttävät säiliöitä ja muita keräysvälineitä, se voidaan ottaa huomioon
jätehuoltoyritysten maksujen laskemisessa (EYVL:ssä julkaistun ilmoituksen 66 ja 67 perustelukappale, riidanalaisen päätöksen
71 ja 134 perustelukappale).
18     Sen jälkeen kun kyseinen ilmoitus oli julkaistu virallisessa lehdessä, komissio sai kolmansilta, joita asia koskee, huomautuksia
palvelusopimuksen soveltamista koskevista eri näkökohdista. Kyseiset kolmannet ilmoittivat, että edellä mainittujen sitoumusten
vastaisesti DSD ei käytännössä antanut niille mahdollisuutta käyttää vapaasti DSD:n sopimuskumppaneiden käyttämiä keräysvälineitä
(riidanalaisen päätöksen 76 ja 77 perustelukappale). Komissio korostaa siten riidanalaisessa päätöksessä, että DSD oli vaatinut,
että sen kilpailijat saavat käyttää näitä välineitä ainoastaan sen suostumuksella. Tämä vaatimus oli yhtenä perusteluna Vereinigung
für Wertstoffrecyclingen (jäljempänä VfW) EY 82 artiklan perusteella tekemälle kantelulle, ja se oli myös oikeusriidan kohteena
Landgericht Kölnissä (Kölnin aluetuomioistuin, Saksa) (riidanalaisen päätöksen 57 ja 136 perustelukappale).
19     Kyseisessä asiassa DSD oli nostanut vilpillistä kilpailua koskevan Saksan lain perusteella kanteen VfW:tä, eli sellaista omaa
järjestelmää vastaan, joka pyrki käyttämään vastikkeetta DSD-järjestelmän käyttämiä jätehuoltolaitteistoja eräissä saksalaisissa
sairaaloissa. Tämän asian johdosta Landgericht Köln antoi 18.3.1997 tuomion, jolla DSD:n vaatimukset hyväksyttiin siltä osin
kuin saksalainen tuomioistuin katsoi, että DSD-järjestelmän piiriin kuuluvien jätehuoltolaitteistojen vastikkeeton yhteiskäyttö
on lainvastaista. Kyseisessä tuomiossa Landgericht Köln totesi myös, että esillä olevan asian olosuhteiden perusteella tällaisesta
yhteiskäytöstä voitiin päästä asianmukaiseen korvaukseen ainoastaan, jos VfW maksoi suoraan DSD:lle eräänlaisen lupamaksun
kyseisten keräysvälineiden yhteiskäytöstä.
20     Tässä yhteydessä komissio ilmoitti DSD:lle 21.8.1997 päivätyllä kirjeellä, että toiminta, jolla kolmansia estetään käyttämästä
sen sopimuskumppaneiden jätehuoltolaitteistoja, saattaisi kuulua EY 82 artiklan soveltamisalaan, ja se korosti kyseisen toiminnan
mahdollista merkitystä poikkeuslupamenettelyn kannalta siltä osin kuin EY 81 artiklan 3 kohdassa esitetyn neljännen edellytyksen
mukaan poikkeusluvan saamiseksi ilmoitettu sopimus ei voi antaa mahdollisuutta poistaa kilpailua merkittävältä osalta kysymyksessä
olevia tuotteita.
21     Tämän komission kannanoton jälkeen DSD antoi kyseisen toimielimen 21.8.1997 päivätyssä kirjeessä esittämien ongelmakohtien
ratkaisemiseksi seuraavan sitoumuksen (riidanalaisen päätöksen 58, 72 ja 137 perustelukappale):
”[DSD] on valmis luopumaan [Landgericht] Kölnin – – 18 päivänä maaliskuuta 1997 antaman tuomion mukaisista [kielto]vaatimuksista
sekä VfW:tä vastaan että vastaavissa muissa tapauksissa. [DSD] pidättää itselleen edelleen oikeuden vaatia tiedottamista ja
korvauksia jätehuoltoyrityksiltä, jotka ovat sopimussuhteessa [DSD:n] kanssa.”

Riidanalainen päätös
22     Komissio teki 17.9.2001 päätöksen 2001/837/EY EY:n perustamissopimuksen 81 artiklan ja ETA-sopimuksen 53 artiklan soveltamisesta
(Asiat COMP/34493 – DSD, COMP/37366 – Hofmann + DSD, COMP/37299 – Edelhoff + DSD, COMP/37291 – Rethmann + DSD, COMP/37288
– ARGE ja viisi muuta + DSD, COMP/37287 – AWG ja viisi muuta + DSD, COMP/37526 – Feldhaus + DSD, COMP/37254 – Nehlsen + DSD,
COMP/37252 – Schönmackers + DSD, COMP/37250 – Altvater + DSD, COMP/37246 – DASS + DSD, COMP/37245 – Scheele + DSD, COMP/37244
– SAK + DSD, COMP/37243 – Fischer + DSD, COMP/37242 – Trienekens + DSD, COMP/37267 – Interseroh + DSD) (EYVL L 319, s. 1;
jäljempänä riidanalainen päätös tai päätös).
23     Komission riidanalaisessa päätöksessä tekemässä arvioinnissa on lähtökohtana DSD:n tekemä hakemus puuttumattomuustodistuksen
tai mahdollisesti poikkeuslupapäätöksen saamiseksi palvelusopimuksen osalta.
A
DSD:n ja jätehuoltoyritysten välinen sopimussuhde
24     DSD ei itse kerää pakkauksia, vaan tätä tehtävää hoitavat jätehuoltoyritykset, joiden kanssa DSD on tehnyt palvelusopimuksen.
Kyseisen vakiosopimuksen 1 kohdan mukaan DSD antaa kullekin jätehuoltoyritykselle yksinoikeudella tehtäväksi kerätä ja lajitella
tietyn alueen pakkaukset kollektiivisen järjestelmän mukaisesti, ja tämä tehtävä annetaan noin viidentoista vuoden ajaksi
(jäljempänä jätehuoltoyritysten hyväksi tehty yksinoikeuslauseke tai yksinoikeuslauseke).
25     Keräys tapahtuu asianomaisten kuluttajien kotipaikan läheisyyteen sijoitettujen keräysastioiden avulla tai siten, että jätehuoltoyritys
noutaa tai tyhjentää kuluttajille tätä varten jaetut muovisäkit tai säiliöt. Jätehuoltoyritys omistaa keräysastiat ja niihin
jätetyt pakkaukset tai pakkaukset, jotka se on kerännyt. Kerättyjen materiaalien lajittelu on jätehuoltoyrityksen tehtävä,
ja sen hoitaa yleensä siihen erikoistunut keräilykeskus. Kukin jätehuoltoyritys saa DSD:ltä korvauksen kunkin materiaalilajin
painon, lajiteltujen jätteiden käsittelykustannusten ja keräyksen onnistumisasteen mukaan (riidanalaisen päätöksen 32, 45
ja 51 perustelukappale).
26     Lisäseikkana on todettava riidanalaisessa päätöksessä korostettavan, että paperi‑ ja pahvipakkausten lisäksi jätehuoltoyritykset
keräävät yleensä myös painotuotteita (sanoma‑ ja aikakauslehtiä). Koska painotuotteet, joiden osuus tämän tyyppisistä materiaaleista
on noin 75 prosenttia, eivät kuulu niiden tehtävien piiriin, joista DSD on ottanut huolehtiakseen, DSD ei maksa niiden keräämisestä
korvausta (riidanalaisen päätöksen 32 perustelukappale).
B
EY 81 artiklan 1 kohtaa koskeva arviointi
27     Tämän arvioinnin yhteydessä riidanalaisessa päätöksessä tarkastellaan kahta palvelusopimukseen liittyvää seikkaa.
1.
Jätehuoltoyritysten hyväksi tehty yksinoikeuslauseke
28     Ensimmäiseksi riidanalaisessa päätöksessä korostetaan, että jätehuoltoyritysten hyväksi tehdyllä yksinoikeuslausekkeella,
joka on otettu kaikkiin DSD:n ja sen sopimuskumppaneiden välillä tehtyihin palvelusopimuksiin, estetään muita jätehuoltoyrityksiä
tarjoamasta palvelujaan DSD:lle (riidanalaisen päätöksen 122–124 perustelukappale).
29     Tarkastellakseen kyseistä lauseketta EY 81 artiklan 1 kohdan kannalta komissio tutkii aluksi kysynnän tilannetta kuluttajien
luota tapahtuvan pakkausten keräyksen ja lajittelun Saksan markkinoilla (jäljempänä kuluttajien luota tapahtuvan keräyksen
markkinat). Riidanalaisessa päätöksessä esitetään tältä osin, että DSD käsittelee noin 70 prosenttia pakkauksista, jotka voidaan
kerätä Saksassa, ja vastaa ainakin 80 prosentista kysynnästä kuluttajien luota tapahtuvan keräyksen markkinoilla. DSD:n painoarvo
on näin ollen ratkaiseva kansallisella tasolla, jolla se on ainoa käytettävissä oleva kollektiivinen järjestelmä, sekä niiden
500 alueen tasolla, jotka kuuluvat palvelusopimusten piiriin (riidanalaisen päätöksen 126 ja 127 perustelukappale).
30     Tarjonnan osalta riidanalaisessa päätöksessä korostetaan tämän jälkeen lukuisten toimijoiden tarjoavan keräyspalveluja. Päätöksessä
todetaan myös, että ”lähinnä aluetaloudellisista ja jätehuoltologistisista syistä – – vaikuttaa tällä hetkellä melko epätodennäköiseltä,
että DSD:n jo luoman yksityisten loppu[kuluttajien] lähellä toimivan keräysjärjestelmän rinnalle perustettaisiin toinen järjestelmä”.
Päätöksessä korostetaan sitä vastoin, että ”realistisemmalta vaikuttaa pikemminkin se mahdollisuus, että potentiaaliseksi
kilpailijaksi katsottava [kollektiivinen] järjestelmä tai oma jätehuoltoratkaisu toimii tämän kotitalouksien lähell[e sijoitetun
keräysinfrastruktuurin] pullonkaulaluonteen vuoksi yhteistyössä niiden jätehuoltoyritysten kanssa, jotka jo tuottavat keräyspalveluja
DSD:lle palvelusopimuksen mukaisesti”. Komissio on siten sitä mieltä, että muut jätehuoltoyritykset kuin DSD:n sopimuskumppanit
saattaisivat ajatella ottavansa käyttöön keräyssäiliöitä DSD-järjestelmän käyttämien säiliöiden lisäksi vain joissakin kotitalouksiin
verrattavissa keräilypaikoissa, kuten sairaaloissa tai työpaikkaruokaloissa, sillä edellytyksellä, että tiettyjä logistiikkaan
ja pakkauksiin liittyviä edellytyksiä noudatetaan. Päätöksessä todetaan kuitenkin, että tällaisten mahdollisuuksien taloudellinen
merkitys on melko vähäinen ja että on epätodennäköistä, että ulkopuolelle jääneillä jätehuoltoyrityksillä olisi sopimuskauden
aikana merkittäviä mahdollisuuksia tarjota palvelujaan kullakin DSD:n palvelussopimuksen piiriin kuuluvalla sopimusalueella
(riidanalaisen päätöksen 127 ja 128 perustelukappale).
31     Lisäksi päätöksessä korostetaan, että yksinoikeuslausekkeen voimassaoloajalla on merkittävä asema arvioitaessa kyseisen lausekkeen
vaikutuksia kilpailuun, koska mitä pidempi tämä voimassaoloaika on, sitä pidemmäksi ajaksi kyseisen sopimuksen vaikutuksesta
jätehuoltoyrityksiltä, jotka eivät ole DSD:n sopimuskumppaneita, viedään pois mahdollisuus tehdä tarjous Saksan kaikkein merkittävimmän
kollektiivisen järjestelmän kysynnän täyttämiseksi (riidanalaisen päätöksen 129 ja 130 perustelukappale).
32     Tämän tarkastelun päätteeksi komissio toteaa, että jätehuoltoyritysten pääsy kuluttajien luota tapahtuvan keräyksen markkinoille
vaikeutuu huomattavasti, mikä edistää merkittävästi markkinoiden sulkeutumista yhteismarkkinoiden olennaisella osalla. Tämän
perusteella jätehuoltoyritysten hyväksi tehty yksinoikeuslauseke on EY 81 artiklan 1 kohdan mukainen kilpailunrajoitus (riidanalaisen
päätöksen 132 perustelukappale). Kun DSD:lle on suullisessa käsittelyssä esitetty kysymyksiä tältä osin, se on todennut, ettei
se riitauta tätä arviointia.
2.
Mahdollisuus käyttää jätehuoltoyritysten laitteistoja
33     Toiseksi riidanalaisessa päätöksessä tutkitaan, missä määrin DSD:n kilpailija voi käyttää jätehuoltoyritysten laitteistoja.
Komissio toteaa tältä osin, että sen mielestä kysymys on EY 81 artiklan 1 kohdassa tarkoitetusta kilpailunrajoituksesta, jos
”palvelusopimus olisi muotoiltu siten, että DSD:n kilpailijoilta evättäisiin mahdollisuus käyttää jätehuollon infrastruktuuria”
(riidanalaisen päätöksen 133 perustelukappale).
34     Tämän toteamuksen tueksi päätöksessä vedotaan yhtäältä siihen, että jätehuoltoyritysten laitteistojen käyttäminen ”kotitalouksien
lähellä [olevan keräysinfrastruktuurin] – – pullonkaulaluonteen vuoksi – – on erityisen tärkeää”. Päätöksessä korostetaan
siten, että tämän tyyppinen keräys tapahtuu yleensä suoraan tietyn alueellisen yhteisön kaikkien kuluttajien luota (noutojärjestelmät),
ellei oteta huomioon vapaaehtoisten vientijärjestelmien (keräyspisteet) muodostamia yksittäistapauksia. Päätöksessä todetaan
myös, että kotitalouksien jätehuolto voidaan logistisista syistä suorittaa kustannustehokkaasti yleensä ainoastaan, jos se
annetaan vain muutaman jätehuoltoyrityksen hoidettavaksi. Lisäksi päätöksessä korostetaan, että jätteen syntypaikoille voidaan
tilanpuutteen ja yksityisten kuluttajien syvään juurtuneiden jätehuoltotottumusten vuoksi sijoittaa vain yksi keräyssäiliö
kutakin materiaaliryhmää kohti (esim. lasi, paperi tai kevytpakkaukset). Tällaiset olosuhteet ovat tärkein syy siihen, että
kotitalousjätteiden ja kierrätettävien materiaalien huolto on annettu samanaikaisesti yleensä vain yhden jätehuoltoyrityksen
tehtäväksi (riidanalaisen päätöksen 133 perustelukappale, luettuna yhdessä tämän saman päätöksen 92 ja 93 perustelukappaleen
kanssa). Toisaalta päätöksessä huomautetaan, että sen jälkeen kun ilmoitus julkaistiin EYVL:ssä, oli ilmaistu kilpailuun kohdistuvia
pelkoja. Komissio viittaa tämän osalta siihen, että tässä tilanteessa useat kolmannet, joita asia koskee, olivat todenneet,
että DSD:n esittämästä ensimmäisestä sitoumusryhmästä poiketen (ks. 17 kohta), kyseinen yritys ei antanut kolmansille mahdollisuutta
käyttää vapaasti sen sopimuskumppaneiden jätehuoltolaitteistoja, koska se vaati, että siihen oli saatava sen suostumus (riidanalaisen
päätöksen 133 perustelukappale, luettuna yhdessä tämän saman päätöksen 76 ja 77 perustelukappaleen kanssa).
35     Tässä yhteydessä riidanalaisessa päätöksessä huomautetaan, että DSD oli aluksi vaatinut, että kolmannet saavat käyttää yhteisesti
sen sopimuskumppanien jätehuoltolaitteistoja vain sen suostumuksella. Päätöksessä tarkennetaan kuitenkin, että sen 21.8.1997
päivätyn komission kirjeen johdosta, jossa DSD:lle ilmoitettiin, että tällainen toiminta saattaisi kuulua EY 82 artiklan soveltamisalaan,
DSD luopui vetoamasta tarpeeseen saada sen suostumus sille, että kolmannet voisivat käyttää DSD:n sopimuskumppaneiden jätehuoltolaitteistoja
(ks. 20 ja 21 kohta). Päätöksessä todetaan myös, että ”yhtä ongelmallista olisi, jos DSD vaatisi tällaisesta käytöstä korvausta
suoraan kolmansilta tai jos se vaatisi oikeutta osallistua jätehuoltoyritysten ja kolmansien välisiin neuvotteluihin keräyssäiliöiden
käytöstä maksettavasta kohtuullisesta korvauksesta”. Päätöksessä on kuitenkin todettu, että jos DSD:n sopimuskumppaneiden
laitteistoja käytetään yhteisesti, DSD:llä on oikeus neuvotella näille yrityksille maksetun korvauksen alentamisesta ja se
voi myös valvoa, ettei mitään kolmansille tuotettuja palveluja laskuteta DSD:ltä (riidanalaisen päätöksen 136–138 perustelukappale).
36     Kun otetaan huomioon nämä sitoumukset ja tarkennukset, komissio katsoo, että palvelusopimuksessa ei ole mitään yksinoikeuslauseketta
DSD:n hyväksi ja että jätehuoltoyritykset voivat tarjota palvelujaan DSD:n kilpailijoille. Päätöksessä korostetaan näin ollen,
että ”palvelusopimus ei siten johda siihen, että DSD:n kilpailijoilta evättäisiin mahdollisuus käyttää jätehuollon infrastruktuuria.
Näin ollen kyseessä ei tältä osin ole [EY] 81 artiklan 1 kohdan mukainen kilpailun rajoittaminen” (riidanalaisen päätöksen
134 ja 139 perustelukappale).
C
EY 81 artiklan 3 kohtaa koskeva arviointi
37     Sen toteamiseksi, ettei EY 81 artiklan 1 kohdan määräyksiä sovelleta palvelusopimukseen, riidanalaisessa päätöksessä tutkitaan
jätehuoltoyrityksen hyväksi tehtyä yksinoikeuslauseketta EY 81 artiklan 3 kohdassa vahvistettuihin edellytyksiin nähden.
38     Tässä yhteydessä riidanalaisessa päätöksessä katsotaan, että kyseinen lauseke myötävaikuttaa tuotannon tehostamiseen ja teknisen
tai taloudellisen kehityksen edistämiseen, koska sen avulla on mahdollista täyttää ympäristötavoitteet (riidanalaisen päätöksen
142–146 perustelukappale) ja se jättää kuluttajille kohtuullisen osuuden näin saatavasta hyödystä (riidanalaisen päätöksen
147–149 perustelukappale).
39     Samoin siltä osin kuin kyse on palvelusopimuksen mukaisen yksinoikeussitoumuksen välttämättömyydestä, riidanalaisessa päätöksessä
korostetaan, että DSD-järjestelmän käyttöönottaminen edellyttää huomattavia investointeja jätehuoltoyrityksiltä, joiden on
voitava saada DSD:ltä tiettyjä vakuuksia sopimuksen voimassaoloajan osalta, jotta kyseiset investoinnit voidaan maksaa takaisin
ja jotta ne saadaan kannattaviksi. Komissio on kuitenkin asiaa tutkittuaan katsonut tarpeelliseksi lyhentää yksinoikeussitoumuksen
alkuperäistä voimassaoloaikaa vahvistamalla sen päättymisajankohdaksi 31.12.2003 (riidanalaisen päätöksen 150–157 perustelukappale).
40     Lopuksi riidanalaisessa päätöksessä tutkitaan, ettei yksinoikeuslausekkeella voida sulkea kilpailua pois kuluttajien luota
tapahtuvan keräyksen markkinoilla. Tältä osin komissio aloittaa toteamalla, että DSD-järjestelmän ulkopuolelle jääneille jätehuoltoyrityksille
jää tarjontamahdollisuuksia omien järjestelmien alalla. Nämä ovat mahdollisia ainakin kuluttajien luota tapahtuvan keräyksen
markkinoiden reuna-alueilla tiettyjen pakkausten ja jätteen syntypaikkojen yhdistelmien osalta (riidanalaisen päätöksen 159
perustelukappale).
41     Lisäksi komissio korostaa, että kuluttajan luota tapahtuvan keräyksen markkinoille on ominaista se, että on taloudellisesti
kannattavaa antaa yksi sopimusalue kokonaisuudessaan yhden ainoan jätehuoltoyrityksen hoidettavaksi ja että useissa tapauksissa
on pikemminkin taloudellisesti melko epäedullista, että kotitalouksien lähellä käytettäisiin useampia keräyslaitteistoja,
syistä, jotka liittyvät tilankäyttöön, keräysinfrastruktuurien luonteeseen ja kuluttajien vakiintuneisiin jätehuoltotottumuksiin.
Komission mielestä kotitalouksien läheisyyteen sijoitetut pakkausten keräyssäiliöt muodostavat siten pullonkaulan. Sen mukaan
on siis realistista ajatella, että DSD-järjestelmän kanssa kilpailevat kollektiiviset järjestelmät ja osittain myös omat järjestelmät
toimivat usein DSD:n kanssa työskentelevien jätehuoltoyritysten kanssa. Tämän arvioinnin perusteella komissio muistuttaa tarpeesta
käyttää yhteisesti DSD:n sopimuskumppanien keräyslaitteistoja, koska ”DSD:n palvelusopimuskumppaneiden keräysinfrastruktuurin
vapaa ja esteetön käyttömahdollisuus on ratkaiseva edellytys [kuluttajien luota tapahtuvien] pakkausten keräys- ja lajittelupalveluiden
kysyntäkilpailun voimistamiselle sekä myös kilpailun voimistamiselle [tuotantoketjun aikaisempaan vaiheeseen sijoittuvilla
kuluttajien luota tapahtuvan] pakkausten takaisinoton ja [niiden hyödyntämisen] järjestämisen [vertikaalisilla] markkinoilla”
(riidanalaisen päätöksen 162 perustelukappale). Päätöksessä huomautetaan tältä osin, että palvelusopimus ei sido jätehuoltoyrityksiä
yksinomaan DSD:hen ja että DSD on antanut useita sitoumuksia, joita ovat muun muassa sitoumus, jonka mukaan se ei vaadi, että
jätehuoltoyritykset käyttävät keräyslaitteistoja yksinomaan palvelusopimuksen täytäntöönpanemiseen, ja sitoumus, jonka mukaan
se ei vaadi kolmansilta jätehuoltoyritysten keräyslaitteistojen käytön lopettamista (riidanalaisen päätöksen 158–163 perustelukappale).
D
Komission poikkeuslupapäätökseen liittämät velvoitteet
42     Varmistaakseen sen, että kilpailuun odotettavissa olevat vaikutukset toteutuvat todellisuudessa ja että EY 81 artiklan 3 kohdassa
määrätyt poikkeusluvan myöntämisedellytykset täyttyvät, komissio katsoo tarpeelliseksi liittää palvelusopimusta koskevaan
poikkeuslupapäätökseensä asetuksen N:o 17 8 artiklassa tarkoitettuja velvoitteita (riidanalaisen päätöksen 164 perustelukappale).
43     Ensimmäinen velvoite on asetettu DSD:lle riidanalaisen päätöksen 3 artiklan a alakohdassa, jonka mukaan ”DSD ei saa estää
jätehuoltoyrityksiä tekemästä ja panemasta täytäntöön DSD:n kilpailijoiden kanssa sopimuksia säiliöiden tai muiden laitteistojen
yhteiskäytöstä käytettyjen myyntipakkausten keräämistä ja lajittelua varten”.
44     Toinen velvoite on määritelty päätöksen 3 artiklan b alakohdassa, jonka mukaan ”DSD ei saa vaatia jätehuoltoyrityksiltä, jotka
tekevät DSD:n kilpailijoiden kanssa sopimuksia säiliöiden tai muiden laitteistojen yhteiskäytöstä käytettyjen myyntipakkausten
keräämistä ja lajittelua varten, että näiden on esitettävä DSD:lle todisteita pakkausmääristä, joita ei ole kerätty DSD-järjestelmää
varten”.
45     Sen selittämiseksi, minkä takia tällaisten velvoitteiden asettaminen on välttämätöntä siitä DSD:n antamasta sitoumuksesta
huolimatta, jonka mukaan se antaa kilpailijoilleen luvan käyttää keräyslaitteistoja, riidanalaisessa päätöksessä vedotaan
siihen, että jätehuoltoinfrastruktuurin esteetön käyttö on olennainen edellytys kilpailulle, ja siihen, että DSD oli tehnyt
varauksia erään 71 perustelukappaleessa mainitun sitoumuksen täytäntöönpanemisen osalta (riidanalaisen päätöksen 164 perustelukappale).
E
Päätelmät
46     Kun otetaan huomioon DSD:n antamat sitoumukset ja päätökseen liitetyt velvoitteet, riidanalaisessa päätöksessä tuodaan lopuksi
esiin, että jätehuoltoinfrastruktuurin esteetön käyttö on käytännössä mahdollista ilman rajoitusta. Päätöksen mukaan sekä
DSD-järjestelmän kanssa kilpailevilla kollektiivisilla järjestelmillä että omilla jätehuoltojärjestelmillä on realistisia
mahdollisuuksia päästä kuluttajan luota tapahtuvan keräyksen markkinoille. Näiden mahdollisuuksien perusteella voidaan myös
vahvistaa edellytykset, jotka ovat tarpeen kilpailun voimistamiselle tuotantoketjun aikaisempaan vaiheeseen sijoittuvilla
kuluttajien luota tapahtuvan pakkausten takaisinoton ja niiden hyödyntämisen järjestämisen markkinoilla (riidanalaisen päätöksen
176–178 perustelukappale).
47     Tämän johdosta riidanalaisessa päätöksessä korostetaan, että palvelusopimuksessa esitetty jätehuoltoyritysten hyväksi tehty
yksinoikeuslauseke täyttää EY 81 artiklan 3 kohdan soveltamisedellytykset (riidanalaisen päätöksen 179 perustelukappale).
Riidanalaisen päätöksen 2 artiklassa komissio huomauttaa siten, että ”[EY] 81 artiklan 3 kohdan – – perusteella katsotaan,
ettei [EY] 81 artiklan 1 kohdan – – määräyksiä voida soveltaa yksilöllisiin palvelusopimuksiin, jotka sisältävät enintään
vuoden 2003 loppuun saakka voimassa olevan yksinoikeussitoumuksen” ja että ”tämä poikkeus on voimassa 1 päivästä tammikuuta
1996 alkaen 31 päivään joulukuuta 2003”.
48     Tähän poikkeuslupaan on liitetty kaksi edellä mainittua velvoitetta (ks. 43 ja 44 kohta), jotka on esitetty päätöksen 3 artiklassa,
siten että näistä ensimmäisellä taataan mahdollisuus käyttää palvelusopimuksen allekirjoittaneiden keräysinfrastruktuuria
sekä estetään kilpailun poissulkeminen relevanteilla markkinoilla ja toisella annetaan DSD:n kilpailijoille mahdollisuus käyttää
vapaasti tämän keräyslaitteistojen yhteiskäytön yhteydessä kerätyt pakkausmäärät omaan lukuunsa. Nämä velvoitteet ovat välttämättömiä,
jotta estettäisiin kilpailun poistaminen merkityksellisiltä markkinoilta, ja ne konkretisoivat DSD:n antamat sitoumukset parantaen
näiden viimeksi mainittujen oikeusvarmuutta (riidanalaisen päätöksen 182 perustelukappale).
49     Lopuksi riidanalaisessa päätöksessä todetaan, että jos ylimmässä oikeusasteessa annetussa Saksan toimivaltaisen tuomioistuimen
tuomiossa todetaan, että komission näkemyksen vastaisesti se, että kolmannet käyttävät palvelusopimusten allekirjoittajayritysten
jätehuoltolaitteistoja, on ristiriidassa pakkausasetuksen kanssa, kyse on olennaisesta muutoksesta niihin tietoihin, joiden
perusteella nyt esillä oleva päätös on tehty, ja komission on siis tutkittava uudelleen, täyttyvätkö edellytykset EY 81 artiklan
3 kohdan soveltamiseksi palvelusopimukseen, ja tarvittaessa peruutettava poikkeuslupa (riidanalaisen päätöksen 183 perustelukappale).
F
Päätösosa
50     Päätösosan 1 artiklassa esitetään komission kanta yhtiöjärjestykseen ja niin kutsuttuihin takuusopimuksiin, jotka DSD oli
ilmoittanut samaan aikaan kuin palvelusopimuksen:
”Nykyisten tietojensa perusteella ja ottaen huomioon DSD:n antamat sitoumukset komissio toteaa, ettei sillä ole syytä toteuttaa
[EY] 81 artiklan 1 kohdan ja ETA-sopimuksen 53 artiklan 1 kohdan mukaisia toimenpiteitä yhtiöjärjestyksen ja takuusopimusten
vuoksi.”
51     Riidanalaisen päätöksen 2 artiklassa myönnetään poikkeuslupa palvelusopimuksen osalta:
”[EY] 81 artiklan 3 kohdan ja ETA-sopimuksen 53 artiklan 3 kohdan perusteella katsotaan, ettei [EY] 81 artiklan 1 kohdan ja
ETA-sopimuksen 53 artiklan 1 kohdan määräyksiä voida soveltaa yksilöllisiin palvelusopimuksiin, jotka sisältävät enintään
vuoden 2003 loppuun saakka voimassa olevan yksinoikeussitoumuksen.
Tämä poikkeus on voimassa 1 päivästä tammikuuta 1996 alkaen 31 päivään joulukuuta 2003.”
52     Päätöksen 3 artiklassa komissio liittää edellä mainittuun poikkeuslupaan kaksi velvoitetta:
”Edellä 2 kohdassa myönnettyyn poikkeukseen liitetään seuraavat velvoitteet:
a) DSD ei saa estää jätehuoltoyrityksiä tekemästä ja panemasta täytäntöön DSD:n kilpailijoiden kanssa sopimuksia säiliöiden
tai muiden laitteistojen yhteiskäytöstä käytettyjen myyntipakkausten keräämistä ja lajittelua varten.
b) DSD ei saa vaatia jätehuoltoyrityksiltä, jotka tekevät DSD:n kilpailijoiden kanssa sopimuksia säiliöiden tai muiden laitteistojen
yhteiskäytöstä käytettyjen myyntipakkausten keräämistä ja lajittelua varten, että näiden on esitettävä DSD:lle todisteita
pakkausmääristä, joita ei ole kerätty DSD-järjestelmää varten.”

Asian käsittelyn vaiheet ja asianosaisten vaatimukset
53     Kantaja nosti ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen kirjaamoon 27.11.2001 toimittamallaan kannekirjelmällä EY 230 artiklan
neljännen kohdan perusteella kanteen, jolla vaaditaan riidanalaisen päätöksen kumoamista.
54     Landbell AG für Rückhol-Systeme (jäljempänä Landbell), joka ylläpitää DSD:n kanssa kilpailevaa kollektiivista järjestelmää,
pyysi ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen kirjaamoon 26.2.2002 rekisteröidyllä hakemuksella saada osallistua tähän oikeudenkäyntiin
tukeakseen komission vaatimuksia. Tämä väliintulohakemus annettiin tiedoksi asianosaisille, jotka esittivät huomautuksensa
säädetyssä määräajassa.
55     Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin (viides jaosto) hyväksyi Landbellin väliintulohakemuksen 17.6.2002 antamallaan määräyksellä,
ja Landbell saattoi esittää huomautuksensa 9.10.2002.
56     Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin (ensimmäinen jaosto) päätti esittelevän tuomarin kertomuksen perusteella aloittaa suullisen
käsittelyn, ja se esitti prosessinjohtotoimenpiteinä asianosaisille joukon kysymyksiä, joihin oli tarkoitus antaa suullinen
vastaus suullisessa käsittelyssä.
57     Asianosaisten ja väliintulijan lausumat ja vastaukset ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen esittämiin kysymyksiin kuultiin
11. ja 12.7.2006 pidetyssä istunnossa.
58     Kantaja vaatii, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin
–       kumoaa riidanalaisen päätöksen 3 artiklan a ja b alakohdan
–       toissijaisesti kumoaa riidanalaisen päätöksen kokonaisuudessaan
–       kumoaa DSD:n sitoumuksen, joka on esitetty riidanalaisen päätöksen 72 perustelukappaleessa
–       velvoittaa komission korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
59     Komissio vaatii, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin
–       hylkää kanteen
–       velvoittaa kantajan korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
60     Landbell vaatii, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin
–       hylkää kanteen
–       velvoittaa kantajan korvaamaan oikeudenkäyntikulut.

Oikeudellinen arviointi
61     Kantaja vetoaa kanteen tueksi neljään kanneperusteeseen. Ensimmäinen kanneperuste koskee sitä, että riidanalaisen päätöksen
3 artiklan a alakohtaan sisältyvä velvoite on ristiriidassa EY 81 artiklan 3 kohdan ja suhteellisuusperiaatteen kanssa. Toisen
kanneperusteen mukaan kyseinen velvoite on ristiriidassa EY 86 artiklan 2 kohdan kanssa. Kolmas kanneperuste koskee sitä,
että riidanalaisen päätöksen 3 artiklan b alakohtaan sisältyvällä velvoitteella rikotaan EY 81 artiklan 3 kohtaa ja EY 86
artiklan 2 kohtaa. Neljäs kanneperuste, joka liittyy riidanalaisen päätöksen 72 perustelukappaleessa mainitun kantajan sitoumuksen
kumoamista koskevaan vaatimukseen, koskee asiansa tuomioistuimissa käsitellyksi saamista koskevan perusoikeuden loukkaamista.
A
Ensimmäinen kanneperuste, jonka mukaan riidanalaisen päätöksen 3 artiklan a alakohtaan sisältyvä velvoite on ristiriidassa
EY 81 artiklan 3 kohdan ja suhteellisuusperiaatteen kanssa
62     Kantaja katsoo, että riidanalaisen päätöksen 3 artiklan a alakohtaan sisältyvä velvoite (jäljempänä ensimmäinen velvoite),
jonka mukaan ”DSD ei saa estää jätehuoltoyrityksiä tekemästä ja panemasta täytäntöön DSD:n kilpailijoiden kanssa sopimuksia
säiliöiden tai muiden laitteistojen yhteiskäytöstä käytettyjen myyntipakkausten keräämistä ja lajittelua varten”, on ristiriidassa
EY 81 artiklan ja suhteellisuusperiaatteen kanssa. Se jakaa kanneperusteensa pääosin kolmeen osaan.
63     Ensimmäiseksi kantaja väittää, että ensimmäinen velvoite ei ole EY 81 artiklan 3 kohtaan nähden objektiivisesti välttämätön,
koska keräys‑ ja lajittelulaitteistojen (jäljempänä jätehuoltolaitteistot) yhteiskäyttö ei ole välttämätöntä DSD:n kilpailijoiden
toiminnalle. Kantaja väittää, että riidanalaisessa päätöksessä olevat perustelut eivät ainakaan ole tältä osin riittävät.
64     Toiseksi kantaja väittää vastauksena vastineessa esitettyihin väitteisiin, että EY 81 artiklan 1 kohdan tai EY 82 artiklan
rikkomisen väitetty uhka, johon komissio on vedonnut, on teoreettinen eikä sillä voida perustella ensimmäistä velvoitetta,
jonka tavoitteena voi – joka tapauksessa – olla ainoastaan välttää kilpailun poistaminen markkinoilta, joilla on aikaisemmin
todettu olevan kilpailurajoitus.
65     Kolmanneksi kantaja katsoo ensimmäisen velvoitteen olevan suhteeton väittämällä ensinnäkin, että kyseisen velvoitteen edellyttämä
jätehuoltolaitteistojen yhteiskäyttö on ristiriidassa pakkausasetuksen kanssa, toiseksi, että ensimmäinen velvoite johtaa
kilpailun vääristymiseen sen vahingoksi, kolmanneksi, että mainitulla velvoitteella vahingoitetaan Der Grüne Punkt ‑merkin
nimenomaista tavoitetta, ja neljänneksi, että sillä loukataan sen perusoikeutta saada asiansa käsitellyksi tuomioistuimissa.
66     Kantaja esittää ennen näiden väitteiden selostamista alustavasti ne syyt, joiden vuoksi sen suostumuksen saaminen on tarpeen,
silloin kun jätehuoltolaitteistoja käytetään yhteisesti.
67     Näitä syitä on tutkittava ennen ensimmäisen kanneperusteen kolmen edellä mainitun osan arvioimista.
1.
Tarve saada DSD:n suostumus käytettäessä jätehuoltolaitteistoja yhteisesti
a)     Asianosaisten lausumat
68     Kantaja väittää, että vaikka se ei oikeudellisesti omista ensimmäisessä velvoitteessa tarkoitettuja jätehuoltolaitteistoja,
niiden on kuitenkin katsottava olevan DSD:lle kuuluvia laitteistoja, kun otetaan huomioon se, että se on rahoittanut ne, että
ne ovat olennainen osa DSD-järjestelmää ja että ne on varustettu Der Grüne Punkt ‑merkillä. Tämän perusteella DSD:n kanssa
palvelusopimuksen tehneiden jätehuoltoyritysten laitteistojen yhteiskäyttöön on saatava kantajan suostumus.
69     Näyttääkseen toteen tarpeen saada kyseinen suostumus kantaja vetoaa aluksi siihen, että se on rahoittanut DSD-järjestelmässä
käytetyt jätehuoltolaitteistot. Kantaja nojautuu tältä kohdin etenkin palvelusopimuksen 7 kohdan 1 alakohtaan, jonka mukaan
DSD:n jätehuoltoyritykselle maksama korvaus on vastike kaikista kyseisen yrityksen suoritteista siltä osin kuin on kyse muun
muassa keräysastioiden käyttöön antamisesta, pakkausten kuljettamisesta ja lajittelusta sekä jätteiden käyttöön antamisesta.
Kantaja vetoaa myös Landgericht Kölnin 18.3.1997 antamaan tuomioon ja toteaa, että DSD:n kilpailija hyötyy DSD-järjestelmästä
keräyslaitteistoja yhteisesti käytettäessä ja että tällainen käyttö on mahdollista ainoastaan sen jälkeen kun ”on saatu [DSD]:n
suostumus (korvauksen muodossa)”. Kantaja lainaa myös Bürgerliches Gesetzbuchin (Saksan siviililaki; jäljempänä BGB) 242 §:ssä
vahvistettua sopimusvelvoitteiden vilpittömässä mielessä tapahtuvan täyttämisen periaatetta, jolla sopimusosapuolille asetetaan
erityisiä huolellisuusvelvoitteita, silloin kun on kyse pitkäaikaisista sopimussuhteista ja läheisestä taloudellisesta yhteistyöstä.
70     Samoin jätehuoltolaitteistojen yhteiskäyttöön on kantajan mukaan tarpeen saada sen suostumus, jotta se voi noudattaa pakkausasetukseen
perustuvia velvoitteitaan siltä osin kuin on kyse sekä tarpeesta varmistaa täydellinen alueellinen kattavuus että tarpeesta
täyttää hyödyntämiskiintiöt ja todistaa kunkin Landin osalta määrälliset virrat (palvelusopimuksen 10 kohdan toinen virke,
palvelusopimuksen muuttamisesta tehdyn neljännen sopimuksen 1.1 ja 1.5.1 kohta ja Verwaltungsgericht Gießenin (Gießenin hallintotuomioistuin,
Saksa) 31.1.2001 antama tuomio). Kyseistä suostumusta edellytetään kantajan mukaan myös sen varmistamiseksi, että kuluttaja
todella tuo pakkaukset, jotka kuuluvat DSD-järjestelmään ja jotka on varustettu Der Grüne Punkt ‑logolla, vastaavaan järjestelmään
eli kyseisellä logolla varustettuihin jätehuoltolaitteistoihin.
71     Komissio ja Landbell korostavat, että jätehuoltolaitteistojen rahoittaminen on ainoastaan johdonmukainen osa palvelusopimusta,
jossa määritetään vaaditut suoritukset ja vastikkeeksi suoritettu korvaus. Kantaja ei lisäksi ole vedonnut BGB:n 242 §:ään
hallinnollisessa menettelyssä, ja sen tämänhetkinen kanta on ristiriidassa sen kyseisessä yhteydessä omaksuman kannan kanssa.
Lisäksi asetuksen velvoitteet velvoittavat DSD:tä samalla tavalla kuin kaikkia muitakin samassa asemassa olevia toimijoita,
ja Der Grüne Punkt ‑merkin liittämisellä jätehuoltolaitteistoihin ei ole merkitystä kuluttajalle, joka yhdistää kyseiset laitteistot
olennaisesti hyödynnettävään materiaalityyppiin. Landbell toteaa myös, että kaikki Land Hessen alueelliset yhteisöt ovat hyväksyneet
sen, että niiden kollektiivinen järjestelmä käyttää samoja jätehuoltolaitteistoja kuin DSD-järjestelmä.
b)     Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen arviointi asiasta
72     Riidanalaisesta päätöksestä ilmenee, että DSD on hallinnollisessa menettelyssä antanut komissiolle sitoumuksen olla velvoittamatta
jätehuoltoyrityksiä toimimaan ainoastaan DSD-järjestelmän kanssa ja olla pakottamatta näitä yrityksiä käyttämään omia jätehuoltolaitteistojaan
pelkästään palvelusopimuksen täytäntöönpanoon (ks. 17 kohta). DSD on samoin antanut komissiolle myös sitoumuksen olla vaatimatta,
että kolmannet saavat käyttää DSD:n sopimuskumppaneiden jätehuoltolaitteistoja ainoastaan sen suostumuksella (21 kohta).
73     Nämä sitoumukset koskevat yhtäältä jätehuoltoyrityksiä, jotka ovat DSD:n sopimuskumppaneita, ja toisaalta yrityksiä, jotka
haluavat mahdollisuuden käyttää DSD:n sopimuskumppaneiden jätehuoltolaitteistoja. Niillä vastataan komission hallinnollisen
menettelyn yhteydessä esittämiin huolenaiheisiin siltä osin kuin on kyse EY 81 artiklan 1 kohdan mahdollisesta soveltamisesta
palvelusopimukseen, jos siinä on oltava DSD:n hyväksi tehty yksinoikeuslauseke siltä osin kuin on kyse kolmansien mahdollisuudesta
käyttää jätehuoltolaitteistoja (ks. 35 kohta), sekä EY 82 artiklan mahdollisesta soveltamisesta, jos ilmenee, että DSD:n tahto
edellyttää sen antamaa suostumusta jätehuoltolaitteistojen yhteiseen käyttöön kuuluu EY 82 artiklan soveltamisalan piiriin
(ks. 20 kohta).
74     Näiden huolenaiheiden poistamiseksi DSD ehdotti edellä mainittuja sitoumuksia. Riidanalaisen päätöksen 72 perustelukappaleessa
esitetty sitoumus on tältä osin erityisen kuvaava, koska se on esitetty siihen komission ilmaisemaan huolenaiheeseen vastaamiseksi,
joka koskee DSD:n alun perin esittämää vaatimusta siitä, että kolmannet saavat käyttää yhteisesti sen sopimuskumppanien jätehuoltolaitteistoja
ainoastaan sen suostumuksella (riidanalaisen päätöksen 57, 58, 136 ja 137 perustelukappale). Tällä sitoumuksella pyrittiin
siten rauhoittamaan komissio toteamalla tälle, että DSD luopuu nostamasta sellaista Landgericht Kölnin 18.3.1997 antamassa
tuomiossa selostetun kaltaista lopettamiskannetta, jonka se oli pannut vireille Saksan vilpillistä kilpailua koskevan lain
perusteella sellaista kilpailevaa yritystä vastaan, joka pyrki käyttämään vastikkeettomasti eräitä DSD-järjestelmän jätehuoltolaitteistoja.
75     On pakko todeta, että komissio on ottanut huomioon DSD:n ehdottamat sitoumukset, kun se on arvioinut DSD:n ilmoittamaa palvelusopimusta.
Tämä on totta sen tutkinnan osalta, joka koskee mahdollista kilpailunrajoitusta EY 81 artiklan 1 kohtaan nähden siltä osin
kuin on kyse mahdollisuudesta käyttää jätehuoltoyritysten laitteistoja (ks. 33–36 kohta, riidanalaisen päätöksen 133–140 perustelukappale),
sekä sen EY 81 artiklan 3 kohdan perusteella tehdyn arvioinnin osalta siltä osin kuin on tarkasteltu mahdollisuutta säilyttää
kilpailu (ks. 41 kohta, riidanalaisen päätöksen 158–163 perustelukappale). Esimerkkinä on todettava, että komissio viittaa
nimenomaisesti päätöksessä sitoumuksiin, silloin kun se päättelee, että palvelusopimus ei sido jätehuoltoyrityksiä yksinomaan
DSD:hen ja että jätehuoltoyritykset voivat siis vapaasti ehdottaa palvelujaan DSD:n kilpailijoille ilman rajoitusta (ks. 46
kohta, riidanalaisen päätöksen 176 perustelukappale).
76     Sen jälkeen kun hallinnollinen menettely on päättynyt, kantaja on kuitenkin väittänyt ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimessa,
että sen sopimuskumppanien jätehuoltolaitteistojen yhteiskäyttöön on saatava sen suostumus.
77     Ensimmäiseksi kantaja väittää, että tämä tarve johtuu siitä, että se osallistuu DSD-järjestelmässä käytettyjen jätehuoltolaitteistojen
rahoittamiseen maksamalla korvausta palvelusopimuksen perusteella. Tältä osin on huomautettava, että DSD-järjestelmä on ensimmäinen
kollektiivinen järjestelmä, joka on hyväksytty kaikkialla Saksassa, ja että sen painoarvo Saksassa on huomattava siltä osin
kuin DSD-järjestelmän osuus niistä pakkauksista, jotka Saksassa voidaan kerätä, on noin 70 prosenttia, ja vähintään 80 prosenttia
kysynnästä kuluttajien luota tapahtuvan keräyksen Saksan markkinoilla (ks. 29 kohta). On siis itsestään selvää, että DSD on
ensimmäinen ja ensisijainen, jollei ainoa, tulonlähde jätehuoltoyrityksille siltä osin kuin on kyse pakkausten keräämisestä
ja lajittelusta.
78     Kantaja ei kuitenkaan riitauta sitä, että juuri jätehuoltoyritysten eikä DSD:n asiana on tehdä tarpeelliset investoinnit pakkausten
keräämistä ja lajittelua varten (riidanalaisen päätöksen 151 perustelukappale). Se ei myöskään riitauta sitä, että lajittelulaitteistot,
joita ei siihen mennessä ollut ollut olemassa, ovat edellyttäneet huomattavia investointeja jätehuoltoyrityksiltä (riidanalaisen
päätöksen 53 perustelukappale). Komissio on lisäksi hyväksynyt sen, että DSD:n jätehuoltoyritysten hyväksi tekemä yksinoikeuslauseke
on voimassa melko pitkän aikaa juuri sen vuoksi, että kyseiset yritykset voisivat maksaa takaisin investointinsa, joiden määrän
on arvioitu olevan noin kymmenen miljardia Saksan markkaa (DEM) palvelusopimuksen voimassaolon aikana (ks. 39 kohta). Yksinoikeuslausekkeen
tarkoituksena on siis varmistaa jätehuoltoyritysten tekemien investointien kannattavuus eikä antaa DSD:lle mahdollisuutta
vaatia oikeutta valvoa näiden investointien käyttöä.
79     Lisäksi palvelusopimuksen tutkinnan perusteella on mahdollista todeta, että DSD ei ole ottanut vastattavakseen DSD-järjestelmän
käyttöönottamisen edellyttämiin investointeihin liittyvistä riskeistä muilla keinoin kuin edellä mainitulla yksinoikeuslausekkeella.
DSD ei siis vastaa niistä riskeistä, joita jätehuoltoyritykselle aiheutuu järjestelmän ylläpidosta (palvelusopimuksen 5 kohdan
1 alakohta). Samoin jos palvelusopimus irtisanotaan, DSD ei ota vastuulleen jätehuoltoyrityksen investointeja eikä se maksa
tämän perusteella vahingonkorvausta (palvelusopimuksen 9 kohdan 3 ja 4 alakohta). Lisäksi palvelusopimuksen 7 kohdan 1 alakohdasta
ilmenee, että DSD:n sopimuskumppaneilleen maksama korvaus on suhteutettu kerätyn pakkauksen painoon, mikä merkitsee sitä,
että jos jätehuoltoyritys ei kerää enää pakkauksia DSD:lle, DSD:n ei tarvitse maksaa sille korvausta tehtyjen investointien
perusteella.
80     Lisäksi DSD jättää ottamatta huomioon sen, että komissio on yhteiskäytön osalta katsonut riidanalaisessa päätöksessä nimenomaisesti,
että DSD:llä on oikeus valvoa, että siltä ei laskuteta mitään jätehuoltoyritysten kolmannelle tarjoamaa palvelua, ja se on
antanut DSD:lle luvan vähentää tämän johdosta DSD:n sopimuskumppaneille maksettavan korvauksen määrää (ks. 35 kohta). Näiden
tarkennusten perusteella DSD:lle voidaan taata se, että yhteiskäyttö ei tapahdu sen omalla kustannuksella jätehuoltoyrityksille
maksettavana korvauksena ilmaistuna. Kyse ei siis voi olla jätehuoltolaitteistojen ”vastikkeettomasta käytöstä”, josta oli
kyse Landgericht Kölnin antamassa tuomiossa ajankohtana, jolloin Saksan pakkausasetusta ei ollut vielä tarkastettu ja jolloin
DSD ei voinut vähentää jätehuoltoyritykselle suorittamiaan maksuja oikeassa suhteessa jätehuoltolaitteistojen yhteiskäyttöön
nähden.
81     Lopuksi siltä osin kuin on kyse väitteestä, joka koskee BGB:n 242 §:ää, jossa sopimusosapuolille asetetaan kantajan mukaan
erityisiä huolellisuusvelvoitteita, joiden osalta on vaikea ymmärtää, miltä osin niiden perusteella saatettaisiin katsoa,
että DSD:llä on tarve antaa suostumuksensa yhteiskäytölle, ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin voi vain todeta, että koska
kyseiseen Saksan oikeuden perusteella tehtyyn väitteeseen ei ole vedottu hallinnollisessa menettelyssä, komissiota ei voida
moittia siitä, ettei se ole ottanut sitä huomioon riidanalaista päätöstä tehtäessä.
82     Tämän johdosta se, että DSD on ollut ensimmäinen kollektiivinen järjestelmä, joka turvautuu jätehuoltoyrityksiin, ja että
se on näiden yritysten pääasiallinen, jollei ainoa, tulonlähde, ei voi riittää siihen, että DSD:llä voitaisiin katsoa olevan
oikeus antaa suostumuksensa yhteiskäytölle.
83     Toiseksi kantaja väittää, että sen suostumus on tarpeen jätehuoltolaitteistoja yhteisesti käytettäessä, jotta se voi noudattaa
pakkausasetuksesta johtuvia velvoitteita ja taata sen, että kuluttaja todella tuo DSD-järjestelmän piiriin kuuluvat pakkaukset
tähän järjestelmään.
84     Tältä osin on korostettava, että asetuksesta johtuvat velvoitteet sitovat DSD:tä samalla tavalla kuin kaikkia muita kollektiivisen
järjestelmän ylläpitäjiä. Lisäksi palvelusopimuksen niiden määräysten perusteella, joihin DSD on vedonnut, ei voida todeta,
että DSD:llä olisi oikeus edellyttää, että sen sopimuskumppaneiden jätehuoltolaitteistojen yhteiskäyttöön on saatava sen lupa.
Palvelusopimuksen 10 kohdan toinen virke ei siten koske keräyslaitteistojen yhteiskäytön tilannetta, vaan DSD-järjestelmän
organisaation muuttamisen tilannetta, ja kyseisessä määräyksessä vain todetaan, että kyseisen järjestelmän erilainen organisointi
edellyttää sopimuskumppanien ja asianomaisen alueellisen yhteisön suostumusta. Kuten jäljempänä esitetään, yhteiskäyttö ei
kuitenkaan johda siihen, etteikö DSD-järjestelmä voisi täyttää velvoitteitaan asetukseen nähden (ks. 161–170 kohta). Samoin
neljännen muutossopimuksen 1.1 ja 1.5.1 kohdat eivät koske pakkauksia – joilla pelkästään on merkitystä esillä olevassa asiassa
– vaan ”lisämateriaaleja, jotka eivät ole pakkauksia”. Lisäksi Verwaltungsgericht Gießen ei ole 31.1.2001 antamassaan tuomiossa
tutkinut DSD:n tarvetta antaa suostumuksensa jätehuoltolaitteistojen yhteiskäytölle, vaan se on pelkästään todennut, että
Lahn-Dill-Kreisin (Kreisin kanttoni) oli päästävä kantajan kanssa yhteisymmärrykseen keräys- ja hyödyntämisjärjestelmästä,
jonka ne olivat ottaneet käyttöön ja joka ei ollut pakkausasetuksen 6 §:n 3 momentin mukainen järjestelmä.
85     Lisäksi siltä osin kuin on kyse väitetystä tarpeesta säilyttää Der Grüne Punkt ‑merkillä oleva tehtävä pakkausten keräysvaiheessa,
on korostettava asiakirja-aineistosta ilmenevän, että kyseinen merkki puuttuu lukuisista jätehuoltolaitteistoista (ks. 189
kohta). Lisäksi kuluttajat eivät yhdistä roskalaatikoita tähän merkkiin vaan pakkaustyyppiin (myyntipakkaukset) ja varsinkin
erityyppisiin jätehuoltolaitteistoihin laitettaviin materiaaliryhmiin (kevyet materiaalit, paperi ja pahvi, lasi jne.). Painotuotteiden
(sanoma‑ ja aikakauslehdet) ja paperi‑ ja pahvipakkausten yhteiskeräystä koskeva esimerkki, johon riidanalaisessa päätöksessä
vedotaan, kuvaa mahdollisuutta käyttää yhteisesti jätehuoltolaitteistoja ilman, että on tarpeen ottaa huomioon sitä, onko
näihin laitteistoihin mahdollisesti kiinnitetty Der Grüne Punkt ‑merkki (ks. 26 kohta).
86     Näin ollen pelkästään sen perusteella, että DSD on ollut ensimmäinen kollektiivinen järjestelmä, joka on integroinut jätehuoltolaitteistot
järjestelmäänsä, tai sen perusteella, että se käyttää Der Grüne Punkt ‑merkkiä järjestelmänsä yksilöimiseen, ei voida katsoa,
että sillä olisi oikeus edellyttää suostumustaan yhteiskäytölle.
87     Joka tapauksessa, vaikka oletetaan, että kantaja voisi vedota oikeuteen antaa suostumuksensa sille, että kolmannet käyttävät
yhteisesti sen sopimuskumppanien jätehuoltolaitteistoja – mitä ei ole näytetty toteen, kuten edellä olevista kohdista ilmenee
–, ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin voi vain todeta, että kantaja on hallinnollisessa menettelyssä ilmoittanut luopuvansa
vetoamasta tällaiseen oikeuteen. Siitä nimenomaisesta väitteestä riippumatta, joka koskee päätöksen 72 perustelukappaleessa
esitettyä sitoumusta – ja jota tutkitaan jäljempänä (ks. 218 kohta ja sitä seuraavat kohdat) –, kantaja ei riitauta niiden
eri sitoumusten pätevyyttä tai lainmukaisuutta, jotka on esitetty hallinnollisessa menettelyssä komission esittämien huolenaiheiden
korjaamiseksi.
88     Nämä sitoumukset vaikuttivat siten, että niillä tarkennettiin DSD:n puuttumattomuustodistuksen tai poikkeusluvan saamiseksi
ilmoittaman palvelusopimuksen sisältöä, kun komissiolle ilmoitettiin, millä tavoin DSD aikoi menetellä tulevaisuudessa. Komissio
on siis ottanut nämä sitoumukset arvioinnissaan oikeutetusti huomioon siten, että DSD on saanut pyytämänsä poikkeusluvan.
Tämän johdosta komission ei tarvinnut ottaa kantaa siihen, oliko DSD:llä oikeus vaatia, että jätehuoltolaitteistojen yhteiskäytölle
oli saatava sen suostumus, koska kyseinen yritys oli sitoumuksissaan luopunut vastustamasta tätä yhteiskäyttöä.
89     Komissio on näin ollen tehnyt riidanalaisen päätöksen perustellusti, ilman että se on ottanut huomioon DSD:n väitetyn oikeuden
vastustaa yhteiskäyttöä, koska DSD:n oli antanut tätä varten sitoumuksia komission yksilöimien ongelmien poistamiseksi. Ensimmäisen
oikeusasteen tuomioistuimen tehtävänä ei näin ollen ole tutkia tämän päätöksen laillisuutta ottamalla huomioon seikan, johon
kantaja on luopunut vetoamasta.
2.
Ensimmäinen osa, joka koskee jätehuoltolaitteistojen yhteiskäytön tarpeen puuttumista
a)     Asianosaisten lausumat
90     Olennaisia laitteistoja koskevaa doktriinia vastaavasti (yhdistetyt asiat C‑241/91 P ja C‑242/91 P, RTE ja ITP v. komissio,
tuomio 6.4.1995, Kok. 1995, s. I‑743, 53 ja 54 kohta, ns. Magill‑tapaus; asia C‑7/97, Bronner, tuomio 26.11.1998, Kok. 1998,
s. I‑7791, 41 kohta ja yhdistetyt asiat T‑374/94, T‑375/94, T‑384/94 ja T‑388/94, European Night Services ym. v. komissio,
tuomio 15.9.1998, Kok. 1998, s. II‑3141) kantaja väittää, että ensimmäisessä velvoitteessa määrätyn yhteiskäytön on oltava
DSD:n kilpailijoiden toiminnan kannalta välttämätöntä, mikä ei kuitenkaan ole tilanne käsiteltävänä olevassa asiassa.
91     Kantaja väittää kollektiivisten järjestelmien osalta, että kyseisillä järjestelmillä on mahdollisuus päästä noin 70 prosentin
suuruisille markkinoille yhteiskäyttöön turvautumatta. Kantaja näet toteaa, että noin 70 prosenttia sen järjestelmässä käsitellyistä
pakkauksista (lasipakkaukset, suurin osa paperi‑ tai pahvipakkauksista ja kevytpakkaukset Etelä-Saksassa) kerätään vapaaehtoisen
vientijärjestelmän avulla eli tätä tarkoitusta varten osoitetuille paikoille sijoitettujen säiliöiden tai pakkausten keräyspisteiden
avulla. Kyseiset järjestelmät ovat sääntö eivätkä mikään ”yksittäistapaus”, kuten päätöksessä todetaan (ks. 34 kohta). Näin
ollen riittää, että kilpailevat kollektiiviset järjestelmät sijoittavat omat säiliönsä niin, ettei niiden tarvitse turvautua
yhteiskäyttöön. Kantaja vetoaa myös esimerkkiin, joka koskee ”sinistä pussia”, jota Landbell käytti vuoden 1998 huhtikuussa
kerätäkseen tietyn tyyppisiä pakkauksia Lahn-Dill-Kreisissa, todetakseen, että DSD-järjestelmästä erillinen keräysjärjestelmä
voidaan ottaa käyttöön vaikeuksitta. Lisäksi Verwaltungsgerichtshof Kasselin (Kasselin ylin hallintotuomioistuin) 20.8.1999
antamasta määräyksestä ilmenee, että kilpailevia kollektiivisia järjestelmiä voidaan ylläpitää ”rinnakkain”, mikä merkitsee
sitä, että ne voivat käyttää omia jätehuoltolaitteistojaan.
92     Kantaja huomauttaa omien järjestelmien osalta, että näiden järjestelmien yhteydessä ei pääsääntöisesti voida kerätä pakkauksia
kuluttajien kotipaikan läheisyydessä sijaitsevista jätehuoltolaitteistoista, mikä olisi kuitenkin mahdollista ensimmäisen
velvoitteen johdosta. Kyseinen kielto on ratkaiseva asetuksessa asetettujen hyödyntämiskiintiöiden noudattamisen kannalta.
Poikkeuksena kantaja myöntää, että omien järjestelmien yhteydessä voidaan kerätä pakkauksia kuluttajan kotipaikalta tai sen
läheisyydestä marginaalitapauksissa, eli silloin kun on kyse pienistä käsiteollisuusyrityksistä, kaupoista ja teollisuusyrityksistä
sekä postimyynnistä. Näillä kahdella epäolennaisella alalla omien järjestelmien yhteydessä kuitenkin jo käytetään jätehuoltolaitteistoja,
jotka ovat kyseisten järjestelmien omia, eikä yhteiskäyttö näin ollen ole tarpeen.
93     Kantaja väittää viimeiseksi, että päätöksellä rikotaan EY 253 artiklaa, koska siinä ei todeta, miltä osin yhteiskäyttö on
välttämätöntä DSD:n kilpailijoiden toiminnan kannata. Jätehuoltolaitteistojen osalta päätöksessä olisi oltava selvityksiä
markkinoiden rakenteesta ja väitetyistä kilpailunrajoituksista yhteiskäytön välttämättömyyden osoittamiseksi. Kantaja korostaa
tältä osin, että komissio ei ole riidanalaisen päätöksen 160 perustelukappaleessa, jossa viitataan tilankäyttöön, keräysinfrastruktuurin
luonteeseen ja kuluttajien vakiintuneisiin jätehuoltotottumuksiin (ks. 41 kohta), tukeutunut tosiseikkoihin, joiden oikeellisuus
voitaisiin tarkastaa. Samoin se, että samassa kohdassa todetaan, että kaksien keräyslaitteistojen käyttäminen on ”monissa
tapauksissa taloudellisesti melko epätodennäköistä”, ei ole riittävää. Lajittelulaitteistojen osalta kantaja huomauttaa, että
päätöksessä ei ole mitään perusteluja, joiden perusteella voitaisiin selittää tarve kyseisten laitteistojen yhteiskäyttöön,
jollei tällaisena voida pitää riidanalaisen päätöksen 182 perustelukappaleessa olevaa yleistä ilmoitusta siitä, että tällainen
käyttö on tarpeen kilpailun poistamisen estämiseksi.
94     Komissio katsoo, että olennaisten laitteistojen doktriiniin tehty viittaus on epäasianmukainen, koska jätehuoltolaitteistot
eivät kuulu DSD:lle ja koska kolmansien on voitava käyttää niitä ilman DSD:n suostumusta. Esillä olevassa asiassa on pikemminkin
katsottava, että päätöksellä myönnetään EY 81 artiklan 3 kohdan perusteella kilpailurajoitusta koskeva poikkeus, ja tähän
poikkeukseen liitetään velvoite, jolla pyritään varmistamaan kilpailun säilyminen. Päätöksen 133–139 perustelukappaleessa
(ks. 33–36 kohta) todetaan tältä osin ne syyt, joiden vuoksi DSD:n kilpailijoiden mahdollisuus käyttää jätehuoltolaitteistoja
on olennaista. Samoin DSD:n jätehuoltoyrityksiin sitova yksinoikeuslauseke, jota on tutkittu riidanalaisen päätöksen 128,
160 ja 162 perustelukappaleessa, haittaa huomattavasti kilpailijoiden tuloa markkinoille (ks. 30 ja 40 kohta). Komissio väittää
lähinnä, että jos ensimmäistä velvoitetta ei olisi asetettu, kantajan ja jätehuoltoyritykset yhdistävä yksinoikeussitoumus
olisi johtanut siihen, että DSD:n kilpailijoiden tulo kuluttajien luota tapahtuvan keräyksen markkinoille olisi estynyt. Riidanalaista
päätöstä on siis perusteltu riittävästi tältä osin.
95     Siltä osin kuin on kyse arvostelusta, joka koskee jätehuoltolaitteistojen yhteiskäyttöä kollektiivisissa järjestelmissä, komissio
ja Landbell korostavat sitä, että yhteiskäyttö on tarpeen tehokkaan kilpailun aikaansaamiseksi. Landbell toteaa lisäksi, että
DSD-järjestelmä on jo alusta alkaen jakanut olemassa olevat kunnalliset jätehuoltolaitteistot kerätäkseen paperi‑ ja pahvipakkauksia
sekä lasia.
96     Komissio huomauttaa niiden arvostelujen osalta, jotka koskevat jätehuoltolaitteistojen yhteiskäyttöä omissa järjestelmissä,
että yhteiskäyttöä voidaan ajatella vain tilanteessa, jossa omien järjestelmien keräyspaikkojen ja DSD-järjestelmän keräyspaikkojen
välillä on päällekkäisyyksiä kansallisen oikeuden perusteella. Komissio huomauttaa näin ollen, että ensimmäistä velvoitetta
sovelletaan tilanteisiin, joissa omat järjestelmät ovat saaneet luvan suorittaa keräyksiä kuluttajien luota. Tällaisessa tapauksessa
komissio toteaa, että yhteiskäyttö tulee kyseeseen yksinomaan silloin, kun keräyspaikoille voidaan sijoittaa vain yksi laitteisto.
Lisäksi komissio korostaa, että omilla järjestelmillä on postimyynnistä peräisin olevien pakkausten osalta tarve yhteiskäyttöön
ainoastaan silloin kun niiden asiakkaiden liikevaihto on niin pieni, ettei ole taloudellisesti kannattavaa sijoittaa keräyssäiliöitä
”kohtuullisen etäisyyden päähän” näiden asiakkaiden sijaintipaikasta.
97     Siltä osin kuin on kyse arvostelusta, joka koskee perustelujen puuttumista lajittelulaitteistojen yhteiskäytön tarpeen osalta,
komissio korostaa, ettei kantaja ota huomioon sitä, että silloin kun jätehuoltolaitteistoja käytetään yhteisesti, on erittäin
tarpeellista lajitella pakkaukset yhdessä.
b)     Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen arviointi asiasta
98     Kantaja väittää viittaamalla Magill-tapauksessa luotuun oikeuskäytäntöön, joka koskee tosiasiallista tilannetta, jossa asianomainen
voi vedota kyseisten laitteistojen kiistämättömään käyttöoikeuteen – mistä ei ole kyse tässä tapauksessa (ks. 87–89 kohta)
–, että ensimmäinen velvoite on kumottava siltä osin kuin sen mukaan jätehuoltolaitteistoja, mukaan lukien lajittelulaitteistoja,
on voitava käyttää yhteisesti, ilman että tämä olisi tarpeen kollektiivisten järjestelmien ja omien järjestelmien toimintojen
mahdollistamiseksi tai ilman että tätä olisi riittävästi perusteltu EY 253 artiklaan nähden.
99     Tämän väitteen tutkimiseksi on aluksi huomautettava, että komissio on riidanalaisen päätöksen 182 perustelukappaleessa todennut
selvästi, että ensimmäinen velvoite, jonka mukaan DSD ei saa kieltää jätehuoltoyrityksiä tekemästä DSD:n kilpailijoiden kanssa
sopimuksia, joissa näille annetaan lupa käyttää jätehuoltoyritysten säiliöitä ja muita laitteistoja pakkausten keräämistä
ja lajittelua varten, perustuu haluun ”estää kilpailun poistaminen merkityksellisiltä markkinoilta” eli yhtäältä kuluttajien
luota tapahtuvan pakkausten keräyksen markkinoilta ja toisaalta tuotantoketjun aikaisempaan vaiheeseen sijoittuvilta kuluttajien
luona tapahtuvan pakkausten takaisinoton ja niiden hyödyntämisen järjestämisen markkinoilta (ks. relevanttien markkinoiden
määrittelemisen osalta 48 kohta ja riidanalaisen päätöksen 182 perustelukappale suhteessa 46 kohtaan ja riidanalaisen päätöksen
176 perustelukappaleeseen).
100   Lisäksi siltä osin kuin on kyse ensimmäisessä velvoitteessa olevan käsitteen ”DSD:n kilpailijat” merkityksestä, tilanne, jossa
ovat kollektiiviset järjestelmät, jotka ovat DSD:n kiistattomia kilpailijoita kaksilla edellä mainituilla markkinoilla, on
erotettava tilanteesta, jossa ovat omat järjestelmät, jotka toimivat näillä markkinoilla ainoastaan marginaalisesti, kun otetaan
huomioon se, että niiden on pääsääntöisesti kerättävä pakkaukset myyntipaikalta tai sen läheisyydestä eikä kuluttajien luota
(ks. 5 ja 6 kohta).
i) Yhteiskäytön tarve kilpailevien kollektiivisten järjestelmien osalta
101   Riidanalaisessa päätöksessä katsotaan lähinnä, että DSD‑järjestelmässä koko Saksan alueella käytetyt erityyppiset laitteistot
muodostavat pullonkaulan ja mahdollisuus niiden käyttöön on tarpeen, jotta muut kollektiiviset järjestelmät voivat kilpailla
DSD:n kanssa kuluttajien luota tapahtuvan pakkausten keräyksen markkinoilla ja tämän johdosta toimia tuotantoketjun aikaisempaan
vaiheeseen sijoittuvilla kuluttajien luota tapahtuvan pakkausten takaisinoton ja niiden hyödyntämisen järjestämisen markkinoilla.
102   Tässä tarkoituksessa ensimmäisessä velvoitteessa tarkoitetut laitteistot on nimenomaisesti määritelty DSD:n kanssa palvelusopimuksen
tehneiden jätehuoltoyritysten ”säiliöiksi ja muiksi laitteistoiksi – – pakkausten keräämistä ja lajittelua varten”. Kyseisiä
laitteistoja nimitetään päätöksessä myös ”jätehuoltoinfrastruktuuriksi” (riidanalaisen päätöksen 162, 164, 171 ja 176 perustelukappale)
tai yleisesti ”jätehuoltolaitteistoiksi” (riidanalaisen päätöksen 164 ja 182 perustelukappale). Päätöksen mukaan kyse on kuluttajien
kotipaikan läheisyyteen tähän tarkoitukseen osoitettuun paikkaan sijoitetuista keräysastioista sekä jätehuoltoyrityksen kuluttajille
jakamien muovisäkkien tai säiliöiden noutamisen tai tyhjentämisen kannalta tarpeellisista infrastruktuureista (riidanalaisen
päätöksen 32 perustelukappale).
103   Samoin siltä osin kuin materiaalien lajittelu kuuluu jätehuoltoyritysten tehtäviin, jätehuoltolaitteistojen käsitteen piiriin
kuuluu myös erikoistunut keskus, jossa kyseinen lajittelu yleensä tapahtuu. Tämän päätöksen 32 perustelukappaleessa esitetyn
selityksen perusteella voidaan ymmärtää, mistä syystä jätehuoltolaitteistojen yhteiskäyttö koskee myös lajittelulaitteistoja.
Keräysvaihe on näet vasta ensimmäinen jakso pakkausten hyödyntämisprosessissa, jossa lajitteluvaihe muodostaa johdonmukaisen
jatkeen ja tarpeellisen seurauksen. Näin ollen siitä hetkestä lukien, jolloin jätehuoltoyritykset voivat aloittaa DSD-järjestelmän
ja muiden kollektiivisten järjestelmien piiriin kuuluvien pakkausten keräämisen, kyseiset yritykset voivat myös aloittaa näiden
eri järjestelmien lukuun kerättyjen määrien lajittelun. Nämä tiedot ovat kantajan hyvin tuntemia, kun otetaan huomioon se,
että palvelusopimus koskee sekä pakkausten keräämistä että niiden lajittelua. Komissio on lisäksi juuri tästä syystä katsonut,
että kuluttajien luota tapahtuvan pakkausten keräyksen markkinoihin kuuluvat samanaikaisesti mainittujen pakkausten kerääminen
ja lajittelu, jotka ovat kaksi erillistä toimintoa ja edellyttävät eri infrastruktuureja, mutta jotka muodostavat yhdet ja
ainoat markkinat DSD:n näihin palveluihin kohdistaman kokonaiskysynnän vuoksi (riidanalaisen päätöksen 87 perustelukappale).
104   Näin ollen ei voida väittää, ettei riidanalaista päätöstä ole perusteltu riittävästi siltä osin kuin lajittelulaitteistojen
katsotaan kuuluvan jätehuoltolaitteistojen yleisen käsitteen alaan, ja kantajan tältä osin esittämä väite on hylättävä.
105   Jotta päätöksessä voidaan osoittaa tarve määrätä jätehuoltolaitteistojen yhteiskäytöstä, että DSD:n kanssa kilpailevat kollektiiviset
järjestelmät voivat päästä tuotantoketjun aikaisempaan vaiheeseen sijoittuville kuluttajien luota tapahtuvan pakkausten takaisinoton
ja niiden hyödyntämisen järjestämisen markkinoille sekä jatkaa niillä toimintaansa, siinä tutkitaan jätehuoltoyrityksillä
olevaa asemaa kollektiivisessa järjestelmässä ja jätehuoltolaitteistoille ominaisia piirteitä.
106   Päätöksessä korostetaan perustellusti jätehuoltoyritysten osalta, että ”on taloudellisesti edullista antaa kukin sopimusalue
vain yhden jätehuoltoyrityksen hoidettavaksi – – [kollektiivisen] järjestelmän piirissä”, koska kuluttajien luona tapahtuville
keräyspalveluille on ominaista selkeiden verkostoetujen ja mittakaava‑ ja yhdistelyetujen esiintyminen (riidanalaisen päätöksen
160 perustelukappale). Näin ollen se, että DSD tekee sopimuksen yhden ainoan jätehuoltoyrityksen kanssa tietyn alueen osalta,
helpottaa tarpeellisten lupien ja tietojen saamista sovellettavissa olevan säännöstön noudattamiseksi ja mahdollistaa pakkausten
keräämisen koko asianomaiselta alueelta tarvitsematta turvautua useisiin yrityksiin.
107   Päätöksessä korostetaan perustellusti myös, että aluetaloudellisista ja logistisista syistä on melko epätodennäköistä, että
toinen kollektiivinen järjestelmä kääntyisi sellaisten jätehuoltoyritysten puoleen, jotka eivät osallistu DSD-järjestelmään,
jolla on 80 prosentin osuus kuluttajien luota tapahtuvan keräyksen markkinoiden kysynnästä (riidanalaisen päätöksen 128 perustelukappale).
Se, että 80 prosenttia pakkauksista, jotka voidaan kerätä kuluttajien luota, kuuluu jo alueellisten yhteisöjen hyväksymien
jätehuoltoyritysten verkostoon, vaikeuttaa huomattavasti rinnakkaisen verkoston käyttöön ottamista. Komissio katsoo juuri
tämän perusteella, että toisen verkoston käyttöön ottaminen DSD-järjestelmään kuuluvien jätehuoltoyritysten käyttöön ottaman
verkoston rinnalle on melko epätodennäköistä.
108   Päätöksessä todetaan perustellusti jätehuoltolaitteistojen osalta sinällään, että olennaisesti tilankäyttöön, jätehuoltoinfrastruktuurin
luonteeseen ja kuluttajien vakiintuneisiin jätehuoltotottumuksiin liittyvistä syistä vaikuttaa monissa tapauksissa taloudellisesti
melko epätodennäköiseltä, että otettaisiin käyttöön useampia kuluttajille tarkoitettuja jätehuoltolaitteistoja (riidanalaisen
päätöksen 160 perustelukappale). Tämä on ymmärrettävää siltä osin kuin julkisten viranomaisten, jotka myöntävät tarpeelliset
toimiluvat ja hyväksynnät, ja kuluttajien, joiden yhteistyötä kollektiivisten järjestelmien menestys edellyttää, sillä juuri
he laittavat pakkaukset kerättävään säkkiin, tyhjennettävään säiliöön tai merkitykselliseen keräysastiaan, intressissä ei
ole kaksien jätehuoltolaitteistojen käyttäminen.
109   Tältä kannalta katsoen se, että kuluttajia pyydetään täyttämään kaksi tai useampia pusseja pakkauksilla käytettävän kollektiivisen
järjestelmän eikä materiaalin perusteella, tai se, että kuluttajaa pyydetään säilyttämään kotonaan kahta tai useampaa erilaista
tyhjennettävää säiliöitä käytetyn järjestelmän mukaan, on kannattamatonta tai jopa ristiriidassa sen kanssa, miten kilpailu
toteutuu, silloin kun pakkausten valmistaja tai myyjä päättää käyttää useampia kollektiivisia järjestelmiä pakkausten takaisinoton
ja hyödyntämisen varmistamiseksi (asia T‑151/01, DSD v. komissio, tuomio 24.5.2007, ei vielä julkaistu oikeustapauskokoelmassa,
129–139 kohta, joissa ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin esittää suullisessa käsittelyssä annettujen selitysten sisältöä
siltä osin kuin on kyse sellaisten järjestelmien toimintaa koskevista yksityiskohdista, jotka sovittavat yhteen useita kollektiivisia
järjestelmiä pakkausten keräystä ja hyödyntämistä varten). Ilmaisu ”kuluttajien vakiintuneet jätehuoltotottumukset” (riidanalaisen
päätöksen 93 ja 160 perustelukappale) on ymmärrettävä juuri tämän suuntaisesti, sillä kuluttajat haluavat myötävaikuttaa ympäristön
parantamiseen, vaikkakin tavalla, joka aiheuttaa heille mahdollisimman vähän haittaa.
110   Myöskään säkkien keräämis‑ tai säiliöiden tyhjentämisjärjestelmien moninkertaistaminen, kuten myös niiden säiliöiden tai paikkojen
moninkertaistaminen, jotka on otettu käyttöön, jotta kuluttaja voi päästä eroon pakkauksista kotipaikkansa läheisyydessä,
ei ole taloudellisesti järkevää, koska käytettävissä olevia paikkoja on rajoitetusti (riidanalaisen päätöksen 93 perustelukappale)
ja koska samaa keräysastiaa voidaan käyttää kahta tai useampaa kollektiivista järjestelmää varten samalla tapaa kuin tällä
hetkellä menetellään siltä osin kuin on kyse yhtäältä paperi‑ ja pahvipakkauksista, jotka kuuluvat DSD-järjestelmän piiriin,
ja toisaalta painotuotteista (sanoma‑ ja aikakauslehdet), jotka kuuluvat kuntien toimialaan (riidanalaisen päätöksen 32 perustelukappale).
Komissio saattoi siis ottaa hyvin huomioon tilankäytön ja jätehuoltolaitteistojen luonteen arvioidakseen sitä, millä edellytyksin
kollektiivisille järjestelmille voitiin antaa mahdollisuus tarjota palvelujaan kuluttajille.
111   Nämä yhteiskunnalliset ja taloudelliset seikat ovat täysin DSD:n tiedossa, koska DSD on hyötynyt niistä sen järjestelmää käyttöön
otettaessa. Jo alusta lukien DSD nimittäin on päättänyt käyttää olemassa olevia kunnallisia jätehuoltolaitteistoja kerätäkseen
paperi‑ ja pahvipakkauksia sekä lasipakkauksia. Nämä jo olemassa olevat laitteistot ovat siis mahdollistaneet DSD-järjestelmän
nopean ja tehokkaan käyttöön ottamisen, jotta saavutettiin nopeasti kuluttajat, jotka olivat jo tottuneet käyttämään tämän
tyyppisten pakkausten toimittamiseen osoitettuja paikkoja.
112   Edellä olevasta ilmenee, että riidanalaisessa päätöksessä esitetään oikeudellisesti riittävällä tavalla ne syyt, joiden vuoksi
DSD:n kanssa palvelusopimuksen tehneiden jätehuoltoyritysten laitteistot muodostivat pullonkaulan DSD:n kanssa kilpaileville
kollektiivisille järjestelmille, joiden joukossa ensimmäisenä on Landbell.
113   Tämän perusteella se, että DSD:lle annetaan mahdollisuus estää jätehuoltoyrityksiä tekemästä sopimuksia DSD:n kilpailijoiden
kanssa ja noudattamasta niitä, merkitsee tosiasiassa sitä, että näiltä kilpailijoilta viedään kaikki todelliset mahdollisuudet
tulla kuluttajan luota tapahtuvan keräyksen markkinoille ja jatkaa niillä toimintaansa, ja komissio voi pätevästi päätellä,
että yhteiskäyttö on tarpeen, jottei kyseisiltä markkinoilta poistettaisi kilpailua.
114   Tätä päätelmää ei voida kyseenalaistaa niillä kantajan esittämillä väitteillä, joilla arvostellaan yhteiskäytön tarvetta kollektiivisten
järjestelmien osalta.
115   Näin ollen sillä, että 70 prosenttia kantajan keräämien pakkausten painosta kerätään sellaisen järjestelmän avulla, jossa
pakkaukset tuodaan vapaaehtoisesti säiliöihin tai keräyspisteisiin, eikä sellaisen järjestelmän avulla, joka perustuu säkkien
keräämiseen tai säiliöiden tyhjentämiseen, ei kyseenalaisteta edellä mainittua päättelyä, jonka mukaan sekä vapaaehtoisessa
vientijärjestelmässä käytetyt jätehuoltolaitteistot että noutojärjestelmässä käytetyt jätehuoltoinfrastruktuurit muodostavat
pullonkaulan ja DSD:n kilpailijoiden kollektiivisilla järjestelmillä on oltava mahdollisuus käyttää kyseisiä laitteistoja
voidakseen päästä kuluttajan luota tapahtuvan keräyksen markkinoille.
116   Samoin sen Landbellin Lahn-Dill-Kreisissa käyttöön ottamaa ”sinistä säkkiä” koskevan esimerkin osalta, johon kantaja vetoaa
esimerkkinä mahdollisuudesta ottaa käyttöön itsenäinen keräysjärjestelmä, ei voida jättää ottamatta huomioon sitä, että kyseinen
esimerkki ei koske Landia vaan pelkkää kanttonia, mikä estää järjestelmän hyväksymisen kollektiiviseksi järjestelmäksi, että
esillä olevassa asiassa on kyse koehankkeesta, joka on otettu käyttöön paikallisten viranomaisten tuella, ja että DSD on ryhtynyt
tuomioistuimissa toimiin kyseistä järjestelmää vastaan. Lisäksi on korostettava, että Landbell on päätöksen tekemisestä lähtien
voinut todella ryhtyä toimimaan kuluttajien luota tapahtuvan keräyksen markkinoilla kollektiivisena järjestelmänä Land Hessenissä,
jossa Landbell käyttää kyseisten yritysten ja asianomaisten paikallisten viranomaisten luvalla samoja jätehuoltolaitteistoja,
joita DSD-järjestelmässä käytetään.
117   Lopuksi siitä Verwaltungsgerichtshof Kasselin 20.8.1999 antaman määräyksen kohdasta esitetyn lainauksen perusteella, jossa
kyseinen tuomioistuin tarkastelee kollektiivisten järjestelmien käyttöön ottamista ”rinnakkain”, ei voida kuitenkaan päätellä,
että kilpailevien kollektiivisten järjestelmien on käytettävä erillisiä jätehuoltojärjestelmiä.
118   Edellä olevasta ilmenee, että riidanalaisessa päätöksessä tuodaan esiin oikeudellisesti riittävällä tavalla komissiolle EY
81 artiklan perusteella kuuluvien velvoitteiden ja perusteluvelvollisuuden osalta ne syyt, joiden vuoksi DSD:n kanssa sopimuksen
tehneiden yritysten jätehuoltolaitteistojen, mukaan lukien lajittelulaitteistot, yhteiskäyttö on tarpeen, jotta kilpailevat
kollektiiviset järjestelmät voivat päästä kuluttajien luota tapahtuvan keräyksen markkinoille ja tämän johdosta toimia tuotantoketjun
aikaisempaan vaiheeseen sijoittuvilla kuluttajien luota tapahtuvan pakkausten takaisinoton ja niiden hyödyntämisen järjestämisen
markkinoilla.
119   Näin ollen kantajan väite, joka koskee riidanalaisessa päätöksessä olevien perustelujen virheellisyyttä tai puutteellisuutta
siltä osin kuin on kyse tarpeesta turvata yhteiskäyttö kilpailun säilyttämiseksi kollektiivisten järjestelmien välillä, on
hylättävä.
ii) Väitetty yhteiskäytön tarve omien järjestelmien osalta
120   On korostettava, että koska DSD on hyväksytty kollektiiviseksi järjestelmäksi kaikissa Saksan Landeissa, on selvää, että käsitteellä
”DSD:n kilpailijat”, johon ensimmäisessä velvoitteessa viitataan, tarkoitetaan ensisijaisesti kaikkia kilpailevia kollektiivisia
järjestelmiä eli kaikkia niitä järjestelmiä, jotka Saksan viranomaiset ovat hyväksyneet pakkausten keräämiseksi kuluttajien
luota ja niiden hyödyntämiseksi. Kysymys on kuitenkin siitä, kuuluvatko myös omat järjestelmät kyseisen käsitteen alaan. Tältä
osin kantaja väittää, että yhteiskäyttö ei ole tarpeen omien järjestelmien osalta, kun taas komissio väittää kirjelmissään,
että ensimmäistä velvoitetta sovelletaan omiin järjestelmiin, silloin kun niillä on lupa kerätä kuluttajien luota.
121   Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin katsoo, että ensimmäistä velvoitetta on tulkittava siten, että käsitteellä ”DSD:n kilpailijat”
ei tarkoiteta omia järjestelmiä vaan pelkästään kollektiivisia järjestelmiä, ja että näin on seuraavista syistä.
122   Aluksi on korostettava olevan riidatonta, että omilla järjestelmillä on lähtökohtaisesti kerättävä pakkaukset myyntipaikalta
tai sen läheisyydestä eikä kuluttajien luota. Tällainen tulkinta tukeutuu pakkausasetuksen sanamuotoon (ks. 5 ja 6 kohta).
Se tukeutuu myös Saksan viranomaisten komissiolle hallinnollisen menettelyn kuluessa esittämiin huomautuksiin, joista ilmenee,
että ”[asetuksessa] asetetut [takaisinotto]kiintiöt on täytettävä pelkästään ottamalla myyntipakkaukset – – takaisin sillä
paikalla tai sen välittömässä läheisyydessä, jossa tavaran luovutus tapahtui, eikä tämän lisäksi mahdollisesti järjestettyä
kotitalouksien läheisyydessä tapahtuvaa jätehuoltoa voida laskea mukaan kyseisiin kiintiöihin” (Saksan viranomaisten huomautukset,
s. 3–6; riidanalaisen päätöksen 15 perustelukappale). Tässä yhteydessä ei voida väittää, että omat järjestelmät ja kollektiiviset
järjestelmät kilpailevat keskenään suoraan kuluttajien luota tapahtuvan keräyksen osalta.
123   Tämän jälkeen on huomattava, että asianosaiset eivät kiistä myöskään sitä, että edellä mainitusta periaatteesta poiketen omat
järjestelmät voivat marginaalisesti toimia kuluttajien luota tapahtuvan pakkausten keräyksen markkinoilla ja näin ollen tuotantoketjun
aikaisempaan vaiheeseen sijoittuvilla kuluttajien luota tapahtuvan pakkausten takaisinoton ja niiden hyödyntämisen järjestämisen
markkinoilla. Komissio on näin ollen jätehuoltomarkkinoita määritellessään korostanut, että jos Saksan viranomaisten esittämä
käsitys on hyväksyttävä (ks. 122 kohta) ”omat jätehuoltoratkaisut toimisivat näillä markkinoilla ostajina vain markkinoiden
reuna-alueilla, erityisesti yksityisiin kotitalouksiin verrattavissa pakkausten kertymispaikoissa tai loppukäyttäjille tapahtuvien
kuljetusten yhteydessä” (riidanalaisen päätöksen 87 perustelukappale luettuna yhdessä mainitun päätöksen 15 perustelukappaleen
kanssa, ks. myös riidanalaisen päätöksen 159 perustelukappale). Komissio on samoin korostanut vastauksena DSD:lle, joka väitti,
että kuluttajien luota tapahtuva keräys ei ole mahdollista omien järjestelmien yhteydessä, että ”yksityisille loppukäyttäjille
toimitettujen tavaroiden pakkaukset (postimyynti, toimitukset pienyrityksille) on kuitenkin kiistatta kerättävä myös yksityisten
loppukäyttäjien lähellä sijaitsevista omien jätehuoltoratkaisujen keräyspisteistä” (riidanalaisen päätöksen 167 perustelukappale).
124   Asianosaiset ovat lisäksi kirjelmissään katsoneet, että oman järjestelmän mahdollisuudet toimia kuluttajien luota tapahtuvan
keräyksen markkinoilla on rajattu kahteen pakkausasetuksessa määriteltyyn päällekkäisyystilanteeseen. Ensimmäinen näistä tilanteista
koskee postimyyntiyhtiöitä, jotka käyttävät omaa järjestelmää. Pakkausasetuksen 6 §:n 1 momentin kuudennen virkkeen mukaan
näet postimyynnin yhteydessä ”takaisinotto on varmistettava siten, että pakkausten palauttaminen on mahdollista hyväksyttävän
etäisyyden päässä loppukuluttajasta”. Tämä merkitsee sitä, että käsite myyntipaikassa tapahtuva takaisinotto, joka on lähtökohtaisesti
ominaista omalle järjestelmälle, on tässä yhteydessä toteutettava kuluttajan läheisyydessä. Toinen tilanne koskee tapausta,
jossa pakkauksen saaja rinnastetaan asetuksessa kuluttajaan. Asetuksen 3 §:n 11 momentin toisesta virkkeestä ilmenee siten,
että kuluttajilla tarkoitetaan ”sellaisia ravintoloita, hotelleja, ruokaloita, hallintovirastoja, kasarmeja, sairaaloita,
oppilaitoksia, hyväntekeväisyysjärjestöjä, itsenäisiä ammatinharjoittajia sekä maatalous‑ ja käsityöläisyrityksiä – kirjapainoja
ja muita paperia käsitteleviä yrityksiä lukuun ottamatta –, joiden jätteet voidaan hävittää kotitalouksille tavanomaiseen
tahtiin paperin, pahvin, kartongin ja muiden kevyiden pakkausten perinteisen keräyksen avulla, jossa käytetään säiliöitä,
joiden tilavuus on enintään 1 100 litraa kutakin materiaalia kohden”.
125   Lopuksi on korostettava, että niistä DSD:n kanssa kilpailevista kollektiivisista järjestelmistä poiketen, joiden osalta päätöksessä
esitetään ne syyt, joiden vuoksi DSD:n sopimuskumppaneina olevat jätehuoltoyritykset ja niiden jätehuoltolaitteistot muodostavat
pullonkaulan, komissio ei selitä, miksi on tarpeen, että omilla järjestelmillä on mahdollisuus käyttää näitä yrityksiä ja
niiden laitteistoja kilpailun säilyttämiseksi relevanteilla markkinoilla.
126   Komissio on sitä vastoin todennut arvioinnissaan, joka koskee kilpailun säilyttämiseen liittyvää edellytystä (ks. 40 kohta),
että ”DSD‑järjestelmän ulkopuolelle jääneille jätehuoltoyrityksille jää tarjontamahdollisuuksia omien jätehuoltoratkaisujen
muodossa” ja tarkentanut, että ”nämä ovat mahdollisia ainakin [kuluttajien luota tapahtuvan keräyksen] markkinoiden reuna-alueilla
tiettyjen [pakkausten ja] jätteen syntypaikkojen yhdistelmien osalta” (riidanalaisen päätöksen 159 perustelukappale, jossa
viitataan mainitun päätöksen 87 perustelukappaleeseen). Tämän selityksen johdosta on mahdollista katsoa, että komissio ei
ollut huolissaan tai se ei ainakaan DSD:n esittämien sitoumusten perusteella ollut enää huolissaan (riidanalaisen päätöksen
163 perustelukappale) omien järjestelmien mahdollisuudesta löytää jätehuoltoyritys pakkausten takaisinottamiseksi ja niiden
hyödyntämiseksi kuluttajien luona asetuksessa säädetyissä päällekkäisyystapauksissa.
127   Tällainen arviointi saa vahvistusta siitä, että komissio korostaa arvioinnissa, joka koskee jätehuoltoyritysten hyväksi tehdyn
yksinoikeuslausekkeen tuntuvaa vaikutusta kilpailuun (ks. 30 kohta), että ”vain joidenkin kotitalouksiin verrattavien jätteen
syntypaikkojen, kuten sairaaloiden ja työpaikkaruokaloiden, jätehuollossa voitaisiin tietyin jätehuoltologististen ja pakkauksiin
liittyvin edellytyksin myös ajatella käytettävän eri jätehuoltoyrityksiä (ja siten useampia keräyssäiliöitä)” (riidanalaisen
päätöksen 128 perustelukappale). Tämä merkitsee sitä, että näissä tapauksissa vaikutti mahdolliselta, että samaan aikaan on
olemassa kaksi jätehuoltojärjestelmää.
128   Poiketen kollektiivisista järjestelmistä, joiden on täytettävä alueellista kattavuutta koskevat tiukat edellytykset, omien
järjestelmien yhteydessä voidaan näet rajoittua ottamaan takaisin pakkaukset paikassa, jossa ne myydään. Vaikka näin ollen
edellä esitetyistä syistä (ks. 105–113 kohta) näyttää olevan vaikeaa kaksinkertaistaa kaikki kollektiivisen järjestelmän kannalta
tarpeelliset laitteistot, oman järjestelmän osalta on helpompaa onnistua siinä, että johonkin tiettyyn paikkaan asetetaan
toinen laitteisto, jotta siihen voidaan kerätä sen järjestelmän piiriin kuuluvat pakkaukset.
129   Koska sellaisia selityksiä ei ole annettu, joiden perusteella voitaisiin ymmärtää, miltä osin yhteiskäyttö voisi olla tarpeen
omien järjestelmien osalta, jotta ”estettäisiin kilpailun poistaminen merkityksellisiltä markkinoilta”, edellä olevasta näin
ollen ilmenee, että ensimmäisessä velvoitteessa käytettyä käsitettä ”DSD:n kilpailija” on tulkittava siten, että se ei koske
omia järjestelmiä, vaan pelkästään DSD:n kanssa kilpailevia kollektiivisia järjestelmiä.
130   Tällainen tulkinta käsitteestä ”DSD:n kilpailija” on lisäksi vahvistettu eräässä päätöksen kohdassa, jossa on nimenomaisesti
todettu, että se, että ”kilpailevat järjestelmät” käyttävät yhdessä jätehuoltolaitteistoja, ei koske omia järjestelmiä. Hylätäkseen
DSD:n esittämän väitteen sitä vastaan, että kilpailevat järjestelmät käyttävät yhteisesti keräysastioita, komissio korostaa,
että kyseinen väite koskee ”ainoastaan sitä, voivatko oman jätehuoltoratkaisun harjoittajat kerätä tai ostaa pakkauksia loppukäyttäjien
läheltä eikä se näin ollen koske keräysastioiden antamista kilpailevien järjestelmien käyttöön” (ks. riidanalaisen päätöksen
169 perustelukappaleessa oleva alaviite 16). Tässä lainauksessa, jossa asetetaan vastakkain omat järjestelmät ja kilpailevat
järjestelmät, suljetaan selvästi pois se, että omat järjestelmät käyttävät yhteisesti jätehuoltolaitteistoja, ja niin voivat
siis tehdä ainoastaan kilpailevat järjestelmät eli DSD:n kanssa kilpailevat kollektiiviset järjestelmät.
131   Tässä yhteydessä ei ole tarvetta vastata kantajan väitteisiin, jotka koskevat riidanalaisen päätöksen lainvastaisuutta siltä
osin kuin ensimmäinen velvoite koskee omia järjestelmiä.
132   Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin ei voi myöskään ottaa huomioon tiettyjä komission vastauskirjelmässään esittämiä väitteitä,
joiden mukaan yhteiskäyttö voisi olla tarpeen, silloin kun liikevaihto on pieni sellaisten omien järjestelmien osalta, jotka
huolehtivat postimyynnin yhteydessä toimitetuista pakkauksista, ja, kun kyseessä ovat kuluttajiin rinnastettavat keräyspaikat,
tilanteessa, jossa on mahdollista ottaa käyttöön vain yksi keräyslaitteisto esimerkiksi sairaalaan. Näitä väitteitä ei näet
ole esitetty riidanalaisessa päätöksessä (liikevaihto) tai ne ovat ristiriidassa kyseisen päätöksen kanssa (sairaala), ja
komission käsittelyn kuluessa esittämillä väitteillä ei voida korjata sitä, että riidanalaisen päätöksen perustelut ovat tältä
osin riittämättömiä (ks. vastaavasti yhdistetyt asiat C‑329/93, C‑62/95 ja C‑63/95, Saksa ym. v. komissio, tuomio 24.10.1996,
Kok. 1996, s. I‑5151, 47 ja 48 kohta ja asia T‑93/02, Confédération nationale du Crédit Mutuel v. komissio, tuomio 18.1.2005,
Kok. 2005, s. II‑143, 126 kohta).
3.
Toinen osa, joka koskee mahdottomuutta asettaa velvoite EY 81 artiklan 1 kohdan ja EY 82 artiklan mahdollisen rikkomisen korjaamiseksi
a)     Asianosaisten lausumat
133   Kantaja väittää vastauksena vastineessa esitettyihin väitteisiin (ks. 94 kohta), että EY 81 artiklan 1 kohdan tai EY 82 artiklan
mahdollinen rikkominen, johon komissio on vedonnut, on pelkästään spekulatiivinen, eikä sillä voida perustella ensimmäistä
velvoitetta, jonka tavoitteena voi – joka tapauksessa – olla vain kilpailun poistamisen ehkäiseminen niillä markkinoilla,
joilla kilpailunrajoitus on todettu eli kuluttajien luota tapahtuvan keräyksen markkinoilla.
134   Ensinnäkin kantaja huomauttaa, että ainoa päätöksessä yksilöity EY 81 artiklan 1 kohdassa tarkoitettu kilpailunrajoitus on
DSD:n jätehuoltoyritysten hyväksi tekemä yksinoikeuslauseke (ks. 28–32 kohta). Tämä rajoitus koskee kuluttajien luota tapahtuvan
keräyksen markkinoita, ja se estää muita jätehuoltoyrityksiä tarjoamasta palvelujaan DSD:lle, minkä johdosta jätehuoltoyritysten
välinen kilpailu sopimusalueella vähenee tuntuvasti (riidanalaisen päätöksen 123, 124 ja 140 perustelukappale). Komissio on
kuitenkin myöntänyt mainitulle rajoitukselle poikkeusluvan EY 81 artiklan 3 kohdan perusteella (ks. 37–41 kohta) siltä osin
kuin sillä ei ole voitu poistaa kilpailua kuluttajien luota tapahtuvan keräyksen markkinoilla (riidanalaisen päätöksen 158
ja 178 perustelukappale). Tässä tilanteessa kantaja väittää, että ensimmäisellä velvoitteella, jonka ilmoitettuna tavoitteena
on antaa kilpailijoille mahdollisuus päästä tuotantoketjun aikaisempaan vaiheeseen sijoittuville, kuluttajien luota tapahtuvan
keräyksen järjestämisen markkinoille (riidanalaisen päätöksen 162 ja 177 perustelukappale), ei ole yhtymäkohtaa edellä mainittuun
kilpailunrajoitukseen, joka ei koske DSD:n kilpailijoita järjestämisen markkinoilla, vaan DSD:n sopimuskumppaneina olevien
jätehuoltoyritysten kilpailijoita. Ensimmäisellä velvoitteella ei siis voida vahvistaa kilpailua kuluttajien luota tapahtuvan
keräyksen markkinoilla.
135   Toiseksi kantaja toteaa, että komissio ei voi asettaa velvoitetta estääkseen väitetyn uhan, joka koskee kilpailunrajoitusta
tai väärinkäyttöä johdetuilla markkinoilla eli kuluttajan luota tapahtuvan keräyksen järjestämisen markkinoilla, joilla ei
ole todettu mitään EY 81 artiklan 1 kohdassa tarkoitettua kilpailunrajoitusta, eikä kyseisen rajoituksen osalta ole etenkään
myönnetty poikkeuslupaa EY 81 artiklan 3 kohdan perusteella. Kantaja huomauttaa tältä osin komission toteavan päätöksessä
selvästi, että palvelusopimuksessa ei ole myönnetty DSD:lle yksinoikeutta sen sopimuskumppaneiden jätehuoltolaitteistojen
käyttömahdollisuuksien osalta (ks. 36 kohta). Samoin komissio korostaa kantajan mukaan, että järjestämisen markkinoilla ei
ole olemassa mitään kilpailunrajoitusta (riidanalaisen päätöksen 86 perustelukappale). Kantaja toteaa myös, ettei minkään
seikan perusteella voida päätellä, että se saattaisi tehdä sopimuksen tällaisesta yksinoikeusvelvoitteesta sopimuskumppaniensa
kanssa tai edellyttää tällaista yksinoikeutta yksipuolisesti. Tässä tilanteessa kantaja väittää, että EY 81 artiklan 3 kohdan
soveltamisen kannalta huomioon otettavien markkinoiden on oltava samat kuin ne, joita tutkitaan EY 81 artiklan 1 kohdan perusteella.
Lisäksi EY 81 artiklan 3 kohdan tutkinnan kohteen tavoin mahdollisuutta asettaa velvoite asetuksen N:o 17 8 artiklan 1 kohdan
perusteella rajoittaa samalla tavalla EY 81 artiklan 1 kohdan perusteella todettu kilpailunrajoitus. Asetuksen N:o 17 8 artiklaa
ei siis voida käyttää velvoitteen asettamisen oikeudellisena perustana väitetyn kilpailuongelman ratkaisemiseksi.
136   Kolmanneksi kantaja katsoo, että vaikka komissio saattoi asettaa poikkeuslupapäätöksessä velvoitteen fiktiivisen kilpailunrajoituksen
ehkäisemiseksi johdetuilla markkinoilla, se ei olisi saanut tehdä sitä sellaisen velvoitteen muodossa, joka nojautuu itsenäiseen
perusteeseen (asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohdan b alakohta), vaan sen olisi pitänyt asettaa se sellaisen ehdon muodossa,
jonka johdosta sopimukselle ”voidaan myöntää poikkeuslupa” (yhdistetyt asiat T‑79/95 ja T‑80/95, SNCF ja British Railways
v. komissio, tuomio 22.10.1996, Kok. 1996, s. II‑1491, 63 kohta ja sitä seuraavat kohdat). Tämä on kantajan mukaan vahvistettu
myös komission päätöskäytännössä (johon viitataan kantajan vastauksessa, alaviite 20 ja 21), jossa komission poikkeuslupapäätöksiin
on melkein aina liitetty ehtoja eikä velvoitteita, jos ja siltä osin kuin komissio on katsonut, että tietty käyttäytyminen
on tarpeen EY 81 artiklan 3 kohdassa tarkoitetun kilpailun poistamisen estämiseksi.
137   Komissio väittää aluksi, että edellä mainittua väitettä ei voida ottaa tutkittavaksi, koska kyse on ensimmäisen oikeusasteen
tuomioistuimen työjärjestyksen 48 artiklan 2 kohdassa tarkoitetusta myöhässä esitetystä uudesta perusteesta. Lisäksi komissio
huomauttaa, että ensimmäisen velvoitteen tavoitteena on taata DSD:n esittämät sitoumukset tiettyjen hallinnollisen menettelyn
kuluessa yksilöityjen ongelmien ja tiettyjen näihin sitoumuksiin liittyvien epäselvyyksien korjaamiseksi. On siis merkityksellistä
selvittää, voitiinko toimintatapaa, jonka omaksumisesta DSD on luopunut, tutkia EY 81 artiklan 1 kohdan perusteella. Komissio
esittää kuitenkin päätöksessä tämän osalta huolensa, jotka koskevat jätehuoltoyritysten hyväksi tehtyä yksinoikeuslauseketta
ja tämän lisäksi myös kysymystä kilpailijoiden mahdollisuudesta käyttää DSD:n sopimuskumppaneina olevien jätehuoltoyritysten
laitteistoja. Komissio korostaa lisäksi, että sen EY 81 artiklan perusteella esittämää arviointia ei saa rajoittaa pelkästään
kuluttajan luota tapahtuvan keräyksen markkinoihin, joihin liittyy joka tapauksessa kaksi puolta – jätehuoltoyritysten tarjoamat
palvelut ja DSD:n ja muiden kollektiivisten järjestelmien kysymät palvelut –, vaan se voi koskea myös palvelusopimuksen mahdollisia
vaikutuksia tuotantoketjun myöhempään vaiheeseen sijoittuviin järjestämisen markkinoihin.
b)     Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen arviointi asiasta
i) Tutkittavaksi ottaminen
138   Vastauksena siihen komission vaatimukseen, jolla pyritään siihen, että DSD:n edellä mainitut väitteet jätetään tutkimatta,
koska ne muodostavat työjärjestyksen 48 artiklan 2 kohdassa tarkoitetun myöhässä esitetyn uuden perusteen, on korostettava,
että vaikka kyseisessä määräyksessä kielletään todella uusien perusteiden esittäminen asian käsittelyn kuluessa, peruste,
jolla laajennetaan aikaisemmin kanteessa nimenomaisesti tai implisiittisesti esitettyä kanneperustetta, joka on läheisesti
sidoksissa siihen, on otettava sellaisenaan tutkittavaksi. Kanneperusteen tueksi esitettyä väitettä kohdellaan samalla tavoin
(ks. mm. asia T‑231/99, Joynson v. komissio, tuomio 21.3.2002, Kok. 2002, s. II‑2085, 156 kohta).
139   Esillä olevassa asiassa DSD:n vastauksessaan esittämillä väitteillä kuitenkin vain laajennetaan niitä kanteessa esitettyjä
väitteitä, joilla tuetaan ensimmäisen velvoitteen lainvastaisuutta EY 81 artiklaan nähden. Näillä väitteillä lisäksi vain
vastataan komission vastineessaan esittämiin väitteisiin oikeudenkäynnin kohteen keskittämiseksi toteamukseen siitä, että
riidanalaisella päätöksellä myönnetään kilpailunrajoitukselle EY 81 artiklan 3 kohdan perusteella poikkeuslupa ja tähän poikkeuslupaan
liitetään velvoite, joka perustuu tarpeeseen suojella kilpailua. Erityisesti on korostettava, että kantajan väite, jonka mukaan
ensimmäisellä velvoitteella rikotaan asetuksen N:o 17 8 artiklaa ja joka on esitetty ensimmäistä kertaa vastauksessa, liittyy
läheisesti EY 81 artiklan 3 kohdan rikkomista koskevaan väitteeseen, joka on esitetty ensimmäisessä kanneperusteessa, koska
kyseisessä perusteessa riitautetaan ensimmäisen velvoitteen lainmukaisuus sovellettavan lainsäädännön kannalta ja koska komissiolla
on mahdollisuus juuri asetuksen N:o 17 8 artiklan perusteella liittää velvoite EY 81 artiklan 3 kohdan perusteella tehtyyn
poikkeuslupapäätökseen.
140   Komissiolla on joka tapauksessa ollut mahdollisuus esittää kantajan vastaukseen esittämässään vastauksessa ja suullisessa
käsittelyssä huomautuksensa siitä, minkä se katsoo muodostavan uuden perusteen.
141   Edellä olevasta ilmenee, että komission vaatimus, jonka mukaan kantajan esittämät väitteet on jätettävä tutkimatta siltä osin
kuin on kyse mahdollisuudesta asettaa velvoite EY 81 artiklan 1 kohdan ja EY 82 artiklan rikkomista koskevan mahdollisen uhan
poistamiseksi, on hylättävä.
ii) Asiakysymys
142   Näin ollen on tutkittava ne kantajan esittämät väitteet, joiden mukaan komissio ei voinut esillä olevassa asiassa liittää
EY 81 artiklan 3 kohdan perusteella tehtyyn poikkeuslupapäätökseen asetuksen N:o 17 8 artiklan perusteella asetettua velvoitetta.
143   EY 81 artiklan 3 kohdan mukaan on mahdollista julistaa, että EY 81 artiklan 1 kohdan määräykset eivät koske yritysten välistä
sopimusta, joka osaltaan tehostaa tuotantoa tai tuotteiden jakelua taikka edistää teknistä tai taloudellista kehitystä (ensimmäinen
edellytys) jättäen kuluttajille kohtuullisen osuuden näin saatavasta hyödystä (toinen edellytys) asettamatta asianomaisille
yrityksille rajoituksia, jotka eivät ole välttämättömiä mainittujen tavoitteiden toteuttamiseksi (kolmas edellytys), ja antamatta
näille yrityksille mahdollisuutta poistaa kilpailua merkittävältä osalta kysymyksessä olevia tuotteita (neljäs edellytys).
144   Lisäksi komissio voi asetuksen N:o 17 8 artiklan 1 kohdan perusteella liittää EY 81 artiklan 3 kohdan nojalla tehtyyn poikkeuslupapäätökseen
ehtoja ja velvoitteita.
145   Tässä yhteydessä on aluksi korostettava, että kantajan riidanalaisesta päätöksestä esittämä kuvaus on virheellinen. Riidanalaisessa
päätöksessä ei näet ole missään komission EY 81 artiklan perusteella tekemän arvioinnin vaiheessa rajoituttu tutkimaan pelkästään
niitä vaikutuksia, joita jätehuoltoyritysten hyväksi tehdyllä yksinoikeuslausekkeella on kilpailuun, vaan siinä on myös tarkasteltu
kysymystä mahdollisuudesta käyttää jätehuoltoyritysten laitteistoja.
146   Tämä on totta niin EY 81 artiklan 1 kohtaa koskevan arvioinnin osalta (riidanalaisen päätöksen 28–32 ja 33–36 perustelukappale)
kuin EY 81 artiklan 3 kohtaa koskevan arvioinnin osalta (ks. tämän sopimusmääräyksen kolmen ensimmäisen soveltamisedellytyksen
osalta riidanalaisen päätöksen 37–39 perustelukappale, joissa arviointi keskittyy jätehuoltoyrityksiin, ja 40 ja 41 perustelukappale,
joissa kilpailun säilyttämistä koskevaa edellytystä tutkitaan jätehuoltoyritysten suhteen, mutta myös ja ennen kaikkea DSD:n
kanssa kilpailevien kollektiivisten järjestelmien suhteen).
147   Päätöksessä tyydytään viittamaan vain siltä osin kuin on kyse komission esittämistä selityksistä poikkeuslupapäätökseen asetuksen
N:o 17 8 artiklan perusteella liitettyjen velvoitteiden perustelemiseksi tarpeeseen taata DSD:n kilpailijoille mahdollisuus
käyttää niiden jätehuoltoyritysten laitteistoja, jotka ovat tehneet DSD:n kanssa palvelusopimuksen, ja näin on tehty pesäeron
tekemiseksi niihin varauksiin, jotka kantaja oli tehnyt yhden 71 perustelukappaleessa esitetyn sitoumuksen osalta, sekä sen
välttämiseksi, ettei kilpailu häviä kuluttajien luota tapahtuvan keräyksen markkinoilta ja tuotantoketjun aikaisempaan vaiheeseen
sijoittuvilta kuluttajien luota tapahtuvan keräyksen järjestämisen markkinoilta (ks. 42 ja 45 kohta).
148   Lisäksi kantaja erottaa väitteissään keinotekoisesti kuluttajien luota tapahtuvan keräyksen markkinat, jotka se pyrkii rajaamaan
pelkästään niihin jätehuoltoyrityksiin, joita DSD käyttää, ja niihin jätehuoltoyrityksiin, jotka eivät ole tehneet palvelusopimusta
DSD:n kanssa, kuluttajien luota tapahtuvan takaisinoton ja hyödyntämisen järjestämisen markkinoista, jotka koskevat DSD:tä
ja sen kilpailijoita. Todellisuudessa, kuten päätöksessä esitetään (ks. 41 kohta), merkitystä on pikemminkin annettava kysymykselle
siitä, onko DSD:n kanssa kilpaileville kollektiivisille järjestelmille annettava mahdollisuus käyttää DSD:n sopimuskumppaneiden
jätehuoltolaitteistoja, jotta ne voivat päästä kuluttajan luota tapahtuvan pakkausten keräyksen markkinoille ja tämän johdosta
toimia tuotantoketjun aikaisempaan vaiheeseen sijoittuvilla kuluttajien luota tapahtuvan pakkausten takaisinoton ja niiden
hyödyntämisen järjestämisen markkinoilla.
149   Näin ollen ei voida väittää, että poikkeuslupapäätös koskee pelkästään EY 81 artiklan 1 kohdan arvioinnin yhteydessä yksilöityä
kilpailunrajoitusta eli jätehuoltoyritysten hyväksi tehtyä yksinoikeuslauseketta. Päätös koskee näet kokonaisuudessaan palvelusopimusta,
jonka DSD on ilmoittanut ja jota on tarkennettu niillä eri sitoumuksilla, jotka kyseinen yritys on esittänyt sen soveltamisedellytysten
selventämiseksi.
150   Näin ollen on otettava huomioon se, että komissio on suostunut myöntämään palvelusopimukselle poikkeusluvan sen vuoksi, että
DSD on vakuuttanut sen muun muassa siitä, että yksikään kyseisen sopimuksen määräyksistä ei ole omiaan sitomaan jätehuoltoyrityksiä
DSD:hen ja että DSD ei panisi vireille lopettamiskannetta kolmansia vastaan yhteiskäytön tilanteessa. Nämä vakuutukset ovat
ratkaisevia, koska komissio on saattanut niiden perusteella katsoa, että kilpailun säilyttämiseen liittyvä poikkeusluvan edellytys
on esillä olevassa asiassa täyttynyt. Tältä osin on korostettava, että komissio on hallinnollisessa menettelyssä selkeästi
todennut, että jos tällaisia vakuutuksia ei anneta, sillä ei ole aikomusta hyväksyä palvelusopimusta tai myöntää sille poikkeuslupaa,
vaan että se aikoi joko katsoa, että sitä, että DSD:n kilpailijoiden mahdollisuutta käyttää DSD:n sopimuskumppaneiden jätehuoltolaitteistoja
on mahdollisesti rajoitettu, on pidettävä sellaisenaan kilpailunrajoituksena (ks. 33 kohta), tai pohtia sitä, voitiinko DSD:n
käyttäytymistä, jolla pyritään estämään sen kilpailijoiden mahdollisuus käyttää mainittuja laitteistoja, tulkita EY 82 artiklan
perusteella (ks. 35 kohta).
151   Näin ollen, koska komissio teki poikkeuslupapäätöksen nojautumalla jätehuoltoyritysten hyväksi tehtyä yksinoikeuslauseketta
koskevaan arviointiinsa ja ottamalla huomioon tarpeen säilyttää kilpailu siten, että DSD:n kanssa kilpailevilla kollektiivisilla
järjestelmillä on mahdollisuus käyttää DSD:n sopimuskumppaneiden jätehuoltolaitteistoja (ks. 118 ja 128 kohta), komissio ei
ole ensimmäistä velvoitetta asettaessaan rikkonut EY 81 artiklan 3 kohtaa tai asetuksen N:o 17 8 artiklaa.
152   Viimeiseksi kantaja väittää, että vaikka komissiolla oli mahdollisuus asettaa riidanalaisessa päätöksessä DSD:lle tietty velvollisuus,
se saattoi kuitenkin asettaa tällaisen velvollisuuden ainoastaan ehdon eikä velvoitteen muodossa, sen vuoksi että velvoitteeseen
liittyvät oikeudelliset seuraukset ovat merkittävämpiä kuin ehtoon liittyvät. Asetuksen N:o 17 8 artiklan 3 kohdan b alakohdan
perusteella näet komissio voi peruuttaa päätöksensä tai muuttaa sitä taikka kieltää osapuolten tietyt toimet, jos osapuolet
rikkovat jotakin päätökseen liitettyä velvoitetta, ja komissio voi saman asetuksen 15 artiklan 2 kohdan b alakohdan perusteella
määrätä sakon, jos kantaja rikkoo velvoitetta.
153   On kuitenkin korostettava, että asetuksen N:o 17 8 artiklan 1 kohdassa säädetään, että poikkeuslupapäätöksiin voidaan liittää
ehtoja ja velvoitteita, eikä siinä tarkenneta, millä edellytyksin komission on päätettävä näiden mahdollisuuksien välillä.
Lisäksi koska EY 81 artiklan 3 kohta muodostaa yritysten hyväksi poikkeuksen EY 81 artiklan 1 kohdassa esitettyyn yleiseen
sääntöön, komissiolla on oltava poikkeusta koskevien yksityiskohtaisten sääntöjen osalta laajaa harkintavaltaa, mutta sen
on noudatettava EY 81 artiklassa sen toimivallalle asetettuja rajoja (asia 17/74, Transocean Marine Paint v. komissio, tuomio
23.10.1974, Kok. 1974, s. 1063, Kok. Ep. II, s. 363, 16 kohta).
154   Se, että komissio on muissa asioissa katsonut parhaammaksi asettaa ehtoja kuin velvoitteita, ei voi sellaisenaan riittää kyseenalaistamaan
asetuksessa N:o 17 annettua mahdollisuutta liittää poikkeuslupapäätöksen pikemminkin velvoitteita kuin ehtoja.
155   Edellä olevasta ilmenee, että komissio ei ole rikkonut EY 81 artiklan 3 kohtaa tai asetuksen N:o 17 8 artiklaa, kun se on
esillä olevassa asiassa liittänyt poikkeuslupapäätökseen velvoitteen, joka koskee tarvetta varmistaa, että DSD:n kanssa kilpailevat
kollektiiviset järjestelmät voivat käyttää yhteisesti DSD-järjestelmässä käytettyjä yritysten jätehuoltolaitteistoja.
4.
Neljäs osa, joka koskee suhteellisuusperiaatteen loukkaamista
156   Vaikka jätehuoltolaitteistojen yhteiskäyttö olisikin tarpeen kilpailun säilyttämiseksi, kantaja väittää kuitenkin, että ensimmäinen
velvoite on suhteeton, koska ensinnäkin sillä rikotaan pakkausasetusta, toiseksi se johtaa kilpailun vääristymiseen DSD:n
vahingoksi, kolmanneksi se vaikuttaa kohtuuttoman haitallisesti Der Grüne Punkt ‑tavaramerkkiin ja neljänneksi sillä loukataan
DSD:n perusoikeutta saada asiansa käsitellyksi tuomioistuimissa.
a)     Pakkausasetuksen väitetty rikkominen
Asianosaisten lausumat
157   Kantaja väittää, että ensimmäinen velvoite on suhteeton, koska DSD:n jätehuoltolaitteistojen yhteiskäyttö on ristiriidassa
pakkausasetuksessa vahvistetun tavaroita koskevan vastuun periaatteen kanssa. Kyseisen velvoitteen mukaan pakkausten valmistajien
ja myyjien on täytettävä hyödyntämiskiintiöt ”niiden liikkeelle laskemien pakkausten osalta” (asetuksen 6 §:n liitteessä I
olevan 1 kohdan 1 alakohdan ensimmäinen virke). Lisäksi kollektiiviseen järjestelmään osallistuttaessa valmistajan tai myyjän
vastuu näiden pakkausten osalta on siirretty kyseisen järjestelmän ylläpitäjälle, jonka on ”saatettava hyödynnettäväksi sille
tuodut pakkaukset” (asetuksen 6 §:n 3 momentin toinen virke) ja täytettävä hyödyntämiskiintiöt ”siltä osin kuin on kyse pakkauksista,
joiden osalta valmistajat ja myyjät osallistuvat [sen] järjestelmään” (asetuksen 6 §:n liitteessä I olevan 1 kohdan 1 alakohdan
toinen virke). Tämän konkreettiseen pakkaukseen perustuvan lähestymistavan johdosta on kantajan mukaan laitonta lunastaa pakkauksia
muista järjestelmistä asetuksessa säädettyjen hyödyntämiskiintiöiden täyttämiseksi. Tässä yhteydessä kantaja väittää, että
sen kanssa kilpailevien järjestelmien on lähtökohtaisesti täytettävä takaisinotto‑ ja hyödyntämisvelvoitteensa omilla jätehuoltolaitteistoillaan
eli ”järjestelmän jätehuoltolaitteistoilla” (asetuksen liitteessä I olevan 3 kohdan 3 alakohdan seitsemäs alakohta).
158   Näin ollen kahden kilpailevan järjestelmän käyttäessä yhteisesti jätehuoltolaitteistoja, konkreettisen pakkauksen lajitteleminen
johonkin näistä järjestelmistä ei pääsääntöisesti ole mahdollista. Kantaja huomauttaa tältä osin, että riidanalaisessa päätöksessä
(riidanalaisen päätöksen 170 perustelukappale) mainittu ”[kerättyjen] pakkausmäärien [osoittaminen] aiheuttajakohtaisesti
jakamalla ne kiintiöihin” edellyttää kalliita ja monitahoisia lajittelua koskevia arviointeja. Lisäksi komission käyttämä
esimerkki paperista ja pahvista on johtanut epäoikeudenmukaisiin tuloksiin siltä osin kuin kerätyn määrän osuus, joka muodostuu
DSD:lle osoitetuista pakkauksista ja joka määritetään lajittelua koskevien arviointien avulla, oli alun perin 25 prosenttia,
vaikka niiden pakkauksien osuus, joiden osalta DSD on todellisuudessa myöntänyt lisenssin, oli huomattavasti alhaisempi kuin
kyseinen kiintiö. Tällaisen ratkaisun yleistäminen kaikkiin pakkauksiin ei ole DSD:n kannalta hyväksyttävää.
159   Lisäksi kantaja väittää, että asetuksen johdosta se, että omat järjestelmät käyttävät yhteisesti jätehuoltolaitteistoja, on
lainvastaista, koska kyseisissä järjestelmissä ei pääsääntöisesti voida kerätä pakkauksia kuluttajan läheisyydessä. Kun komissio
näin ollen väittää, ettei DSD voi vedota pakkausasetukseen suhteessa sopimuskumppaneihinsa (riidanalaisen päätöksen 167 perustelukappale),
se jättää ottamatta huomioon sen, että asetuksen tavoitteena on myös suojata kantajaa kilpailun vääristymiseltä.
160   Komissio väittää, että kantajan laatima esitys asetuksesta ei pidä paikkaansa, kun otetaan huomioon se, että hyödyntämiskiintiöt
eivät perustu konkreettisiin pakkauksiin tai markkinoille saatettujen pakkausten kokonaismäärään, vaan asianomaisen järjestelmän
hoidettavaksi annettuun pakkausmäärään. Landbell puolestaan väittää, että jätehuoltolaitteistojen yhteiskäyttö on joka tapauksessa
yhteensopivaa pakkausasetuksen kanssa, johon vuonna 1998 tehdyn muutoksen tarkoituksena oli vahvistaa kilpailua kollektiivisten
järjestelmien välillä.
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen arviointi asiasta
161   Kantaja väittää lähinnä, että DSD:n kanssa palvelusopimuksen tehneiden yritysten jätehuoltolaitteiden yhteiskäytön johdosta
kantaja ei voi ottaa takaisin ja hyödyntää pakkauksia, jotka asianomainen pakkausten valmistaja tai myyjä on antanut konkreettisesti
sen hoidettavaksi, pakkausasetuksessa vahvistetun tavaraa koskevan vastuun periaatteen mukaisesti. Koska DSD näin ollen ei
saa ensimmäisen velvoitteen mukaan riitauttaa yhteiskäyttöä, sillä vahingoitetaan suhteettomasti niitä oikeuksia ja velvollisuuksia,
joita DSD:llä on kyseisen asetuksen perusteella.
162   Asianosaisille on esitetty suullisessa käsittelyssä kysymyksiä kollektiivisten järjestelmien ja omien järjestelmien toimintaa
koskevien yksityiskohtaisten sääntöjen osalta, jotta ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen olisi mahdollista selvittää,
missä asemassa pakkaus sellaisenaan – jota kantaja kutsuu ”konkreettiseksi pakkaukseksi” – on täytettäessä asetuksessa asetettuja
takaisinotto‑ ja hyödyntämisvelvoitteita. Tämän ristiriitaisen esityksen perusteella ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin
voi todeta seuraavaa.
163   Yhtäältä on korostettava, että pakkausasetuksen 6 §:n liitteessä I vahvistetut hyödyntämiskiintiöt on laskettu prosentuaalisesti
siitä liikkeelle saatetusta massasta, joka on todellisuudessa otettu takaisin ja hyödynnetty, eikä asianomaisten pakkausten
määrän tai tyypin mukaan. Asetuksen 6 §:n liitteessä I olevassa 1 kohdan 1 alakohdassa todetaan siten, että pakkausten valmistajien
ja myyjien on täytettävä liikkeelle laskemiensa pakkausten hyödyntämistä koskevat vaatimukset, ja tämä koskee myös kollektiivisten
järjestelmien toimijoita siltä osin kuin on kyse pakkauksista, joiden osalta valmistajat tai myyjät osallistuvat tällaisiin
järjestelmiin. Tältä osin asetuksen 6 §:n liitteessä I olevan 1 kohdan 2 alakohdassa tarkennetaan, että merkitykselliset pakkausmäärät
määritetään ”prosentuaalisesti massasta”, riippumatta siitä, onko kyse valmistajan tai myyjän liikkeelle laskemista pakkauksista
vai pakkauksista, joiden osalta valmistaja tai myyjä osallistuu kollektiiviseen järjestelmään. Lisäksi 1.1.2000 lukien omia
järjestelmiä ja kollektiivisia järjestelmiä ovat koskeneet materiaaleittain samat hyödyntämiskiintiöt (riidanalaisen päätöksen
21 perustelukappale).
164   Muussa suhteessa asetuksen 6 §:n 1 momentin neljännestä ja viidennestä virkkeestä ilmenee, että myyjien, joiden myyntipinta-ala
on yli 200 neliömetriä, takaisinotto‑ ja hyödyntämisvelvoite koskee myös sellaisilla tavaramerkeillä varustettuja pakkauksia,
joita ne eivät myy, siltä osin kuin kyseiset pakkaukset ovat niiden valikoimaan kuuluvien pakkausten tyyppisiä, muotoisia
ja kokoisia. Kyseisten myyjien hyödyntämiskiintiötä ei siten lasketa tosiasiassa liikkeeseen lasketut pakkaukset huomioon
ottaen, vaan tyypiltään, muodoltaan ja kooltaan samankaltaisten pakkausten perusteella.
165   Toisaalta edellä olevasta ilmenee, että pakkausten valmistajan tai myyjän tekemä päätös siitä, miten pakkausmäärät jaetaan
eri järjestelmien välillä, ei koske etukäteen määriteltyjä pakkausmääriä vaan näitä pakkauksia vastaavia materiaalimassoja.
Käytännössä tämä merkitsee sitä, että kun pakkausten valmistaja päättää antaa DSD:n tehtäväksi ottaa takaisin ja hyödyntää
puolet sen Saksassa liikkeelle laskemista muovipakkauksista, DSD katsoo, että sille on annettu tehtäväksi ottaa takaisin ja
hyödyntää materiaalimäärä, joka vastaa puolta näistä pakkauksista. Asetuksessa säädettyjen hyödyntämiskiintiöiden täyttämiseksi
DSD:n on siis osoitettava Saksan viranomaisille, että se on saattanut hyödynnykseen 60 prosenttia muovimassasta, jonka kyseinen
valmistaja on sille osoittanut (60 prosenttia on muoviin sovellettava hyödyntämiskiintiö). Samoin jos valmistaja voi osoittaa,
että se on siirtänyt DSD:lle takaisinotto‑ ja hyödyntämisvelvoitteensa siltä osin kuin on kyse puolesta liikkeelle lasketun
muovin määrästä, sen on lisäksi todistettava, että se on ottanut takaisin ja hyödyntänyt jäljelle jäävän materiaalimäärän,
joka vastaa toista puoliskoa, oman järjestelmän tai jonkin toisen kollektiivisen järjestelmän avulla.
166   Lisäksi on korostettava, että kuten päätöksen 170 perustelukappaleessa huomautetaan, jätehuoltolaitteistoihin kerätyt määrät
on täysin mahdollista jakaa kiintiöihin eri järjestelmien välillä. Kantajan oma esimerkki paperi‑ ja pahvipakkauksista, jotka
kerätään DSD-järjestelmässä samaan aikaan kuin painotuotteet (sanoma‑ ja aikakauslehdet), osoittaa, että jätehuoltolaitteistot
voidaan jakaa ongelmitta. Kantaja ei siis voi väittää voivansa kieltää kilpailijoitaan käyttämästä tekniikkaa, jota se itse
käyttää. Landbell on lisäksi suullisessa käsittelyssä vedonnut päätöksen tekemisen jälkeen laadittuun korvaussopimukseen,
jonka perusteella järjestelmän eri ylläpitäjät voivat jakaa käyttämiensä jätehuoltoyritysten hyödyntämät materiaalimäärät
ottamalla huomioon materiaalimäärät, joista ne ovat vastuussa pakkausten valmistajien ja myyjien kanssa allekirjoitettujen
sopimusten perusteella.
167   DSD:n väite, jonka mukaan paperi‑ ja pahvipakkausten sekä painotuotteiden (sanoma‑ ja aikakauslehdet) kerättyjen määrien jakaminen
on monitahoista ja kallista, ei joka tapauksessa voi riittää kyseenalaistamaan ensimmäisen velvoitteen oikeasuhteisuutta pakkausasetukseen
nähden. Vaikka näin oletettaisiin olevan, on todettava, että monitahoisuutta ja kustannuksia koskevat kriteerit eivät ole
kriteereitä, joiden nojalla asetusta voidaan katsoa rikotun, ja että niillä ei sellaisinaan voida perustella sellaisen käyttäytymisen
jatkamista, joka voi johtaa kilpailun poistumiseen relevanteilta markkinoilta. Lisäksi esillä olevassa asiassa päätöksessä
todetaan nimenomaisesti, ettei ensimmäinen velvoite estä DSD:tä alentamasta jätehuoltoyrityksille maksettuja korvauksia, silloin
kun jätehuoltolaitteistoja käytetään yhteisesti, sen valvomiseksi, ettei siltä laskuteta mitään kolmansille tuotettuja palveluja
(ks. 35 kohta). DSD voi siis yhteiskäytön tilanteessa varmistaa, että jätehuoltoyritykselle maksettavassa korvauksessa otetaan
huomioon ainoastaan DSD-järjestelmän lukuun suoritettu takaisinotto‑ ja hyödyntämispalvelu eikä kyseisellä korvauksella rahoiteta
toisen järjestelmän lukuun suoritettua palvelua.
168   Mikään todiste ei tue myöskään sitä DSD:n väitettä, jonka mukaan paperi‑ ja pahvipakkausten sekä painotuotteiden osalta käytetty
kiintiötekniikka olisi johtanut sen osalta epäoikeudenmukaisiin tuloksiin. Joka tapauksessa päätöksessä puollettu yhteiskäyttö
ei uhkaa vahingoittaa DSD:n intressejä nimenomaan juuri siltä osin kuin tällaisen toimenpiteen tavoitteena on taata kullekin
kollektiiviselle järjestelmälle mahdollisuus kerätä pakkaukset, jotka asianomaiset valmistajat ja myyjät ovat sille osoittaneet.
Komissio on sitä paitsi asettanut DSD:lle toisen velvoitteen juuri tämän tavoitteen varmistamiseksi (ks. 213–217 kohta).
169   Tämän johdosta järjestelmien välinen kilpailu ei toteudu konkreettisten pakkausten jakamisen perusteella vaan näitä pakkauksia
vastaavien materiaalimassojen osoittamisen perusteella, joten ensimmäistä velvoitetta ei voida pitää suhteettomana, toisin
kuin kantaja väittää.
170   Edellä olevasta ilmenee, että ensimmäistä velvoitetta ei voida pitää suhteettomana sen vuoksi, että sen väitetään olevan ristiriidassa
pakkausasetuksen kanssa.
171   Viimeiseksi on huomautettava sen kantajan väitteen osalta, jonka mukaan se voi asetuksen perusteella vastustaa DSD-järjestelmässä
käytettyjen jätehuoltolaitteistojen jakamista omien järjestelmien kanssa, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on todennut,
että ensimmäisen velvoitteen soveltamisalan määrittämistä varten käytettyä käsitettä ”DSD:n kilpailijat” on tulkittava siten,
että sillä tarkoitetaan ainoastaan järjestelmiä, joiden osalta jätehuoltolaitteistojen yhteiskäytön varmistaminen on riidanalaisen
päätöksen mukaan välttämätöntä, eli DSD:n kanssa kilpailevia kollektiivisia järjestelmiä. Tässä tilanteessa ensimmäisellä
velvoitteella ei voi olla vaikutusta DSD:llä ehkä olevaan mahdollisuuteen vedota asetukseen vastustaakseen tällaista yhteiskäyttöä
omien järjestelmien kanssa.
b)     Vaara kilpailun vääristymisestä DSD:n vahingoksi
Asianosaisten lausumat
172   Kantaja väittää, että ensimmäinen velvoite on suhteeton, koska sen johdosta sen kilpailijoilla on mahdollisuus valita kohdennetusti
kaikkein kannattavimmat jätehuoltolaitteistot ja jättää kantajalle kaikkein kalleimmat. Omille järjestelmille, joilla ei ole
mitään alueellista kattavuutta koskevaa velvoitetta, on annettu rajoituksetta mahdollisuus tällaiseen toisen hyväksikäyttöön,
kun kyseessä ovat päällekkäiset alat kollektiivisten järjestelmien kanssa eli kotitalouksiin rinnastettavat jätteen syntypaikat
ja postimyynnillä myydyt pakkaukset. Myös muut kollektiiviset järjestelmät saattavat ryhtyä hyväksikäyttöön kantajan vahingoksi,
ja jätehuoltolaitteistojen yhteiskäyttö johtaa intressiristiriitoihin, kun otetaan huomioon se, että DSD ei voi enää säännellä
yksityiskohtaisesti järjestelmänsä organisaatiota, kuten se tällä hetkellä tekee. Kantaja vetoaa lisäksi Saksan viranomaisten
esittämiin huomautuksiin, joissa huomautetaan, että kollektiivisista järjestelmistä saattaa tulla tehottomampia ja että pakkauksista
ja pakkausjätteistä 20.12.1994 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 94/62/EY (EYVL L 365, s. 10) 7 artiklan
1 kohdassa tarkoitettu kilpailun vääristyminen on mahdollista, jos ”omat järjestelmät – – voivat pakkausten jakelualueesta
riippumatta valita sen paikan – joka on mahdollisesti rajattu alueellisesti merkittäviin jätteiden syntypaikkoihin –, jossa
ne keräävät tai ostavat pakkausjätteet”.
173   Komissio, jota Landbell tukee, kiistää ensimmäisestä velvoitteesta DSD-järjestelmälle muodostuvan väitetyn uhan. Koska pakkausasetusta
sovelletaan samalla tavalla kaikkiin kollektiivisiin järjestelmiin, yksikään niistä ei voi toimia ainoastaan väitetysti kannattavimmilla
aloilla. Omien järjestelmien on samoin kerättävä lähtökohtaisesti pakkauksensa paikasta, jossa ne on luovutettu kuluttajalle,
ja niiden keräyspaikkojen rakenne eroaa tästä syystä kollektiivisten järjestelmien keräyspaikkojen rakenteesta.
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen arviointi asiasta
174   Toisin kuin kantaja väittää, jätehuoltolaitteistojen yhteiskäyttö ei voi johtaa siihen, että DSD:n kanssa kilpailevat kollektiiviset
järjestelmät voivat antaa samassa Landissa etusijan kaikkein kannattavimmille alueille muiden sellaisten alueiden vahingoksi,
joista huolehtiminen jäisi DSD‑järjestelmän vastuulle. On nimittäin todettava, että kaikkia kollektiivisia järjestelmiä koskevat
samat velvoitteet riippumatta siitä, onko kyse alueellista kattavuutta, hyödyntämiskiintiöiden täyttämistä tai määrällisten
virtojen todistamista koskevasta velvoitteesta.
175   Päätöksessä todetaan joka tapauksessa nimenomaisesti myös, että ensimmäinen velvoite ei estä DSD:tä alentamasta tämän mukaisesti
jätehuoltoyrityksille maksettuja korvauksia (ks. 35 kohta).
176   Lisäksi siltä osin kuin on kyse jätehuoltolaitteistojen yhteiskäytön väitetystä ristiriidasta direktiivin 94/62 7 artiklan
1 kohdan kanssa, jonka mukaan pakkausten palauttamisen tai keruun varmistamiseksi tarkoitetut järjestelmät on suunniteltava
siten, että vältetään kaupan esteet ja kilpailun vääristyminen, on huomautettava, että riidanalaisella päätöksellä pyritään
nimenomaan varmistamaan kilpailun edellytykset relevanteilla markkinoilla asetuksen tavoitteiden mukaisesti, ja kun kyseistä
asetusta tarkistettiin vuonna 1998, tavoitteena oli mahdollistaa kilpailun edistäminen kollektiivisten järjestelmien välillä
(riidanalaisen päätöksen 169 perustelukappale).
177   Edellä olevasta ilmenee, ettei ensimmäistä velvoitetta voida pitää suhteettomana, sikäli kun sen väitetään aiheuttavan vaara
kilpailun vääristymisestä kantajan vahingoksi.
178   Lisäksi siltä osin kuin on kyse väitetystä kilpailua koskevasta vaarasta, jota ensimmäinen velvoite voisi merkitä, silloin
kun DSD:n sopimuskumppanit ja omat järjestelmät käyttävät yhteisesti jätehuoltolaitteistoja, on huomautettava, että ensimmäisen
oikeusasteen tuomioistuin on edellä katsonut, että ensimmäisen velvoitteen soveltamisalan määrittämistä varten käytettyä käsitettä
”DSD:n kilpailijat” on tulkittava siten, että sillä tarkoitetaan ainoastaan järjestelmiä, joiden osalta jätehuoltolaitteistojen
yhteiskäytön varmistaminen on riidanalaisen päätöksen mukaan välttämätöntä, eli DSD:n kanssa kilpailevia kollektiivisia järjestelmiä.
Tässä tilanteessa ensimmäisellä velvoitteella ei voi olla vaikutusta DSD:n ja omien järjestelmien välisiin suhteisiin.
c)     Väitetty haitta Der Grüne Punkt ‑merkin tehtävälle
Asianosaisten lausumat
179   Kantaja väittää, ensimmäinen velvoite on suhteeton, koska sillä haitataan Der Grüne Punkt ‑merkin alkuperäistä tehtävää, joka
on yksilöidä DSD-järjestelmän eikä minkään muun järjestelmän takaisinotto‑ ja hyödyntämispalvelu. Kantaja huomauttaa tältä
osin, että sen merkki on rekisteröity Saksassa yhteisömerkkinä, joka kiinnitetään DSD-järjestelmään osallistuvien valmistajien
ja myyjien pakkauksiin, ja tavaramerkkinä, joka kiinnitetään DSD-järjestelmässä käytettyihin jätehuoltolaitteistoihin. Erityisesti
useat Saksan tuomioistuimet ovat hyväksyneet Der Grüne Punkt ‑yhteisömerkin alkuperäisen tehtävän (Bundespatentgerichtin (liittovaltion
patenttituomioistuin, Saksa) 18.9.1996 antama tuomio, jonka mukaan merkki on osoitus valmistajan ekologisesta sitoutumisesta;
Landgericht Hamburgin (Hampurin aluetuomioistuin, Saksa) 23.12.1996 antama tuomio ja Kammergericht Berlinin (Berliinin ylin
aluetuomioistuin) 14.6.1994 antama tuomio, joiden mukaan merkillä ilmoitetaan osallistumisesta DSD-järjestelmään; Oberlandesgericht
Kölnin (Kölnin ylin aluetuomioistuin, Saksa) 8.5.1998 antama tuomio, jossa vedotaan merkin keskeiseen merkitykseen sen levittäytyneisyyden
ja tunnettavuuden vuoksi, ja Bundesgerichtshofin (liittovaltion tuomioistuin, Saksa) 15.3.2001 antama tuomio, jonka mukaan
valmistajat ja myyjät ilmoittavat osallistumisestaan DSD-järjestelmään kiinnittämällä merkin pakkauksiinsa). Esillä olevassa
asiassa kantaja väittää, että jätehuoltolaitteistojen yhteiskäytöllä vahingoitetaan Der Grüne Punkt ‑yhteisömerkkiä ja ‑tavaramerkkiä
siltä osin kuin kuluttaja tietää mainosten kautta, että kyseisellä merkillä varustetut pakkaukset kuuluvat DSD-järjestelmään
eivätkä kilpailevaan järjestelmään ja että ne on hävitettävä DSD-järjestelmän keräyslaitteistojen avulla, joissa myös on yleensä
Der Grüne Punkt ‑merkki. Jätehuoltolaitteistoja yhteisesti käytettäessä DSD-järjestelmässä järjestetty takaisinotto ja kerättyjen
pakkausten hyödyntäminen tapahtuu osittain – kuluttajan odotuksista poiketen – DSD:n kilpailijoiden toimesta. DSD-järjestelmän
piiriin kuuluvien jätehuoltolaitteistojen yhteiskäytöllä on siis kuluttajia harhaanjohtava vaikutus.
180   Kantaja toteaa vielä, että se velvoitettiin ensimmäisellä velvoitteella edistämään kilpailua myöntämällä kilpailijoilleen
jätehuoltolaitteistoihin kiinnitettyä Der Grüne Punkt ‑merkkiä koskeva vastikkeeton pakkolisenssi. Tällainen lisenssi on kuitenkin
laiton, koska sillä loukataan asiaan sovellettavia periaatteita (teollis‑ ja tekijänoikeuksien kauppaan liittyvistä näkökohdista
tehdyn sopimuksen (TRIPS-sopimus) (Maailmankauppajärjestön perustamissopimuksen liite 1 C), joka hyväksyttiin Uruguayn kierroksen
monenvälisissä kauppaneuvotteluissa (1986–1994) laadittujen sopimusten tekemisestä Euroopan yhteisön puolesta yhteisön toimivaltaan
kuuluvissa asioissa 22.12.1994 tehdyllä neuvoston päätöksellä 94/800/EY (EYVL L 336, s. 1 ja 214), 21 artikla ja yhteisöjen
tuomioistuimen 15.11.1994 antama lausunto (lausunto 1/94, Kok.1994, s. I‑5267, Kok. Ep. XVI, s. I‑237)).
181   Aluksi komissio huomauttaa, että tietyt kantajan esittämät väitteet eivät koske palvelusopimusta, joka on riidanalaisen päätöksen
kohteena, vaan logon käyttösopimusta, joka on päätöksen 2001/463 kohteena, eikä niitä siis voida tutkia nyt käsiteltävänä
olevan asian yhteydessä. Komissio korostaa, että kantaja näyttää haluavan saada yksinoikeuden käyttää jätehuoltolaitteistoja
siitä syystä, että se antaa niiden omistajalle luvan käyttää laitteistoissaan Der Grüne Punkt -logoa; tätä ei kuitenkaan voida
hyväksyä. Tämä näet merkitsisi sitä, että jätehuoltoyritys, joka kiinnittää Der Grüne Punkt ‑logon pakkausten keräysautoon,
voisi käyttää kyseistä autoa vain DSD-järjestelmän lukuun eikä muiden jätteiden kuljettamiseen. Palvelusopimuksessa ei kuitenkaan
ole määräystä, jolla voitaisiin tukea tätä päättelyä, ja tämän lisäksi myös jätehuoltoyritysten komission lähettämiin tietojensaantipyyntöihin
antamat vastaukset osoittavat muun muassa, että kyseiset yritykset käyttävät ajoneuvojaan muihin tilauksiin. Kantaja ei siis
voi vedota väittämäänsä yksinoikeuteen. Lisäksi komissio korostaa, että kuluttajaa ei petetä, kun hän heittää Der Grüne Punkt
‑logolla varustetun pakkauksen DSD-järjestelmään kuuluvaan keräyslaitteistoon, koska yhteiskäyttöä koskevalla kysymyksellä
ei ole vaikutusta kuluttajan käyttäytymiseen. Lisäksi DSD-järjestelmässä tarjotun takaisinotto‑ ja hyödyntämispalvelun lopullinen
käyttäjä ei ole kuluttaja, vaan pakkausten valmistaja tai myyjä. Näin ollen ei ole olemassa näyttöä siitä, mihin kantaja vetoaa,
eli että väitetty harhaanjohtaminen vahingoittaa Der Grüne Punkt ‑merkkiä.
182   Pakkolisenssin osalta komissio toteaa, että kantaja on jättänyt täsmentämättä, kenelle sen on päätöksen mukaan myönnettävä
lisenssi. Kantaja on komission mukaan edelleen vapaa antamaan jätehuoltoyrityksille luvan käyttää merkkiään, siten että ne
kiinnittävät sen keräysastioihinsa, tai suosittelemaan sitä niille, ja se voi myös peruuttaa niiden saaman luvan.
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen arviointi asiasta
183   Kantaja väittää pääosin, että ensimmäisellä velvoitteella loukataan suhteellisuusperiaatetta, koska yhteiskäyttö vahingoittaa
Der Grüne Punkt ‑merkkiä, jonka avulla sen palvelut voidaan erottaa muiden yritysten tarjoamista palveluista. Koska DSD:n
kanssa kilpailevilla kollektiivisilla järjestelmillä on mahdollisuus käyttää sellaisia jätehuoltoyritysten käyttöön ottamia
jätehuoltolaitteistoja, jotka ovat jo DSD-järjestelmän käytössä, ne hyötyvät siten kantajan mukaan kyseisen merkin tunnettuudesta
kuluttajien keskuudessa, ja kuluttajia johdetaan harhaan, kun ne laittavat pakkauksensa laitteistoihin, joiden ne luulevat
kuuluvan yksin DSD-järjestelmälle eikä kilpailevalle järjestelmälle.
184   On kuitenkin todettava, etteivät nämä perustelut voi menestyä.
185   Ensinnäkin palvelusopimus ei estä DSD:n sopimuskumppanina olevaa jätehuoltoyritystä ehdottamasta omia jätehuoltolaitteistojaan
DSD-järjestelmän kanssa kilpailevalle järjestelmälle. Palvelusopimuksen ehdoissa on nimittäin ainoastaan todettu, että ”mainostaessaan
järjestelmää, jätehuoltoyritys esittää asianmukaisesti ja yleisesti DSD:n myöntämän Der Grüne Punkt ‑logon esimerkiksi painattamalla
sen kirjepaperiin, mainostusvälineisiin ja keräyssäiliöihin sekä tuomalla sen esiin järjestelmää ylläpidettäessä käytetyissä
ajoneuvoissa ja laitteistoissa” (2 kohdan 5 alakohdan ensimmäisen alakohdan neljäs virke) ja että ”jätehuoltoyritys voi käyttää
Der Grüne Punkt ‑logoa vastikkeettomasti” (2 kohdan 5 alakohdan kolmannen alakohdan ensimmäinen virke). Pelkästään se, että
DSD antaa jätehuoltoyritykselle luvan kiinnittää vastikkeettomasti Der Grüne Punkt ‑merkin jätehuoltolaitteistoihinsa, ei
voi antaa DSD:lle oikeutta vaatia mainittujen laitteistojen yksinomaista käyttöoikeutta. Palvelusopimuksesta ilmenee sitä
vastoin, että mainitun logon kiinnittämisellä on tarkoitus vain osoittaa ”myynnin edistämiseksi”, että kyseinen laitteisto
kuuluu DSD-järjestelmän piiriin.
186   Palvelusopimuksen Der Grüne Punkt ‑merkkiä koskevien määräysten perusteella ei näin ollen voida osoittaa, että kyseisen merkin
kiinnittäminen jätehuoltolaitteistoon johtaa siihen, ettei tätä laitteistoa voida käyttää muihin tarkoituksiin.
187   Toiseksi yhdessäkään pakkausasetuksen säännöksessä ei edellytetä keräyslaitteistojen yksilöimistä käytettyyn järjestelmään
nähden. Sitä suuremmalla syyllä yhdenkään asetuksen säännöksen perusteella ei voida todeta, että näin yksilöidyt jätehuoltolaitteistot
on varattava yhtä ainoaa järjestelmää varten, jotta vältettäisiin se, että kuluttaja voi erehtyä sen suhteen, minkä järjestelmän
yhteydessä sen järjestelmään jättämä pakkaus otetaan takaisin ja hyödynnetään. Lisäksi siltä osin kuin on kyse Der Grüne Punkt
‑logon pakkauksiin kiinnittämisen merkityksestä – yksi niistä asetuksen 6 artiklan liitteessä I olevassa 4 kohdan 2 alakohdan
toisessa virkkeessä annetuista mahdollisuuksista, joiden perusteella kuluttaja voi saada selville, että kyseinen pakkaus kuuluu
kollektiivisen järjestelmän piiriin (ks. 6 kohta) –, ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on asiassa T‑151/01, DSD vastaan
komissio, annetun tuomion 133 kohdassa todennut, että kunhan asetuksessa säädetyt hyödyntämiskiintiöt täyttyvät ja kunhan
pakkausmäärien jakaminen järjestelmien kesken toteutetaan kyseessä olevien materiaalimassojen perusteella eikä pakkausten
perusteella sellaisinaan – olipa niissä Der Grüne Punkt ‑logo tai ei –, mainitulla logolla ei ole sellaista merkitystä ja
tärkeyttä kuin kantaja väittää. Niinpä pakkausten valmistajan tai myyjän, joka päättää uskoa DSD:lle osan Saksassa liikkeelle
laskemiensa pakkausten takaisinotosta ja hyödyntämisestä ja joka joko vastaa kyseisten pakkausten loppuosan takaisinotosta
ja hyödyntämisestä itse oman järjestelmän välityksellä tai uskoo sen muun kollektiivisen järjestelmän tehtäväksi, on pelkästään
jaettava materiaalimäärät kyseessä olevien järjestelmien kesken eikä sen tarvitse ratkaista sitä, kuinka loppukuluttajan käyttäytyminen
tosiasiallisesti määritetään, toisin kuin kantaja on väittänyt.
188   Tässä yhteydessä asetuksen säännösten perusteella ei voida todeta, että Der Grüne Punkt ‑merkin kiinnittäminen keräyslaitteistoon
tai pakkaukseen, joka on tarkoitettu otettavaksi takaisin DSD-järjestelmään, voi johtaa siihen, että jätehuoltolaitteistojen
yhteiskäyttö estyy.
189   Kolmanneksi on otettava huomioon se, että asiakirja-aineistosta ilmenee, että kaikissa DSD-järjestelmässä käytetyissä keräyslaitteistoissa
ei ole Der Grüne Punkt ‑logoa. Näin ollen on perusteltua katsoa, että kuluttajat eivät pakkauksia keräyslaitteistoihin jättäessään
yhdistä kyseisiä laitteistoja Der Grüne Punkt ‑merkkiin, vaan siihen pakkaustyyppiin (myyntipakkaukset) ja varsinkin siihen
pakkauksen koosteena olevaan materiaalityyppiin (kevytmateriaalit, paperi ja pahvi, lasi jne.), joka laitetaan erityyppisiin
keräyslaitteistoihin. Kantaja ei osoita tältä osin, että kuluttaja antaa merkitystä sille, että pakkauksen takaisinotto ja
hävittäminen on DSD:n eikä minkään muun kollektiivisen järjestelmän tehtävänä. Kuluttajalla voi tietysti olla ympäristöä koskevia
huolia, mutta siltä osin kuin kaikkia kollektiivisia järjestelmiä koskevat samat velvoitteet, kysymys siitä, mikä järjestelmä
todella vastaa takaisinotosta ja hyödyntämisestä, ei näytä merkitykselliseltä. Olemassa olevien keräyslaitteistojen yhteiskäytöllä
ei kuitenkaan loukata yhtäkään näistä velvoitteista. Kantaja ei myöskään riitauta sitä, että paperi‑ ja pahvipakkaukset kerätään
samoihin laitteistoihin kuin painotuotteet (sanoma‑ ja aikakauslehdet) ja nämä laitteistot kuuluvat kunnille eivätkä DSD-järjestelmälle.
Se ei kuitenkaan tältä kohdin väitä, että koska näihin laitteistoihin on mahdollisesti kiinnitetty Der Grüne Punkt ‑merkki,
kuluttajat katsovat, että painotuotteiden kerääminen ja hyödyntäminen olisi juuri DSD-järjestelmän vastuulla.
190   Tämän perusteella voi olla riittävää, että kuluttajilla olevan sekaantumisvaaran välttämiseksi jaetuissa keräyslaitteistoissa
ilmoitetaan, että pakkaukset kerätään takaisin DSD-järjestelmän lukuun ja yhden tai useiden muiden kilpailevien kollektiivisten
järjestelmien lukuun, ilman että kuitenkaan olisi tarvetta kieltää näiden keräyslaitteistojen yhteiskäyttö kokonaisuudessaan,
kuten kantaja väittää.
191   Viimeiseksi on korostettava, että ensimmäinen velvoite ja keräyslaitteistojen yhteiskäytön tekniset rajoitukset eivät edellytä
sitä, että DSD antaa kilpailijoilleen luvan käyttää Der Grüne Punkt ‑merkkiä. Näin ollen on ymmärrettävää, että jaetuissa
keräyslaitteistoissa ei ole mitään logoa tai merkintää, taikka päinvastoin, että kukin järjestelmä liittää niihin jotakin,
jonka avulla se voidaan yksilöidä. Näin ollen ei voida väittää, että ensimmäisen velvoitteen mukaan DSD:n on myönnettävä kilpailijoilleen
vastikkeeton pakkolisenssi Der Grüne Punkt -merkkiin.
192   Edellä olevasta ilmenee, että ensimmäistä velvoitetta ei voida pitää suhteettomana siltä osin kuin sen väitetään johtavan
siihen, että Der Grüne Punkt ‑merkillä DSD‑järjestelmässä olevalle tehtävälle aiheutuu liiallista vahinkoa.
d)     Ensimmäisen velvoitteen vaikutus oikeuteen saada asiansa käsitellyksi kansallisessa tuomioistuimessa
Asianosaisten lausumat
193   Kantaja huomauttaa, ettei se ensimmäisen velvoitteen mukaan saa ”estää” jätehuoltoyrityksiä tekemästä yhteiskäyttöä koskevia
sopimuksia sen kilpailijoiden kanssa. Tällainen este voisi muodostua siitä, että DSD ryhtyy näitä jätehuoltoyrityksiä vastaan
toimiin kansallisissa viranomaisissa tai tuomioistuimissa vedotakseen siihen, että jätehuoltolaitteistojen yhteiskäyttö on
ristiriidassa asetuksen kanssa. Tässä tilanteessa ensimmäinen velvoite loukkaa siis kantajan mukaan ihmisoikeuksien ja perusvapauksien
suojaamiseksi tehdyn yleissopimuksen 6 artiklassa tarkoitettua perusoikeutta saada asiansa käsitellyksi tuomioistuimissa (asia
222/84, Johnston, tuomio 15.5.1986, Kok. 1986, s. 1651, Kok. Ep. VIII, s. 621, 17 ja 18 kohta ja asia T‑111/96, ITT Promedia
v. komissio, tuomio 17.7.1998, Kok. 1998, s. II‑2937, 60 kohta).
194   Komissio korostaa sitä, ettei ensimmäinen velvoite estä mitenkään kantajaa saattamasta Saksan hallintotuomioistuimen käsiteltäväksi
kysymystä jätehuoltolaitteistojen yhteiskäytön yhteensopivuudesta pakkausasetuksen kanssa (ks. vastaavasti Verwaltungsgerichtshof
Kasselin 20.8.1999 antama tuomio ja Verwaltungsgericht Gießenin 31.1.2001 antama tuomio). Sitoumuksen ja velvoitteiden laillisuuden
tutkiminen kuuluu sitä vastoin yhteisön tuomioistuimille.
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen arviointi asiasta
195   Kantaja väittää lähinnä, että ensimmäinen velvoite estää sitä väittämästä Saksan kansallisissa tuomioistuimissa ja viranomaisissa,
että jätehuoltolaitteistojen yhteiskäyttö on ristiriidassa asetuksen kanssa.
196   Ensimmäistä velvoitetta ei kuitenkaan voida tulkita tällä tavoin. Sen mukaan DSD ei saa estää kilpailevia kollektiivisia järjestelmiä
käyttämästä keräyslaitteistoja yhteisesti. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on edellä todennut, että tämä velvoite on
EY 81 artiklan 3 kohdan ja asetuksen N:o 17 8 artiklan mukainen (ks. 151 kohta), koska se on tarpeen kilpailun säilyttämiseksi
kuluttajien luota tapahtuvan pakkausten keräyksen markkinoilla sekä kuluttajien luota tapahtuvan pakkausten takaisinoton ja
niiden hyödyntämisen järjestämisen markkinoilla.
197   Ensimmäinen velvoite ei kuitenkaan estä DSD:tä ryhtymästä toimiin kansallisissa tuomioistuimissa tai viranomaisissa riitauttaakseen
jätehuoltolaitteistojen yhteiskäytön, jonka sen edellytetään hyväksyvän poikkeuslupapäätöksen perusteella. DSD:llä on siis
mahdollisuus vastustaa sopimuskumppaneidensa jätehuoltolaitteistojen yhteiskäyttöä vetoamalla Saksan pakkausasetuksen tai
muiden kansallisten säännösten rikkomiseen. Vaikka DSD:llä on tämä mahdollisuus, se ei kuitenkaan voi jättää ottamasta huomioon
sitä, että komissio voisi sovellettavien yhteisön oikeuden säännösten perusteella vastedes katsoa, että tällaisella kanteella
rikotaan DSD:lle poikkeuslupapäätöksen vakuudeksi asetettua velvoitetta. Lisäksi on huomautettava, että kun kansalliset tuomioistuimet
ottavat kantaa sopimuksiin tai menettelytapoihin, joista komissio on jo tehnyt päätöksen, ne eivät voi tehdä komission päätöksen
kanssa ristiriidassa olevia päätöksiä, vaikka tämä komission päätös olisi ristiriidassa ensimmäisenä oikeusasteena toimineen
kansallisen tuomioistuimen antaman ratkaisun kanssa (asia C‑344/98, Masterfoods ja HB, tuomio 14.12.2000, Kok. 2000, s. I‑11369,
52 kohta).
198   DSD:n vaatima perusoikeus saada asiansa käsitellyksi kansallisessa tuomioistuimessa ei siis voi johtaa siihen, että yhteisön
oikeuden perusteella tehtyä päätöstä voidaan rikkoa.
199   Edellä olevasta ilmenee, ettei ensimmäistä velvoitetta voida pitää suhteettomana siltä osin kuin sillä väitetään otettavan
DSD:ltä pois oikeus ryhtyä toimenpiteisiin kansallisissa tuomioistuimissa ja viranomaisissa.
5.
Ensimmäistä kanneperustetta koskeva päätelmä
200   Edellä olevasta ilmenee, että ensimmäisen velvoitteen johdosta kantaja ei voi estää kilpailevia kollektiivisia järjestelmiä
käyttämästä sen sopimuskumppanien jätehuoltolaitteistoja. Tämä velvoite perustuu komission tahtoon taata DSD:n kanssa kilpaileville
järjestelmille pääsy kuluttajien luota tapahtuvan keräyksen markkinoille ja tämän johdosta kuluttajien luona tapahtuvan takaisinoton
ja hyödyntämisen järjestämisen markkinoille. Tätä päätelmää ei voida kyseenalaistaa yhdelläkään kantajan ensimmäisen kanneperusteen
yhteydessä esittämällä väitteellä.
201   Ensimmäinen kanneperuste on näin ollen hylättävä kokonaisuudessaan siltä osin kuin on kyse kollektiivisista järjestelmistä.
202   DSD:n tältä osin esittämiin väitteisiin vastaamiseksi ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin katsoo lisäksi tarpeelliseksi
huomauttaa (ks. 121 kohta), että ensimmäisen velvoitteen soveltamisalan määrittelemiseksi käytetyllä käsitteellä ”DSD:n kilpailijat”
ei tarkoiteta omia järjestelmiä, koska päätöksestä ilmenee, että kyseiset järjestelmät toimivat ainoastaan relevanttien markkinoiden
reuna-alueilla ja niillä on näissä päällekkäisyystilanteissa riittävät mahdollisuudet käyttää muita kuin DSD-järjestelmän
käyttämiä yrityksiä tai keräyslaitteistoja.
203   Koska ensimmäinen velvoite ei koske omia järjestelmiä, kantajan tältä osin esittämiin väitteisiin ei näin ollen ole tarpeen
ottaa kantaa tämän enempää.
B
Toinen kanneperuste, jonka mukaan riidanalaisen päätöksen 3 artiklan a alakohtaan sisältyvä velvoite on ristiriidassa EY 86
artiklan 2 kohdan kanssa
1.
Asianosaisten lausumat
204   Kantaja huomauttaa, että ympäristön suojelemiseksi se kerää ja hyödyntää pakkauksia koko Saksan alueella mukaan lukien kiinnostamattomat
maaseutualueet. Se toteaa myös, että kaikkien Landien toimivaltaiset viranomaiset ovat antaneet DSD-järjestelmälle toimiluvan.
Kantaja on kuitenkin sitä mieltä, että näiden toimilupien vaikutuksesta sen hoidettavaksi on annettu EY 86 artiklan 2 kohdassa
tarkoitettu yleisiin taloudellisiin tarkoituksiin liittyvä palvelu. Kantaja tarkentaa tältä osin, että sillä, että Landin
viranomaiset voivat hyväksyä minkä tahansa kollektiivisen järjestelmän ylläpitäjän, ei ole merkitystä, koska EY 86 artiklan
2 kohdassa viitataan yksinomaan yleisiin taloudellisiin tarkoituksiin liittyvän palvelun tuottamiseen eikä EY 86 artiklan
1 kohdassa tarkoitettujen erityisoikeuksien tai yksinoikeuksien olemassaoloon. Tässä yhteydessä kantaja väittää, että DSD:n
tehtäväksi annettujen takeisiin liittyvien velvoitteiden toteuttaminen (säännöllinen keräys koko alueelta, hyödyntämiskiintiö
ja määrällisiä virtoja koskeva näyttö) vaarantuu ensimmäisen velvoitteen mukaisella jätehuoltolaitteistojen yhteiskäytöllä,
koska sillä voidaan kyseenalaistaa DSD-järjestelmän saama toimilupa. Lisäksi tällainen yhteiskäyttö johtaa kilpailun vääristymiseen
DSD:n vahingoksi, koska viimeksi mainitun kilpailijat voivat käyttää hyväkseen sen järjestelmää. Tämän johdosta EY 81 artiklassa
vahvistettuja kilpailusääntöjä ei pitäisi soveltaa tähän erityistapaukseen siltä osin kuin niiden johdosta DSD:lle kuuluvan
erityisen tehtävän suorittaminen epäonnistuu.
205   Komissio ja Landbell korostavat sitä, ettei kantaja ole näyttänyt toteen yhteiskäytön muodostamaa uhkaa sen toiminnalle tai
yleisiin taloudellisiin tarkoituksiin liittyvän palvelun piiriin kuuluvalle väitetylle tehtävälle, koska mainittu yhteiskäyttö
ei häiritse millään tavalla DSD:n käyttämiä jätehuoltoyrityksiä. Landbell toteaa myös, että kiinnostamattomien maaseutualueiden
hoitaminen muodostaa olennaisen osan niiden kollektiivisten järjestelmien asiakkaiden pyytämistä palveluista, jotka vaativat,
että ne pystyvät hyötymään keräyksestä koko asianomaisella alueella voidakseen itse vapautua omista asetukseen perustuvista
velvoitteistaan.
2.
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen arviointi asiasta
206   EY 86 artiklan 2 kohdan mukaan yrityksiin, jotka tuottavat yleisiin taloudellisiin tarkoituksiin liittyviä palveluja, sovelletaan
perustamissopimuksen määräyksiä ja varsinkin kilpailusääntöjä siltä osin kuin ne eivät oikeudellisesti tai tosiasiallisesti
estä yrityksiä hoitamasta niille uskottuja erityistehtäviä. Kyseisessä artiklassa määrätään myös, että kaupan kehitykseen
ei saa vaikuttaa tavalla, joka olisi ristiriidassa yhteisön etujen kanssa.
207   Esillä olevassa asiassa on korostettava, että vaikka oletetaan, että kantaja tuottaa EY 86 artiklan 2 kohdassa tarkoitettua
yleisiin taloudellisiin tarkoituksiin liittyvää palvelua samoin kuin kaikki muut Landien viranomaisten hyväksymät kollektiiviset
järjestelmät, sitä että riidanalaisella päätöksellä voidaan kyseenalaistaa kyseisen tehtävän hoitaminen, ei ole näytetty toteen.
208   Toisin kuin kantaja on ensimmäisen kanneperusteen yhteydessä väittänyt, sen DSD:lle asetetun velvoitteen perusteella, jonka
mukaan se ei saa estää jätehuoltoyrityksiä tekemästä DSD:n kilpailijoiden kanssa sopimuksia, joissa näille viimeksi mainituille
annetaan lupa käyttää jätehuoltoyritysten säiliöitä ja muita pakkausten keräys‑ ja lajittelulaitteistoja, eikä panemasta näitä
sopimuksia täytäntöön, ei nimittäin voida mitenkään osoittaa, että riidanalaisella päätöksellä vaarannetaan DSD-järjestelmälle
uskotun takaisinotto‑ ja hyödyntämispalvelun hoitaminen taloudellisesti hyväksyttävin ehdoin.
209   Erityisesti minkään asiakirja-aineistoon sisältyvän seikan perusteella ei voida päätellä, että riidanalainen päätös voi johtaa
siihen, ettei DSD pysty enää keräämään säännöllisesti pakkauksia koko Saksan alueelta, ettei se voi täyttää asetuksessa asetettuja
hyödyntämiskiintiöitä tai ettei se voi toimittaa todisteita asetuksessa vaadituista määrällisistä virroista. Samoin ensimmäisen
oikeusasteen tuomioistuin on jo päätellyt ensimmäisen kanneperusteen yhteydessä, ettei kantaja ole osoittanut, että ensimmäisen
velvoitteen täyttäminen voisi johtaa kilpailun vääristymiseen sen vahingoksi.
210   Tämän perusteella toinen kanneperuste on hylättävä.
C
Kolmas kanneperuste, jonka mukaan riidanalaisen päätöksen 3 artiklan b alakohtaan sisältyvä velvoite on ristiriidassa EY 81
artiklan 3 kohdan ja EY 86 artiklan 2 kohdan kanssa
211   Kantaja väittää, että riidanalaisen päätöksen 3 artiklan b alakohtaan sisältyvällä velvoitteella (jäljempänä toinen velvoite),
jonka mukaan ”DSD ei saa vaatia jätehuoltoyrityksiltä, jotka tekevät DSD:n kilpailijoiden kanssa sopimuksia säiliöiden tai
muiden laitteistojen yhteiskäytöstä käytettyjen myyntipakkausten keräämistä ja lajittelua varten, että näiden on esitettävä
DSD:lle todisteita pakkausmääristä, joita ei ole kerätty DSD-järjestelmää varten”, rikotaan EY 81 artiklan 3 kohtaa ja EY
86 artiklan 2 kohtaa. Se viittaa tältä osin aikaisemmin ensimmäisen ja toisen kanneperusteen yhteydessä esitettyihin väitteisiin.
212   Lisäksi kantaja korostaa, että Saksan viranomaiset ovat pakkausasetuksessa velvoittaneet sen hyödyntämään ”todellisuudessa
kerätyn pakkausmäärän” (ks. asetuksen 6 artiklan liitteessä I olevan 1 kohdan 5 alakohta) ja että ne vaativat tätä määrää
koskevana näyttönä jätehuoltoyrityksiä ilmoittamaan sille joka kuukausi ”kerätyt määrät”. Toisen velvoitteen mukaan DSD ei
kuitenkaan saa vaatia näiltä jätehuoltoyrityksiltä, että ne toimittavat sille todisteet ”pakkausmääristä, joita ei ole kerätty
DSD-järjestelmää varten” jätehuoltolaitteistojen yhteiskäytön tapauksessa. Riidanalaisen päätöksen mukaan kyseinen velvoite
on tarpeen, ”jotta DSD:n kilpailijat voisivat vapaasti käyttää jätehuoltolaitteistojen yhteiskäytön yhteydessä [niiden lukuun]
kerättyjä pakkausmääriä” (riidanalaisen päätöksen 182 perustelukappale). Tässä yhteydessä kantaja toteaa, että toisen velvoitteen
tavoitteena on taata se, että kerättyjä määriä ei yhteiskäytön tapauksessa käytetä DSD:n käsittelemien määrällisten virtojen
todistamiseen, vaan ne osoitetaan sitä vastoin kilpailijoille. Tällä velvoitteella ei kuitenkaan saisi sulkea pois DSD:n mahdollisuutta
pyytää jätehuoltoyrityksiä toimittamaan sille tiedot kaikista keräyslaitteistoista kerätyistä pakkauksista, jotta se voi toimittaa
todisteet kerätyistä määristä.
213   Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin korostaa aluksi, ettei kantaja esitä kolmannessa kanneperusteessaan sellaisia uusia
tai nimenomaisia väitteitä, joilla voitaisiin osoittaa, miltä osin toinen velvoite on ristiriidassa EY 81 artiklan 3 kohdan
ja EY 86 artiklan 2 kohdan kanssa. Tässä tilanteessa kolmas kanneperuste on hylättävästä samoista syistä, jotka on esitetty
ensimmäisen ja toisen kanneperusteen yhteydessä.
214   Lisäksi ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin toteaa, että komissio ja DSD ovat olleet suullisessa käsittelyssä samaa mieltä
siitä, miten riidanalaisen päätöksen 3 artiklan b alakohdassa määritellyn toisen velvoitteen sisältöä on tulkittava.
215   Kun otetaan huomioon asianosaisten ja väliintulijan lausumat ja vastaukset suullisessa käsittelyssä esitettyihin kysymyksiin,
ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin katsoo, että vaikka DSD ei toisen velvoitteen sanamuodon mukaan voi vaatia jätehuoltoyrityksiä
toimittamaan sille tietoja niistä pakkausmääristä, jotka on kerätty kilpailevaa kollektiivista järjestelmää varten, DSD:llä
on kuitenkin edelleen mahdollisuus vaatia mainittuja yrityksiä toimittamaan sille vaadittavat tiedot, jotta se voi esittää
todisteet DSD-järjestelmää varten kerätyistä määristä. Kyseinen tiedonsaantioikeus on lisäksi nimenomaisesti mainittu riidanalaisen
päätöksen 175 perustelukappaleessa.
216   Kun komissiolle on esitetty tältä osin kysymyksiä suullisessa käsittelyssä, se on todennut, ettei toinen velvoite estä kantajaa
saamasta selville jätehuoltoyritysten keräämien pakkausten kokonaismäärää eikä sitä osuutta näistä pakkauksista, joka kuuluu
DSD:lle, ja se on huomauttanut, että merkitystä on pääasiassa sillä, ettei DSD pyri osoittamaan itselleen näiden jätehuoltoyritysten
kilpailevan järjestelmän lukuun keräämiä pakkausmääriä. Tämä komission näkemys on myös kantajan omaksuma näkemys (ks. 212
kohta).
217   Tämän perusteella toista velvoitetta on tulkittava siten, että yhtäältä DSD ei saa vaatia niiltä jätehuoltoyrityksiltä, jotka
ovat sen sopimuskumppaneita palvelusopimuksen nojalla, että nämä osoittavat sille kilpailevan järjestelmän lukuun kerätyt
pakkausmäärät, ja toisaalta, että kyseinen velvoite ei estä DSD:tä saamasta selville jätehuoltoyritysten keräämien pakkausten
kokonaismäärää ja sitä osuutta näistä pakkauksista, joka kuuluu DSD:lle.
D
Neljäs kanneperuste, joka liittyy riidanalaisen päätöksen 72 perustelukappaleessa esitetyn sitoumuksen kumoamista koskevaan
vaatimukseen ja jonka mukaan perusoikeutta saada asiansa käsitellyksi tuomioistuimissa on loukattu
1.
Asianosaisten lausumat
218   Kantaja huomauttaa, että se on komission pyynnöstä antanut sitoumuksen ”luopua [Landgericht Kölnin] 18 päivänä maaliskuuta
1997 antaman tuomion mukaisista [kielto]vaatimuksista sekä VfW:tä vastaan että vastaavissa muissa tapauksissa” (riidanalaisen
päätöksen 72 perustelukappale), sen jälkeen kun DSD oli nostanut kanteen vastustaakseen sitä, että VfW käyttää vastikkeettomasti
DSD-järjestelmän jätehuoltolaitteistoja. Kantajan mukaan tällä sitoumuksella loukataan perusoikeutta saada asiansa käsitellyksi
tuomioistuimissa (em. asia ITT Promedia v. komissio, tuomion 60 kohta). Tämä loukkaus on sitäkin ilmeisempi, koska DSD:n yhtä
sen kilpailijaa vastaan nostama kieltokanne ei ole ”ilmeisesti täysin perusteeton” eikä se näin ollen merkitse väärinkäyttöä
Saksan oikeuden perusteella (em. asia ITT Promedia v. komissio, tuomion 56 kohta). Landgericht Kölnin tuomiosta näet ilmenee,
että DSD saattaa vaatia pätevästi tuomioistuimessa Saksan vilpillistä kilpailua koskevan lain perusteella, että VfW ei saa
käyttää vastikkeettomasti DSD:n rahoittamia jätehuoltolaitteistoja. Tämän tuomion mukaan näiden laitteistojen yhteiskäyttö
edellyttää DSD:n lupaa ja ”eräänlaisen lupamaksun” suorittamista suoraan DSD:lle.
219   Komissio, jota Landbell tukee, huomauttaa kantajan arvostelevan sitoumusta, joka on annettu useiden kolmansien komissiolle
esittämiin sellaisiin huomautuksiin vastaamiseksi, joiden mukaan DSD ei riidanalaisen päätöksen 71 perustelukappaleessa esitetystä
sitoumuksesta poiketen antanut mahdollisuutta käyttää vapaasti sen sopimuskumppaneiden jätehuoltolaitteistoja. Komissio korostaa
näin ollen, että jos kantaja ei voi estää jätehuoltoyrityksiä antamasta lupaa käyttää yhteisesti niiden laitteistoja, sillä
ei voi myöskään olla oikeutta kieltää kilpailijalta tätä yhteiskäyttöä.
2.
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen arviointi asiasta
220   On huomautettava, että sen jälkeen kun virallisessa lehdessä oli julkaistu ilmoitus, jonka mukaan komissio aikoi hyväksyä
DSD-järjestelmää koskevat eri sopimukset, useat kolmannet, joita asia koskee, ottivat komissioon yhteyttä ilmoittaakseen sille,
että niistä sitoumuksista poiketen, jotka DSD oli antanut hallinnollisen menettelyn tässä vaiheessa siltä osin kuin on kyse
kolmansille annetusta mahdollisuudesta käyttää vapaasti DSD:n sopimuskumppaneiden jätehuoltolaitteistoja, DSD vastusti tuomioistuimessa
näiden laitteistojen yhteiskäyttöä. Landgericht Kölnin 18.3.1997 antamassa tuomiossa tuotiin siten selvästi julki DSD halu
vastustaa omaa järjestelmää, VfW:tä, joka toivoi voivansa käyttää vastikkeettomasti DSD-järjestelmän tietyissä saksalaisissa
sairaaloissa käyttämiä jätehuoltolaitteistoja.
221   Komissio totesi tässä yhteydessä DSD:lle 21.8.1997 päivätyllä kirjeellä, että toiminta, jolla kolmansia estetään käyttämästä
sen sopimuskumppanien jätehuoltolaitteistoja, saattaisi kuulua EY 82 artiklan soveltamisalaan, ja se korosti sitä, että kyseisellä
toiminnalla saattoi olla merkitystä poikkeuslupamenettelyn kannalta siltä osin kuin EY 81 artiklan 3 kohdassa esitetyn neljännen
edellytyksen mukaan poikkeuksen saamiseksi ilmoitettu sopimus ei saa antaa mahdollisuutta poistaa kilpailua merkittävältä
osalta kysymyksessä olevia tuotteita.
222   Tämän kannanoton jälkeen DSD antoi seuraavan sitoumuksen – joka on esitetty riidanalaisen päätöksen 72 perustelukappaleessa
–, vastatakseen komission 21.8.1997 päivätyssä kirjeessään esittämiin huolenaiheisiin.
”[DSD] on valmis luopumaan Kölnin maaoikeuden 18 päivänä maaliskuuta 1997 antaman tuomion mukaisista [kielto]vaatimuksista
sekä VfW:tä vastaan että vastaavissa muissa tapauksissa. [DSD] pidättää itselleen edelleen oikeuden vaatia tiedottamista ja
korvauksia jätehuoltoyrityksiltä, jotka ovat sopimussuhteessa [DSD] kanssa.”
223   Tältä osin ei voida väittää, että tällaisella sitoumuksella loukataan DSD:llä olevaa oikeutta saada asiansa käsitellyksi tuomioistuimissa.
DSD on näet vapaasti ehdottanut tätä sitoumusta komissiolle välttääkseen sen, että kyseinen toimielin ryhtyy toimenpiteisiin
21.8.1997 päivätyn kirjeensä johdosta. DSD on siis sen periaatteen nojalla, jonka mukaan on mahdollista luopua vetoamasta
olemassa olevaan oikeuteen, omasta tahdostaan ja asiasta täysin tietoisena ilmoittanut komissiolle luopuvansa ryhtymästä toimenpiteisiin
saksalaisissa tuomioistuimissa niiden sopimusten kyseenalaistamiseksi, joita DSD:n kanssa palvelusopimuksen tehneet jätehuoltoyritykset
mahdollisesti laatisivat niiden eri järjestelmien kanssa, jotka saattoivat olla kiinnostuneita käyttämään yhteisesti näiden
yritysten jätehuoltolaitteistoja.
224   Lisäksi on korostettava, että 72 perustelukappaleessa esitettyyn sitoumukseen sisältyvä DSD:n luopuminen ei ole tapahtunut
ilman komission vastasuoritusta.
225   On kiistatonta, että komissio ei ole DSD:n toimittaman sitoumuksen johdosta aloittanut menettelyä EY 82 artiklan nojalla toisin
kuin mitä tapahtui logon käyttöä koskevan sopimuksen suhteen, jonka osalta komissio aloitti tällaisen menettelyn kolmansien,
joita asia koskee, virallisessa lehdessä julkaistun ilmoituksen perusteella esittämien huomautusten johdosta.
226   Samoin ei ole kiistetty, etteikö komissio olisi ottanut huomioon DSD:n esittämää sitoumusta, siten ettei sen tarvinnut enää
tarkemmin tutkia sitä, oliko olemassa mahdollinen kilpailuongelma siltä osin kuin on kyse esimerkiksi omien järjestelmien
mahdollisuudesta käyttää jätehuoltolaitteistoja sairaaloissa Saksassa tai muilla markkinalohkoilla. Tällainen arviointi olisi
saattanut olla tarpeen, jotta komissio olisi voinut tutkia vaikutuksen, joka DSD:n käyttäytymisellä oli mahdollisesti sen
asian yhteydessä, jossa Landgericht Köln antoi tuomion 18.3.1997, sen tekemään arviointiin palvelusopimuksesta EY 81 artiklan
1 ja 3 kohdan perusteella. Esillä olevassa asiassa komission tältä osin tekemä arviointi on jäänyt epämääräiseksi, ja näin
on, vaikka päätöksessä todetaan, että vaikuttaa epätodennäköiseltä, että sairaaloilla on useampia keräyslaitteistoja piirissään
(riidanalaisen päätöksen 128 perustelukappale). Tämän väitteen perusteella ei voida sanoa mitään siitä, mihin tulokseen mahdollinen
yksityiskohtainen arviointi kilpailun edellytyksistä sairaaloihin toimitettujen pakkausten keräyksen alalla olisi voinut johtaa.
227   Tässä tilanteessa komissio on voinut todeta perustellusti EY 81 artiklan 3 kohtaan ja asetuksen N:o 17 8 artiklaan nähden,
ettei se voinut tyytyä DSD:n antamaan sitoumukseen siltä osin kuin oli kyse kollektiivisten järjestelmien mahdollisuudesta
käyttää DSD:n sopimuskumppaneiden jätehuoltolaitteistoja, vaan että sen oli mentävä pidemmälle ja liitettävä poikkeuslupapäätöksen
velvoite, jonka avulla voitiin varmistaa, ettei palvelusopimus antanut DSD:lle mahdollisuutta poistaa kilpailua relevanteilta
markkinoilta.
228   Tältä osin sen perusteella, että ensimmäinen velvoite ei koske omia järjestelmiä sen vuoksi, että ei ollut tarpeen varmistaa,
että kyseiset järjestelmät voivat käyttää DSD:n sopimuskumppaneiden jätehuoltolaitteistoja, koska jätehuoltoyritykset, jotka
eivät ole tehneet palvelusopimusta DSD:n kanssa, tarjosivat vaihtoehtoisia ratkaisuja (ks. 120–129 kohta ja riidanalaisen
päätöksen 159 perustelukappale), ei voida päätellä, että riidanalaisen päätöksen 72 perustelukappaleessa esitetty sitoumus
olisi laiton, koska sillä ei ratkaista riidanalaisen päätöksen yhteydessä yksilöityä kilpailuongelmaa. Kyseinen sitoumus on
nimittäin eri logiikan mukainen kuin se, jonka perusteella komissio laati ensimmäisen velvoitteen. Kun tämän velvoitteen tavoitteena
on taata EY 81 artiklan 3 kohdassa esitetyn neljännen edellytyksen täyttyminen eli varmistaa, ettei palvelusopimuksella poisteta
kilpailua relevanteilta markkinoilta, sitoumuksella pyritään pelkästään helpottamaan komission työtä sen antaessa puuttumattomuustodistusta
tai tehdessä poikkeuslupapäätöstä. Kuten edellä 225 ja 226 kohdassa on kuitenkin todettu, DSD:n antaman sitoumuksen perusteella
komissio on voinut jättää arvioimatta kysymyksiä, jotka saattoivat sellaisenaan kyseenalaistaa riidanalaisen päätöksen tai
johtaa EY 82 artiklan mukaisen menettelyn aloittamiseen.
229   Edellä olevasta ilmenee, että kantajan antama sitoumus, joka on esitetty riidanalaisen päätöksen 72 perustelukappaleessa,
ei loukkaa sen oikeutta saada asiansa käsitellyksi tuomioistuimissa, koska DSD on antanut sen asiasta tietoisena siinä tarkoituksessa,
että komissio lakkaa tutkimasta kysymyksiä, jotka saattavat johtaa EY 82 artiklan mukaisen menettelyn aloittamiseen tai kyseenalaistaa
komission EY 81 artiklan perusteella tekemän arvioinnin.
230   Tämän perusteella neljäs kanneperuste on hylättävä.
231   Kaikesta edellä olevasta ilmenee, että kanne on hylättävä kokonaisuudessaan sekä siltä osin kuin se koskee ensimmäistä ja
toista velvoitetta että siltä osin kuin se koskee riidanalaista päätöstä kokonaisuudessaan tai pelkästään riidanalaisen päätöksen
72 perustelukappaleessa esitettyä sitoumusta.

Oikeudenkäyntikulut
232   Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen työjärjestyksen 87 artiklan 2 kohdan mukaan asianosainen, joka häviää asian, on velvoitettava
korvaamaan oikeudenkäyntikulut, jos vastapuoli on sitä vaatinut. Työjärjestyksen 87 artiklan 3 kohdan mukaan ensimmäisen oikeusasteen
tuomioistuin voi kuitenkin määrätä oikeudenkäyntikulut jaettaviksi asianosaisten kesken tai määrätä, että kukin vastaa omista
kuluistaan, jos asiassa osa vaatimuksista ratkaistaan toisen asianosaisen ja osa toisen asianosaisen hyväksi. Esillä olevassa
asiassa ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin katsoo, että ensimmäisen velvoitteen sisällön osalta omaksuttu tulkinta, jonka
mukaan kyseinen velvoite koskee pelkästään DSD:n kanssa kilpailevia kollektiivisia järjestelmiä eikä omia järjestelmiä, ja
toisen velvoitteen sisällön osalta omaksuttu tulkinta johtavat siihen, että kantajan näiltä kohdin esittämät väitteet ovat
osittain oikeutettuja. Tämän perusteella ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin katsoo, että esillä olevan asian olosuhteissa
on oikeudenmukaista määrätä, että komissio korvaa yhden neljänneksen kantajan oikeudenkäyntikuluista, ja se vastaa yhdestä
neljänneksestä omista oikeudenkäyntikuluistaan. Kantaja vastaa kolmesta neljänneksestä omista oikeudenkäyntikuluistaan, ja
se korvaa kolme neljännestä komission oikeudenkäyntikuluista ja Landbellin oikeudenkäyntikulut.
Näillä perusteilla
YHTEISÖJEN ENSIMMÄISEN OIKEUSASTEEN TUOMIOISTUIN (ensimmäinen jaosto)
on ratkaissut asian seuraavasti:
1)
Kanne hylätään.
2)
Kantaja, Der Grüne Punkt – Duales System Deutschland GmbH, vastaa kolmesta neljänneksestä omista oikeudenkäyntikuluistaan,
ja se velvoitetaan korvaamaan kolme neljännestä komission oikeudenkäyntikuluista ja Landbell AG Rückhol-Systemen oikeudenkäyntikulut.
3)
Komissio vastaa yhdestä neljänneksestä omista oikeudenkäyntikuluistaan, ja se velvoitetaan korvaamaan yksi neljännes kantajan
oikeudenkäyntikuluista.
García-Valdecasas
Cooke
Labucka
Julistettiin Luxemburgissa 24 päivänä toukokuuta 2007.
E. Coulon

J. D. Cooke
kirjaaja

jaoston puheenjohtaja
Sisällys
Asiaa koskevat oikeussäännöt
A Asetus pakkausjätteiden syntymisen ehkäisemisestä
B Der Grüne Punkt – Duales System Deutschland GmbH:n kollektiivinen järjestelmä, logon käyttöä koskeva sopimus ja palvelusopimus
Tosiseikat
Riidanalainen päätös
A DSD:n ja jätehuoltoyritysten välinen sopimussuhde
B EY 81 artiklan 1 kohtaa koskeva arviointi
1. Jätehuoltoyritysten hyväksi tehty yksinoikeuslauseke
2. Mahdollisuus käyttää jätehuoltoyritysten laitteistoja
C EY 81 artiklan 3 kohtaa koskeva arviointi
D Komission poikkeuslupapäätökseen liittämät velvoitteet
E Päätelmät
F Päätösosa
Asian käsittelyn vaiheet ja asianosaisten vaatimukset
Oikeudellinen arviointi
A Ensimmäinen kanneperuste, jonka mukaan riidanalaisen päätöksen 3 artiklan a alakohtaan sisältyvä velvoite on ristiriidassa
EY 81 artiklan 3 kohdan ja suhteellisuusperiaatteen kanssa
1. Tarve saada DSD:n suostumus käytettäessä jätehuoltolaitteistoja yhteisesti
a) Asianosaisten lausumat
b) Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen arviointi asiasta
2. Ensimmäinen osa, joka koskee jätehuoltolaitteistojen yhteiskäytön tarpeen puuttumista
a) Asianosaisten lausumat
b) Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen arviointi asiasta
i) Yhteiskäytön tarve kilpailevien kollektiivisten järjestelmien osalta
ii) Väitetty yhteiskäytön tarve omien järjestelmien osalta
3. Toinen osa, joka koskee mahdottomuutta asettaa velvoite EY 81 artiklan 1 kohdan ja EY 82 artiklan mahdollisen rikkomisen
korjaamiseksi
a) Asianosaisten lausumat
b) Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen arviointi asiasta
i) Tutkittavaksi ottaminen
ii) Asiakysymys
4. Neljäs osa, joka koskee suhteellisuusperiaatteen loukkaamista
a) Pakkausasetuksen väitetty rikkominen
Asianosaisten lausumat
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen arviointi asiasta
b) Vaara kilpailun vääristymisestä DSD:n vahingoksi
Asianosaisten lausumat
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen arviointi asiasta
c) Väitetty haitta Der Grüne Punkt ‑merkin tehtävälle
Asianosaisten lausumat
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen arviointi asiasta
d) Ensimmäisen velvoitteen vaikutus oikeuteen saada asiansa käsitellyksi kansallisessa tuomioistuimessa
Asianosaisten lausumat
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen arviointi asiasta
5. Ensimmäistä kanneperustetta koskeva päätelmä
B Toinen kanneperuste, jonka mukaan riidanalaisen päätöksen 3 artiklan a alakohtaan sisältyvä velvoite on ristiriidassa EY
86 artiklan 2 kohdan kanssa
1. Asianosaisten lausumat
2. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen arviointi asiasta
C Kolmas kanneperuste, jonka mukaan riidanalaisen päätöksen 3 artiklan b alakohtaan sisältyvä velvoite on ristiriidassa EY
81 artiklan 3 kohdan ja EY 86 artiklan 2 kohdan kanssa
D Neljäs kanneperuste, joka liittyy riidanalaisen päätöksen 72 perustelukappaleessa esitetyn sitoumuksen kumoamista koskevaan
vaatimukseen ja jonka mukaan perusoikeutta saada asiansa käsitellyksi tuomioistuimissa on loukattu
1. Asianosaisten lausumat
2. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen arviointi asiasta
Oikeudenkäyntikulut
*
Oikeudenkäyntikieli: saksa.