CELEX: 62008TJ0427
Kartellit tai muut yhteistoimintajärjestelyt
Määräävän markkina-aseman väärinkäyttö
Kantelun hylkäävä päätös
Sveitsiläisten kellonvalmistajien kieltäytyminen toimittamasta varaosia itsenäisille kellonkorjaajille
Yhteisön etu
Merkitykselliset markkinat
Ensimarkkinat ja jälkimarkkinat
Perusteluvelvollisuus
Ilmeinen arviointivirhe

Tosiseikat
Kantaja, Confédération européenne des associations d’horlogers-réparateurs (CEAHR), on voittoa tavoittelematon yhdistys, joka
muodostuu seitsemästä itsenäisten kellonkorjaajien etuja valvovasta kuuden jäsenvaltion kansallisesta yhdistyksestä.
Kantaja teki 20.7.2004 useista kellonvalmistuksen alalla toimivista yrityksistä (jäljempänä sveitsiläiset kellonvalmistajat),
joihin kuuluu myös väliintulija, Euroopan yhteisöjen komissiolle kantelun, jossa se ilmoitti näiden yritysten välisen sopimuksen
tai yhdenmukaistetun menettelytavan olemassaolosta ja siitä, että nämä valmistajat ovat kieltäytyneet jatkamasta varaosien
toimittamista itsenäisille kellonkorjaajille, johtuvasta määräävän markkina-aseman väärinkäytöstä.
Komissio ilmoitti kantajalle 28.4.2005 päivätyllä kirjeellä kantelua koskevan alustavan kantansa (jäljempänä alustava kanta).
Se totesi, että se ei ollut löytänyt tutkimuksessaan mitään näyttöä luksuskellojen valmistajien välisen yhdenmukaistetun menettelytavan
tai sopimuksen olemassaolosta. Lisäksi se katsoi, ettei ollut olemassa erillisiä korjaus- ja huoltopalveluiden markkinoita
mutta että näiden palveluiden tarjoaminen oli ominaista luksuskellojen markkinoille, joilla oli erittäin paljon kilpailua.
Se päätyi tämän perusteella siihen, että kantelussa esitetyt seikat eivät olleet EY 81 ja EY 82 artiklan vastaisia.
Kantaja esitti komissiolle 20.7.2005 päivätyllä kirjeellä alustavaa kantaa koskevat huomautuksensa, joissa se edelleen katsoi,
että se, että sveitsiläiset kellonvalmistajat kieltäytyivät jatkamasta varaosien toimittamista, merkitsi yhteisön kilpailusääntöjen
rikkomista.
Komissio ilmoitti kantajalle 13.12.2007 päivätyllä kirjeellä, että se pysyi [EY] 81 ja [EY] 82 artiklan mukaisten komission
menettelyjen kulusta 7.4.2004 annetun komission asetuksen (EY) N:o 773/2004 (EUVL L 123, s. 18) 7 artiklan 1 kohdan mukaisesti
kantajan kantelussaan esittämien tosiseikkojen ja oikeudellisten seikkojen ja kantajan muiden huomautusten tutkimisen jälkeen
alustavassa päätelmässään eli siinä, ettei asiaan liittynyt sellaista riittävää yhteisön etua, jonka perusteella olisi jatkettava
tapahtuneeksi väitettyjen rikkomisten tutkimista. Kantaja vastasi tähän kirjeeseen 30.1.2008 päivätyllä kirjeellä ja ilmoitti
pysyvänsä alkuperäisessä kannassaan.
Komissio teki 10.7.2008 päätöksen K(2008) 3600 (jäljempänä riidanalainen päätös), jolla se hylkäsi kantelun vedoten siihen,
ettei asiaan liittynyt sellaista riittävää yhteisön etua, jonka perusteella olisi jatkettava tapahtuneeksi väitettyjen rikkomisten
tutkimista.
Komissio perusti tämän riittävän yhteisön edun puuttumista koskevan johtopäätöksensä neljään keskeiseen seikkaan.
Ensinnäkin komissio totesi, että kantelu koski korkeintaan pieniä ja siten taloudelliselta merkitykseltään vähäisiä markkinoita
tai pientä ja siten taloudelliselta merkitykseltään vähäistä markkinalohkoa (riidanalaisen päätöksen 8 kohta).
Toiseksi komissio lisäsi, että se ei voinut käytettävissään olevien tietojen perusteella päätyä siihen, että sveitsiläisten
kellonvalmistajien välillä olisi olemassa kilpailua rajoittava yhteistoimintajärjestely tai yhdenmukaistettu menettelytapa,
ja että oli erityisesti epätodennäköistä, että niiden käyttöön ottamat valikoivat jakelujärjestelmät eivät kuuluisi [EY] 81
artiklan 3 kohdan soveltamisesta tiettyihin vertikaalisten sopimusten ja yhdenmukaistettujen menettelytapojen ryhmiin 22.12.1999
annetussa komission asetuksessa (EY) N:o 2790/1999 (EYVL L 336, s. 21) myönnetyn ryhmäpoikkeuksen soveltamisalaan (riidanalaisen
päätöksen 43 kohta).
Kolmanneksi komissio totesi, että se oli tutkinut luksus- ja arvokellojen ensimarkkinoita ja kaksia myynnin jälkeisiä markkinoita
eli luksus- ja arvokellojen varaosien ja korjaus- ja huoltopalveluiden markkinoita ja että se oli päätellyt alustavasti, että
nämä kahdet myynnin jälkeiset markkinat eivät muodostaneet erillisiä markkinoita ja että näin ollen ei näyttänyt olevan olemassa
määräävää markkina-asemaa, joten kysymyksellä määräävän markkina-aseman väärinkäytöstä ei ollut merkitystä (riidanalaisen
päätöksen 44 kohta).
Neljänneksi komissio totesi, että sen tapahtuneeksi väitetyistä rikkomisista suorittama arviointi huomioon ottaen oli ilmeistä,
että vaikka kantelun tutkimiseen kohdistettaisiin lisäresursseja, kyseisen rikkomisen toteamisen todennäköisyys olisi yhä
vähäinen, joten tällainen resurssien kohdentaminen olisi suhteetonta (riidanalaisen päätöksen 8 ja 45 kohta). Komissio lisäsi,
että joka tapauksessa silloin, kun yhteisön kilpailusääntöjä voitaisiin todeta rikotun, kansalliset kilpailuviranomaiset tai
kansalliset tuomioistuimet, jotka ovat toimivaltaisia soveltamaan EY 81 ja EY 82 artiklaa, näyttäisivät soveltuvan hyvin käsittelemään
tällaisia rikkomisia (riidanalaisen päätöksen 8 kohta).

Menettely ja osapuolten vaatimukset
Kantaja nosti nyt käsiteltävänä olevan kanteen unionin yleisen tuomioistuimen kirjaamoon 24.9.2008 toimittamallaan kannekirjelmällä.
Richemont International pyysi unionin yleisen tuomioistuimen kirjaamoon 27.1.2009 toimittamallaan väliintulohakemuksella saada
osallistua oikeudenkäyntiin tukeakseen komission vaatimuksia. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen neljännen jaoston puheenjohtaja
hyväksyi tämän väliintulon 30.3.2009 antamallaan määräyksellä.
Väliintulija toimitti kirjelmänsä ja muut osapuolet toimittivat kyseistä kirjelmää koskevat huomautuksensa asetetussa määräajassa.
Esittelevän tuomarin kertomuksen perusteella unionin yleinen tuomioistuin (neljäs jaosto) päätti aloittaa suullisen käsittelyn.
Se kehotti prosessinjohtotoimenpiteenä osapuolia vastaamaan kirjallisesti tiettyihin kysymyksiin ja toimittamaan tiettyjä
asiakirjoja. Osapuolet noudattivat tätä kehotusta asetetussa määräajassa.
Osapuolten lausumat ja vastaukset unionin yleisen tuomioistuimen esittämiin kysymyksiin kuultiin 3.2.2010 pidetyssä istunnossa.
Kantaja pyysi istunnossa, että asiakirja-aineistosta poistettaisiin yksi kohta komission antamasta vastauksesta unionin yleisen
tuomioistuimen esittämään kirjalliseen kysymykseen, ja väitti, että tähän kohtaan sisältyi perusteluja, jotka eivät liittyneet
esitettyyn kysymykseen ja jotka olivat lisäksi uusia komission riidanalaisessa päätöksessä, vastineessa ja vastauskirjelmässä
esittämiin väitteisiin nähden.
Kantaja vaatii, että unionin yleinen tuomioistuin
–        kumoaa riidanalaisen päätöksen
–        velvoittaa komission korvaamaan oikeudenkäyntikulut
–        velvoittaa väliintulijan korvaamaan kantajalle väliintulosta aiheutuneet oikeudenkäyntikulut.
Komissio vaatii, että unionin yleinen tuomioistuin
–        hylkää kanteen
–        velvoittaa kantajan korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
Väliintulija vaatii, että unionin yleinen tuomioistuin
–        hylkää kanteen
–        velvoittaa kantajan korvaamaan väliintulijalle aiheutuneet oikeudenkäyntikulut.

Oikeudellinen arviointi
Kantaja esittää kanteensa tueksi viisi kanneperustetta. Ensimmäinen kanneperuste, joka jakautuu kahteen osaan, koskee yhtäältä
yhteisön edun olemassaolon virheellistä arviointia ja toisaalta sen toteamuksen lainvastaisuutta, jonka mukaan kantelussa
kyseessä olevat markkinat ovat pienet ja siten niiden taloudellinen merkitys on pieni. Toinen kanneperuste koskee merkityksellisten
markkinoiden virheellistä määrittelemistä. Kolmas ja neljäs kanneperuste koskevat EY 81 ja EY 82 artiklan rikkomista. Viides
kanneperuste koskee harkintavallan väärinkäyttöä, joka perustuu siihen, että yhteisön edun puuttumiseen on vedottu myöhään,
kannekirjelmän sisällön ottamista huomioon vääristyneellä tavalla ja sitä, että komission tutkimus ei ole ollut puolueeton.
On todettava, että kantaja riitauttaa sitä komission johtopäätöstä tukevat perustelut, jonka mukaan asiaan ei liity sellaista
riittävää yhteisön etua, jonka perusteella olisi jatkettava kantelun tutkimista, ensimmäisen kanneperusteen lisäksi myös toisessa,
kolmannessa ja neljännessä kanneperusteessa. Näin ollen unionin yleinen tuomioistuin katsoo, että aluksi on tarpeen tarkastella
ensimmäisen kanneperusteen toista osaa, joka koskee kantelussa kyseessä olevien markkinoiden kokoa ja näiden markkinoiden
taloudellista merkitystä, ja että ensimmäisen kanneperusteen ensimmäistä osaa, joka koskee riittävän yhteisön edun olemassaoloa,
on syytä tarkastella vasta sen jälkeen, kun on ratkaistu, ovatko toinen, kolmas ja neljäs kanneperuste perusteltuja.
1.
Kantelussa kyseessä olevien markkinoiden koko ja näiden markkinoiden taloudellinen merkitys

Asianosaisten ja väliintulijan lausumat
Kantaja toteaa, että komissio on vedonnut riidanalaisen päätöksen 8 kohdassa johtopäätöksensä, jonka mukaan asiaan ei liity
sellaista riittävää yhteisön etua, jonka perusteella olisi jatkettava tutkimista, tueksi siihen, että kantelu koski ainoastaan
”pieniä ja siten taloudelliselta merkitykseltään vähäisiä” markkinoita (markkinalohkoa). Komissio ei ole kuitenkaan yksilöinyt
näitä markkinoita, määritellyt niiden kokoa eikä kuvaillut niiden taloudellista merkitystä ja on siten laiminlyönyt perusteluvelvollisuutensa.
Komissio on myös jättänyt ottamatta huomioon sen kantajan hallinnollisessa menettelyssä esittämän seikan, että sveitsiläisten
kellonvalmistajien menettelytapa vaikuttaa 27 jäsenvaltiossa toimiviin itsenäisiin kellonkorjaajiin ja että tämä menettelytapa
uhkaa aiheuttaa kokonaisen käsityöläisammatin häviämisen.
Komissio, jota väliintulija tukee, katsoo, että kattava arviointi ja riittävän yhteisön edun puuttumista koskevan kannan perustelut
on esitetty kantajan arvosteleman riidanalaisen päätöksen johdanto-osan lisäksi myös riidanalaisessa päätöksessä kokonaisuudessaan
ja erityisesti sen 12–26 kohdassa. Näissä viimeksi mainituissa kohdissa on esitetty selvästi merkitykselliset ensimarkkinat
(luksus- tai arvokellojen markkinat) ja myynnin jälkeiset markkinat (näiden kellojen korjaus- ja huoltopalveluiden markkinat
ja näiden kellojen varaosien markkinat).
Komissio lisää, että riidanalaisen päätöksen 8 kohdassa esitettyä toteamusta, jonka mukaan markkinat ovat pienet ja siten
myös taloudelliselta merkitykseltään vähäiset, tukee samassa kohdassa esitetty toteamus, jonka mukaan komission saamista tiedoista
ilmenee, että ”luksus- tai arvokelloja koskevat myynnin jälkeiset palvelut muodostavat ainoastaan pienen osan luksus- tai
arvokellojen myyntiin perustuvasta yleisestä liikevaihdosta, kun taas on pidettävä mielessä, että [nämä kellot] muodostavat
ainoastaan tietyn kellojen kokonaismarkkinoiden markkinalohkon”.
Komissio lisää, että väitetty perustelujen puutteellisuus johtuu siitä, että kantaja on komission kanssa eri mieltä komission
esittämästä merkityksellisten markkinoiden määritelmästä. Komission mukaan kaksia myynnin jälkeisiä markkinoita on tarkasteltava
yhdessä ensimarkkinoiden eli luksus- tai arvokellojen markkinoiden kanssa (riidanalaisen päätöksen 16 kohta), joihin nämä
myynnin jälkeiset markkinat liittyvät läheisesti. Riidanalaisessa päätöksessä on mainittu, että koska ensimarkkinoilla on
kilpailua, myös myynnin jälkeisillä markkinoilla on kilpailua (riidanalaisen päätöksen 18 kohta), joten ei ole ollut tarpeen
määritellä myynnin jälkeisten markkinoiden kokoa ja taloudellista merkitystä, sillä viimeksi mainitut markkinat eivät olleet
ainoat kilpailua koskevan arvioinnin kohteena olevat markkinat. Se seikka, että kantaja ei ole samaa mieltä tästä markkinoiden
määritelmästä, ei merkitse sitä, että riidanalainen päätös olisi tältä osin riittämättömästi perusteltu.

Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta
Oikeuskäytännön mukaan komission, jonka EY 85 artiklan 1 kohdan mukaan on huolehdittava EY 81 ja EY 82 artiklan soveltamisesta,
edellytetään määrittelevän ja panevan täytäntöön unionin kilpailupolitiikan, ja sillä on tätä varten harkintavaltaa kantelujen
käsittelemisessä (asia T-193/02, Piau v. komissio, tuomio 26.1.2005, Kok., s. II-209, 80 kohta ja asia T-229/05, AEPI v. komissio,
tuomio 12.7.2007, 38 kohta, ei julkaistu oikeustapauskokoelmassa).
Kun komissio päättää tätä harkintavaltaa käyttäessään asettaa käsittelemänsä kantelut tärkeysjärjestykseen, se voi paitsi
vahvistaa järjestyksen, jonka mukaan kantelut käsitellään, myös hylätä kantelun sillä perusteella, ettei asiaan liity sellaista
riittävää yhteisön etua, jonka perusteella olisi tarpeen jatkaa asian tutkimista (asia T-62/99, Sodima v. komissio, tuomio
14.2.2001, Kok., s. II-655, 36 kohta; ks. vastaavasti asia T-5/93, Tremblay ym. v. komissio, tuomio 24.1.1995, Kok., s. II-185,
59 ja 60 kohta).
Komission harkintavalta ei ole kuitenkaan rajaton. Jotta komissio voi päättää kantelua koskevista jatkotoimenpiteistä, sen
on kiinnitettävä huomiota kaikkiin merkityksellisiin oikeudellisiin seikkoihin ja tosiseikkoihin. Sen on etenkin tutkittava
huolellisesti kaikki ne tosiseikat ja oikeudelliset seikat, jotka kantelija saattaa sen tietoon (ks. asia C-450/98 P, IECC
v. komissio, tuomio 17.5.2001, Kok., s. I-3947, 57 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen). Lisäksi komissiota sitoo perusteluvelvollisuus
sen kieltäytyessä jatkamasta kantelun käsittelyä, ja perustelujen on oltava riittävän täsmälliset ja yksityiskohtaiset, jotta
unionin yleisen tuomioistuimen on mahdollista tehokkaasti valvoa tapaa, jolla komissio on käyttänyt harkintavaltaansa määritellessään
asioiden tärkeysjärjestystä (asia C-119/97 P, Ufex ym. v. komissio, tuomio 4.3.1999, Kok., s. I-1341, 89–91 kohta ja edellä
27 kohdassa mainittu asia Sodima v. komissio, tuomion 41 ja 42 kohta).
Käsiteltävänä olevassa asiassa komissio on todennut riidanalaisen päätöksen 8 ja 9 kohdassa seuraavaa:
”8       Komissio huomauttaa erityisesti, että kantelu koskee korkeintaan pieniä ja siten taloudelliselta merkitykseltään vähäisiä
markkinoita (markkinalohkoa). On totta, että vaikka kellonvalmistajille oli lähetetty useita kyselylomakkeita, kantelun kohteena
olevien markkinoiden – ensimarkkinoiden ja myynnin jälkeisten markkinoiden – koosta oli ollut vaikeaa saada tarkkoja tilastoja
ja lukuja. Komission saamista tiedoista kuitenkin selvästi ilmenee, että luksus- tai arvokelloja koskevien myynnin jälkeisten
palveluiden ala muodostaa ainoastaan pienen osan luksus- tai arvokellojen myyntiin perustuvasta yleisestä liikevaihdosta,
kun taas on pidettävä mielessä, että nämä kellot muodostavat ainoastaan tietyn kellojen kokonaismarkkinoiden markkinalohkon.
Lisäksi kantelun tekijän väitteiden alustavassa arvioinnissa ei ole noussut esiin sellaisia luotettavia tietoja, joiden perusteella
voitaisiin tässä vaiheessa päätyä siihen, että kilpailuoikeutta on todennäköisesti rikottu käsiteltävänä olevassa asiassa.
Vaikuttaa myös epätodennäköiseltä, että rikkomisia havaittaisiin sen jälkeen, kun tutkintaan olisi käytetty lisäresursseja.
Lopuksi, vaikka tässä asiassa voitaisiin todeta, että rikkomisia on tapahtunut, kansalliset kilpailuviranomaiset tai kansalliset
tuomioistuimet näyttäisivät soveltuvan hyvin suorittamaan tutkimuksen ja käsittelemään tällaisia rikkomisia. Niillä on toimivalta
ja velvollisuus soveltaa [EY] 81 ja [EY] 82 artiklaa.
9       Edellä esitettyjen seikkojen perusteella näyttää siten siltä, että on suhteetonta käyttää komissiolla olevia niukkoja resursseja
tämän asian tutkimisen jatkamiseen. Näin ollen komissio on päätynyt siihen, että kantelu on hylättävä sillä perusteella, ettei
asiaan liity yhteisön etua, koska tapahtuneeksi väitettyjen rikkomisten mahdolliset vaikutukset yhteismarkkinoiden toimintaan
ovat vähäisiä, vaadittava tutkinta on monimutkainen ja todennäköisyys siitä, että rikkomisista saadaan todisteita, on vähäinen.”
Ensiksi on tutkittava kantajan väitettä siitä, että komissio on jättänyt ottamatta huomioon sen kantelussa mainitun seikan,
että kantelun kohteena olevat menettelytavat koskevat koko Euroopan unionin aluetta.
Aluksi on todettava, että komissio ei ole riitauttanut alustavassa kannassa eikä riidanalaisessa päätöksessä kantajan kantelussaan
esittämää kyseessä olevien menettelytapojen maantieteellistä laajuutta koskevaa väitettä. Lisäksi komissio on myöntänyt istunnossa,
että sillä oli käytettävissään tietoja, joiden mukaan näitä menettelytapoja esiintyi ”viidessä tai kuudessa jäsenvaltiossa”,
ja että se ei voinut myöntää eikä kieltää sitä, että niitä esiintyi myös muissa valtioissa.
Lisäksi unionin yleinen tuomioistuin katsoo, että kyseisen alueen laajuudella on väistämättä merkitystä kantelussa kyseessä
olevien markkinoiden kokoon ja näiden markkinoiden taloudelliseen merkitykseen nähden. Lisäksi tämän kantajan kantelussaan
esittämän seikan merkitystä vahvistaa käsiteltävänä olevassa asiassa se, että siitä käy selvästi ilmi, että kantelu ei koske
paikallisia markkinoita vaan se koskee markkinoita, jotka kattavat ainakin viiden jäsenvaltion alueen tai mahdollisesti jopa
koko unionin alueen.
Näin ollen komissio on rikkonut velvollisuuttaan ottaa huomioon kaikki merkitykselliset oikeudelliset seikat ja tosiseikat
ja tutkia huolellisesti kaikkia tällaisia kantajan komission tietoon saattamia seikkoja, kun se on jättänyt ottamatta tämän
seikan huomioon kyseisten markkinoiden kokoa ja kyseisten markkinoiden taloudellista merkitystä arvioidessaan (ks. edellä
28 kohdassa mainittu oikeuskäytäntö).
Toiseksi on tutkittava sitä kantajan väitettä, joka koskee siihen riidanalaisessa päätöksessä esitettyyn johtopäätökseen,
joka koskee kantelussa kyseessä olevien markkinoiden pientä kokoa, liittyvien perustelujen puutteellisuutta.
Ensinnäkin niiden markkinoiden, joita tämä johtopäätös koskee, määrittelemisen osalta on todettava, kuten komissio on todennut,
että muun muassa riidanalaisen päätöksen 15 kohtaan sisältyy täsmällisempiä toteamuksia tutkituista markkinoista. Komissio
on todennut tässä kohdassa, että se on suorittanut tutkimuksensa olettaen, että ”luksus- tai arvokellojen markkinat [olivat]
erilliset merkitykselliset ensimarkkinat” ja että se on näin ollen ”tarkastellut luksus- tai arvokellojen markkinoita ensimarkkinoina
ja kaksia myynnin jälkeisiä markkinoita – luksus- tai arvokellojen korjaus- ja huolto[palveluiden] markkinoita ja [näiden]
kellojen varaosien markkinoita”. Riidanalaisesta päätöksestä käy myös ilmi, että komissio on lähtenyt siitä oletuksesta, että
nämä kahdet myynnin jälkeiset markkinat eivät muodostaneet itsenäisiä merkityksellisiä markkinoita, vaan niitä oli tarkasteltava
yhdessä ensimarkkinoiden eli luksus- tai arvokellojen markkinoiden kanssa.
Tältä osin komissio on vahvistanut istunnossa unionin yleisen tuomioistuimen esittämään kysymykseen antamassaan vastauksessa,
että sen esittämä toteamus siitä, että kantelun kohteena olevat markkinat (markkinalohko) olivat pienet, koski luksus- tai
arvokellojen markkinoita, koska kantelussa tarkoitetut sveitsiläiset kellonvalmistajat valmistavat ainoastaan tällaisia kelloja.
On kuitenkin aluksi todettava, että komissio on itse täsmentänyt riidanalaisen päätöksen 3 kohdassa, että kantajan kantelu
koski kantajan esittämien väitteiden mukaan kilpailun rajoittamista ”kellojen korjaus- ja huoltopalveluiden markkinoilla”.
Tämän jälkeen on todettava, että riidanalaisen päätöksen 8 kohdan toisessa virkkeessä mainitaan useita kantelussa kyseessä
olevia markkinoita, koska komissio toteaa siinä, että ”kantelun kohteena olevien markkinoiden – ensimarkkinoiden ja myynnin
jälkeisten markkinoiden – koosta oli ollut vaikeaa saada tarkkoja tilastoja ja lukuja”. Tämä ilmaisu on ristiriidassa saman
kohdan ensimmäisessä virkkeessä, jonka mukaan ”kantelu koskee korkeintaan pieniä ja siten taloudelliselta merkitykseltään
vähäisiä markkinoita (markkinalohkoa)”, [ranskankielisessä versiossa sanasta markkina] käytetyn yksikkömuodon kanssa.
Tästä seuraa, että unionin yleinen tuomioistuin ei voi varmuudella todeta, koskeeko komission esittämä toteamus siitä, että
merkitykselliset markkinat ovat pienet, luksus- tai arvokellojen markkinoita tai korjaus- ja huoltopalveluiden markkinoita
vai molempia markkinoita.
Toiseksi on todettava, että riidanalaiseen päätökseen ei sisälly lukuja tai arvioita näiden markkinoiden koosta eikä myöskään
yleisten kellomarkkinoiden tai varaosien markkinoiden koosta. Komissio on perustanut johtopäätöksensä siitä, että luksus-
tai arvokellojen markkinat ja/tai tällaisten kellojen korjaus- ja huoltopalvelujen markkinat ovat pienet, ainoastaan väitteeseen
siitä, että luksus- tai arvokellojen markkinat ovat pienemmät kuin yleiset kellomarkkinat ja että tällaisten kellojen myynnin
jälkeisten palveluiden markkinat ovat vielä pienemmät kuin luksus- tai arvokellojen markkinat.
Koska ei ole olemassa absoluuttista vertailukohtaa, joka voisi olla muun muassa luku tai arvio, joka koskisi ainakin yksien
näiden markkinoiden kokoa, unionin yleinen tuomioistuin ei voi pelkkien markkinoiden suhteellista kokoa toisiinsa verrattuna
koskevien tietojen perusteella tarkastaa, pitääkö toteamus siitä, että kantelu koskee korkeintaan pieniä ja siten taloudelliselta
merkitykseltään vähäisiä markkinoita, paikkansa.
Lisäksi komissio on myöntänyt istunnossa, että tämä toteamus ei perustunut tarkkoihin lukuihin.
Näin ollen komissio on perustellut puutteellisesti toteamuksensa siitä, että kantelu koskee korkeintaan pieniä ja siten taloudelliselta
merkitykseltään vähäisiä markkinoita (markkinalohkoa).
Tätä johtopäätöstä ei voida kyseenalaistaa muiden komission riidanalaisessa päätöksessä ja unionin yleisessä tuomioistuimessa
esittämien toteamusten perusteella.
Ensinnäkin riidanalaisen päätöksen 8 kohdassa esitetty komission toteamus, joka koskee vaikeuksia saada tietoja kantelun kohteena
olevien markkinoiden koosta, ei voi tukea komission kantaa. Mikään oikeussääntö ei velvoittanut komissiota lausumaan kantelun
kohteena olevien markkinoiden koosta. Koska komissio päätti esittää toteamuksen siitä, että ”kantelu kosk[i] korkeintaan pieniä
ja siten taloudelliselta merkitykseltään vähäisiä markkinoita (markkinalohkoa)”, oikeuttaakseen kantansa, joka koski sitä,
ettei asiaan liittynyt sellaista riittävää yhteisön etua, jonka perusteella olisi ollut tarpeen jatkaa kantelun tutkimista,
komissiolla oli sen sijaan velvollisuus esittää riittävät perustelut tälle toteamukselle.
Toiseksi komission väite, joka liittyy siihen, että se on katsonut riidanalaisessa päätöksessä, että myynnin jälkeisiä markkinoita
oli tarkasteltava yhdessä luksus- tai arvokellojen ensimarkkinoiden kanssa, ei voi vaikuttaa unionin yleisen tuomioistuimen
edellä 43 kohdassa tekemään perustelujen riittämättömyyttä koskevaan johtopäätökseen. Komissio ei ole nimittäin myöskään ilmoittanut
lukuja tai arvioita kaikkien näiden markkinoiden yhteisestä koosta.
Kolmanneksi riidanalaisessa päätöksessä esitetty komission toteamus siitä, että myynnin jälkeisillä markkinoilla on kilpailua,
koska ensimarkkinoilla on kilpailua, ei vaikuta millään tavalla sen komission esittämän toteamuksen perusteluihin, jonka mukaan
kantelun kohteena olevat markkinat (markkinalohko) olivat pienet, kun otetaan huomioon se, että toteamusta siitä, että markkinat
ovat pienet, ei voida johtaa siitä, että näillä markkinoilla on kilpailua.
Vaikka lisäksi pitääkin paikkansa, että komissio on perustanut johtopäätöksensä, joka koskee vähäistä todennäköisyyttä siitä,
että yhteisön kilpailusääntöjä voitaisiin todeta rikotun, pitkälti toteamukseensa siitä, että luksus- tai arvokellojen markkinoilla
on kilpailua, kantelussa kyseessä olevien markkinoiden (markkinalohkon) pientä kokoa koskeva toteamus on kuitenkin, kuten
riidanalaisen päätöksen 8 kohdasta ilmenee, tähän toteamukseen nähden itsenäinen peruste niissä komission esittämissä perusteluissa,
joilla pyritään näyttämään toteen riittävän yhteisön edun puuttuminen.
Tästä seuraa, että kantajan väitteet siitä, että kantelun kohteena olevat markkinat (markkinalohko) ovat pienet ja taloudelliselta
merkitykseltään vähäiset, on hyväksyttävä. Näin ollen on todettava, että komissio on rikkonut velvollisuuttaan ottaa huomioon
kaikki merkitykselliset oikeudelliset seikat ja tosiseikat ja tutkia huolellisesti kaikkia tällaisia kantajan komission tietoon
saattamia seikkoja ja että komissio on laiminlyönyt perusteluvelvollisuutensa.
2.
Merkityksellisten markkinoiden määritelmä

Asianosaisten ja väliintulijan lausumat
Kantaja katsoo, että komissio on hylännyt virheellisesti kantajan kantelussaan ehdottaman ja koko hallinnollisen menettelyn
ajan puolustaman merkityksellisten markkinoiden määritelmän eli ”kellojen, jotka kannattaa korjata, korjaus- ja huoltopalveluiden
markkinoiden” määritelmän.
Ensinnäkin komissio on muuttanut erityisesti riidanalaisen päätöksen 12 kohdassa keinotekoisella tavalla kantelun ulottuvuutta,
kun se on korvannut käsitteen ”kellot, jotka kannattaa korjata” käsitteellä ”luksus- tai arvokellot”. Komissio on siten pyrkinyt
rajoittamaan tarkasteltavana olevat markkinat pieneen osaan kyseessä olevista markkinoista, minkä vuoksi sen on ollut helpompi
päätyä siihen, että kyseessä olevien markkinoiden tai kyseessä olevan markkinalohkon koko on merkityksetön. Mikään komissiolle
toimitettu asiakirja ei tue markkinoiden määrittelemistä ”luksus- tai arvokellojen” markkinoiksi, ja komissio on itse keksinyt
tämän määritelmän.
Toiseksi kantaja huomauttaa, että komissio viittaa ”tavaroiden” markkinoihin ja ”luksus- tai arvokellojen” markkinoihin niistä
kantajan hallinnollisen menettelyn aikana toistuvasti esittämistä toteamuksista huolimatta, joiden mukaan näillä tavaroiden
markkinoilla ei ole välitöntä merkitystä itsenäisille kellonkorjaajille.
Tämän jälkeen komissio on kantajan mukaan katsonut riidanalaisen päätöksen 17 ja 18 kohdassa virheellisesti, että huolto-
ja korjauspalveluiden markkinat eivät muodostaneet ”erillisiä merkityksellisiä markkinoita” vaan niitä oli sen sijaan ”tarkasteltava
yhdessä ensimarkkinoiden kanssa”. Kun komissio on yhdistänyt nämä markkinat toisiinsa ja väittänyt, että tavaroiden markkinoilla
oli kilpailua, se on päätynyt virheellisesti siihen, että myös palveluiden markkinoilla oli kilpailua.
Kantaja riitauttaa myös komission toteamuksen siitä, että luksus- tai arvokellojen ”varaosien markkinat” eivät muodosta erillisiä
merkityksellisiä markkinoita. Kantaja toteaa riidanalaisen päätöksen 24 ja 25 kohdan osalta, että komissio on perustellut
toteamustaan siitä, että ”varaosien markkinat” eivät ole merkitykselliset markkinat, ensinnäkin sillä seikalla, että kuluttajat
voivat siirtyä käyttämään toisen valmistajan sekundäärituotteita. Ainoastaan ETA-yrityksen valmistamien koneistojen, jotka
sisältyvät suurimpaan osaan sveitsiläisistä kelloista, varaosat ovat kuitenkin korvattavissa keskenään juuri siitä syystä,
että nämä koneistot ja niihin sopivat varaosat valmistetaan yrityksessä, joka ei kuulu kantelun kohteena oleviin sveitsiläisiin
kellonvalmistajiin. Sen sijaan muut varaosat ovat ominaisia kullekin sveitsiläiselle kellonvalmistajalle, ja tietyn valmistajan
kelloihin suunniteltuja osia ei voida korvata toisen valmistajan kelloihin suunnitelluilla osilla. Siten huolto- ja korjauspalveluiden
tarjoaminen riippuu täysin siitä, että kyseessä oleva valmistaja tarjoaa varaosia; tällä valmistajalla on siten monopoliasema.
Lopuksi kantaja riitauttaa riidanalaisen päätöksen 26 kohdassa esitetyn komission toteamuksen siitä, että ”varaosien markkinat”
eivät ole merkitykselliset markkinat, jos kuluttaja voi siirtyä käyttämään toista primäärituotetta. Kantaja katsoo, että vaikka
kuluttaja voikin siirtyä käyttämään toista tavaramerkkiä kellomarkkinoilla, komissio ei ole näyttänyt toteen, että sveitsiläisen
kellon omistaja siirtyisi tosiasiallisesti käyttämään toista tavaramerkkiä, joten sillä, että komissio on vedonnut tähän seikkaan,
ei ole merkitystä.
Ensinnäkin komissio toteaa, että sen suorittamassa tutkinnassa on ilmennyt, että korjaus- ja huoltopalvelut ja varaosien tarjoaminen
muodostivat kellojen valmistamisen ensimarkkinoista erilliset myynnin jälkeiset markkinat.
Tämän jälkeen komissio toteaa, että se on todennut riidanalaisen päätöksen 14 kohdassa, ettei se voinut käytettävissään olevien
tietojen perusteella määritellä markkinoita täsmällisesti. Komissio on näin ollen olettanut (riidanalaisen päätöksen 15 kohta),
vaikka sillä olikin epäilyksensä tästä (riidanalaisen päätöksen 14 kohta), että luksus- tai arvokellojen ensimarkkinat muodostivat
yhtäältä niihin liittyvien korjaus- ja huoltopalveluiden myynnin jälkeisten markkinoiden ja toisaalta niihin liittyvien varaosien
myynnin jälkeisten markkinoiden kanssa merkitykselliset markkinat.
Markkinoiden määrittelemiseen liittyvistä vaikeuksista huolimatta komissio ei ole löytänyt mitään todisteita kantelussa tarkoitetun
yritysten välisen sopimuksen tai yhdenmukaistetun menettelytavan olemassaolosta. Komissio on myös todennut, että kantelun
kohteena olevilla yrityksillä ei ollut yhteistä määräävää markkina-asemaa, koska niiden välillä vallitsi voimakas kilpailu
(riidanalaisen päätöksen 40 kohta). Komissio on voinut näin ollen perustellusti todeta, että se ei ollut löytänyt mitään todisteita
siitä, että kilpailusääntöjä olisi rikottu millään markkinoilla, miten tahansa nämä markkinat määritelläänkin.
Toiseksi komissio riitauttaa kantajan väitteen siitä, että riidanalaisessa päätöksessä olisi virheellisesti todettu, että
”kellojen korjaus- ja huoltopalvelut” eivät muodosta erillisiä markkinoita vaan niitä on tarkasteltava yhdessä ensimarkkinoiden
kanssa.
Komissio on voinut perustellusti luoda yhteyden luksuskellojen valmistamisen ja myynnin ensimarkkinoiden ja kaksien myynnin
jälkeisten markkinoiden välille (ks. mm. riidanalaisen päätöksen 18 kohta). Kantaja on ainoastaan ilmoittanut olevansa eri
mieltä komission suorittamasta arvioinnista eikä ole esittänyt todisteita tai väitteitä, jotka osoittaisivat, että tämä arviointi
on virheellinen.
Komission mukaan sen riidanalaisessa päätöksessä tekemä merkityksellisiä markkinoita koskeva johtopäätös perustuu sekä kantajan
kantelussaan esittämiin tietoihin että komission oman tutkimuksen tuloksiin. Lisäksi komissio on maininnut riidanalaisessa
päätöksessä merkityksellisiin tuotemarkkinoihin liittyviä erityisiä tietoja, erityisesti yhtäältä huolto- ja korjauspalveluiden
myynnin jälkeisiin markkinoihin liittyen ja toisaalta osien ja varaosien myynnin jälkeisiin markkinoihin liittyen (riidanalaisen
päätöksen 19–26 kohta ja alaviitteet 15 ja 18–20).
Väliintulija toteaa, että komissio on voinut perustellusti päätyä riidanalaisen päätöksen 22 kohdassa siihen, että myynnin
jälkeisistä palveluista kellojen elinkaaren aikana asiakkaalle aiheutuvat kustannukset olivat pieniä kellon alkuperäiseen
hintaan verrattuna ja että kuluttaja piti näitä myynnin jälkeisistä palveluista aiheutuvia kustannuksia melko merkityksettömänä
kokonaishinnan osana. Palveluista ja korjauksesta aiheutuvat kustannukset eivät ole väliintulijan kokemuksen mukaan kellon
ostajan välitön ja ensimmäinen huolenaihe. Lisäksi hyvin korkealaatuisten ja hyvin teknisten merkkikellojen myynnin jälkeisillä
palveluilla on erityisiä ominaispiirteitä, jotka on otettava huomioon. Jokainen kello muodostuu hyvin suuresta määrästä osia,
ja nämä osat ovat erilaisia jokaisessa kellomallissa. Tällaisten kellojen korjaamisen edellyttämät kyvyt, ammattitaito ja
välineet ovat siten erittäin tärkeitä.
Lisäksi väliintulija katsoo, että kunkin tavaramerkin osalta on erittäin tärkeää, että myynnin jälkeisten palveluiden ja korjaustöiden
laatu on korkea, sillä kuluttajat pitävät tällaisia palveluita osana kellon laatua. Korkea laatu voidaan taata väliintulijan
kokemuksen mukaan ainoastaan laajalla koulutuksella, välineillä, ohjeilla ja valvonnalla, jotka edellyttävät siltä huomattavia
investointeja.
Näin ollen väliintulija yhtyy komission kantaan siitä, että korjauksen ja varaosien myynnin jälkeiset markkinat eivät ole
erillisiä loppupään markkinoita. Sen sijaan kyse on ensimarkkinoiden, joilla on paljon kilpailua, liitännäisistä ja täysin
ensimarkkinoista riippuvista osista.

Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta
Komissiolle kantelujen käsittelemisen yhteydessä kuuluvan harkintavallan käyttämisen valvonta unionin tuomioistuimissa ei
saa vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan johtaa siihen, että unionin tuomioistuimet korvaavat komission yhteisön etua koskevan
arvioinnin omalla arvioinnillaan, vaan tuomioistuinvalvonnan tarkoituksena on sen selvittäminen, ettei riidanalainen päätös
perustu asiallisesti virheellisiin tosiseikkoihin tai ettei siihen liity oikeudellista virhettä, ilmeistä arviointivirhettä
tai harkintavallan väärinkäyttöä (asia T-115/99, SEP v. komissio, tuomio 14.2.2001, Kok., s. II-691, 34 kohta ja edellä 26
kohdassa mainittu asia Piau v. komissio, tuomion 81 kohta).
Lisäksi siltä osin kuin kyseisten markkinoiden – kyseessä olevien markkinoiden tai merkityksellisten markkinoiden – määrittely
edellyttää komissiolta monitahoisia taloudellisia arviointeja, unionin tuomioistuimet voivat valvoa sitä ainoastaan rajoitetusti
(ks. vastaavasti asia T-201/04, Microsoft v. komissio, tuomio 17.9.2007, Kok., s. II-3601, 482 kohta ja asia T-151/05, NVV
ym. v. komissio, tuomio 7.5.2009, Kok., s. II-1219, 53 kohta).
Merkityksellisten markkinoiden käsite nimittäin merkitsee sitä, että niille kuuluvien tavaroiden tai palveluiden välillä voi
olla toimivaa kilpailua, mikä edellyttää, että kaikki samoille markkinoille kuuluvat tavarat tai palvelut ovat riittävässä
määrin keskenään vaihdettavissa, kun kyse on samasta käyttötarkoituksesta (ks. vastaavasti asia 85/76, Hoffmann-La Roche v.
komissio, tuomio 13.2.1979, Kok., s. 461, Kok. Ep. IV, s. 341, 28 kohta ja asia T-340/03, France Télécom v. komissio, tuomio
30.1.2007, Kok., s. II-107, 80 kohta). Keskinäistä vaihdettavuutta tai keskinäistä korvattavuutta ei arvioida pelkästään kyseessä
olevien tavaroiden tai palveluiden objektiivisten ominaisuuksien perusteella, vaan huomioon on otettava myös markkinoiden
kilpailuolosuhteet sekä kysynnän ja tarjonnan rakenne (asia 322/81, Michelin v. komissio, tuomio 9.11.1983, Kok., s. 3461,
Kok. Ep. VII, s. 339, 37 kohta ja asia T-219/99, British Airways v. komissio, tuomio 17.12.2003, Kok., s. II-5917, 91 kohta).
Myös merkityksellisten markkinoiden määritelmästä yhteisön kilpailuoikeuden kannalta annetusta komission tiedonannosta (EYVL
1997, C 372, s. 5, 7 kohta) ilmenee, että ”kyseisiin tuotemarkkinoihin kuuluvat kaikki tuotteet ja/tai palvelut, joita kuluttaja
pitää keskenään vaihdettavissa tai korvattavissa olevina niiden ominaisuuksien, hintojen ja käyttötarkoituksen vuoksi”.
Tämän tiedonannon mukaan kysynnän korvattavuuden arviointiin kuuluu sellaisten tuotteiden määritteleminen, joita kuluttaja
pitää korvattavissa olevina tuotteina. Yksi mahdollinen tapa tehdä tämä määritelmä on olettaa, että suhteellisissa hinnoissa
tapahtuu pieni, pysyvä muutos, ja arvioida asiakkaiden todennäköiset reaktiot tähän hinnannousuun. Komissio täsmentää tämän
tiedonannon 17 kohdassa seuraavaa:
”Kysymys kuuluu, vaihtaisivatko osapuolten asiakkaat helposti saatavilla oleviin korvaaviin tuotteisiin – – vastatakseen oletettuun
pieneen (5–10 prosentin), mutta pysyvään hinnanmuutokseen kyseisten tuotteiden [hinnoissa kyseisillä alueilla]. Jos korvaamista
esiintyy niin paljon, että hinnankorotus muuttuu kannattamattomaksi siitä seuraavien myyntitappioiden vuoksi, merkityksellisiin
markkinoihin otetaan mukaan muita korvaavia tuotteita – –.”
Tämän tiedonannon 56 kohdassa todetaan seuraavaa:
”Tietyillä alueilla edellä kuvailtujen periaatteiden soveltamisessa on oltava huolellisia. Näin on esimerkiksi silloin, kun
tarkastellaan primääri- ja sekundäärimarkkinoita, ja erityisesti silloin, kun yritysten käyttäytymistä tiettynä ajankohtana
on tarkasteltava [EY 82] artiklan nojalla. Tällaisissa tapauksissa markkinoiden määrittely tapahtuu samalla tavoin eli asiakkaiden
reaktiot suhteellisiin hintamuutoksiin arvioidaan ostopäätösten perusteella ottaen kuitenkin huomioon lähimarkkinoiden asettamat
rajoitukset korvaamismahdollisuuksille. Esimerkiksi varaosien kaltaisten sekundäärituotteiden markkinat voidaan määritellä
[suppeast]i, jos yhteensopivuus primäärituotteen kanssa on tärkeää. Jos yhteensopivia sekundäärituotteita on vaikea löytää
ja samanaikaisesti primäärituotteet ovat kalliita ja pitkäikäisiä, sekundäärituotteiden hinnankorotukset voivat olla kannattavia.
Erilaiseen markkinoiden määritelmään voidaan päätyä, jos sekundäärituotteet voidaan helposti korvata toisillaan tai jos primäärituotteet
ovat sellaisia, että kuluttajat voivat reagoida nopeasti ja suoraan sekundäärituotteen hinnankorotuksiin.”
Käsiteltävänä olevassa asiassa komissio on todennut – ennen kuin se on tutkinut alustavasti kantelun kohteena olevien kilpailua
rajoittavien menettelytapojen olemassaoloa (riidanalaisen päätöksen 27–42 kohta) – että se on olettanut, että oli olemassa
tavaroiden ensimarkkinat eli luksus- tai arvokellojen ensimarkkinat ja kahdet myynnin jälkeiset markkinat eli luksus- tai
arvokellojen korjaus- ja huoltopalveluiden markkinat ja näiden kellojen varaosien markkinat (riidanalaisen päätöksen 15 kohta).
Se on katsonut alustavan tutkimuksensa perusteella, että kahdet myynnin jälkeiset markkinat eivät muodostaneet erillisiä merkityksellisiä
markkinoita vaan niitä oli tarkasteltava yhdessä ensimarkkinoiden kanssa (riidanalaisen päätöksen 17 kohta).
Kantaja esittää näiden toteamusten osalta kaksi väitettä. Yhtäältä kantaja katsoo, että komissio on korvannut virheellisesti
kantajan hallinnollisessa menettelyssä käyttämän käsitteen ”kellot, jotka kannattaa korjata” käsitteellä ”luksus- tai arvokellot”.
Toisaalta kantaja katsoo, että komissio on katsonut virheellisesti, että kellojen korjaus- ja huoltopalveluiden markkinat
ja ”varaosien markkinat” eivät muodostaneet erillisiä markkinoita vaan niitä oli tarkasteltava yhdessä luksus- tai arvokellojen
markkinoiden kanssa. Kantaja väittää myös, että varaosat, jotka ovat ominaisia pelkästään tietylle tuotemerkille, eivät ole
korvattavissa, joten jokaisella valmistajalla on monopoliasema niiden tiettyjen varaosien osalta, joita se valmistaa.
Ensimmäinen väite, joka koskee käsitteen ”kellot, jotka kannattaa korjata” virheellistä korvaamista käsitteellä ”luksus- tai
arvokellot”
Kantajan esittämän ensimmäisen väitteen osalta on todettava ensiksi, että kantaja on itse todennut kantelunsa viidennellä
sivulla, että varaosille on kysyntää ainoastaan ”kalliiden kellojen osalta”, kun otetaan huomioon se, että jos halvemmat kellot
lakkaavat toimimasta, ne yksinkertaisesti korvataan toisella kellolla. Toiseksi kantaja on todennut 30.1.2008 päivätyssä kirjeessään,
että sen kantelussa kyseessä olevien kellojen ”alkuperäinen hinta” on 1 500–4 000 euroa, kun taas komission alustavassa kannassa
siteeraaman asiantuntijan mukaan laitteet, joiden hinta on noin 25 euroa, suoriutuvat täysin ja täsmällisesti kellon pääasiallisesta
tehtävästä eli ajan mittaamisesta.
Koska kantajan mainitsemaan tuotevalikoimaan kuuluvien kellojen hinnat ovat 60–160 kertaa suurempia kuin halvempien, mutta
kuitenkin pääasiallisesta tehtävästään luotettavalla tavalla suoriutuvien kellojen hinnat, unionin yleinen tuomioistuin katsoo,
että komissio ei ole tehnyt virhettä, kun se on katsonut, että kantelussa kyseessä olevat kellot ovat ”luksus- tai arvokelloja”.
Kantajan esittämä ensimmäinen väite on näin ollen hylättävä.
Toinen väite, joka koskee sitä, että kellojen korjaus- ja huoltopalveluiden markkinoita ja varaosien markkinoita ei ole tarkasteltu
erikseen
Kantaja kritisoi toisessa väitteessään sitä, että komissio ei ole käsitellyt kellojen korjaus- ja huoltopalveluiden markkinoita
ja varaosien markkinoita erillisinä merkityksellisinä markkinoina vaan se on tarkastellut niitä yhdessä luksus- tai arvokellojen
markkinoiden kanssa yhtenä kokonaisuutena. Lisäksi kantaja arvostelee komissiota siitä, että se ei ole ottanut riidanalaisessa
päätöksessä huomioon sitä seikkaa, että varaosat, jotka ovat ominaisia pelkästään tietylle tuotemerkille, eivät ole korvattavissa.
Komissio on esittänyt riidanalaisessa päätöksessä seuraavia yleisiä toteamuksia näiden myynnin jälkeisten markkinoiden osalta:
”d)      Myynnin jälkeiset markkinat
(17)      Kuten edellä 15 kohdassa on todettu, komissio on tarkastellut kaksia myynnin jälkeisiä markkinoita: myynnin jälkeisten palveluiden
(korjaus- ja huoltopalveluiden) markkinoita ja varaosien markkinoita; näitä molempia markkinoita pidetään tyypillisinä esimerkkeinä
myynnin jälkeisistä markkinoista. Sekä luksus- tai arvokellojen valmistamisen ja myynnin ensimarkkinoilla vallitsevan tilanteen
että myynnin jälkeisillä markkinoilla vallitsevan tilanteen alustava arviointi johtaa siihen johtopäätökseen, että myynnin
jälkeisiä markkinoita ei tulisi pitää erillisinä merkityksellisinä tuotemarkkinoina, vaan niitä olisi tarkasteltava yhdessä
ensimarkkinoiden kanssa – –
(18)      Lisäksi, vaikka näitä markkinoita olisi pidettävä erillisinä merkityksellisinä markkinoina, mahdollisten kilpailunvastaisten
vaikutusten olemassaolo on erittäin epätodennäköistä sen vuoksi, että ensimarkkinoilla näyttää olevan kilpailua. Erityisesti
on todettava, että myynnin jälkeisillä markkinoilla tehtävät hinnankorotukset eivät ole yleensä kannattavia sen vuoksi, että
ne vaikuttanut myyntiin ensimarkkinoilla, jollei ensimarkkinoilla lasketa hintoja myynnin jälkeisillä markkinoilla veloitettavien
korkeampien hintojen vastapainoksi. Näin ollen kilpailu ensimarkkinoilla takaa hyvin todennäköisesti sen, että tavara- ja
palvelupakettien kokonaishinta on kilpailukykyinen sekä ensimarkkinoilla että myynnin jälkeisillä markkinoilla (vaikka asiakkaat
eivät perustaneetkaan valintaansa tarkkoihin elinkaarta koskeviin laskelmiin).”
–       Varaosien markkinoiden tutkimus
Aluksi on tutkittava komission toteamusta siitä, että luksus- tai arvokellojen varaosien markkinat eivät muodosta erillisiä
merkityksellisiä markkinoita. Komissio on todennut tältä osin seuraavaa:
”(ii)  Luksus- tai arvokellojen osat ja varaosat
(23)      Kuten aikaisemmin on mainittu, luksus- tai arvokellojen osien myynnin jälkeiset markkinat näyttävät olevan riippuvaisia näiden
kellojen ensimarkkinoista ja liittyvän niihin läheisesti. Tämä toteamus on [kantajan], joka katsoo, että varaosien markkinat
ovat tässä asiassa erilliset markkinat, esittämien johtopäätösten vastainen. – –
(24)      Komissio on lisäksi ottanut huomioon sen seikan, että on mahdollista, että tietyn tuotemerkin primäärituotteiden sekundäärituotteista
(varaosista) muodostuvat myynnin jälkeiset markkinat eivät ole merkitykselliset markkinat kahdessa tilanteessa: ensinnäkin
silloin, kun kuluttaja voi siirtyä käyttämään toisen valmistajan sekundäärituotteita, ja toiseksi silloin, kun kuluttaja voi
vaihtaa primäärituotteen toiseen primäärituotteeseen ja siten välttää korkeammat hinnat myynnin jälkeisillä markkinoilla.
Tässä asiassa on selvää, että kuluttajat eivät ole estyneitä siten, että heillä ei olisi mahdollisuutta siirtyä käyttämään
toista primääri- tai sekundäärituotetta.
(25)      Mahdollisuudesta siirtyä käyttämään toisen valmistajan sekundäärituotteita on todettava, että [kantaja] ei ole kyennyt esittämään
täydellistä, täsmällistä ja johdonmukaista selvitystä luksus- tai arvokellojen varaosien keskinäisen korvattavuuden laajuudesta
ja rajoituksista.
(26)      Mahdollisuudesta siirtyä käyttämään toista primäärituotetta on kuitenkin todettava, että luksus- tai arvokellojen mahdolliset
ostajat voivat täysin vapaasti valita jonkin lukuisista luksus- tai arvokellojen olemassa olevista tuotemerkeistä, joiden
välillä on kilpailua. Asiakkaat, jotka jo omistavat tällaisia kelloja, voivat pääsääntöisesti vaihtaa primäärituotteen toiseen
primäärituotteeseen pääasiassa sen vuoksi, että useiden luksus- tai arvokellojen jäljellä oleva arvo voi olla korkea lukuisilla
käytettyjen tavaroiden markkinoilla, ja sen vuoksi, että vaihtamiseen liittyviin kustannuksiin ei kuulu mitään investointeja,
kuten koulutusta, tapojen muuttamista, asennuksia, ohjelmistoja jne., mikä tekee vaihtamisen vielä helpommaksi. Kun otetaan
huomioon edellä esitetty, kuluttajilla on monia mahdollisuuksia vaihtaa primäärituote toiseen ilman tästä aiheutuvia poikkeuksellisia
kustannuksia.”
Riidanalaisen päätöksen 24 kohdassa esitetyn yleisen toteamuksen mukaan tietyn tuotemerkin primäärituotteiden varaosien markkinat
eivät voi muodostaa erillisiä merkityksellisiä markkinoita kahdessa tilanteessa: ensinnäkin silloin, kun kuluttaja voi siirtyä
käyttämään toisen valmistajan valmistamia varaosia, ja toiseksi silloin, kun kuluttaja voi siirtyä käyttämään toista primäärituotetta
välttyäkseen varaosien myynnin jälkeisillä markkinoilla tehdyltä hinnankorotukselta.
On todettava, että kantaja ei sinällään riitauta tätä yleistä toteamusta. Lisäksi unionin yleinen tuomioistuin katsoo, että
tämä toteamus on yhteensoveltuva edellä 67 kohdassa mainitun oikeuskäytännön ja merkityksellisten markkinoiden määritelmästä
annetun tiedonannon kanssa, kuitenkin sillä ehdolla, että näytetään toteen, että jos sekundäärituotteiden hintoja korotettaisiin
maltillisesti ja pysyvästi, riittävä määrä kuluttajia siirtyisi käyttämään muita primääri- tai sekundäärituotteita tehdäkseen
tällaisen hinnankorotuksen kannattamattomaksi.
Näin ollen on tutkittava komission riidanalaisessa päätöksessä esittämiä toteamuksia, jotka liittyvät niiden kriteerien soveltamiseen,
jotka komissio on asettanut kyseisen päätöksen 24 kohdassa.
Aluksi on huomautettava, että vaikka komissio on pitänyt muualla riidanalaisessa päätöksessä ”varaosien markkinoita” ainoina
myynnin jälkeisinä markkinoina (ks. erityisesti riidanalaisen päätöksen 17 ja 23 kohta), se on tutkinut riidanalaisen päätöksen
24 kohdassa tilanteita, joissa ”tietyn tuotemerkin primäärituotteiden [varaosien] markkinat” eivät voineet muodostaa erillisiä
merkityksellisiä markkinoita.
Näin ollen on todettava, että riidanalaisen päätöksen 24–26 kohta koskevat kahta osittain toisistaan erillistä merkityksellisten
markkinoiden määritelmän osaa. Ensinnäkin kyse on siitä, muodostavatko kaikki luksus- tai arvokellojen varaosat yhdet markkinat
vai muodostavako ne useat markkinat, jolloin varaosat, jotka ovat ominaisia pelkästään tietylle tuotemerkille, muodostavat
erilliset markkinat. Komissio on käsitellyt tähän kysymykseen liittyviä seikkoja – kuluttajan mahdollisuutta siirtyä käyttämään
muiden valmistajien valmistamia varaosia välttyäkseen tietyn valmistajan tekemältä hinnankorotukselta – riidanalaisen päätöksen
25 kohdassa. Toiseksi kyse on siitä, onko varaosien markkinoita tai varaosien useita markkinoita pidettävä erillisinä merkityksellisinä
markkinoina vai onko niitä tarkasteltava yhdessä luksus- tai arvokellojen ensimarkkinoiden kanssa yksinä yhtenäisinä merkityksellisinä
markkinoina. Komissio on tutkinut tähän kysymykseen liittyviä seikkoja, jotka liittyvät kuluttajan mahdollisuuteen siirtyä
käyttämään toista primäärituotetta välttyäkseen tietyn valmistajan varaosia koskevalta hinnankorotukselta, riidanalaisen päätöksen
26 kohdassa.
Ensinnäkin kuluttajan mahdollisuudesta siirtyä käyttämään muiden valmistajien valmistamia varaosia on aluksi todettava, että
kysymykseen tällaisen mahdollisuuden olemassaolosta ja näin ollen kysymykseen siitä, onko kyse yksistä varaosien markkinoista
vai useista varaosien, jotka ovat ominaisia pelkästään tietylle tuotemerkille, markkinoista, annettava vastaus riippuu edellä
67–70 kohdassa mainitussa oikeuskäytännössä ja merkityksellisten markkinoiden määritelmästä annetussa tiedoksiannossa tarkoitetulla
tavalla pääasiassa siitä, ovatko eri valmistajien valmistamat varaosat riittävällä tavalla korvattavissa keskenään.
Tältä osin riidanalaisen päätöksen sanamuodosta ilmenee, että komissio on päättänyt olla ottamatta nimenomaisesti kantaa eri
valmistajien valmistamien varaosien keskinäiseen korvattavuuteen, sillä se on tyytynyt toteamaan riidanalaisen päätöksen 25
kohdassa, että ”[kantaja] ei ole kyennyt esittämään täydellistä, täsmällistä ja johdonmukaista selvitystä luksus- tai arvokellojen
varaosien keskinäisen korvattavuuden laajuudesta ja rajoituksista”.
Tämä näkemys on ristiriidassa alustavan kannan kanssa, jossa komissio on vahvistanut nimenomaisesti, että eri tuotemerkkien
varaosat eivät ole yleensä korvattavissa keskenään erilaisen koon, erilaisen muodon ja erilaisten muiden tekijöiden vuoksi.
Alustavan kannan mukaan luksus- tai arvokellojen valmistajat ovat siten ainoita pelkästään niiden omille tuotemerkeille ominaisten
varaosavalikoimien tarjoajia.
Myös väliintulija on todennut, että jokaisen kellon osat ovat erilaisia ja että suuri osa väliintulijan kellojen varaosista
ei ole vaihdettavissa muiden valmistajien valmistamiin osiin, koska muiden valmistajien valmistamat osat eivät ole yhteensopivia
primäärituotteiden kanssa.
Lisäksi asiakirja-aineistosta ilmenee, että kantaja on toimittanut hallinnollisen menettelyn aikana kopioita sveitsiläisten
kilpailuviranomaisten asiassa ETA SA Manufacture horlogère suisse (sveitsiläisten kilpailuviranomaisten päätösten ja tiedonantojen
kokoelma 2005/1, s. 128) tekemästä päätöksestä ja Alankomaiden kilpailuviranomaisen 12.7.2002 esittämästä alustavasta kannasta,
joka koskee kantajan komissiolle tekemän kantelun kaltaista kantelua. Alankomaiden kilpailuviranomainen on katsonut, että
”kyseessä olevien kellojen varaosat [olivat] sidoksissa tuotemerkkiin ja [eivät olleet] korvattavissa keskenään”, minkä vuoksi
oli olemassa useita markkinoita eli varaosien, jotka olivat ominaisia pelkästään tietylle tuotemerkille, markkinoita. Sveitsiläiset
kilpailuviranomaiset ovat katsoneet, että kellojen osat, jotka ovat yhteensopivia tietyn kelloryhmän kanssa, eivät olleet
korvattavissa osilla, jotka olivat yhteensopivia muiden kelloryhmien kanssa, minkä vuoksi ETA:n valmistamat osat ja varaosat
kuuluivat useille merkityksellisille markkinoille.
Riippumatta siitä, olisiko komission pitänyt ottaa nämä seikat huomioon riidanalaisessa päätöksessä, tai siitä, voisivatko
nämä seikat osoittaa komission suorittaman arvioinnin virheelliseksi, on todettava, että kuluttajan mahdollisuutta siirtyä
käyttämään muun valmistajan valmistamia varaosia välttyäkseen varaosia koskevalta hinnankorotukselta ei ole näytetty millään
tavalla toteen riidanalaisessa päätöksessä. Komissiolla ei näin ollen ollut oikeutta perustaa päätöstään tähän olettamaan,
kun se määritteli merkityksellisiä markkinoita käsiteltävänä olevassa asiassa.
Lisäksi ei voida pitää poissuljettuna, että jos komissio olisi päättänyt ottaa kantaa varaosien keskinäiseen korvattavuuteen,
se olisi päätynyt erityisesti alustavassa kannassa esittämänsä arvioinnin ja sveitsiläisten kilpailuviranomaisten päätökseen
ja Alankomaiden kilpailuviranomaisen alustavaan kantaan sisältyvien tosiseikkojen perusteella siihen, että eri tuotemerkkien
varaosat eivät ole yleensä korvattavissa keskenään, minkä vuoksi näiden varaosien välillä ei voi olla tehokasta kilpailua
ainakaan niiden varaosien, jotka ovat ominaisia pelkästään tietylle tuotemerkille, osalta.
Toiseksi on tutkittava komission toteamusta siitä, että kuluttajat voivat välttyä varaosia koskevalta hinnankorotukselta siirtymällä
käyttämään toista primäärituotetta.
Ensinnäkin tämä mahdollisuus on olemassa riidanalaisen päätöksen mukaan jopa silloin, kun kuluttaja jo omistaa luksus- tai
arvokellon, sillä tämän kellon jäljellä oleva arvo voi olla korkea käytettyjen tavaroiden markkinoilla. Lisäksi tämän mahdollisuuden
käyttämistä helpottaa se, että se ei edellytä muun muassa mitään koulutusta, tapojen muutosta, asennusta tai ohjelmistoa.
Aluksi on todettava, että koska kellojen korjaaminen ja huoltaminen on monimutkaista, varaosille ei ole pääasiallisesti kysyntää
kellojen kuluttajien keskuudessa vaan niille on kysyntää näitä palveluita tarjoavien ammattilaisten keskuudessa. Näin ollen
kuluttajan näkökulmasta varaosien hinnankorotus sisältyy yleensä näiden palveluiden hintaan.
Tämän jälkeen on todettava, että komissio ei ole ottanut arvioinnissaan, joka on johtanut sen tekemään johtopäätökseen kuluttajan
mahdollisuudesta siirtyä käyttämään toista primäärituotetta, huomioon riidanalaisen päätöksen 22 kohdassa esittämäänsä toteamusta
siitä, että myynnin jälkeisistä palveluista kellojen elinkaaren aikana aiheutuvat kustannukset ovat pieniä luksus- tai arvokellon
alkuperäiseen hintaan verrattuna ja että kuluttaja pitää näitä kustannuksia melko merkityksettömänä kokonaishinnan osana.
Tältä osin unionin yleisen tuomioistuimen pyynnöstä toimitetuista asiakirjoista ja väliintulijan toteamuksista ilmenee, että
näiden kellojen korjaus- ja huoltopalveluista aiheutuvat kokonaiskustannukset jäävät kymmenen vuoden pituisena ajanjaksona
useimpien mallien osalta alle viiteen prosenttiin uuden kellon ostohinnasta. On lisäksi korostettava sitä, että varaosien
hinnat sisältyvät yleensä näihin kustannuksiin, joten niiden prosentuaalinen osuus uuden kellon ostohinnasta on vielä pienempi.
Näin ollen on ilmeistä, että varaosien maltillisessa hinnankorotuksessa on kyse merkityksettömästä rahamäärästä uuden luksus-
tai arvokellon hintaan verrattuna.
Tällä seikalla voidaan sinänsä kyseenalaistaa sen komission esittämän toteamuksen pätevyys, joka koskee kuluttajan mahdollisuutta
siirtyä käyttämään toista primäärituotetta. Komissio ei ole nimittäin näyttänyt toteen, että kuluttaja voisi järkevällä tavalla
siirtyä käyttämään toista primäärituotetta välttyäkseen korjaus- ja huoltopalveluita koskevalta hinnankorotukselta, joka johtuu
varaosien maltillisesta hinnankorotuksesta, kun otetaan huomioon se, että toisen primäärituotteen ostaminen merkitsee selvästi
korkeampia kustannuksia.
Komission maininta käytettyjen kellojen markkinoiden olemassaolosta ei voi korvata tätä komission arviointiin sisältyvää laiminlyöntiä.
Komissio on tyytynyt toteamaan riidanalaisen päätöksen 26 kohdassa, että ”pääsääntöisesti [on mahdollista siirtyä käyttämään
toista] primäärituot[etta] pääasiassa sen vuoksi, että useiden luksus- tai arvokellojen jäljellä oleva arvo voi olla korkea
lukuisilla käytettyjen tavaroiden markkinoilla”.
Komissio ei ole tässä yhteydessä todennut, että kaikkien luksus- tai arvokellojen, tai edes suurimman osan niistä, jäljellä
oleva arvo olisi korkea käytettyjen tavaroiden markkinoilla. Näin ollen riidanalaisesta päätöksestä ilmenee, että se, että
luksus- tai arvokelloja myydään kohtuulliseen hintaan käytettyjen tavaroiden markkinoilla, on ainoastaan yksi mahdollisuus.
Lisäksi komissio ei ole lainkaan tutkinut sitä, onko myös käytettyjen tavaroiden markkinoilla tapahtuvassa myynnissä saadun
hinnan ja toisesta kellosta maksetun hinnan välinen erotus ja siten kuluttajalle kellon vaihtamisesta aiheutunut tappio pienempi
kuin se rahamäärä, joka voitaisiin säästää, jos tällä tavoin vältettäisiin tietyn tuotemerkin varaosien maltillinen hinnankorotus.
On lisättävä, että jotta kello saadaan myydyksi käytettyjen tavaroiden markkinoilla, on varmistauduttava pääasiassa siitä,
että se on hyväkuntoinen. Kuluttajan on siten pääasiallisesti korjautettava kello ennen sen myymistä, sillä muuten ostajan
on maksettava tällaisesta korjaamisesta aiheutuneet kustannukset, mikä joka tapauksessa heijastuu kuluttajan saamaan myyntihintaan.
Näin ollen komission väitettä siitä, että kuluttaja voi välttyä varaosien hinnankorotukselta myymällä kellonsa käytettyjen
tavaroiden markkinoilla ja ostamalla uuden kellon, ei voida pitää uskottavana sen vuoksi, että kuluttajan on joka tapauksessa
kärsittävä mahdollisesta varaosien hinnankorotuksesta aiheutuvat kustannukset.
Lopuksi komissio on katsonut riidanalaisen päätöksen 26 kohdassa, että primäärituotteen vaihtamisesta toiseen primäärituotteeseen
aiheutuviin kustannuksiin ei kuulu mitään investointeja, kuten koulutusta, tapojen muuttamista, asennuksia tai ohjelmistoja,
mikä tekee tällaisen vaihtamisen vielä helpommaksi.
Tältä osin on todettava, että komissio on päättänyt tarkastella varaosien markkinoita lopullisen kuluttajan (kellon käyttäjän)
näkökulmasta. Tällaisen kulutustavaran käyttäminen ei edellytä tyypillisesti mitään investointeja koulutuksiin, tapojen muuttamiseen,
asennuksiin tai ohjelmistoihin. Komissio ei ole näin ollen voinut perustellusti katsoa, että se, että tällaiset investoinnit
eivät ole tarpeen, helpottaa vaihtamista toiseen primäärituotteeseen.
Edellä esitetyn perusteella on katsottava, että komissio ei ole näyttänyt riidanalaisen päätöksen 26 kohdassa toteen, että
niiden kuluttajien, jotka jo omistavat luksus- tai arvokelloja, voidaan kohtuudella katsoen katsoa siirtyvän käyttämään toista
primäärituotetta välttyäkseen varaosia koskevalta hinnankorotukselta. Komission esittämät seikat viittaavat ainoastaan täysin
teoreettiseen mahdollisuuteen siirtyä käyttämään toista primäärituotetta, mikä ei riitä näytöksi merkityksellisten markkinoiden
määrittelemistä varten. Tämä määritelmä perustuu siihen, että on olemassa todellista kilpailua, mikä edellyttää sitä, että
jos varaosien hintoja korotettaisiin maltillisesti, riittävä määrä kuluttajia siirtyisi tosiasiallisesti käyttämään toista
primäärituotetta tehdäkseen tällaisen hinnankorotuksen kannattamattomaksi (ks. edellä 67, 69 ja 70 kohta).
Toiseksi on tutkittava sen riidanalaisen päätöksen 26 kohdassa ja alaviitteessä 27 esitetyn toteamuksen vaikutusta, jonka
mukaan luksus- tai arvokellojen mahdolliset ostajat voivat vapaasti valita jonkin lukuisista luksus- tai arvokellojen olemassa
olevista tavaramerkeistä, joiden välillä on kilpailua. Komissio on todennut tältä osin istunnossa, että riidanalaisessa päätöksessä
esitetyt kuluttajia, jotka jo omistavat kelloja, koskevat seikat eivät muodosta komission merkityksellisten markkinoiden määritelmästä
tekemän johtopäätöksen pääasiallista perustaa. Komissio esittää, että ensimarkkinoita ja myynnin jälkeisiä markkinoita on
syytä tarkastella yksinä yhtenäisinä markkinoina (”järjestelmämarkkinoina”) siksi, että myynnin jälkeisillä markkinoilla tehtyjen
hinnankorotusten seurauksena on se, että kysyntä siirtyy muiden valmistajien ensimarkkinoiden tuotteisiin, mikä tekee tällaisesta
hinnankorotuksesta kannattamattoman.
On todettava, että tämä menettelytapa on yhteensopiva oikeuskäytännön kanssa, kun otetaan huomioon se, että tutkimusta ei
ole syytä rajoittaa merkityksellisten markkinoiden määrittelemisen yhteydessä pelkästään kyseessä olevien tavaroiden tai palveluiden
objektiivisiin ominaisuuksiin vaan huomioon on otettava myös markkinoiden kilpailuolosuhteet sekä kysynnän ja tarjonnan rakenne
(ks. edellä 67 kohta).
Edellä 67 kohdassa mainitusta oikeuskäytännöstä ja merkityksellisten markkinoiden määritelmästä annetusta tiedonannosta kuitenkin
ilmenee, että jotta ensimarkkinoita ja myynnin jälkeisiä markkinoita voidaan käsitellä yhdessä ja mahdollisesti yksinä yhtenäisinä
markkinoina tai ”järjestelmämarkkinoina”, on komission kuvailemassa tilanteessa (ks. edellä 103 kohta) näytettävä toteen,
että jos myynnin jälkeisten markkinoiden tavaroiden tai palveluiden hintoja korotettaisiin maltillisesti, riittävä määrä kuluttajia
siirtyisi käyttämään muita primäärituotteita tehdäkseen tällaisen hinnankorotuksen kannattamattomaksi (ks. vastaavasti asia
T-30/89, Hilti v. komissio, tuomio 12.12.1991, Kok., s. II-1439, 75 kohta). Toisin sanoen päinvastoin kuin mitä komissio esittää
riidanalaisen päätöksen 26 kohdassa ja alaviitteessä 27, pelkkä kuluttajan mahdollisuus valita jokin lukuisista primäärituotteen
olemassa olevista tavaramerkeistä ei riitä siihen, että ensimarkkinoita ja myynnin jälkeisiä markkinoita voitaisiin käsitellä
yksinä markkinoina, jos ei näytetä toteen, että tämä valinta tehdään erityisesti sekundäärimarkkinoiden kilpailuolosuhteiden
perusteella.
Käsiteltävänä olevassa asiassa komissio ei ole kuitenkaan näyttänyt riidanalaisessa päätöksessä toteen, että tietyn valmistajan
myynnin jälkeisillä markkinoilla tekemillä hinnankorotuksilla olisi jonkinlaista vaikutusta tämän valmistajan myynnin määrään
ensimarkkinoilla. Komissio on päinvastoin korostanut toistuvasti sitä, että huolto- ja korjauspalveluista aiheutuvat kustannukset
(joihin varaosien hinnat sisältyvät) ovat pieniä ja merkityksettömiä luksus- tai arvokellon alkuperäiseen hintaan verrattuna
(ks. edellä 94 kohta). Nämä kustannukset ovat komission riidanalaisen päätöksen alaviitteessä 27 esittämän toteamuksen mukaan
pieniä alkuperäiseen hintaan verrattuna, vaikka tuotteen koko elinkaari otetaan huomioon, joten on epätodennäköistä, että
mahdolliset ostajat laskevat näiden kustannusten määrän primäärituotteen koko elinkaaren ajaksi. Komissio päättelee tästä
samassa alaviitteessä, että ”kuluttaja ei pidä myynnin jälkeisten palveluiden kustannuksia kriteerinä kelloa valitessaan”.
Näin ollen edellä esitetystä seuraa, että komissio ei ole näyttänyt toteen sitä, että niiden kuluttajien, jotka jo omistavat
luksus- tai arvokelloja, voidaan kohtuudella katsoen katsoa siirtyvän käyttämään toista primäärituotetta välttyäkseen varaosia
koskevalta hinnankorotukselta, eikä sitä, että varaosien hinnat vaikuttavat yleensä primäärituotteiden väliseen kilpailuun.
Näin ollen komissio ei ole näyttänyt toteen sitä, että tietyn valmistajan varaosia koskeva maltillinen hinnankorotus johtaisi
siihen, että kysyntä siirtyisi muiden valmistajien kelloihin, mikä tekisi tällaisesta hinnankorotuksesta kannattamattoman.
Näin ollen komissio on tehnyt ilmeisen arviointivirheen, kun se on tarkastellut näitä markkinoita yhdessä ja katsonut niiden
muodostavan yhdet markkinat.
Tätä johtopäätöstä tukee se seikka, että kuten sveitsiläisten kilpailuviranomaisten asiassa ETA SA Manufacture horlogère suisse
tekemästä päätöksestä ilmenee, ETA on suurin sveitsiläisten kellojen, joihin kuuluvat myös luksus- tai arvokellot, osien ja
varaosien valmistaja. Tämä yritys ei kuitenkaan valmista kokonaisia kelloja. Jos tietyt taloudelliset toimijat ovat erikoistuneita
ja ovat aktiivisia ainoastaan ensimarkkinoiden myynnin jälkeisillä markkinoilla, on oikeuskäytännön mukaan painava syy katsoa,
että on olemassa erityiset markkinat (ks. vastaavasti ja analogisesti edellä 105 kohdassa mainittu asia Hilti v. komissio,
tuomion 67 kohta).
Näin ollen on katsottava, ettei voida pitää poissuljettuna, että jos tätä virhettä ei olisi tehty ja jos komissio olisi ottanut
huomioon alustavassa kannassa olevan toteamuksensa siitä, että eri tuotemerkkien varaosat eivät ole yleensä korvattavissa
keskenään, ja kantajan tältä osin esittämät seikat (ks. edellä 86, 88 ja 89 kohta), komissio olisi päätynyt siihen, että koska
varaosat, jotka ovat ominaisia pelkästään tietylle tuotemerkille, olivat keskenään korvattavissa, oli olemassa näistä varaosista
muodostuvat erilliset merkitykselliset markkinat.
–       Korjaus- ja huoltopalveluiden markkinoiden tutkimus
Kellojen korjaus- ja huoltopalveluiden markkinoiden osalta on tutkittava sitä, onko komission riidanalaisen päätöksen 17 kohdassa
tekemä johtopäätös siitä, että näitä markkinoita ei pitäisi käsitellä erillisinä merkityksellisinä markkinoina, perusteltavissa
riidanalaisen päätöksen 19–22 kohdassa esitetyillä toteamuksilla.
Komissio on todennut näissä viimeksi mainituissa kohdissa seuraavaa:
”(i)      Myynnin jälkeinen huolto ja korjaus
(19)      On ilmeistä, että luontainen markkinakehitys, jolle on luonteenomaista monimutkaisten mekaanisten koneistojen kasvanut kysyntä
luksus- tai arvokellojen sektorilla, on johtanut siihen, että suurin osa tällaisia kelloja valmistavista yritysryhmistä on
muuttanut toimintaperiaatteitaan ja sallii näiden kellojen huollon ja korjauksen ainoastaan valikoivan jakelujärjestelmänsä
sisällä. Luksus- tai arvokellojen valmistajat ovat yksi toisensa jälkeen omaksuneet tämän tietyn strategian näiden myynnin
jälkeisten palveluiden tarjoamisen osalta ja kunkin luksustuotteiden alalla toimivan yksittäisen valmistajan tekemän priorisoinnin
mukaisesti viimeisten 20 vuoden aikana.
(20)      Komissio huomauttaa, että kellonvalmistajat pitävät myynnin jälkeistä huoltoa ja korjausta kellojen myyntiin liittyvänä liitännäisenä
palveluna, mistä on osoituksena muun muassa kellonvalmistajien saamien tulojen määrä näillä markkinoilla. Tämä rahamäärä ei
ole merkittävä, ja se muodostaa keskimäärin pienen osan kaikista saaduista tuloista. Lisäksi luksus- tai arvokellojen valmistajat
pitävät korkealaatuisen, yhdenmukaisen ja yhtenäisen myynnin jälkeisten palveluiden verkoston perustamista merkittävänä asiakaslähtöisenä
tekijänä ja niiden ensimarkkinoita koskevaan kilpailustrategiaan kuuluvana perustavanlaatuisena osana. Valmistajien mukaan
primäärituote menettäisi arvoaan asiakkaiden silmissä, jos mielikuva siitä liittyisi johonkin muuhun kuin joko kellonvalmistajien
itse suorittamiin tai valtuutetuissa palvelukeskuksissa suoritettuihin tietylle tuotemerkille ominaisiin korkealaatuisiin
myynnin jälkeisiin huoltopalveluihin.
(21)      Näyttää siltä, että itsenäiset kellonkorjaajat eivät kykene aina täyttämään kellonvalmistajien valtuutetuille korjaamoilleen
vahvistamia laadullisia perusteita – – Lisäksi joidenkin kellonvalmistajien mukaan jopa 30 prosenttia niiden myynnin jälkeisten
palvelujen palvelukeskuksissa suoritetuista korjauksista liittyy sellaisten kellonkorjaajien, joilla ei ole tarvittavia taitoja
ja tarvittavaa asiantuntemusta, suorittamien puutteellisten ja virheellisten korjausten aiheuttamien vahinkojen korjaamiseen.
(22)      On myös todettava, että toinen kyseessä olevan tuotteen erityispiirre on se, että luksus- tai arvokellon koko elinkaaren aikana
asiakkaalle myynnin jälkeisistä palveluista aiheutuvat kustannukset ovat pieniä kellon alkuperäiseen hintaan verrattuna ja
että asiakas pitää niitä näin ollen melko merkityksettömänä koko ’paketin’ hinnan osana.”
Ensinnäkin on muistettava (ks. edellä 108 kohta), että jos tietyt taloudelliset toimijat ovat erikoistuneita ja ovat aktiivisia
ainoastaan ensimarkkinoihin liittyvillä markkinoilla tai myynnin jälkeisillä markkinoilla, on painava syy katsoa, että on
olemassa erityiset markkinat.
Kantaja on esittänyt hallinnollisessa menettelyssä, että sen seikan perusteella, että ammattikunnan muodostavat itsenäiset
kellonkorjaajat eivät ole aktiivisia kellojen markkinoilla vaan pelkästään kellojen korjaus- ja huoltopalveluiden markkinoilla,
on syytä katsoa, että on olemassa näiden palvelujen erilliset markkinat. Komissio on jättänyt ottamatta huomioon tämän kantajan
esittämän painavan syyn.
Toiseksi on todettava, että vaikka käsiteltävänä olevan asian olosuhteet ovat hyvin erityislaatuisia, kun otetaan huomioon
se, että kyse on yhtäältä tavaroiden markkinoista ja toisaalta myynnin jälkeisten palveluiden markkinoista, komissio ei voi
jättää ottamatta huomioon merkityksellisten markkinoiden määritelmää koskevaa oikeuskäytäntöä, kun se päättää tarkastella
myynnin jälkeisiä markkinoita yhdessä ensimarkkinoiden kanssa mahdollisesti yksinä merkityksellisinä markkinoina.
Sitä toteamusta lukuun ottamatta, jonka mukaan myynnin jälkeisten palveluiden kustannukset ovat pieniä luksus- tai arvokellon
alkuperäiseen hintaan verrattuna, missään komission riidanalaisen päätöksen 19–22 kohdassa tekemässä toteamuksessa ei ole
käsitelty edellä 67 kohdassa mainitussa oikeuskäytännössä mainittuja seikkoja eikä myöskään niitä seikkoja, jotka on mainittu
merkityksellisten markkinoiden määritelmästä annetussa tiedonannossa (ks. edellä 68–70 kohta).
Lisäksi on todettava, että komissio ei ole suorittanut arviointia, jota se on pitänyt kaikkein merkityksellisimpänä varaosien
markkinoiden osalta, eli soveltuvin osin arviointia, jolla on tarkoitus määrittää, voivatko kuluttajat välttyä korjaus- ja
huoltopalveluiden hinnankorotukselta siirtymällä käyttämään muiden valmistajien primäärituotteita.
Kolmanneksi on muistettava, että myynnin jälkeisten palvelujen kustannukset olivat riidanalaisen päätöksen 22 kohdan mukaan
pieniä kellon alkuperäiseen hintaan verrattuna ja että riidanalaisen päätöksen alaviitteen 27 mukaan ”kuluttaja ei pi[tänyt]
myynnin jälkeisten palveluiden kustannuksia kriteerinä kelloa valitessaan”.
Näiden seikkojen ja sen, ettei riidanalaisessa päätöksessä ole muuten osoitettu, että oikeuskäytännössä vahvistetut arviointiperusteet
ja merkityksellisten markkinoiden määritelmästä annettu tiedonanto (joihin on viitattu edellä 67–70 kohdassa) olisi otettu
huomioon, valossa unionin yleinen tuomioistuin arvioi, että komissio ei ole näyttänyt toteen sitä, että palveluiden markkinoilla
tehty maltillinen hinnankorotus johtaisi siihen, että kysyntä siirtyisi luksus- tai arvokellojen markkinoille, mikä voisi
tehdä tällaisen hinnankorotuksen kannattamattomaksi, eikä sitä, että palveluiden hinnat vaikuttavat yleensä primäärituotteiden
väliseen kilpailuun.
Tästä seuraa, että komissio ei ole voinut riidanalaisen päätöksen 19–22 kohdassa esittämiensä toteamusten perusteella katsoa,
että kellojen korjaus- ja huoltopalveluiden markkinat eivät muodostaneet erillisiä merkityksellisiä markkinoita, vaan että
niitä oli päinvastoin tarkasteltava yhdessä luksus- tai arvokellojen markkinoiden kanssa. Näin ollen komissio on tehnyt tältä
osin ilmeisen arviointivirheen.
Koska komission toteamuksiin siitä, että kellojen korjaus- ja huoltopalveluiden markkinat tai varaosien markkinat eivät muodostaneet
erikseen tarkasteltavia merkityksellisiä markkinoita, sisältyy ilmeisiä arviointivirheitä, on tutkittava, onko komissio näistä
virheistä huolimatta voinut perustellusti päätyä siihen, ettei asiaan liittynyt sellaista riittävää yhteisön etua, jonka perusteella
olisi ollut tarpeen jatkaa sen suorittamaa tutkimusta.
Riidanalaisesta päätöksestä ilmenee selvästi, että vähäinen todennäköisyys siitä, että EY 81 ja EY 82 artiklaa on rikottu,
on yksi niistä pääasiallisista perusteista, jotka tukevat komission johtopäätöstä tällaisen edun puuttumisesta. Näin ollen
on tutkittava, voiko merkityksellisten markkinoiden virheellinen määrittely vaikuttaa niihin komission toteamuksiin, jotka
koskevat todennäköisyyttä siitä, että yhteisön kilpailusääntöjä on rikottu.
3.
EY 81 artiklan rikkominen

Asianosaisten ja väliintulijan lausumat
Kantaja toteaa, että sveitsiläiset kellonvalmistajat ovat tosiasiallisesti tehneet yhteistyötä poistaakseen itsenäiset kellonkorjaajat
yhteisön markkinoilta, jotka koskevat kellojen korjaus- ja huoltopalveluja, ja siten rikkoneet EY 81 artiklaa. Lisäksi kantaja
katsoo, että komissio on tehnyt virheen, kun se on katsonut, että menettelytapa, joka muodostuu siitä, että itsenäisille korjaajille
kieltäydytään toimittamasta varaosia, muodostaa asetuksessa N:o 2790/1999 säädetyn ryhmäpoikkeuksen soveltamisalaan kuuluvan
valikoivan jakelujärjestelmän.
Kantaja toteaa riidanalaisen päätöksen 27 ja 28 kohdan osalta, joissa komissio väittää, ettei se ole löytänyt mitään todisteita
yhdenmukaistetun menettelytavan olemassaolosta, että tällaisen menettelytavan olemassaolo ei yleensä ilmene suorista todisteista
vaan aihetodisteista. Käsiteltävänä olevassa asiassa kantaja on toimittanut hallinnollisen menettelyn aikana useita tällaisia
aihetodisteita. Kantaja on maininnut ensiksi, että suurin osa sveitsiläisistä kellonvalmistajista oli keskeyttänyt varaosien
toimittamisen tietyn ajanjakson aikana, ja toiseksi, että lähes kaikki kantelun kohteena olevat valmistajat kuuluivat valmistajien
hyvin organisoituihin ”ryhmiin”, sekä kolmanneksi, että kaikki nämä kellonvalmistajat tapasivat toisiaan säännöllisesti käsitelläkseen
strategisia kysymyksiä Fédération horlogère suissen (FHS) jäseninä. Komissio ei ollut ottanut näitä seikkoja huomioon ja oli
tyytynyt riitauttamaan sen ajanjakson pituuden, jonka aikana sveitsiläiset kellonvalmistajat tosiasiallisesti kieltäytyivät
toimittamasta varaosia (riidanalaisen päätöksen 16 kohta). Tämäkään komission toteamus ei ole perusteltu, kun otetaan huomioon
se, että kantaja oli toimittanut sille asiakirjan, josta ilmeni, että riidanalaiset kieltäytymiset olivat keskittyneet tietylle
ajanjaksolle tietyssä jäsenvaltiossa.
Komissio on kantajan mukaan joka tapauksessa päätynyt virheellisesti siihen, että kyseessä olevaan menettelytapaan voitiin
soveltaa EY 81 artiklan 1 kohdan soveltamista koskevaa poikkeusta, koska EY 81 artiklan 3 kohdassa asetetut ehdot, sellaisina
kuin ne on täsmennetty asetuksessa N:o 2790/1999, eivät täyty.
Komissio toteaa, että kuten se on selittänyt riidanalaisen päätöksen 27 ja 28 kohdassa, se ei ole löytänyt tutkimuksensa aikana
mitään todisteita luksus- tai arvokellojen valmistajien välisen yhdenmukaistetun menettelytavan tai sopimuksen olemassaolosta.
Kantaja ei ole toimittanut sille mitään luotettavia tietoja, joihin komissio olisi voinut perustaa EY 81 artiklan rikkomisen.
Kellojen ensimarkkinoilla oli päinvastoin kilpailua, mitä kantaja ei kiistänyt.
Sen kantajan toimittaman asiakirjan osalta, joka koskee kieltäytymisten keskittymistä tietylle ajanjaksolle, komissio korostaa,
että kantaja on laatinut tämän asiakirjan itse, tämän asiakirjan lähdettä ei ole tuotu esiin ja että tämä asiakirja koskee
ainoastaan yhtä jäsenvaltiota. Tällä asiakirjalla on näin ollen heikko todistusarvo. Joka tapauksessa tämä asiakirja osoittaa,
että kellojen varaosia on kieltäydytty toimittamasta progressiivisesti vuosien 1985–2008 aikana, mikä heijastaa luontaista
markkinakehitystä.
Komissio katsoo, että sveitsiläisten kellonvalmistajien käyttöön ottama valikoiva jakelujärjestelmä on asetuksen N:o 2790/1999
mukainen ja ettei ole olemassa mitään todisteita tämän asetuksen 4 artiklan a alakohdan vastaisten menettelytapojen olemassaolosta.
Se, että sveitsiläiset kellonvalmistajat ovat muuttaneet menettelytapojaan valitsemalla laadullisiin perusteisiin perustuvan
valikoivan jakelujärjestelmän, johtuu täysin markkinoiden dynamiikasta ja vastaa kuluttajien vaatimuksia ja valmistajien tavoitetta
taata korkealaatuisia palveluita.
Väliintulija toteaa, että kantajan väite, joka koskee kieltäytymisten keskittymistä kantelun jättämistä edeltävälle ”noin
kahden vuoden” pituiselle ajanjaksolle, on aineellisesti virheellinen.
Lisäksi väliintulija yhtyy komission toteamukseen siitä, että itsenäisten kellonkorjaajien tarjoamien myynnin jälkeisten palveluiden
laadusta valitetaan enemmän kuin valtuutettujen jälleenmyyjien tai itse valmistajan suorittamista korjauksista.

Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta
Ensinnäkin sen kantajan esittämän väitteen osalta, joka koskee sveitsiläisten kellonvalmistajien välisen kartellin olemassaoloa,
on todettava, että kantaja ei ole kyennyt osoittamaan, että riidanalaisen päätöksen 28 kohdassa esitetty komission toteamus
siitä, että kantaja ei ole toimittanut mitään todisteita, jotka antaisivat aihetta epäillä sellaisen kartellin tai yhdenmukaistetun
menettelytavan olemassaoloa, jolla on tarkoitus poistaa itsenäiset kellonkorjaajat luksus- tai arvokellojen korjaus- ja huoltopalveluiden
markkinoilta, olisi lainvastainen.
On erityisesti todettava, että asiakirja, jonka otsikkona on ”kieltäytymisen progressiivisuus”, osoittaa, että ainoastaan
kolme tuotemerkkiä on kieltäytynyt toimittamasta varaosia vuonna 1985 ja että näiden tuotemerkkien määrä oli vuonna 1990 viisi,
vuonna 1995 15, vuonna 2000 35, vuonna 2005 38 ja lopulta vuonna 2008 50.
Näin ollen on todettava, että jopa tämä kantajan laatima asiakirja tukee komission kantaa siitä, että kieltäytymisen progressiivisuus
ei johtunut kartellista vaan se johtui sveitsiläisten kellonvalmistajien tekemistä itsenäisistä kaupallisista päätöksistä.
Toiseksi kantaja esittää, että varaosien valikoivaa jakelujärjestelmää koskeva menettelytapa, joka merkitsee kieltäytymistä
näiden varaosien toimittamisesta itsenäisille kellonkorjaajille ja kieltoa, jonka mukaan verkostoon kuuluvat yritykset eivät
saa toimittaa näitä osia verkoston ulkopuolisille toimijoille, on EY 81 artiklan vastainen menettelytapa ja että siihen ei
voida soveltaa asetuksessa N:o 2790/1999 myönnettyä ryhmäpoikkeusta.
On muistettava, että tämän asetuksen 2 artiklan 1 kohdassa säädetään seuraavaa:
”[EY] 81 artiklan 3 kohdan ja tämän asetuksen säännösten nojalla julistetaan, että [EY] 81 artiklan 1 kohtaa ei sovelleta
asetuksessa säädetyin edellytyksin sopimuksiin tai yhdenmukaistettuihin menettelytapoihin, joihin sitoutuneet kaksi tai useampaa
yritystä toimivat sopimuksen kannalta eri tuotanto- tai jakeluportailla ja jotka koskevat osapuolille asetettuja tiettyjen
tavaroiden ja palvelujen ostoon, myyntiin ja jälleenmyyntiin sovellettavia ehtoja, jäljempänä ’vertikaaliset sopimukset’.
Tätä poikkeusta sovelletaan siltä osin kuin näihin sopimuksiin sisältyy [EY] 81 artiklan 1 kohdan soveltamisalaan kuuluvia
kilpailunrajoituksia, jäljempänä ’vertikaaliset rajoitukset’.”
Saman asetuksen 3 artiklassa säädetään, että ”2 artiklassa säädettyä poikkeusta sovelletaan, jos toimittajan markkinaosuus
on enintään 30 prosenttia asian kannalta merkityksellisillä markkinoilla, joilla se myy sopimuksessa tarkoitettuja tavaroita
tai palveluja”.
Lisäksi vertikaalisista rajoituksista annettujen suuntaviivojen (EYVL 2000, C 291, s. 1) 94 kohdassa todetaan seuraavaa:
”Jos toimittaja valmistaa sekä alkuperäistä laitetta että sen korjaus- tai varaosia, se on usein ainoa tai suurin toimittaja
kyseisten korjaus- tai varaosien myynnin jälkeisillä markkinoilla. – – [A]setuksen [N:o 2790/1999] soveltamisen kannalta merkitykselliset
markkinat voivat muodostua alkuperäisen laitteen markkinoi[sta, joihin myös varaosat sisältyvät, tai erillisistä markkinoista,
jotka muodostuvat alkuperäisten laitteiden markkinoista, ja] myynnin jälkeisistä markkinoi[sta, asiaan liittyvien olosuhteiden],
kuten kyseisen kilpailunrajoituksen vaikutu[sten], laitteen elinkaare[n] sekä korjaus- tai korvauskustannusten suuruude[n,
perusteella].”
Komissio on päätellyt käsiteltävänä olevassa asiassa riidanalaisen päätöksen 33 kohdassa tältä osin seuraavaa:
”– – Kuten aikaisemmin on todettu, komission esillä olevassa asiassa suorittama arviointi on johtanut siihen johtopäätökseen,
että varaosien myynnin jälkeisiä markkinoita ei ole pidettävä ensimarkkinoista erillisinä markkinoina. Näin ollen on arvioitava
tietyn kellonvalmistajan yleistä markkinavoimaa ja erityisesti on otettava huomioon tämän kellonvalmistajan asema ja vahvuus
ensimarkkinoilla. Tämän vuoksi, kun otetaan huomioon se, ettei ole ilmennyt, että millään kantelussa tarkoitetulla kellonvalmistajalla
olisi määräävää markkina-asemaa ensimarkkinoilla eikä yli 30 prosentin markkinaosuutta, vaikuttaa siltä, että ne voisivat
kuulua ryhmäpoikkeusasetuksen soveltamisalaan.”
On muistettava, että ei voida pitää poissuljettuna, että jos komissio ei olisi tehnyt edellä 107 kohdassa mainittua ilmeistä
arviointivirhettä, se olisi päätynyt siihen, että koska varaosat, jotka ovat ominaisia pelkästään tietylle tuotemerkille,
olivat keskenään korvattavissa, oli olemassa näistä varaosista muodostuvat erilliset merkitykselliset markkinat.
Riidanalaisessa päätöksessä ei ole kuitenkaan ilmaistu, että sveitsiläisten kellonvalmistajien markkinaosuus olisi alle 30
prosenttia myös varaosien, jotka ovat ominaisia pelkästään tietylle tuotemerkille, markkinoilla.
Näissä olosuhteissa ei voida pitää poissuljettuna, että jos komissio ei olisi tehnyt edellä 107 kohdassa mainittua ilmeistä
arviointivirhettä ja jos komissio olisi toistanut riidanalaisessa päätöksessä alustavassa kannassa esittämänsä toteamuksen
siitä, että luksus- tai arvokellojen valmistajat olivat ainoita pelkästään niiden omille tuotemerkeille ominaisten varaosavalikoimien
tarjoajia, se olisi päätynyt siihen, ettei asetuksessa N:o 2790/1999 myönnettyä poikkeusta voida soveltaa, kun otetaan huomioon
tämän asetuksen 3 artikla.
Lisäksi on korostettava, että komissio ei ole maininnut riidanalaisen päätöksen 43 kohdassa otsikon ”Johtopäätös” alla sen
vähäisen todennäköisyyden osalta, että valikoivat jakelujärjestelmät ovat EY 81 artiklan vastaisia, mitään muuta seikkaa kuin
asetuksessa N:o 2790/1999 myönnetyn ryhmäpoikkeuksen sovellettavuuden. Näin ollen unionin yleinen tuomioistuin katsoo, että
tällä seikalla oli tältä osin ratkaiseva merkitys.
Näin ollen on katsottava, että edellä 107 kohdassa mainittu ilmeinen arviointivirhe koskee myös komission tekemää johtopäätöstä,
joka koskee vähäistä todennäköisyyttä siitä, että EY 81 artiklaa on rikottu.
4.
EY 82 artiklan rikkominen

Asianosaisten ja väliintulijan lausumat
Kantaja toteaa riidanalaisen päätöksen 39–42 kohdassa esitettyjen komission toteamusten osalta, että komissio on tunnustanut
alustavassa kannassa, että kullakin sveitsiläisellä kellonvalmistajalla oli määräävä markkina-asema tai monopoliasema niiden
varaosien osalta, jotka ovat ominaisia pelkästään niiden tavaramerkille. Kun nämä valmistajat ovat kieltäytyneet jatkamasta
varaosiensa toimittamista, ne ovat syyllistyneet määräävän markkina-aseman väärinkäyttöön.
Kantajan mukaan se seikka, että sveitsiläisten kellojen markkinoilla on komission mukaan kilpailua, ei vaikuta kilpailuolosuhteisiin
korjaus- ja huoltopalveluiden markkinoilla, joita olisi pitänyt pitää käsiteltävänä olevassa asiassa erillisinä merkityksellisinä
markkinoina. Kantaja toteaa, että näillä viimeksi mainituilla markkinoilla ei ole enää kilpailua, lukuun ottamatta tietynasteista
itsenäisten kellonkorjaajien ja sveitsiläisten kellonvalmistajien välistä jäljellä olevaa kilpailua. Sveitsiläisten kellonvalmistajien
menettelytavan, joka muodostuu kieltäytymisestä jatkaa varaosien toimittamista, tarkoituksena on poistaa jopa tämä jäljellä
oleva kilpailu.
Komissio korostaa, että sen tekemän arvioinnin mukaan ensimarkkinat ovat kellojen markkinat, joista kellojen varaosien myynnin
jälkeiset markkinat ovat täysin riippuvaisia. Kellojen markkinoilla on riittävästi kilpailua, ja mistään ei käy ilmi sitä,
että sveitsiläisillä kellonvalmistajilla olisi yhteinen määräävä markkina-asema, saati sitten sitä, että määräävää markkina-asemaa
olisi väärinkäytetty.
Väliintulija vahvistaa, että sillä ei ole määräävää markkina-asemaa ensimarkkinoilla. Lisäksi asiassa ei ole kyse yhteisen
määräävän markkina-aseman toteamisen edellyttämistä olosuhteista.

Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta
Komissio on katsonut riidanalaisen päätöksen 41 kohdassa seuraavaa:
”[J]älkimarkkinoiden osalta on jo todettu, [että] näyttää epätodennäköiseltä, että ne muodostaisivat markkinat, joita on arvioitava
erikseen, ja kysymystä näillä markkinoilla olevasta määräävästä markkina-asemasta ei ole näin ollen arvioitava erillään ensimarkkinoista.”
Komissio on todennut riidanalaisen päätöksen 44 kohdassa otsikon ”Johtopäätös” alla seuraavaa:
”[A]rviointi on johtanut ensi arviolta siihen johtopäätökseen, että myynnin jälkeiset markkinat eivät muodosta esillä olevassa
asiassa erillisiä markkinoita ja että tarkastelluilla myynnin jälkeisillä markkinoilla ei näytä näin ollen olevan olemassa
yhteistä eikä erillistä määräävää markkina-asemaa. Koska määräävää markkina-asemaa ei ole olemassa, kysymys väärinkäytöstä
on menettänyt täysin merkityksensä.”
Kuten edellä 109 kohdassa on jo todettu, ei voida pitää poissuljettuna, että jos komissio ei olisi tehnyt edellä 107 kohdassa
mainittua ilmeistä arviointivirhettä, se olisi katsonut, että koska varaosat, jotka ovat ominaisia tietyille tuotemerkeille,
olivat keskenään korvattavissa, nämä varaosat muodostivat erilliset merkitykselliset markkinat.
On todettava, että riidanalaisessa päätöksessä ei ole arvioitu lainkaan sitä asemaa, joka sveitsiläisillä kellonvalmistajilla
on niiden varaosien, jotka ovat ominaisia pelkästään niiden omille tuotemerkeille, markkinoilla. Näin ollen komissio ei ole
sanoutunut riidanalaisessa päätöksessä irti siitä alustavassa kannassa esitetystä toteamuksestaan, että luksus- tai arvokellojen
valmistajat olivat ainoita pelkästään niiden omille tuotemerkeille ominaisten varaosavalikoimien tarjoajia, eikä ole ottanut
kantaa kantajan väitteeseen siitä, että sveitsiläisillä kellonvalmistajilla oli määräävä markkina-asema niiden varaosien,
jotka ovat ominaisia pelkästään niiden omille tuotemerkeille, markkinoilla.
Näin ollen ei voida pitää poissuljettuna, että jos komissio olisi päätynyt siihen, että oli olemassa varaosista, jotka olivat
ominaisia tietyille tuotemerkeille, muodostuvat erilliset merkitykselliset markkinat, ja olisi näin ollen tutkinut sveitsiläisten
kellonvalmistajien asemaa näillä markkinoilla, se olisi toistanut alustavassa kannassa esitetyn toteamuksensa siitä, että
luksus- tai arvokellojen valmistajat olivat ainoita niiden omille tuotemerkeille ominaisten varaosavalikoimien tarjoajia.
Näin ollen ei voida pitää poissuljettuna, että se olisi tällä perusteella katsonut, että näillä valmistajilla oli määräävä
markkina-asema tai monopoliasema ainakin tiettyjen niille ominaisten varaosavalikoimien, jotka muodostivat merkitykselliset
markkinat, osalta.
Koska komissio on perustanut johtopäätöksensä EY 82 artiklan rikkomisen vähäisestä todennäköisyydestä siihen, ettei sveitsiläisillä
kellonvalmistajilla ole määräävää markkina-asemaa, merkityksellisten markkinoiden määrittelemisen yhteydessä tehty ilmeinen
arviointivirhe koskee myös tätä johtopäätöstä.
5.
Sen arviointi, liittyykö asiaan sellaista riittävää yhteisön etua, jonka perusteella olisi tarpeen jatkaa tutkimista

Asianosaisten ja väliintulijan lausumat
Kantaja katsoo, että riidanalaisen päätöksen 9 kohdassa esitetyt komission toteamukset, jotka koskevat tapahtuneeksi väitetyn
rikkomisen vähäistä vaikutusta yhteismarkkinoiden toimintaan, vaadittavan tutkinnan monimutkaisuutta ja rikkomisen toteamisen
vähäistä todennäköisyyttä, ovat virheellisiä tai että ainakaan mikään todiste tai väite ei tue niitä. Kantaja katsoo erityisesti,
että tapahtuneeksi väitettyjen rikkomisten vähäistä vaikutusta koskeva toteamus on virheellinen, kun otetaan huomioon mahdollisuus
kokonaisen käsityöläisammatin häviämisestä unionissa.
Lisäksi kantaja toteaa, että komissio on myöntänyt riidanalaisen päätöksen 14 kohdassa, että se ”ei ole vakuuttunut siitä,
että luksus- tai arvokellojen markkinat ovat merkitykselliset (ensi)markkinat esillä olevassa asiassa”, mutta on kuitenkin
pitänyt tätä määritelmää arviointinsa perusteena. Koska komissio ei ole määritellyt merkityksellisiä markkinoita, se ei ole
myöskään voinut päättelyvirhettä tekemättä päätyä siihen, että ”mikään ei viit[annut] siihen, että näiden markkinoiden toiminta
olisi häiriintynyt”.
Komissio on kantajan mukaan myös jättänyt ottamatta huomioon sen seikan, että väitetty kilpailunvastainen käyttäytyminen koskee
kaikkia jäsenvaltioita, joten komissiolla on parhaat edellytykset toteuttaa toimenpiteitä terveen kilpailun palauttamiseksi
yhteismarkkinoille. Kantaja viittaa oikeuskäytäntöön, joka koskee kysymystä siitä, onko komissio ottanut huomioon sen oikeussuojan
laajuuden, jota kansalliset tuomioistuimet voivat antaa, kun se on ohjannut kantelijaa kääntymään kansallisten tuomioistuinten
puoleen. Pelkästään yhden kansallisen viranomaisen tai kansallisen tuomioistuimen päätös ei kuitenkaan voisi poistaa käsiteltävänä
olevassa asiassa häiriöitä kilpailussa erityisesti sen vuoksi, että kaikki sveitsiläiset kellomerkit eivät ole edustettuina
kaikissa jäsenvaltioissa.
Komissio viittaa edellä 28 kohdassa mainitussa asiassa Ufex ym. vastaan komissio annettuun tuomioon (79 kohta). Komissio väittää,
että sitä, liittyykö asiaan sellaista riittävää yhteisön etua, jonka perusteella olisi jatkettava tutkimista, on arvioitava
vertailuun perustuvan arviointiperusteen perusteella. Kun tätä perustetta sovelletaan, komissio voi päätyä perustellusti siihen,
että kanteluun ei liity sellaista riittävää yhteisön etua, jonka perusteella olisi jatkettava kantelun tutkimista, pelkästään
yhden tekijän tai useampien tekijöiden yhdistelmän perusteella. Koska yksittäiseen kanteluun liittyvän yhteisön edun arviointi
perustuu kunkin yksittäisen asian olosuhteisiin, ei ole syytä rajoittaa niiden arviointiperusteiden lukumäärää, joita komissio
voi käyttää, eikä toisaalta ole myöskään syytä edellyttää komissiolta sitä, että se käyttäisi yksinomaan tiettyjä arviointiperusteita.

Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta
Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan silloin, kun komissio päättää asettaa sille tehdyt kantelut tärkeysjärjestykseen, se voi
päättää, missä järjestyksessä kantelut on tutkittava, ja käyttää tärkeysjärjestyksen perusteena tiettyyn asiaan liittyvää
yhteisön etua (edellä 27 kohdassa mainittu asia Tremblay ym. v. komissio, tuomion 60 kohta; ks. vastaavasti asia T-24/90,
Automec v. komissio, tuomio 18.9.1992, Kok., s. II-2223, Kok. Ep. XIII, s. II-65, 83–85 kohta).
Komission on asian tutkimisen jatkamiseen liittyvää yhteisön etua arvioidessaan otettava huomioon yksittäistapauksen olosuhteet
ja erityisesti sen käsiteltäväksi saatetussa kantelussa sille esitetyt tosiseikat ja oikeudelliset seikat. Jotta komissio
voisi parhaalla mahdollisella tavalla täyttää tehtävänsä valvoa EY 81 ja EY 82 artiklan noudattamista, sen on erityisesti
verrattava keskenään tapahtuneeksi väitetyn kilpailusääntöjen rikkomisen merkitystä yhteismarkkinoiden toiminnan kannalta,
sitä todennäköisyyttä, että se voi todeta rikkomisen tapahtuneen, ja sitä, miten laajoja tarpeelliset tutkimukset olisivat
(ks. vastaavasti edellä 157 kohdassa mainittu asia Automec v. komissio, tuomion 86 kohta; edellä 27 kohdassa mainittu asia
Tremblay ym. v. komissio, tuomion 62 kohta ja edellä 27 kohdassa mainittu asia Sodima v. komissio, tuomion 46 kohta).
Tältä osin unionin yleisen tuomioistuimen on selvitettävä erityisesti se, ilmeneekö päätöksestä, että komissio on verrannut
keskenään tapahtuneeksi väitetyn kilpailusääntöjen rikkomisen mahdollista vaikutusta yhteismarkkinoiden toimintaan, sitä todennäköisyyttä,
että se voi todeta rikkomisen tapahtuneen, ja sitä, miten laajoja tutkimukset olisivat, jotta komissio voisi parhaalla mahdollisella
tavalla täyttää tehtävänsä valvoa EY 81 ja EY 82 artiklan noudattamista (ks. edellä 27 kohdassa mainittu asia Sodima v. komissio,
tuomion 46 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Lisäksi on palautettava mieliin edellä 65 kohdassa mainittu oikeuskäytäntö, jonka mukaan komissiolle kantelujen käsittelemisen
yhteydessä kuuluvan harkintavallan käyttämisen valvonta unionin tuomioistuimissa ei saa vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan
johtaa siihen, että unionin tuomioistuimet korvaavat komission yhteisön etua koskevan arvioinnin omalla arvioinnillaan, vaan
valvonnan tarkoituksena on sen selvittäminen, ettei riidanalainen päätös perustu asiallisesti virheellisiin tosiseikkoihin
tai ettei siihen liity oikeudellista virhettä, ilmeistä arviointivirhettä tai harkintavallan väärinkäyttöä.
Lopuksi on myös palautettava mieliin, että ilmeisellä arviointivirheellä ei voida riittävästi perustella riidanalaisen päätöksen
kumoamista, jos sillä ei käsiteltävänä olevan asian erityisissä olosuhteissa ole voinut olla lopputuloksen kannalta ratkaisevaa
vaikutusta (asia T-60/05, UFEX ym. v. komissio, tuomio 12.9.2007, Kok., s. II-3397, 77 kohta; ks. vastaavasti asia T-126/99,
Graphischer Maschinenbau v. komissio, tuomio 14.5.2002, Kok., s. II-2427, 48 ja 49 kohta). Lisäksi komissiolle asetetun perusteluvelvollisuuden
täyttämiseksi on riittävää, että se esittää ne tosiseikat ja ne oikeudelliset perustelut, joilla on olennaista merkitystä
päätöksen kannalta (ks. asia T-211/05, Italia v. komissio, tuomio 4.9.2009, 68 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen, ei vielä
julkaistu oikeustapauskokoelmassa).
Näin ollen on tarkasteltava niiden toteamusten merkitystä päätöksen kannalta, jotka on perusteltu puutteellisesti (ks. edellä
49 kohta), joissa on jätetty ottamatta huomioon merkityksellisiä seikkoja siitä huolimatta, että komission velvollisuutena
on tutkia huolellisesti kaikki ne tosiseikat ja oikeudelliset seikat, jotka kantelija saattaa sen tietoon (ks. edellä 33 kohta),
ja joissa on tehty ilmeisiä arviointivirheitä (ks. edellä 107 ja 119 kohta), jotta voidaan ratkaista, ovatko nämä lainvastaisuudet
voineet vaikuttaa komission suorittamaan vertailuun, joka koskee tapahtuneeksi väitetyn kilpailusääntöjen rikkomisen merkitystä
yhteismarkkinoiden toiminnan kannalta, sitä todennäköisyyttä, että komissio voi todeta rikkomisen tapahtuneen, ja sitä, miten
laajoja tarpeelliset tutkimukset olisivat.
Tältä osin on muistettava, että komission toteamus siitä, ettei asiaan liity sellaista riittävää yhteisön etua, jonka perusteella
olisi jatkettava kantelun tutkimista, perustuu neljään olennaiseen seikkaan. Ensinnäkin kantelu koskee ainoastaan pieniä markkinoita
tai ainoastaan pientä markkinalohkoa, joten näiden markkinoiden tai tämän markkinalohkon taloudellinen merkitys on myös vähäinen.
Toiseksi komissio ei voi päätyä käytettävissään olevien tietojen perusteella siihen, että on olemassa kartelli tai yhdenmukaistettu
menettelytapa, ja on epätodennäköistä, että sveitsiläisten kellonvalmistajien käyttöön ottamat valikoivat jakelujärjestelmät
eivät kuuluisi asetuksessa N:o 2790/1999 myönnetyn ryhmäpoikkeuksen soveltamisalaan. Kolmanneksi, koska kahdet myynnin jälkeiset
markkinat eivät muodosta erillisiä markkinoita, ei näytä olevan olemassa määräävää markkina-asemaa, joten kysymyksellä määräävän
markkina-aseman väärinkäytöstä ei ole merkitystä. Neljänneksi, kun otetaan huomioon komission tapahtuneeksi väitetyistä rikkomisista
suorittama arviointi, on niin, että vaikka kantelun tutkimiseen kohdennettaisiin lisäresursseja, kilpailusääntöjen rikkomisen
toteamisen todennäköisyys olisi yhä vähäinen. Vaikka rikkomisten voitaisiin katsoa tapahtuneen, kansalliset kilpailuviranomaiset
ja kansalliset tuomioistuimet näyttäisivät soveltuvan hyvin käsittelemään näitä rikkomisia (ks. edellä 8–11 kohta).
Ensinnäkin unionin yleinen tuomioistuin katsoo, että toteamuksella siitä, että kantelu koskee ainoastaan pieniä markkinoita
tai ainoastaan pientä markkinalohkoa, joten näiden markkinoiden tai tämän markkinalohkon taloudellinen merkitys on myös vähäinen,
on ollut olennainen merkitys, kun komissio on vertaillut keskenään niitä tekijöitä, joita sen on arvioitava, jotta se voi
määritellä, liittyykö asiaan sellaista riittävää yhteisön etua, jonka perusteella olisi jatkettava asian tutkimista. Tätä
toteamusta ei ole perusteltu riittävästi, ja sillä on rikottu velvollisuutta ottaa huomioon kaikki merkitykselliset oikeudelliset
seikat ja tosiseikat ja tutkia huolellisesti kaikkia tällaisia kantajan komission tietoon saattamia seikkoja (ks. edellä 49
kohta).
Toiseksi on muistettava, että komission merkityksellisten markkinoiden määrittelemisen yhteydessä tekemät ilmeiset arviointivirheet
koskevat myös niitä komission johtopäätöksiä, jotka koskevat vähäistä todennäköisyyttä siitä, että EY 81 ja EY 82 artiklaa
on rikottu.
Sillä riidanalaisen päätöksen 14 kohdassa esitetyllä komission toteamuksella, jonka mukaan komissio ”ei ole vakuuttunut siitä,
että luksus- tai arvokellojen markkinat ovat merkitykselliset (ensi)markkinat esillä olevassa asiassa” ja jonka mukaan ei
ainakaan ollut tarpeen rajata tarkasti merkityksellisiä markkinoita, koska ”mikään ei viit[annut] siihen, että näiden markkinoiden
toiminta olisi häiriintynyt”, ei voida korjata näitä lainvastaisuuksia.
Tältä osin on muistettava, että komissio on katsonut riidanalaisen päätöksen 33 kohdassa (ks. edellä 137 kohta) seuraavaa:
”– – [S]uorit[ettu] arviointi on johtanut siihen johtopäätökseen, että varaosien myynnin jälkeisiä markkinoita ei ole pidettävä
ensimarkkinoista erillisinä markkinoina. Näin ollen on arvioitava tietyn kellonvalmistajan yleistä markkinavoimaa, ja erityisesti
on otettava huomioon tämän kellonvalmistajan asema ja vahvuus ensimarkkinoilla. Tämän vuoksi, kun otetaan huomioon se, ettei
ole ilmennyt, että millään kantelussa tarkoitetulla kellonvalmistajalla olisi määräävää markkina-asemaa ensimarkkinoilla eikä
yli 30 prosentin markkinaosuutta, vaikuttaa siltä, että ne voisivat kuulua ryhmäpoikkeusasetuksen soveltamisalaan.”
Lisäksi on muistettava, että komissio on todennut riidanalaisen päätöksen 44 kohdassa (ks. edellä 148 kohta) seuraavaa:
”[A]rviointi on johtanut ensi arviolta siihen johtopäätökseen, että myynnin jälkeiset markkinat eivät muodosta esillä olevassa
asiassa erillisiä markkinoita ja että tarkastelluilla myynnin jälkeisillä markkinoilla ei näytä näin ollen olevan olemassa
– – määräävää markkina-asemaa. Koska määräävää markkina-asemaa ei ole olemassa, kysymys väärinkäytöstä on menettänyt täysin
merkityksensä.”
Näin ollen riidanalaisesta päätöksestä ilmenee selvästi, että komissio on nojautunut alustavaan markkinoiden määritelmään
tukeakseen johtopäätöstään, joka koskee EY 81 ja EY 82 artiklan rikkomisten vähäistä todennäköisyyttä, ja on nojautunut tähän
viimeksi mainittuun johtopäätökseensä perustellakseen toteamuksensa, joka koskee sitä, että mikään ei viittaa siihen, että
kyseisillä markkinoilla olisi häiriöitä. Komissio ei näin ollen voi perustellusti väittää, että sen ei tarvinnut määritellä
merkityksellisiä markkinoita sen vuoksi, että mikään ei viitannut siihen, että markkinoilla olisi häiriöitä, sillä sen esittämä
toteamus näiden häiriöiden puuttumisesta perustui juuri siihen merkityksellisten markkinoiden määritelmään, jonka se oli kuitenkin
esittänyt.
Lisäksi sitä, että komissio on toiminut lainvastaisesti merkityksellisten markkinoiden määrittelemisen yhteydessä, ei voi
poistaa riidanalaisen päätöksen 18 kohdassa esitetty komission toteamus siitä, että ”vaikka näitä markkinoita olisi pidettävä
erillisinä merkityksellisinä markkinoina, mahdollisten kilpailunvastaisten vaikutusten olemassaolo on erittäin epätodennäköistä
sen vuoksi, että ensimarkkinoilla näyttää olevan kilpailua[; e]rityisesti on todettava, että myynnin jälkeisillä markkinoilla
tehtävät hinnankorotukset eivät ole yleensä kannattavia sen vuoksi, että ne vaikuttanut myyntiin ensimarkkinoilla, jollei
ensimarkkinoilla lasketa hintoja myynnin jälkeisillä markkinoilla veloitettavien korkeampien hintojen vastapainoksi”.
Komissio ei nimittäin tue toteamustaan siitä, että ”myynnin jälkeisillä markkinoilla tehtävät hinnankorotukset eivät ole yleensä
kannattavia sen vuoksi, että ne vaikuttanut myyntiin ensimarkkinoilla”, millään arviolla eikä millään todisteella. Sen sijaan
se mainitsee riidanalaisessa päätöksessä seikan, joka asettaa tämän toteamuksen kyseenalaiseksi, korostaessaan sitä, että
”kuluttaja ei pidä myynnin jälkeisten palveluiden kustannuksia kriteerinä kelloa valitessaan”. Tästä seikasta todennäköisesti
seuraa, että näiden palveluiden hintojen korottaminen – tai näiden palveluiden hintaan sisältyvien varaosien hintojen korottaminen
– ei vaikuta sen tuotemerkin kellojen kysyntään, jonka myynnin jälkeisillä markkinoilla hintoja on nostettu (ks. edellä 106
kohta).
Koska olennaisimmat toteamukset, jotka tukevat komission johtopäätöstä siitä, ettei asiaan liity sellaista riittävää yhteisön
etua, jonka perusteella olisi jatkettava tutkimista, ovat kolmanneksi riittämättömästi perusteltuja ja koska niissä ei ole
otettu huomioon merkityksellistä kantelussa esitettyä seikkaa ja niissä on tehty ilmeisiä arviointivirheitä, on tutkittava,
onko ainoalla jäljellä olevalla pätevällä perusteella, jonka mukaan kansalliset kilpailuviranomaiset ja kansalliset tuomioistuimet
soveltuvat hyvin tutkimaan mahdollisia EY 81 ja EY 82 artiklan rikkomisia ja käsittelemään niitä, sinällään mahdollista perustella
komission johtopäätöstä riittävän yhteisön edun puuttumisesta.
On muistettava, että silloin, kun kantelussa tarkoitetun rikkomisen vaikutukset ulottuvat olennaisilta osin ainoastaan yhden
jäsenvaltion alueelle ja kun kantelija on saattanut tätä rikkomista koskevia asioita tämän jäsenvaltion toimivaltaisten tuomioistuinten
ja hallintoviranomaisten käsiteltäväksi, komissiolla on oikeuskäytännön mukaan oikeus hylätä kantelu yhteisön edun puuttumisen
vuoksi, edellyttäen kuitenkin, että kansalliset tuomioistuimet ja viranomaiset pystyvät turvaamaan kantelijan oikeudet tyydyttävällä
tavalla, mikä edellyttää sitä, että ne kykenevät selvittämään asian tosiseikat ja tämän perusteella toteamaan, merkitsevätkö
kantelussa kyseessä olevat menettelytavat perustamissopimuksen edellä mainittujen kilpailumääräysten rikkomista (asia T-458/04,
Au lys de France v. komissio, tuomio 3.7.2007, 83 kohta, ei julkaistu oikeustapauskokoelmassa; ks. vastaavasti edellä 157
kohdassa mainittu asia Automec v. komissio, tuomion 89–96 kohta).
On myös todettava, että edellä mainituissa asioissa, joissa unionin yleisellä tuomioistuimella on jo ollut tilaisuus ilmaista
kantansa siitä komission esittämästä perusteesta, joka koskee kantelijoiden mahdollisuutta puolustaa oikeuksiaan kansallisissa
viranomaisissa ja kansallisissa tuomioistuimissa, oli kyse tilanteista, joissa näiden kantelijoiden kritisoimat menettelytavat
ulottuivat pääasiassa yhden ainoan jäsenvaltion alueelle ja joissa asia oli jo saatettu näiden viranomaisten tai tuomioistuinten
käsiteltäväksi (asia T-114/92, BEMIM v. komissio, tuomio 24.1.1995, Kok., s. II-147, 76 ja 77 kohta; edellä 27 kohdassa mainittu
asia Tremblay ym. v. komissio, tuomion 73 ja 74 kohta; edellä 26 kohdassa mainittu asia AEPI v. komissio, tuomion 46 kohta
ja edellä 161 kohdassa mainittu asia UFEX ym. v. komissio, tuomion 157 kohta).
Sen sijaan käsiteltävänä olevassa asiassa on niin, että vaikka komissio toteaa, että kantajan kritisoiman menettelytavan laajuus
vaihtelee hieman eri jäsenvaltioiden välillä, komissio on myöntänyt, että tämä menettelytapa koskee vähintään viiden jäsenvaltion
aluetta, ja se ei kiistä eikä vahvista sitä, että tämä menettelytapa koskee koko unionin aluetta.
Vaikka käsiteltävänä olevassa asiassa oletettaisiin, että kansalliset viranomaiset ja kansalliset tuomioistuimet soveltuisivat
hyvin käsittelemään kantelun kohteena olevia mahdollisia rikkomisia, kuten komissio on todennut riidanalaisen päätöksen 8
kohdassa, pelkästään tämä toteamus ei näin ollen riitä tukemaan komission loppupäätelmää, joka koskee riittävän yhteisön edun
puuttumista. Kritisoitu menettelytapa koskee ainakin viittä jäsenvaltiota ja mahdollisesti jopa kaikkia jäsenvaltioita, ja
se on sellaisten yritysten harjoittama, joiden kotipaikat ja valmistuspaikat sijaitsevat unionin ulkopuolella, mikä viittaa
siihen, että unionin tasolla toteutettavat toimenpiteet voisivat olla tehokkaampia kuin useat kansallisella tasolla toteutettavat
toimenpiteet.
Kaikkien edellä esitettyjen seikkojen perusteella on pääteltävä, että komission lainvastainen toiminta voi vaikuttaa sen suorittamaan
arviointiin, joka koskee sitä, liittyykö asiaan sellaista riittävää yhteisön etua, jonka perusteella olisi jatkettava kantelun
tutkimista.
Näin ollen riidanalainen päätös on kumottava, eikä ole tarpeen tutkia muita kantajan esittämiä kanneperusteita ja väitteitä
eikä kantajan pyyntöä siitä, että asiakirja-aineistosta poistettaisiin yksi kohta komission antamasta vastauksesta unionin
yleisen tuomioistuimen esittämiin kirjallisiin kysymyksiin.

Oikeudenkäyntikulut
Unionin yleisen tuomioistuimen työjärjestyksen 87 artiklan 2 kohdan mukaan asianosainen, joka häviää asian, velvoitetaan korvaamaan
oikeudenkäyntikulut, jos vastapuoli on sitä vaatinut. Jos hävinneitä asianosaisia on useita, unionin yleinen tuomioistuin
ratkaisee, miten kulut on jaettava näiden asianosaisten kesken.
Koska komissio ja väliintulija ovat hävinneet asian, väliintulija on velvoitettava vastaamaan omista oikeudenkäyntikuluistaan
ja korvaamaan kantajalle väliintulosta aiheutuneet oikeudenkäyntikulut ja komissio on velvoitettava vastaamaan omista oikeudenkäyntikuluistaan
ja korvaamaan muut kantajalle aiheutuneet oikeudenkäyntikulut kantajan vaatimusten mukaisesti.
Näillä perusteilla
UNIONIN YLEINEN TUOMIOISTUIN (neljäs jaosto)
on ratkaissut asian seuraavasti:
1)
Asiassa COMP/E-1/39097 10.7.2008 tehty komission päätös K(2008) 3600 kumotaan.
2)
Richemont International SA vastaa omista oikeudenkäyntikuluistaan, ja se velvoitetaan korvaamaan Confédération européenne
des associations d’horlogers-réparateurs (CEAHR):lle väliintulosta aiheutuneet oikeudenkäyntikulut.
3)
Euroopan komissio vastaa omista oikeudenkäyntikuluistaan, ja se velvoitetaan korvaamaan CEAHR:lle aiheutuneet muut oikeudenkäyntikulut.
Czúcz
Labucka
O’Higgins
Julistettiin Luxemburgissa 15 päivänä joulukuuta 2010.
Allekirjoitukset
Sisällys
Tosiseikat
Menettely ja osapuolten vaatimukset
Oikeudellinen arviointi
1.  Kantelussa kyseessä olevien markkinoiden koko ja näiden markkinoiden taloudellinen merkitys
Asianosaisten ja väliintulijan lausumat
Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta
2.  Merkityksellisten markkinoiden määritelmä
Asianosaisten ja väliintulijan lausumat
Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta
Ensimmäinen väite, joka koskee käsitteen ”kellot, jotka kannattaa korjata” virheellistä korvaamista käsitteellä ”luksus- tai
arvokellot”
Toinen väite, joka koskee sitä, että kellojen korjaus- ja huoltopalveluiden markkinoita ja varaosien markkinoita ei ole tarkasteltu
erikseen
–  Varaosien markkinoiden tutkimus
–  Korjaus- ja huoltopalveluiden markkinoiden tutkimus
3.  EY 81 artiklan rikkominen
Asianosaisten ja väliintulijan lausumat
Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta
4.  EY 82 artiklan rikkominen
Asianosaisten ja väliintulijan lausumat
Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta
5.  Sen arviointi, liittyykö asiaan sellaista riittävää yhteisön etua, jonka perusteella olisi tarpeen jatkaa tutkimista
Asianosaisten ja väliintulijan  lausumat
Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta
Oikeudenkäyntikulut
*
Oikeudenkäyntikieli: englanti.