CELEX: 61998CJ0376
98/43/EK irányelv
Dohánytermékek reklámozása és szponzorálása
Jogalap
Az EK-Szerződés 100a. cikke (jelenleg, módosítást követően EK 95. cikk

A Bíróság Hivatalához 1998. október 19‑én benyújtott keresetlevelével a Németországi Szövetségi Köztársaság az EK‑Szerződés
173. cikke (jelenleg, módosítást követően, EK 230. cikk) alapján keresetet indított a dohánytermékek reklámozására és szponzorálására
vonatkozó tagállami törvényi, rendeleti és közigazgatási rendelkezések közelítéséről szóló, 1998. július 6‑i 98/43/EK európai
parlamenti és tanácsi irányelv (HL L 213., 9. o., a továbbiakban: irányelv) megsemmisítése iránt.
A Bíróság elnöke 1999. április 30-i végzéseivel engedélyezte a Francia Köztársaság, a Finn Köztársaság, az Egyesült Királyság
és az Európai Közösségek Bizottságának beavatkozását az Európai Parlament és az Európai Unió Tanácsa kereseti kérelmének támogatására.
Az irányelvet az EK-Szerződés 57. cikkének (2) bekezdése (jelenleg, módosítást követően, az EK 47. cikk (2) bekezdése), az
EK-Szerződés 66. cikke (jelenleg EK 55. cikk), valamint az EK-Szerződés 100a. cikke (jelenleg, módosítást követően, EK 95.
cikk) alapján fogadták el.
Az irányelv 2. cikke kimondja:
„Ezen irányelv alkalmazásában a következő fogalommeghatározásokat kell alkalmazni:
1.      »dohánytermék«: minden olyan termék, amelyet dohányzásra, felszippantásra, szopogatásra vagy rágásra szánnak, amennyiben az
– akár csak részben – dohányból készül;
2.      »reklám«: a kereskedelmi tájékoztatások minden olyan formája, amelynek célja, illetve közvetlen vagy közvetett hatása valamely
dohánytermék reklámozása, beleértve az olyan reklámot is, amely a dohányterméket közvetlenül nem említi, azonban a dohánytermékek
márkanevének, védjegyének, emblémájának vagy más megkülönböztető jegyének felhasználásával próbálja megkerülni a reklámozási
tilalmat;
3.      »szponzorálás«: bármilyen nyilvános vagy magánjellegű hozzájárulás bármely rendezvényhez, tevékenységhez vagy bármely egyén
számára, amelynek célja, illetve közvetlen vagy közvetett hatása valamely dohánytermék vásárlásának ösztönzése;
4.      »dohányárusító hely«: minden olyan hely, ahol dohányterméket kínálnak eladásra.”
Az irányelv 3. cikke szerint:
„(1)      A 89/552/EGK irányelv sérelme nélkül a Közösségben a reklámozás és a szponzorálás minden formája tilos.
(2)      Az (1) bekezdés nem akadályozza a tagállamokat abban, hogy nem dohánytermékek vagy szolgáltatások reklámozása érdekében engedélyezzék
olyan márkanév használatát, amelyet 1998. július 30-a előtt jóhiszeműen, egyszerre használtak dohánytermékek, valamint egy
adott, vagy több különböző vállalkozás által forgalmazott vagy kínált nem dohánytermék vagy szolgáltatás megjelölésére.
Ez a márkanév azonban csak a dohánytermék megjelölésétől világosan elkülöníthető módon használható, dohánytermék esetében
már használt bármely egyéb megkülönböztető jegy nélkül.
(3)      a)     A tagállamok biztosítják, hogy egyetlen dohánytermék se viselje más termék vagy szolgáltatás márkanevét, védjegyét, emblémáját
vagy egyéb megkülönböztető jegyét, kivéve, ha a 6. cikk (1) bekezdésében meghatározott napon már az adott márkanévvel, védjeggyel,
emblémával, illetve egyéb megkülönböztető jeggyel hozták forgalomba.
b)      Az (1) bekezdésben megállapított tilalom nem kerülhető meg egyetlen, a 6. cikk (1) bekezdésében meghatározott időpontot követően
forgalomba hozott termék vagy szolgáltatás esetében sem, a már dohánytermék megjelölésére használt márkanév, védjegy, embléma,
vagy egyéb megkülönböztető jegy használata útján.
E célból a termék vagy szolgáltatás márkanevét, védjegyét, emblémáját, vagy egyéb megkülönböztető jegyét a dohánytermék megjelölésére
használt jelöléstől világosan elkülöníthető módon kell feltüntetni.
(4)      Tilos minden ingyenes terjesztés, amelynek célja, közvetlen vagy közvetett hatása valamely dohánytermékek vásárlásának ösztönzése.
(5)      Ezt az irányelvet az alábbiak tekintetében nem kell alkalmazni:
–      a kizárólag dohányipari szakembereknek szánt közlemények;
–      a dohányárusító helyeken eladásra kínált termékek bemutatása és árának feltüntetése;
–      a vásárlóknak szóló reklám a dohánytermékek eladására szakosodott intézményekben és ezek kirakataiban, illetve a különféle
árucikkeket vagy szolgáltatásokat értékesítő intézményekben a dohányeladásra fenntartott helyeken, valamint az olyan árusítóhelyeken
– Görögországban –, amelyek az engedélyeket szociális indokok alapján odaítélő különleges rendszer szabályozása alá tartoznak
(»periptera«),
–      harmadik országokban kiadott és nyomtatott, dohánytermékek reklámját tartalmazó kiadványok forgalmazása, amennyiben e kiadványokat
nem elsősorban a Közösség piacára szánják.”
Az irányelv 4. cikke szerint:
„A tagállamok megfelelő és hatékony eszközöket biztosítanak az irányelv alapján elfogadott nemzeti intézkedések végrehajtásának
biztosítása és ellenőrzése érdekében. Ezen eszközök magukban foglalhatnak olyan rendelkezéseket, amelyek alapján azon személyek
vagy szervezetek, amelyeknek a nemzeti jogrend által biztosított jogos érdeke fűződik az irányelvben foglaltakkal össze nem
egyeztethető reklám megszüntetéséhez, az ilyen reklám ellen bírósági eljárást indíthatnak, illetve olyan közigazgatási szervhez
fordulhatnak, amely a panasszal kapcsolatban saját hatáskörében intézkedhet, vagy megfelelő bírósági eljárást indíthat.”
Az irányelv 5. cikke szerint:
„Ez az irányelv nem érinti a tagállamok azon jogát, hogy a Szerződéssel összhangban szigorúbb követelményeket állapítsanak
meg a dohánytermékek reklámozására és szponzorálására vonatkozóan, amennyiben azt az egészségvédelem biztosítása érdekében
szükségesnek tartják.”
Az irányelv 6. cikke szerint:
„(1)      A tagállamok legkésőbb 2001. július 30-ig hatályba léptetik azon törvényi, rendeleti és közigazgatási rendelkezéseket, amelyek
szükségesek ahhoz, hogy ennek az irányelvnek megfeleljenek. Erről haladéktalanul tájékoztatják a Bizottságot.
A tagállamok ezen intézkedések elfogadásakor vagy az intézkedések szövegében, vagy az intézkedések hivatalos kihirdetése alkalmával
hivatkoznak ezen irányelvre. A hivatkozás módját a tagállamok határozzák meg.
(2)      A tagállamok közlik a Bizottsággal azon legfontosabb nemzeti jogszabályok szövegét, amelyeket az irányelv által szabályozott
területen fogadtak el.
(3)      A tagállamok a 3. cikk (1) bekezdésének végrehajtását az alábbi esetekben elhalaszthatják:
–      egy évvel a sajtó vonatkozásában;
–      két évvel a szponzorálás vonatkozásában.
Kellően indokolt, kivételes esetekben a tagállamok további három évig, de legkésőbb 2006. október 1-jével bezárólag engedélyezhetik
világszintű események és tevékenységek már fennálló szponzorálását, az alábbi feltételekkel:
–      az átmeneti időszak alatt az ilyen támogatásra fordított összeg csökken;
–      önkéntes korlátozó intézkedéseket vezetnek be annak érdekében, hogy az említett esemény, illetve tevékenység során a reklám
kevésbé legyen látható.”
Keresetének alátámasztására a Németországi Szövetségi Köztársaság a következő hét jogi érvre hivatkozik: a Szerződés 100a.
cikke nem megfelelő jogalap az irányelv vonatkozásában, a Szerződés 57. cikke (2) bekezdésének és 66. cikkének megsértése,
az arányosság elvének és a szubszidiaritás elvének megsértése, az alapvető jogok megsértése, az EK-Szerződés 30. és 36. cikkének
(jelenleg, módosítást követően, EK 28. és EK 30. cikk), valamint az EK-Szerződés 190. cikkének (jelenleg EK 253. cikk) megsértése.
A felperes és az alperesek úgy vélik, hogy a 100a. cikkre vonatkozó következtetéseik a Szerződés 57. cikke (2) bekezdésének,
valamint 66. cikkének értelmezésére is vonatkoznak.
Ezért együtt kell mérlegelni azon jogi érveket, amelyek szerint a Szerződés 100a. cikke, 57. cikkének (2) bekezdése, valamint
66. cikke nem megfelelő jogalap.

A jogalap nem megfelelő jellegére vonatkozó jogi érvek

A felek érvei
A felperes a dohánytermékek reklámpiacának jellemzői és a 100a. cikk elemzése alapján úgy véli, hogy a Szerződés 100a. cikke
nem megfelelő jogalap az irányelv vonatkozásában.
A piac jellemzőivel kapcsolatban a felperes előadja, hogy a dohánytermékek reklámozása alapvetően olyan tevékenység, amelynek
hatása nem terjed túl az egyes tagállamok határain.
Noha a dohánytermékek reklámozásának koncepcióját gyakran a gyártó dolgozza ki, a reklámhordozó konkrét megjelenítése a fogyasztó
számára az egyes piacok jellegzetességeire összpontosító stratégia alapján történik. A reklám formájára, a zenei aláfestésre,
a színekre és a reklámtermékek egyéb tulajdonságaira vonatkozó döntést nemzeti szinten hozzák, hogy igazodjanak az egyes tagállamok
kulturális sajátosságaihoz.
Az ún. „helyhez kötött” reklámhordozók, mint például a plakátok, a mozireklámok, valamint a vendéglátóipari (szállodai, éttermi
és kávéházi) reklámok, a napernyők és a hamutartók esetében olyan termékekről van szó, amelyek tagállamok közötti kereskedelme
gyakorlatilag nem létezik, és amelyekre eddig semmilyen korlátozás nem vonatkozott. Az ingyenes terjesztéssel történő reklámozás
adózási okokból szintén a nemzeti piacokra korlátozódik.
Az ún. „nem helyhez kötött” reklámhordozók esetében gazdaságilag csak a sajtónak lehet jelentősége. Igaz ugyan, hogy a heti-
és napilapok a dohánytermékek reklámhordozójaként szolgálhatnak, ugyanakkor e termékek Közösségen belüli kereskedelme nagyon
csekély. A hetilapok más tagországokba irányuló exportja jóval 5% alatt marad. A napilapokban pedig a hetilapoknál sokkal
ritkábban közölnek ilyen típusú reklámokat. 1997-ben Németországban a napilapok reklámokból származó összbevételének csupán
0,04%-át tették ki a dohánytermékek reklámozásából származó bevételek.
A sajtótermékek határokon átnyúló kereskedelmének csekély jelentősége magyarázza, hogy ezt azon tagállamok, amelyek nemzeti
sajtótermékeikben tiltják a dohánytermékek reklámozását, nem korlátozzák. A belga és ír törvények kifejezetten megengedik
az ilyen reklámokat tartalmazó sajtócikkek importját, a francia bíróságok előtti, az ilyen import betiltására irányuló kérelmek
sikertelenek voltak.
Az irányelv ún. „diverzifikációs” termékekre vonatkozó 3. cikkének (2) bekezdésével kapcsolatban a felperes előadja, hogy
e rendelkezés pontatlan megfogalmazása miatt annak különböző értelmezése újabb kereskedelmi korlátozásokat eredményezhet.
Az irányelv mindenesetre nem tartalmaz olyan szabadkereskedelmi záradékot, amely akadályozná a rendelkezés nyújtotta lehetőséggel
nem élő tagállamokat abban, hogy más, e lehetőséggel élő tagállamokból származó termékek forgalmazása ellen fellépjenek.
A reklámügynökségek szolgáltatásaival kapcsolatban a felperes kifejti, hogy a központosított reklámstratégiák kidolgozása,
valamint a reklámhoz szükséges szellemi munka nem tartozik az irányelv hatálya alá. Az irányelv 2. cikkének 2. pontja szerint
ugyanis a „reklám” csak a fogyasztónak szóló reklámeszközök tényleges alkalmazása.
A szponzorálás esetében a szponzor és a szervező közötti kapcsolatok nagyrészt nemzeti szinten működnek, mivel normális körülmények
között mindkettőnek egyazon tagállamban van a székhelye. Ráadásul, még ha nem is ez a helyzet, a szponzorálást a nemzeti jogszabályok
nem korlátozzák, mivel a reklámfelületek biztosítása az adott esemény helyszínén, helyben történik. A szponzorált események
televíziós közvetítése sem ütközik akadályba.
A verseny nemzeti jogrendszerek közötti eltérésekből adódó torzulásával kapcsolatban a felperes kifejti, hogy figyelemmel
az irányelv első preambulumbekezdésére, az irányelvnek nem célja a dohányipari ágazatban a verseny torzulásainak felszámolása.
A reklámtermékek gyártói csak elhanyagolható mértékben fejtik ki tevékenységüket a nemzeti határokon túl, és a dohánytermékek
hirdetésére kidolgozott reklámstratégiák elsődlegesen nemzeti irányultsága miatt nincs közöttük verseny. Az importált sajtótermékek
nem versenyeznek a helyi nyomtatott médiával, és semmi esetre sem érnek el jelentősnek tekinthető piaci részesedést az importáló
tagállamban.
Másodsorban, a Szerződés 100a. cikkét illetően a felperes rámutat, hogy e cikk annyiban biztosít jogalkotási hatáskört a Közösség
számára, amennyiben az a nemzeti jogszabályok közelítéséhez a belső piac előmozdítása érdekében szükséges. A 100a. cikkre
az elfogadott jogszabály preambulumában történő egyszerű hivatkozás nem elegendő, mert azzal a veszéllyel jár, hogy lehetetlenné
teszi e cikk mint jogalap bírósági felülvizsgálatát. A jogszabálynak ténylegesen hozzá kell járulnia a belső piac fejlődéséhez.
A felperes szerint jelen esetben ez nem áll fenn. Tekintve, hogy a reklám egyetlen engedélyezett formája, nevezetesen az árusítóhelyeken
történő reklámozás a dohányipar reklámra fordított kiadásainak csak 2%-át teszi ki, az irányelv ténylegesen a dohánytermékek
reklámozásának teljes tilalmát mondja ki. Következésképp a dohánytermékek reklámhordozói kereskedelmének előmozdítása, és
e területen a szolgáltatásnyújtás szabadságának előmozdítása helyett az irányelv majdnem teljesen megszünteti e szabadságokat.
Ezen túlmenően az irányelv újabb, korábban nem létező kereskedelmi akadályokat létesít. A dohánytermékek reklámozásának tilalma
így majdnem teljesen lehetetlenné teszi új termékek importját és forgalmazását, és a tagállamok közötti kereskedelem megbénulásához
vezet.
Azzal a kérdéssel kapcsolatban, hogy az irányelv által elérni kívánt harmonizáció szükséges-e a verseny torzulásainak megszüntetéséhez,
a dohánytermékek reklámpiacára vonatkozó fenti érvek mellett figyelembe kell venni, hogy az irányelv a dohányipar piacán kívül
más piacokon is torzítja a versenyt.
Ez az irányelv 3. cikk (2) bekezdésében említett diverzifikációs termékekre is vonatkozik. E rendelkezés olyan szigorú megszorításokat
tartalmaz, amelyek következtében e termékek gyártóinak vagy be kell zárniuk üzemeiket, vagy jelentős többletkiadásokkal kell
számolniuk, aminek következtében jelentős piaci részesedést veszthetnek a versenytársak javára.
A Bíróság ítélkezési gyakorlata alapján a jogszabályok közelítésének jogszerű célja lehet a nemzeti jogrendszerek eltérő fejlődéséből
adódó jövőbeni korlátok megelőzése. Ugyanakkor az irányelv véglegesen és a jövőre nézve új kereskedelmi akadályokat létesít.
Noha a Szerződés 100a. cikke alapján fogadtak el bizonyos tevékenységeket tiltó irányelveket, ezek különböznek a megtámadott
irányelvtől. A megtévesztő reklám tilalma például a tisztességes reklám közösségi szintű biztosításával a határokon átnyúló
kereskedelem előmozdítását célozza; az egészségre ártalmas termékösszetevők, gyártási eljárások vagy forgalmazási formák tilalmának
célja ugyanígy az érintett termékek belső piacának létrehozása azáltal, hogy lehetővé teszi egészségre veszélytelen módon
történő gyártásukat, forgalmazásukat vagy fogyasztásukat.
A felperes arra is rámutat, hogy a 100a. cikk csak abban az esetben szolgálhat jogalapként, ha az alapvető szabadságok korlátozása
és a verseny torzulása jelentős. A Bíróságnak a Szerződés 30. és 36. cikkére vonatkozó ítélkezési gyakorlata, amely szerint
e rendelkezések a kereskedelem legcsekélyebb korlátozását is tiltják, nem alkalmazható olyan területen, ahol a közösségi és
a tagállami hatáskörök elhatárolásáról van szó. Ha a közösségi jogalkotó a belső piacra gyakorolt érzékelhető hatás hiányában
is összehangolhatná a nemzeti jogszabályokat, bármilyen területen fogadhatna el irányelvet, és a 100a. cikk betartásának bírósági
felülvizsgálata feleslegessé válna.
A Szerződés 100a. cikkének ilyen értelmezését a Bíróság ítélkezési gyakorlata is megerősíti (lásd a 91/79. sz. Bizottság kontra
Olaszország ügyben 1980. március 18-án hozott ítélet [EBHT 1980., 1099. o.] 8. pontját, valamint a C-300/89. sz., Bizottság
kontra Tanács ügyben 1991. június 11-én hozott, ún. „Titándioxid”-ítélet [EBHT 1991., I-2867. o.] 23. pontját).
Márpedig a felperesnek ezen ítélet 13–22. pontjában összefoglalt érvei jól bizonyítják, hogy a dohánytermékek reklámhordozóinak
kereskedelme és a reklámügynökségek szolgáltatásnyújtásának szabadsága nem ütközik érzékelhető akadályokba, valamint a reklámügynökségek
közötti verseny sem torzul érzékelhetően.
A felperes szerint a 100a. cikkre nem lehet hivatkozni, ha az intézkedés alapvető célja nem a belső piac előmozdítása, hanem
a közegészség védelme.
Az állandó ítélkezési gyakorlat szerint a Közösség nem hivatkozhat a 100a. cikkre, ha az elfogadandó jogi aktus csak „mellékesen”
hangolja össze a Közösség belső piaci feltételeit. (a C‑70/88. sz., Parlament kontra Tanács ügyben 1991. október 4-én hozott
ítélet [EBHT 1991., I‑4529. o.] 17. pontja, a C-155/91. sz., Bizottság kontra Tanács ügyben 1993. március 17-én hozott ítélet
[EBHT 1993., I-939. o.] 19. pontja, a C-187/93. sz., Parlament kontra Tanács ügyben 1994. június 28-án hozott ítélet [EBHT
1994., I-2857. o.] 25. pontja, valamint a C-84/94. sz., Egyesült Királyság kontra Tanács ügyben 1996. november 12-én hozott
ítélet [EBHT 1996., I‑5755. o.] 45. pontja).
Márpedig mind az irányelv megalkotásának folyamata, mind tartalma és célja arra enged következtetni, hogy e jogszabály alapvető
célja a közegészség védelme.
A felperes kifejti, hogy a megtámadott irányelv különbözik a Titándioxid-ítéletben kifogásolttól. A Titándioxid-ügyben ugyanis
a környezetvédelmi politika és a belső piac megvalósítására ugyanolyan mértékben törekedtek, és a Közösségnek mindkét cél
tekintetében külön jogalap állt rendelkezésére, nevezetesen egyrészt az EK-Szerződés 130r. cikke (jelenleg, módosítást követően,
EK 174. cikk), másrészt a Szerződés 100a. cikke, amely lehetővé teszi a nemzeti jogszabályok összehangolását. Jelen esetben
viszont ez nem áll fenn, mivel az irányelv alapvető tárgya a közegészségügy, és mivel az EK-Szerződés 129. cikke (4) bekezdésének
első franciabekezdése (jelenleg, módosítást követően, az EK 152. cikk (4) bekezdésének első albekezdése) e területen kifejezetten
tiltja a harmonizációs intézkedéseket.
A Parlament, a Tanács és a támogatásukra beavatkozók úgy ítélik meg, hogy az irányelvet érvényesen fogadták el a Szerződés
100a. cikke alapján, ezt egyrészről a 100a. cikk elemzésével, másrészről azzal támasztják alá, hogy a dohánytermékek reklámágazatában
létezik belső piac.
A Parlament, a Tanács és a Bizottság rámutat, hogy a dohánytermékek reklámágazatában létezik belső piac, amelyben a reklámkampányokat
gyakran a Közösségben letelepedett ügynökségek fogják össze és szervezik. Míg a kiválasztott reklámstratégiák és -témák megvalósítása
nemzeti szinten történik, a témák, emblémák, logók és egyéb reklámelemek kiválasztása határokon átnyúló módon valósul meg,
jelenik meg a kínálatban, és több tagállam fogyasztóihoz jut el.
A vendéglátóipari ágazattal kapcsolatban a Tanács rámutat, hogy jóllehet az ilyen reklám hatása a helyi közönségre korlátozódik,
azonos reklámhordozók több tagállamban is felhasználhatók, mivel az általuk használt nyelv gyakran az angol.
Az ingyenes terjesztés kapcsán a Parlament és a Tanács hangsúlyozza e reklámozási forma határokon átnyúló vonatkozásait, amely
egy bizonyos márka esetében egységesen meghatározott és megvalósított reklámkoncepció része. A Parlament hozzáfűzi, hogy az
ingyenes termékminta ajándékozásának tilalmát a szabályozás megkerülése megelőzésének szükségessége indokolja.
A képes folyóiratok, különösen a Közösségen belüli légijáratokon az utasoknak a légitársaságok által kínált magazinok, valamint
egy adott tagállamban kiadott és más tagállamokban terjesztett, dohánytermékek reklámját tartalmazó hírlapok szabad mozgását
a tagállamok nemzeti jogszabályai közötti eltérések szintén korlátozhatják.
A diverzifikációs termékekkel kapcsolatban a Parlament és a Tanács kifejti, hogy a felperes állításával ellentétben az irányelv
3. cikkének (2) bekezdése pontosan megfogalmazott rendelkezés, és úgy kell értelmezni, hogy valamely tagállam nem akadályozhatja
az említett rendelkezés biztosította lehetőséggel élő másik tagállam által szabályosan forgalomba hozott áru forgalmazását.
A Parlament és a Tanács rámutat, hogy a szponzorálásnak is vannak határokon átnyúló elemei. A szponzorált eseményeken felhasznált
reklámhordozók, például az autók, az autóvezetők ruhája és a versenypálya mentén elhelyezett hirdetőtáblák nem csak a helyi
közönséghez szólnak. A Tanács szerint a határokon átnyúló jelleg létezéséhez elegendő, ha a szponzor és a szponzorált vállalkozás
székhelye különböző tagállamban található.
A Parlament, a Tanács és a Bizottság végül hangsúlyozza, hogy a nemzeti jogszabályok közötti eltérések miatt a reklámügynökségek
közösségi szinten nem is tudnak egységes reklámkoncepciót kialakítani és kínálni.
A Parlament, a Tanács és a Bizottság szerint az irányelvet, amely a jogszabályok közelítésének eredményeképpen egységes keretet
alkot a dohánytermékek belső piacon történő reklámozása tekintetében, érvényesen fogadták el a Szerződés 100a. cikke alapján.
A Parlament, a Tanács és a Bizottság ezzel kapcsolatban rámutat, hogy a 100a. cikk által a Tanácsra ruházott hatáskör nem
feltétlenül a kereskedelem liberalizációjára, inkább a piac szabályozására irányul. Ezért fogadhattak el a 100a. cikk alapján
tilalmakat tartalmazó irányelveket.
Így például a dohánytermékek címkézésére és az egyes szájon át fogyasztott dohányfajták árusításának tilalmára vonatkozó tagállami
törvényi, rendeleti és közigazgatási rendelkezések közelítéséről szóló 89/622/EGK irányelv módosításáról szóló, 1992. május
15-i 92/41/EGK tanácsi irányelv (HL L 158., 30.o.) tiltja a szájon át fogyasztható dohányáruk forgalomba hozatalát, az egyes
veszélyes anyagok és készítmények forgalomba hozatalának és felhasználásának korlátozásaira vonatkozó tagállami törvényi,
rendeleti és közigazgatási rendelkezések közelítéséről szóló 76/769/EGK irányelv tizenegyedik módosításáról szóló ,1991. június
18-i 91/339/EGK tanácsi irányelv (HL L 186., 64. o.; magyar nyelvű különkiadás 13. fejezet, 10. kötet, 298. o.) pedig a benne
felsorolt anyagok felhasználásának teljes tilalmát tartalmazza.
A reklám területén olyan irányelvek, mint például a megtévesztő reklámra vonatkozó 84/450/EGK tanácsi irányelvnek az összehasonlító
reklámra történő kiterjesztése miatt történő módosításáról szóló, 1997. október 6-i 97/55/EK parlamenti és tanácsi irányelv,
(HL L 290., 18. o.; magyar nyelvű különkiadás 15. fejezet, 3. kötet, 365. o.), valamint az emberi használatra szánt gyógyszerkészítmények
reklámozásáról szóló, 1992. március 31-i 92/28/EGK tanácsi irányelv (HL L 113., 13. o.), szintén nem a kereskedelem liberalizációját
célozzák. Különösen ez utóbbi irányelv tartalmaz a reklámra vonatkozó széleskörű tilalmakat, nevezetesen olyan gyógyszerek
esetében, amelyekre nem adtak ki a közösségi jognak megfelelő forgalomba hozatali engedélyt (a 2. cikk (1) bekezdése), valamint
a csak orvosi rendelvényre kiadható gyógyszerek (a 3. cikk (1) bekezdésének első franciabekezdése) esetében.
A Parlament, a Tanács és a Bizottság más, részleges tilalmakat tartalmazó irányelveket is említ, például a dohánytermékek
televíziós reklámozására vonatkozó irányelvet (a tagállamok törvényi, rendeleti vagy közigazgatási intézkedésekben megállapított,
televíziós műsorszolgáltató tevékenységre vonatkozó egyes rendelkezéseinek összehangolásáról szóló, 1989. október 3-i 89/552/EGK
tanácsi irányelv [HL L 298., 23. o.; magyar nyelvű különkiadás 6. fejezet, 1. kötet, 224. o]), valamint az alapvető szabadságokkal
közvetetten összefüggő intézkedéseket, mint a nyári időszámításra vonatkozó jogi aktust (a nyári időszámításról szóló, 1994.
május 30-i 94/21/EK hetedik parlamenti és tanácsi irányelv [HL L 164., 1. o.]), vagy a nemzetközi telefonhálózathoz való Közösségen
belüli hozzáférésről szólót (a szabványos nemzetközi telefon-előtétszám közösségi bevezetéséről szóló, 1992. május 11-i 92/264/EGK
tanácsi határozat [HL L 137., 21. o.]).
A Szerződés 100a. cikkére nem csak akkor lehet hivatkozni, ha a jogszabályok közötti eltérések ténylegesen az alapvető szabadságok
korlátozásához vagy a verseny torzulásához vezetnek. Miként azt a C-350/92. sz., Spanyolország kontra Tanács ügyben 1995.
július 13-án hozott ítéletének (EBHT 1995., I-1985.) 33. pontjában a Bíróság megállapította, elegendő, ha a tagállamok jogrendszerei
közötti eltérések felvetik az alapvető szabadságok korlátozásának veszélyét. Sőt, a 100a. cikkre hivatkozni lehet a nemzeti
jogrendszerek újabb eltérésekhez vezető eltérő fejlődésének megelőzése érdekében is (az említett Spanyolország kontra Tanács
ítélet 35. pontja).
A felperes azon érvével kapcsolatban, miszerint a 100a. cikkre mint jogalapra csak abban az esetben lehet hivatkozni, ha a
jogszabályok közötti eltérések a kereskedelem érzékelhető korlátozásához vagy a verseny érzékelhető torzulásához vezetnek,
a Tanács úgy véli, hogy ez a versenyjogból vett szűkítés a 100a. cikk vonatkozásában nem alkalmazható. A hatáskörök terjedelmét
objektív és általános érvényű kritériumok alapján kell meghatározni.
A Bizottság hozzáteszi, hogy jelen esetben ténylegesen torzul a piaci verseny. Rámutat, hogy a jogszabályok közötti eltérésekből
következően a reklámügynökségek esélye nyereség termelésére attól függően különbözik, hogy hol telepedtek le, vagy melyik
piacon végzik tevékenységüket. Amennyiben valamely tagállam a nemzeti sajtójogban megszorító szabályokat alkalmaz, és ennek
ellenére egyszerűen megtűri más tagállamok hírlapjait vagy időszakos kiadványait, az adott tagállamban már torzul a piaci
verseny.
A szponzorálás esetében e jogi különbségek hatással vannak a dohánygyártók által szponzorált események helyszínének kiválasztására,
ami jelentős gazdasági következményekkel jár, ha olyan sporteseményekről van szó, mint például a Forma 1-es futamok.
Végül a dohánytermékek gyártói és forgalmazói nem rendelkeznek azonos versenyfeltételekkel, ami befolyásolja piaci helyzetüket.
A megszorító jogszabályokat alkalmazó tagállamokban ugyanis a gazdasági szereplők csak árversennyel tudják piaci helyzetüket
fenntartani vagy javítani.
A felperes azon érvére válaszul, miszerint az irányelv központi témája a közegészség védelme, a Parlament, a Tanács és a Bizottság
kijelenti, hogy a Bíróság ítélkezési gyakorlata szerint valamely jogi aktus jogalapját elsősorban az adott jogi aktus szövege
alapján kell vizsgálni. Márpedig az irányelv harmadik és negyedik preambulumbekezdésének megfogalmazásából és helyéből kitűnik,
hogy az emberi egészség védelme – a Szerződés 100a. cikkének (3) és (4) bekezdésével összefüggésben – az irányelv céljai közé
tartozik ugyan, de nem ez az irányelv fő célja.
Ugyanígy az irányelv második preambulumbekezdése és 5. cikke, amely alapján a tagállamok az irányelvben meghatározottnál szigorúbb
intézkedéseket is hozhatnak a közegészség védelme érdekében, szintén egyértelműen bizonyítja az emberi egészség védelme követelményének
kiegészítő és alárendelt jellegét.
A Bizottság ezzel kapcsolatban megjegyzi, hogy a közegészség védelmének nagy jelentősége az irányelvben azzal magyarázható,
hogy az összehangolt nemzeti intézkedések fő, ha nem egyetlen célja az egészségvédelem volt, az irányelv keretében viszont
már csak másodlagos cél.
Végül a Parlament, a Tanács és a Bizottság kijelenti, hogy az irányelvben a dohánytermékek reklámja tekintetében megállapított
széleskörű tilalom, a Szerződés 100a. cikkének (3) bekezdéséből következik, amely előírja, hogy az egészségvédelem magas szintjét
kell alapul venni, valamint a tilalom megkerülése megelőzésének szükségességéből.
Az Egyesült Királyság Kormánya vitatja a felperes azon állítását, miszerint az irányelv helytelenül hivatkozik a Szerződés
100a. cikkére, mivel az irányelv fő célja nem a reklámhordozók és a megfelelő szolgáltatások kereskedelmi akadályainak a felszámolása,
hanem az emberi egészség védelme.
A Bíróság ítélkezési gyakorlata szerint valamely jogi aktus jogalapját objektív, bírósági felülvizsgálatra alkalmas szempontok,
a jogi aktus célja és tartalma alapján kell meghatározni.
Tárgyilagosan nézve az irányelv által követett célok elválaszthatatlanul kapcsolódnak egyrészt az emberi egészség védelméhez,
másrészt a versenyfeltételek közötti különbségek felszámolásához és a kereskedelem liberalizációjához. A felperes azon szándéka,
hogy meghatározza, e célok közül melyik fontosabb, nemcsak a Bíróság ítélkezési gyakorlata szerinti objektív vizsgálattal
ellentétes, hanem megvalósíthatatlan is.
Az Egyesült Királyság Kormánya úgy véli, hogy a Szerződés 100a. cikke a Tanácsot és a Parlamentet ruházza fel hatáskörrel,
hogy meghozzák a belső piac megteremtésére és működésére vonatkozó intézkedéseket, és úgy ítéli meg, hogy ebben az esetben
az adott intézkedés e körbe tartozik.
Valamely intézkedés nem csak akkor alapozható érvényesen a 100a. cikkre, ha bizonyíthatóan a határokon átnyúló kereskedelem
mértékének növekedését eredményezi. Elegendő, ha az adott intézkedés megszünteti az egyenlőtlen versenyfeltételeket.
Azon feltételek harmonizálásával, amelyek mellett a gyártók termékeiket értékesíthetik, az irányelv célja a verseny torzulásának
megszüntetése nemcsak a reklámpiacon, hanem a dohánytermékek piacán is. Az irányelv azon feltételeket is harmonizálja, amelyek
keretében a dohányipar kulturális és sporteseményeket szponzorálhat.
A sportklubok egymással versengő vállalkozások, és e verseny feltételeit befolyásolná hátrányosan, ha a különböző tagállamok
klubjai nem kaphatnának egyforma támogatást a dohányipartól, amely különösen érdekelt a sportesemények szponzorálásában a
dohánytermékek rossz egészségi állapottal való társításának ellensúlyozása érdekében.
A Bíróság ítélkezési gyakorlata szerint a kereskedelmi akadályok veszélyét magukban rejtő eltérő nemzeti jogszabályok elfogadásának
megelőzése céljából is lehet intézkedést hozni. Figyelemmel az egyre szigorúbbá váló nemzeti jogszabályokra, a jelenlegi tolerancia
a dohánytermékek reklámját tartalmazó kiadványok tekintetében megváltozhat. Ezért fennáll a kereskedelmi akadályok növekedésének
veszélye, az irányelv célja ezek megszüntetése.
A felperes azon érve kapcsán, miszerint a Szerződés 100a. cikkére csak az alapvető szabadságok érzékelhető korlátozása vagy
a piaci verseny érzékelhető torzulása esetén lehet hivatkozni, az Egyesült Királyság Kormánya előadja, hogy nincs egyetlen
pontos kritérium sem, amely ilyen megszorítást lehetővé tenne.
Az EK-Szerződés 100a. cikkének az Egyesült Királyság Kormánya általi értelmezését a Bíróság ítélkezési gyakorlata is megerősíti,
amely szerint e cikk alapján elfogadható olyan irányelv, amely a piaci verseny torzulásának megszüntetése érdekében tilt bizonyos
tevékenységeket (az említett Titándioxid-ítélet).
A francia kormány úgy véli, hogy az irányelvet érvényesen fogadták el a Szerződés 100a. cikke alapján. E véleményét a közegészségügy
harmonizációjával kapcsolatban elfogadott jogszabályok, a Bíróságnak a Szerződés 129. cikkére vonatkozó ítélkezési gyakorlata,
valamint a folyamatban lévő új harmonizációs intézkedések jogalapjának megválasztása alapján levont következtetésekkel támasztja
alá.
A francia kormány az eddig elfogadott jogszabályok közül különösen a törzskönyvezett gyógyszerkészítményekre vonatkozó törvényi,
rendeleti vagy közigazgatási intézkedésekben megállapított rendelkezések közelítéséről szóló, 1965. január 26-i 65/65/EGK
tanácsi irányelv (HL 1965., 22, 369. o.) óta a gyógyszerkészítményekre vonatkozóan elfogadott irányelveket említi, a géntechnológiával
módosított szervezeteknek a környezetbe történő szándékos kibocsátásáról szóló, 1990. április 23-i 90/220/EGK tanácsi irányelvet
(HL L 117., 15. o.), valamint a kozmetikai termékekre vonatkozó tagállami jogszabályok közelítéséről szóló, 1976. július 27-i
76/768/EGK tanácsi irányelvet (HL L 262., 169. o.; magyar nyelvű különkiadás 13. fejezet, 3. kötet 285. o.). Ezen irányelvekben
a közegészség védelmének célja egyszerre van jelen a termékek szabad mozgásának és a verseny torzulása megszüntetésének céljával,
és a nemzeti közegészségügyi jogszabályok közelítéséről szóló rendelkezések érvényességét senki sem vonta kétségbe.
A Bíróságnak a Szerződés 129. cikkére vonatkozó ítélkezési gyakorlatával kapcsolatban a francia kormány a C-180/96. sz., Egyesült
Királyság kontra Bizottság ügyben 1998. május 5-én (EBHT 1998., I 2265.), valamint a C-269/97. sz., Bizottság kontra Tanács
ügyben 2000. április 4‑én (EBHT 2000., I-2257.) hozott ítéletekre hivatkozik, amelyekben a Bíróság leszögezi, hogy az emberi
egészség védelmére vonatkozó követelmények a Közösség más politikáinak, különösen a belső piac politikájának részét képezik.
Végül a francia kormány előadja, hogy a dohánytermékek gyártására, kiszerelésére és értékesítésére vonatkozó tagállami törvényi,
rendeleti és közigazgatási rendelkezések közelítéséről szóló irányelvjavaslat jogalapja a Szerződés 100a. cikke. Ezen túlmenően
az Egészségügyi Világszervezet keretében tárgyalások kezdődtek többek között egy, a dohánytermékek reklámozásáról szóló jegyzőkönyv
megkötése érdekében. A Bizottság tárgyalásokon való részvételre jogosító meghatalmazásának jogalapja a Szerződés 228. cikke
(jelenleg, módosítást követően, EK 300. cikk).
A finn kormány kijelenti, hogy a nemzeti jogszabályok közötti eltérések okozta kereskedelmi akadályokra és versenytorzító
hatásukra figyelemmel az irányelvet érvényesen fogadták el a Szerződés 100a. cikke alapján.
A finn kormány hangsúlyozza a dohánytermékek reklámozásának és szponzorálásának a Parlament, a Tanács és a Bizottság által
is említett határokon átnyúló szempontjait, és hozzáteszi, hogy e piac nemzetközivé válását erősíti az elektronikus kommunikáció,
különösen az internetes reklám. Olyan hírközlési eszközök segítségével, mint a televízió, a dohánytermékek reklámja olyan
tagállamokba is eljut, amelyekben ez tiltott. Így az olyan tagállamban, mint a Finn Köztársaság, amelyben a dohánytermékek
közvetlen reklámja 1976 óta tilos, egyes tanulmányok kimutatták, hogy például 1996-ban a három nemzeti televíziós csatornán
sugározott sportközvetítések egy hónap alatt az említett termékekre vonatkozóan négyórányi reklámot tartalmaztak.
A finn kormány utal a piaci verseny torzulására is a dohánytermékek és a szponzorálás területén. Ez a kisvállalkozások számára
elérhetetlen marketingfajta a közös piaccal összeegyeztethetetlen egyenlőtlenséget eredményez.
Az egészségvédelem irányelvbeli szerepével kapcsolatban a finn kormány érvelése lényegében megegyezik a Parlament, a Tanács
és a Bizottság által kifejtett és az jelen ítélet 54–57. pontjában összefoglalt érvekkel.

A Bíróság elemzése

A Szerződés 100a. cikke, 57. cikkének (2) bekezdése és 66. cikke mint jogalap, valamint ezek bírósági felülvizsgálata
Az irányelv a dohánytermékek reklámozására és szponzorálására vonatkozó tagállami törvényi, rendeleti és közigazgatási rendelkezések
közelítéséről szól. E nemzeti rendelkezések nagy részét a közegészségügyi politika céljai alapján hozták.
A Szerződés 129. cikke (4) bekezdésének első franciabekezdése kizárja az emberi egészség védelmére és javítására vonatkozó
tagállami törvényi, rendeleti és közigazgatási rendelkezések bármiféle közelítését.
E rendelkezésből azonban nem következik, hogy a Szerződés más rendelkezései alapján elfogadott harmonizációs intézkedéseknek
ne lehetne hatása az emberi egészség védelmére. A 129. cikk (1) bekezdésének harmadik albekezdése szerint az egészségvédelmi
követelmények a Közösség más politikáinak szerves részét képezik.
Ugyanakkor a Szerződés többi cikke nem szolgáltathat jogalapot a Szerződés 129. cikke (4) bekezdésének első franciabekezdésében
kimondott bármiféle harmonizáció kifejezett kizárásának megkerülésére.
Jelen esetben a dohánytermékek reklámozására és szponzorálására vonatkozó nemzeti jogszabályoknak az irányelv által előírt
közelítése a Szerződés 100a. cikkén, 57. cikkének (2) bekezdésén és 66. cikkén alapul.
A Szerződés 100a. cikkének (1) bekezdése szerint a Tanács a 189b. cikkben (jelenleg, módosítást követően, EK 251. cikk) megállapított
eljárásnak megfelelően és a Gazdasági és Szociális Bizottsággal folytatott konzultációt követően elfogadja azokat a tagállamok
törvényi, rendeleti és közigazgatási rendelkezéseinek közelítésére vonatkozó intézkedéseket, amelyek tárgya a belső piac megteremtése
és működése.
Az EK-Szerződés 3. cikkének c) pontja [jelenleg, módosítást követően, az EK 3. cikk (1) bekezdésének c) pontja] értelmében
a belső piacot az áruk, a személyek, a szolgáltatások és a tőke tagállamok közötti szabad mozgását gátló akadályok eltörlése
jellemzi. Az EK-Szerződés 7a. cikke (jelenleg, módosítást követően, EK 14. cikk), amely meghatározza a belső piac megteremtése
érdekében foganatosítandó intézkedéseket, (2) bekezdésében leszögezi, hogy e piac belső határok nélküli térség, amelyben a
Szerződés rendelkezéseivel összhangban biztosított az áruk, a személyek, a szolgáltatások és a tőke szabad mozgása.
E rendelkezéseket egybevetve egyértelmű, hogy a Szerződés 100a. cikkének (1) bekezdésében említett intézkedések célja a belső
piac megteremtése és működése feltételeinek javítása. E cikket úgy értelmezni, hogy a közösségi jogalkotónak általános hatáskört
biztosít a belső piac szabályozása tekintetében, nemcsak az említett rendelkezések szövegével lenne ellentétes, hanem összeegyeztethetetlen
lenne az EK-Szerződés 3b. cikkében (jelenleg EK 5. cikk) megfogalmazott alapelvvel is, amely szerint a Közösség csak a ráruházott
hatáskörök keretén belül járhat el.
A Szerződés 100a. cikke alapján elfogadott jogszabály céljának ténylegesen a belső piac megteremtése és működése feltételei
javításának kell lennie. Ha a nemzeti jogszabályok közötti eltérések, az alapvető szabadságok korlátozásának elméleti veszélye,
vagy a verseny esetlegesen ebből származó torzulásának egyszerű megállapítása elegendő lenne a 100a. cikk jogalapként történő
megjelöléséhez, a jogalap bírósági felülvizsgálata értelmét vesztené. A Bíróságot ez akadályozná az EK-Szerződés 164. cikke
(jelenleg EK 220. cikk) szerinti feladata ellátásában, ami a jog tiszteletben tartásának biztosítása a Szerződés értelmezése
és alkalmazása során.
A 100a. cikk mint jogalap felülvizsgálata során így a Bíróságnak meg kell győződnie, hogy a vitatott érvényességű jogszabály
ténylegesen a közösségi jogalkotó által meghatározott célokat követi-e (lásd a fent hivatkozott Spanyolország kontra Tanács
ügyben hozott ítélet 25–41. pontját, valamint a C-233/94. sz., Németország kontra Parlament és Tanács ügyben 1997. május 13-án
hozott ítélet [EBHT 1997., I-2405.] 10–21. pontját).
Igaz, hogy – miként azt a Bíróság a fent hivatkozott Spanyolország kontra Tanács ügyben hozott ítélet 35. pontjában kimondta
– lehet a 100a. cikkre mint jogalapra hivatkozni a nemzeti jogrendszerek eltérő fejlődéséből adódó jövőbeni akadályok megelőzése
érdekében. Ugyanakkor az ilyen akadályok keletkezésének valószínűnek kell lennie, és a kifogásolt intézkedésnek ezen akadályok
megelőzésére kell irányulnia.
Az előző szempontok a Szerződés 66. cikkével összefüggésben értelmezett 57. cikkének (2) bekezdésére is vonatkoznak, amely
kifejezetten említi a szolgáltatási tevékenységek megkezdésének és folytatásának megkönnyítését célzó intézkedéseket. E rendelkezések
ruházzák fel különleges hatáskörrel a közösségi jogalkotót a belső piac működésének javítását szolgáló intézkedések meghozatalára.
Amennyiben a 100a. cikkre, az 57. cikk (2) bekezdésére és a 66. cikkre mint jogalapra történő hivatkozás feltételei teljesülnek,
a közösségi jogalkotó akkor is hivatkozhat e jogalapra, ha ennek oka a közegészség védelme. A 129. cikk (1) bekezdésének harmadik
albekezdése ezzel szemben megállapítja, hogy az egészségvédelmi követelmények a Közösség más politikáinak részét képezik,
a 100a. cikk (3) bekezdése pedig kifejezetten előírja, hogy a harmonizáció során biztosítani kell az emberi egészségvédelem
magas szintjét.
Ezért a fentiekre figyelemmel meg kell vizsgálni, hogy az irányelvet a Szerződés 100a. cikke, 57. cikkének (2) bekezdése és
66. cikke alapján el lehetett-e fogadni.

Az irányelv
Az irányelv első preambulumbekezdésében a közösségi jogalkotó megállapítja, hogy a dohánytermékek reklámozására és szponzorálására
vonatkozó nemzeti jogszabályok között eltérések vannak, és mivel e reklámozás és szponzorálás átnyúlik a tagállamok határain,
e különbségek akadályozhatják a reklámhordozó termékek mozgását és a szolgáltatásnyújtás szabadságát, valamint torzíthatják
a versenyt, és ily módon akadályozhatják a belső piac működését.
Az irányelv második preambulumbekezdése szerint ezen akadályokat meg kell szüntetni, és e célból harmonizálni kell a dohánytermékek
reklámozására és szponzorálására vonatkozó szabályokat, fenntartva a tagállamok számára azt a lehetőséget, hogy bizonyos feltételek
mellett meghatározzák az emberi egészségvédelem biztosítása érdekében általuk szükségesnek tartott követelményeket.
Az irányelv 3. cikkének (1) bekezdése tiltja a dohánytermékek reklámozásának vagy szponzorálásának minden formáját, a 3. cikk
(4) bekezdése pedig tilt minden olyan ingyenes terjesztést, amelynek célja vagy hatása e termékek értékesítésének ösztönzése.
Ugyanakkor az irányelv hatálya nem terjed ki a dohányipari szakemberek közötti kommunikációra, az árusítóhelyeken megvalósuló
reklámra, valamint a nem elsősorban a közösségi piacra szánt, harmadik országokban kiadott és nyomtatott kiadványokban található
reklámra (a 3. cikk (5) bekezdése).
Ezenfelül az irányelv 1998. július 30-tól tiltja a dohánytermékek, valamint más termékek és szolgáltatások ugyanazon márkanévvel
történő megnevezését, ami alól kivételt képeznek az ezen időpont előtt forgalomba hozott olyan termékek és szolgáltatások,
amelyek márkanevét dohánytermék is használta, ez utóbbiak esetében az adott márkanév használata bizonyos feltételek mellett
engedélyezett (a 3. cikk (2) bekezdése). 2001. július 30-tól kezdve a dohánytermékek nem viselhetik semmilyen más termék vagy
szolgáltatás márkanevét, védjegyét, emblémáját vagy bármilyen más megkülönböztető jegyét, kivéve, ha az adott dohányterméket
ezen időpontot megelőzően már e márkanévvel, védjeggyel, emblémával vagy bármilyen más megkülönböztető jeggyel forgalmazták
(a 3. cikk (3) bekezdésének a) pontja).
Az irányelv 5. cikke szerint az irányelv nem gátolja a tagállamokat abban, hogy a Szerződéssel összhangban szigorúbb követelményeket
állapítsanak meg a dohánytermékek reklámozására és szponzorálására vonatkozóan, amennyiben azt szükségesnek vélik az emberi
egészségvédelem biztosítása érdekében.
Ezért fontos megvizsgálni, hogy az irányelv ténylegesen hozzájárul-e az áruk szabad mozgását és a szolgáltatásnyújtás szabadságát
akadályozó, valamint a versenyt torzító tényezők felszámolásához.

Az áruk szabad mozgását és a szolgáltatásnyújtás szabadságát akadályozó tényezők felszámolásáról
El kell ismerni, hogy a dohánytermékek reklámozására vonatkozó nemzeti jogszabályok eltérései következtében léteznek, vagy
valószínűleg keletkezhetnek az áruk szabad mozgását és a szolgáltatásnyújtás szabadságát akadályozó tényezők.
Például a dohánytermékek reklámját tartalmazó képes folyóiratok, hetilapok és hírlapok esetében, amint erre a felperes rámutatott,
jelenleg semmi sem akadályozza e sajtótermékek ilyen reklámot tiltó tagországokba történő bevitelét. Ugyanakkor figyelemmel
arra, hogy a dohánytermékek reklámozására vonatkozó nemzeti jogszabályok, azon meggyőződésnek megfelelően, hogy az ilyen reklám
a dohányfogyasztás érezhető növekedését eredményezi, szigorúbbá válnak, a jövőben valószínűleg keletkeznek a sajtótermékek
szabad mozgását akadályozó tényezők.
A Szerződés 100a. cikke alapján elvileg el lehet fogadni olyan irányelvet, amely tiltja a dohánytermékek reklámozását a képes
folyóiratokban, hetilapokban és hírlapokban e sajtótermékek szabad mozgásának biztosítása érdekében, a 89/552 irányelv mintájára,
amelynek 13. cikke tiltja a dohánytermékek televíziós reklámját a televíziós műsorok szabad terjesztésének előmozdítása érdekében.
A dohánytermékek reklámozási formáinak nagy része esetében azonban az irányelv 3. cikkének (1) bekezdése szerinti tilalom
nem indokolható a reklámhordozók szabad mozgását vagy a reklámszolgáltatások szabadságát akadályozó tényezők felszámolásának
szükségességével. Ez vonatkozik különösen a plakátokon, napernyőkön, hamutartókon, és a szállodákban, éttermekben és kávéházakban
használt egyéb tárgyakon megjelenő reklámok, valamint a mozireklámok tilalmára, ami egyáltalán nem járul hozzá az érintett
termékek kereskedelmének megkönnyítéséhez.
A Szerződés 100a. cikke, 57. cikkének (2) bekezdése és 66. cikke alapján elfogadott jogszabály tartalmazhat olyan rendelkezéseket,
amelyek nem járulnak hozzá az alapvető szabadságok korlátozásának megszüntetéséhez, amennyiben ezek bizonyos, e célból meghatározott
tilalmak megkerülésének megelőzése érdekében szükségesek. Nyilvánvaló azonban, hogy az előző pontban említett tilalmak esetében
ez nem áll fenn.
Ráadásul az irányelv a rendelkezéseinek megfelelő áruk szabad mozgását sem biztosítja.
A Parlament és a Tanács állításával ellentétben az irányelv diverzifikációs termékekre vonatkozó 3. cikkének (2) bekezdése
nem értelmezhető úgy, hogy azon termékek, amelyek valamely tagállamban forgalomba hozhatók, az irányelvben előírt feltételek
teljesülése esetén szabadon forgalomba hozhatók a többi tagállamban is, azon tagállamokat is beleértve, amelyekben e termékekre
tilalom vonatkozik.
Az irányelv 5. cikke értelmében az irányelv nem érinti a tagállamok azon jogát, hogy a Szerződéssel összhangban szigorúbb
követelményeket állapítsanak meg a dohánytermékek reklámozására és szponzorálására vonatkozóan, amennyiben azt szükségesnek
vélik az emberi egészségvédelem biztosítása érdekében.
Más irányelvekkel ellentétben, amelyek lehetőséget biztosítanak a tagállamok számára, hogy a közérdek védelme érdekében szigorúbb
intézkedéseket hozzanak (lásd különösen a cigaretták megengedett legnagyobb kátránytartalmára vonatkozó tagállami törvényi,
rendeleti és közigazgatási rendelkezések közelítésérő szóló, 1990. május 17-i 90/239/EGK tanácsi irányelv 7. cikkének (1)
bekezdését [HL L 137., 36. o.], valamint a dohánytermékek címkézésére vonatkozó tagállami törvényi, rendeleti és közigazgatási
rendelkezések közelítéséről szóló, 1989. november 13-i 89/622/EGK tanácsi irányelv 8. cikkének (1) bekezdését [HL L 359.,
1. o.]), az irányelv semmilyen, a rendelkezéseinek megfelelő termékek szabad mozgását biztosító rendelkezést nem tartalmaz.
Következésképp megállapítható, hogy az irányelvnek a Szerződés 100a. cikke, 57. cikkének (2) bekezdése és 66. cikke alapján
történő elfogadásakor a közösségi jogalkotó nem hivatkozhat a reklámhordozók szabad mozgását és a szolgáltatásnyújtás szabadságát
akadályozó tényezők felszámolásának szükségességére.

A verseny torzulásának megszüntetése
A Szerződés 100a. cikke alapján elfogadott irányelv jogszerűségének vizsgálata során a Bíróság azt vizsgálja, hogy érzékelhető-e
a verseny torzulása, amelynek megszüntetésére a jogszabály irányul (a fent hivatkozott Titándioxid-ítélet 23. pontja).
E követelmény hiányában a közösségi jogalkotó hatásköre gyakorlatilag korlátlan lenne. A nemzeti jogszabályok gyakran eltérnek
az általuk szabályozott tevékenységek gyakorlása feltételeinek meghatározása tekintetében, aminek közvetlen vagy közvetett
hatása van az érintett vállalkozások versenyfeltételeire. Következésképp a Szerződés 100a. cikkét, valamint 57. cikkének (2)
bekezdését és 66. cikkét úgy értelmezni, hogy a közösségi jogalkotó a verseny legcsekélyebb torzulásának kiküszöbölése céljából
is hivatkozhat e cikkekre, összeegyeztethetetlen lenne a jelen ítélet 83. pontjában már hivatkozott alapelvvel, amely szerint
a Közösség csak a ráruházott hatáskörök keretén belül járhat el.
Ezért meg kell vizsgálni, hogy az irányelv ténylegesen hozzájárul-e a verseny érzékelhető torzulásainak felszámolásához.
Egyrészt a dohánytermékek reklámozása tekintetében kevésbé szigorú szabályokat alkalmazó tagállamok területén letelepedett
reklámügynökségek és a reklámhordozók gyártói kétségtelenül előnyt élveznek a méretgazdaságosság és a nyereség növekedése
szempontjából. Ugyanakkor ezen előnyök hatása a piaci versenyre csekély és közvetett, valamint azok nem vezetnek a verseny
érzékelhetőnek minősíthető torzulásához. Ezek az előnyök nem hasonlíthatók a verseny termelési költségek közötti különbségek
által okozott torzulásához, különösen azokhoz, amelyek a közösségi jogalkotót a titándioxid-ipar hulladékai által okozott
szennyezés csökkentésére és lehetséges megszüntetésére kidolgozott programok közelítését szolgáló eljárásokról szóló, 1989.
június 21-i 89/428/EGK tanácsi irányelv (HL L 201., 56. o.) elfogadására késztették.
Igaz, hogy a dohánytermékek reklámozására vonatkozó egyes előírások közötti különbségek a verseny érzékelhető torzulásához
vezethetnek. Miként arra a Bizottság, valamint a finn kormány és az Egyesült Királyság Kormánya rámutatott, a szponzorálás
tilalma egyes tagállamokban és engedélyezése másokban bizonyos sportversenyek helyszínének más országba történő áthelyezését
vonja maga után, aminek az ilyen eseményekhez kötődő vállalkozások versenyfeltételeire jelentős hatása van.
Ugyanakkor a verseny ilyen jellegű torzulása, ami megalapozhatná a Szerződés 100a. cikkére történő hivatkozást a szponzorálás
egyes formáinak tilalma tekintetében, nem teszi lehetővé e jogalapra történő hivatkozást a reklámnak az irányelv által elrendelt
általános tilalma tekintetében.
Másrészt a dohánytermékek piaci versenyének torzulásával kapcsolatban – függetlenül a felperes által előadottaktól, miszerint
az irányelv a verseny ilyen jellegű torzulására nem vonatkozik – egyértelmű, hogy az irányelv e területen sem alkalmas a verseny
érzékelhető torzulásának megszüntetésére.
Helytálló a Bizottság azon megállapítása, miszerint a dohánytermékek gyártói és forgalmazói a megszorító jogszabályokat alkalmazó
tagállamokban csak árversennyel tudják piaci helyzetüket javítani. Ugyanakkor ez a körülmény nem jelenti a verseny torzulását,
csak a verseny formáinak korlátozását, ami az adott tagállamokban minden gazdasági szereplőre egyformán vonatkozik. Ha az
irányelv széles körben megtiltaná a dohánytermékek reklámozását, ezzel a jövőben általánossá tenné a verseny formáinak ilyen
jellegű korlátozását azáltal, hogy minden tagállamban korlátozná a piaci szereplők számára a piacra lépés vagy a piacon maradás
eszközeit.
Következésképpen meg kell állapítani, hogy az irányelvnek a Szerződés 100a. cikke, 57. cikkének (2) bekezdése és 66. cikke
alapján történő elfogadása érdekében a közösségi jogalkotó nem hivatkozhat sem a reklámágazat, sem a dohánytermékek ágazata
tekintetében a versenyt torzító tényezők megszüntetésének szükségességére.
A fentiek alapján meg kell állapítani, hogy az irányelv nem fogadható el a Szerződés 100a. cikke, 57. cikkének (2) bekezdése
és 66. cikke alapján.
Következésképpen megalapozottak azon érvek, amelyek szerint a Szerződés 100a. cikke, 57. cikkének (2) bekezdése és 66. cikke
nem minősül az irányelv megfelelő jogalapjának.
Az ezen ítélet 98. és 111. pontjában megállapítottak szerint a Szerződés 100a. cikke alapján el lehetett volna fogadni valamely,
a dohánytermékek reklámozásának és szponzorálásának bizonyos formáit tiltó irányelvet. Tekintettel azonban a dohánytermékek
reklámozása és szponzorálása tilalmának az irányelv által elrendelt általános jellegére, az irányelv részleges megsemmisítése
azzal járna, hogy a Bíróság módosítaná az irányelv rendelkezéseit, ami a közösségi jogalkotó feladata. Ezért a Bíróság részlegesen
nem semmisítheti meg az irányelvet.
Mivel a Bíróság megalapozottnak találta azon érveket, amelyek szerint a Szerződés 100a. cikke, 57. cikkének (2) bekezdése
és 66. cikke nem minősül az irányelv megfelelő jogalapjának, a felperes által előadott egyéb jogi érvek vizsgálata szükségtelen.
Az irányelvet a Bíróság teljes egészében megsemmisíti.

A költségekről
Az eljárási szabályzat 69. cikkének 2. §‑a alapján a Bíróság a pervesztes felet kötelezi a költségek viselésére, ha a pernyertes
fél ezt kérte. Mivel a Parlament és a Tanács pervesztes lett, a Németországi Szövetségi Köztársaság kérelmének megfelelően
kötelezni kell őket a költségek viselésére. Az eljárási szabályzat 69. cikkének 4. §‑ával összhangban a Francia Köztársaság,
a Finn Köztársaság, az Egyesült Királyság és a Bizottság maguk viselik saját költségeiket.
A fenti indokok alapján
A BÍRÓSÁG
a következőképpen határozott:
1)
A dohánytermékek reklámozására és szponzorálására vonatkozó tagállami törvényi, rendeleti és közigazgatási rendelkezések közelítéséről
szóló, 1998. július 6‑i 98/43/EK parlamenti és tanácsi irányelvet megsemmisíti.
2)
Az Európai Parlamentet és az Európai Unió Tanácsát kötelezi a költségek viselésére. A Francia Köztársaság, a Finn Köztársaság,
az Egyesült Királyság és az Európai Közösségek Bizottsága maguk viselik saját költségeiket.
Rodríguez Iglesias
Moitinho de Almeida
Edward
Sevón
Schintgen
Kapteyn
Gulmann
La Pergola
Puissochet
Jann
Ragnemalm
Wathelet

Macken

Kihirdetve Luxembourgban, a 2000. október 5‑i nyilvános ülésen.
R. Grass

G. C. Rodríguez Iglesias
hivatalvezető

elnök
*
Az eljárás nyelve: német.