CELEX: 61996CJ0067
Kohustuslik liikmelisus sektori pensionifondis
Kooskõla konkurentsieeskirjadega
Sektori pensionifondi kvalifitseerimine ettevõttena

Oma 4. märtsi 1996. aasta otsusega, mis saabus Euroopa Kohtusse 11. märtsil 1996, esitas Kantongerecht te Arnhem EÜ asutamislepingu
artikli 177 (nüüd EÜ artikkel 234) alusel kolm eelotsuse küsimust EÜ asutamislepingu artiklite 85, 86 ja 90 (nüüd EÜ artiklid
81, 82 ja 86) tõlgendamise kohta.
Küsimused esitati kohtuvaidluses, mille pooled on Albany International BV (edaspidi „Albany”) ja Stichting Bedrijfspensioenfonds
Textielindustrie (tekstiilitööstuse valdkonna pensionifond, edaspidi „Bedrijfspensioenfonds”) ning mis puudutab Albany keeldumist
tasuda Fondile 1989. aasta makseid põhjendusel, et kohustuslik fondiga liitumine, mille alusel temalt nende maksete tasumist
nõuti, on vastuolus EÜ asutamislepingu artikli 3 punktiga g (muudetuna EÜ artikli 3 lõike 1 punkt g) ja asutamislepingu artiklitega
85, 86 ja 90.

Siseriiklikud õigusnormid
Madalmaade pensionisüsteem põhineb kolmel sambal.
Esimene sammas on seadusest tulenev aluspension, mida maksab riik vastavalt Algemene Ouderdomswet’ile (vanaduspensioni seadus,
edaspidi „AOW”) ja Algemene Nabestaandenwet’ile (toitjakaotuspensioni seadus). See seadusest tulenev kohustuslik skeem annab
kõikidele inimestele õiguse teatud väikesele pensionile, mis ei sõltu varem tegelikult saadud töötasust ja mis arvutatakse
seadusest tuleneva miinimumpalga alusel.
Teise samba moodustavad lisapensionid, mida makstakse seoses tasustatava töö või füüsilisest isikust ettevõtjana tegutsemisega
ning mis täiendavad enamikul juhtudel aluspensioni. Neid lisapensione haldavad kollektiivsete skeemide raames, mida rakendatakse
teatud majandussektori, kutseala või mõne ettevõtte töötajate suhtes, tavaliselt pensionifondid, millega liitumine muudeti
– nagu põhikohtuasjas – kohustuslikuks seadusega Wet van 17 maart 1949 houdende vaststelling van en regeling betreffende verplichte
deelneming in een bedrijfspensioenfonds (17. märtsi 1949. aasta seadus, millega kehtestatakse valdkondliku pensionifondiga
kohustusliku liitumise eeskirjad, edaspidi „BPW”).
Kolmanda samba moodustavad individuaalsed pensioni- või elukindlustuslepingud, mis sõlmitakse vabatahtlikkuse alusel.
Wet op de loonbelasting (töötasult tasutavate maksude seadus) näeb ette, et pensionikindlustusmakseid võib maha arvata vaid
juhul, kui pension ei ületa „mõistlikku” taset. Kui pension ületab sellist taset, siis ei ole kindlustusmakseid võimalik maha
arvata. Kõnealune tase on 40-aastase tööstaaži puhul 70% isiklikust töötasust karjääri lõpul. Selliste maksuõigusnormide tulemusel
määratakse Madalmaades tavaliselt vaid selliseid pensione – sh AOW alusel makstav pension –, mis on võrdsed 70%-ga viimasest
töötasust.
BPW artikli 1 lõige 1 sätestab 11. veebruari 1988. aasta redaktsioonis:
„1. Käesolevas seaduses ja sellel põhinevates sätetes kasutatakse järgmisi mõisteid:
[…]
b.
valdkondlik pensionifond: teatavas tegevusvaldkonnas tegutsev pensionifond, mille raames kogutakse rahalisi vahendeid kas
vaid kõnealuse valdkonna töötajate jaoks või ka selliste isikute jaoks, kes tegelevad nimetatud valdkonnas mõne tegevusega
mõnes muus vormis.
[…]
f.
asjaomane minister: sotsiaal- ja tööhõiveminister.”
Muudetud BPW artikkel 3 sätestab.
„1. Minister võib mõne sellise valdkondliku kutseorganisatsiooni taotlusel, kes esindab tema arvates piisavalt majanduselu
struktuuri selles tegevusvaldkonnas, pärast kooskõlastamist asjaomase üldhaldusosakonna juhatajaga, kelle pädevusse kuuluvad
kõnealuse tegevusvaldkonna küsimused, ja pärast konsulteerimist Sociaal-Economische Raad’i [majandus- ja sotsiaalnõukogu]
ja Verzekeringskamer’iga [kindlustuskoda] muuta valdkondliku pensionifondiga liitumise kohustuslikuks kõikidele asjaomase
tegevusvaldkonna töötajatele või nende töötajate teatud kategooriatele.
2.       Eelmises lõikes nimetatud juhul on kõik selle lõike kohaselt kõnealustesse kategooriatesse kuuluvad isikud ja kui tegemist
on palgatöötajatega, siis nende tööandjad, kohustatud järgima valdkondliku pensionifondi põhikirjas ja eeskirjades või nendel
põhinevates õigusnormides nende kohta ette nähtud sätteid. Nende sätete rikkumise korral võidakse algatada kohtumenetlus,
eriti osas, mis puudutab maksete tasumist.”
Muudetud BPW artikli 5 lõikes 2 on loetletud mitu tingimust, mis peavad olema täidetud, et sotsiaal- ja tööhõiveminister võiks
kinnitada sellise kohutusliku liitumise taotluse, mida on kirjeldatud artikli 3 lõikes 1. Seega vastavalt muudetud BPW artikli 5
lõike 2 III ja IV punktile peavad valdkondliku pensionifondi põhikiri ja eeskirjad tagama piisavalt oma liikmete huvide kaitse
ning fondi halduskomiteesse peab kuuluma võrdne arv asjaomase valdkonna tööandjate ja töövõtjate liitude esindajaid.
Muudetud BPW artikli 5 lõike 2 II punkti alapunkt 1 näeb ka ette, et valdkondliku pensionifondi põhikiri ja eeskirjad peavad
sisaldama sätteid, mis käsitlevad juhtumeid ja tingimusi, mil asjaomase valdkonna töötajad ei ole kohustatud nimetatud fondiga
liituma või nad võidakse vabastada teatud kohustustest fondi ees.
Muudetud BPW artikli 5 lõige 3 täpsustab:
„Sotsiaal- ja tööhõiveminister, kuulanud ära kindlustuskoja ja majandus- ja sotsiaalnõukogu, võtab vastu suuniseid, mis käsitlevad
lõike 2 II punkti alapunktis 1 nimetatud küsimusi. Nende suuniste vastuvõtmiseks tuleb lähtuda põhimõttest, mille kohaselt
ei ole asjaomased töötajad, kes on juba liitunud mõne ettevõtte pensionifondiga või on juba sõlminud mõne kindlustusseltsiga
elukindlustuslepingu vähemalt kuus kuud enne artikli 3 lõikes 1 sätestatud taotluse esitamist, kohustatud selle valdkondliku
pensionifondiga liituma või on täielikult või mõistlikus ulatuses vabastatud kohustusest teha sellesse sissemakseid, tingimusel
et ja nii kaua kuni nad suudavad tõendada, et perioodil, mille osas nad ei pea liituma või on täielikult või mõistlikus ulatuses
vabastatud kohustusest teha sellesse sissemakseid, omandavad nad pensioniõigusi, mis on vähemalt samaväärsed nendega, mida
nad omandaksid, kui nad oleksid liitunud valdkondliku pensionifondiga. Minister võib ka vastu võtta lõike 2 muid osi puudutavaid
suuniseid.”
Otsusega Beschikking van 29 december 1952 betreffende de vaststelling van de richtlijnen voor de vrijstelling van deelneming
in een bedrijfspensioenfonds wegens een bijzondere pensioenvoorziening (29. detsembri 1952. aasta otsus, millega võeti vastu
suunised, mis käsitlevad valdkondliku pensionifondiga liitumisest vabastamist pensioni eriskeemiga liitumise tõttu, muudetud
15. augusti 1988. aasta otsusega; edaspidi „liitumisest vabastamise suunised”) võttis sotsiaal- ja tööhõiveminister vastu
muudetud BPW artikli 5 lõikes 3 nimetatud suunised.
Liitumisest vabastamise suuniste (muudetud kujul) artikkel 1 näeb ette:
„Valdkondliku pensionifondiga liitumisest või sellisesse maksete tegemise kohustusest võib fond vabastada iga huvitatud isiku,
kes seda taotleb, kui asjaomase valdkonna töötaja kuulub pensioni eriskeemi, mis vastab järgmistele tingimustele:
a.
skeem peab olema seotud mõne ettevõtte pensionifondi, mõne muu valdkondliku pensionifondi või kindlustajaga, kellel on Wet
toezicht verzekeringsbedrijf’i (kindlustusseltside järelevalve seadus,
Stb
. 1986, 638) artiklis 10 ette nähtud tõend, või põhinema Algemene burgerlijke pensioenwet’il (avaliku teenistuse pensioniseadus,
Stb
. 1986, 540), Spoorwegenpensioenwet’il (raudteetöötajate ja nende vanemate pensioniseadus,
Stb
. 1986, 541) või Algemene Militaire pensioenwet’il (sõjaväepensionide seadus, Stb. 1979, 305);
b.
skeemil põhinevad õigused peavad kokku olema vähemalt võrdväärsed nendega, mis tulenevad valdkondlikust pensionifondist;
c.
asjaomase töötaja õigused ja tema kohustuste täitmine peavad olema piisavalt määral tagatud;
d.
kui vabastus toob kaasa fondist väljaastumise, makstakse fondile hüvitist, mida kindlustuskoda peab mõistlikuks, selle kindlustustehnilise
kahju eest, mis fondile võib väljaastumise tõttu tekkida.”
Mainitud suuniste (muudetud kujul) artikkel 5 lisab:
„1.      Vabastus tuleb anda juhul, kui on täidetud artikli 1 punktides a, b ja c nimetatud tingimused: pensioni eriskeemi on rakendatud
vähemalt kuus kuud enne taotlust, mille alusel muudeti valdkondliku pensionifondiga liitumine kohustuslikuks, ning on tõendatud,
et perioodil, mille osas kõnealuse valdkonna töötaja ei pea liituma või on täielikult või mõistlikus ulatuses vabastatud kohustusest
teha sissemakseid, omandab ta pensioniõigusi, mis on vähemalt samaväärsed nendega, mida ta omandaks, kui ta oleks liitunud
valdkondliku pensionifondiga.
2.      Kui lõikes 1 nimetatud hetkel ei vastanud pensioni eriskeem artikli 1 punktis b nimetatud tingimusele, tuleb enne taotluse
kohta otsuse tegemist anda piisav tähtaeg selleks, et võimaldada seda tingimust täita.
3.      Käesolevas artiklis ette nähtud vabastus peab jõustuma hetkel, mil liitumine valdkondliku pensionifondiga muutub kohustuslikuks.”
Kõnealuste suuniste (muudetud kujul) artikkel 9 täpsustab:
„1.      Artiklis 8 kirjeldatud otsuste peale võib huvitatud isik esitada vaide kindlustuskojale 30 päeva jooksul alates hetkest, mil
ta otsuse kätte saab. Valdkondlik pensionifond peab eelmises lauses sisalduva õiguse otsusega samal ajal huvitatud isikule
kirjalikult teatavaks tegema.
2.      Kindlustuskoda teeb vaide alusel tehtud otsuse teatavaks valdkondlikule pensionifondile ja kõnealuse vaide esitanud isikule.”
Kindlustuskoja antud hinnang kujutab endast lepitamiskatset. See ei ole vaidluse raames tehtud siduv otsus. Kindlustuskoja
hinnangu peale ei saa esitada vaiet ega kaebust.
Lisaks BPW sätetele kohaldatakse valdkondliku pensionifondi suhtes, millega liitumine on muudetud kohustuslikuks, seadust
Wet van 15 mei 1962 houdende regelen betreffende pensioen- en spaarvoorzieningen (15. mai 1962. aasta pensioni- ja säästufondide
seadus, mida on hiljem mitu korda muudetud, edaspidi „PSW”).
PSW eesmärk on tagada võimalikult suures ulatuses, et töötajate suhtes võetud pensioni puudutavaid kohustusi tõesti täidetakse.
Sel eesmärgil kohustab PSW artikli 2 lõige 1 tööandjaid valima ühe kolmest skeemist, mis on mõeldud selleks, et eraldada pensioniks
kogutud vahendid ettevõtte ülejäänud varadest. Tööandja võib liituda mõne valdkondliku pensionifondiga, moodustada ettevõtte
pensionifondi või sõlmida mõne kindlustusseltsiga kollektiivseid või individuaalseid kindlustuslepinguid.
PSW artikli 1 lõige 6 täpsustab, et seda kohaldatakse ka valdkondlikele pensionifondidele, millega liitumine muudeti BPW alusel
kohustuslikuks.
PSW näeb ka ette rea tingimusi, millele peavad vastama valdkondliku pensionifondi põhikiri ja eeskirjad. PSW artikkel 4 sätestab,
et sellise fondi asutamisest tuleb teavitada sotsiaal- ja tööhõiveministrit ning kindlustuskoda. PSW artikli 6 lõige 1 kinnitab,
et valdkondliku pensionifondi halduskomiteesse kuulub võrdne arv tööandjate ja töövõtjate organisatsioonide esindajaid.
Lisaks määratakse PSW artiklites 9 ja 10 kindlaks kogutud vahendite haldamise kord. Üldreegli selles valdkonnas kehtestab
artikkel 9, mis kohustab pensionifonde pensionidega seotud kohustuste riski üle andma või selle edasi kindlustama. Erandina
mainitud reeglist lubab artikkel 10 pensionifondidel kogutud kapitali omal riisikol hallata ja investeerida. Et omada vastavaid
volitusi, peab pensionifond esitama pädevatele ametivõimudele haldamiskava, milles ta näitab täpselt, kuidas ta kavatseb toime
tulla kindlustus- ja finantsriskiga. Selle kava peab heaks kiitma kindlustuskoda. Lisaks teostatakse pensionifondi üle pidevat
järelevalvet. Skeemi kasumiaruanded tuleb regulaarselt esitada kindlustuskojale heakskiitmiseks.
Viimaks kehtestavad PSW artiklid 13–16 kogutud vahendite investeerimise eeskirjad. Artikli 13 kohaselt peavad skeemi varad,
millele on liidetud prognoositav tulu, olema piisavad pensionikohustuste täitmiseks. Artikkel 14 täpsustab, et investeeringuid
tuleb teha ettevaatlikult.

Põhikohtuasi
Bedrijfspensioenfonds asutati vastavalt BPW-le. Liitumine Fondiga muudeti kohutuslikuks sotsiaal- ja tööhõiveministri 4. detsembri
1975. aasta määrusega (edaspidi „määrus, millega muudeti liitumine kohustuslikuks”).
Albany käitab tekstiiliettevõtet, mis liitus Bedrijfspensioenfondsiga 1975. aastal.
Kuni 1989. aastani oli Bedrijfspensioenfondsi pensioniskeem kindlasummalise määraga skeem. Töötajatele makstud pension ei
olnud proportsionaalses sõltuvuses nende töötasust, vaid oli iga töötaja puhul kindel summa. Kuna Albany leidis selle skeemi
olevat liiga piiratud, sõlmis ta 1981. aastal ühe kindlustusseltsiga kokkuleppe oma töötajatele täiendava pensioniskeemi loomiseks,
et kogupension, millele neil on õigus pärast 40-aastast staaži, oleks võrdne 70%-ga nende viimasest töötasust.
Bedrijfspensioenfonds muutis oma pensioniskeemi ja muudatused hakkasid kehtima 1. jaanuarist 1989. Selle skeemi kohaselt said
töötajad edaspidi pensioni, mis moodustas samuti 70% viimasest töötasust.
Pärast seda, kui Bedrijfspensioenfonds oma pensioniskeemi muutis, taotles Albany 22. juulil 1989 vabastamist fondiga liitumisest.
Bedrijfspensioenfonds lükkas selle taotluse 28. detsembril 1990 tagasi. Viimane leidis nimelt, et liitumisest vabastamise
suuniste kohaselt antakse selline vabastus vaid juhul, kui on täidetud nimetatud suunistes kehtestatud tingimused ja kui pensioni
eriskeemi rakendati juba kuus kuud enne sotsiaalpartnerite selle taotluse esitamist, mille alusel valdkondliku pensionifondiga
liitumine kohustuslikuks muudeti.
Albany esitas kindlustuskojale Bedrijfspensioenfondsi otsuse peale vaide. Oma 18. märtsi 1992. aasta otsuses leidis kindlustuskoda,
et isegi kui Bedrijfspensioenfonds ei olnud antud juhul kohustatud andma taotletud vabastust, on alust temalt paluda kasutada
oma pädevust anda vabastus või vähemalt etteteatamistähtaeg, sest Albany oli juba mitu aastat tagasi loonud oma töötajatele
täiendava pensioniskeemi ja see skeem oli alates 1. jaanuarist 1989 samasugune nagu see, mille kehtestas Bedrijfspensioenfonds.
Bedrijfspensioenfonds ei järginud kindlustuskoja arvamust ja saatis 11. novembril 1992 Albanyle maksuotsuse, nõudes, et viimane
tasuks 36 700,29 Hollandi kuldnat, mis vastas 1989. aasta sissemaksetele, millele oli lisatud intress, sissenõudmiskulud,
kohtuvälise menetluse kulud ja õigusabikulud.
Albany esitas maksuotsuse peale Kantongerecht te Arnhem’ile kaebuse. Ta väitis eelkõige, et süsteem, mis näeb ette kohustusliku
liitumise Bedrijfspensioenfondsiga, on vastuolus EÜ asutamislepingu artikli 3 punktiga g ning asutamislepingu artiklitega
52 ja 59 (nüüd muudetuna EÜ artiklid 43 ja 49 ) ja asutamislepingu artiklitega 85, 86 ja 90.
Albany sõnutsi tekitas Bedrijfspensioenfondsi keeldumine vabastada ta liitumisest talle kahju. Nimelt pakub tema kindlustusselts
talle ebasoodsamaid tingimusi, kui ta peab sõlmima lepingu Bedrijfspensioenfondsi kehtestatud täiendava pensioniskeemi raames.
Lisaks, vastupidi Bedrijfspensioenfondsi kinnitustele vabastasid mõned teised valdkondlikud pensionifondid, näiteks Bedrijfspensioenfonds
voor de Bouwnjiverheid ja Bedrijfspensioenfonds voor het Schildersbedrijf, liitumisest varem täiendava pensioniskeemiga liitunud
ettevõtjad.
Bedrijfspensioenfonds väitis, et antud juhul ei ole mingit seaduslikku kohustust taotletud vabastust anda. Seega võib kohus
selles küsimuses teostada vaid piiratud kontrolli. Vastavalt BPW artikli 5 lõikele 3 tuleb vabastus kohustuslikus korras anda
vaid juhul, kui ettevõtja kehtestas samaväärse pensioniskeemi vähemalt kuus kuud enne seda, kui liitumine muudeti kohustuslikuks.
Selline vabastamiskohustus on olemas vaid esmakordsel Bedrijfspensioenfondsiga liitumisel ega tule kõne alla pensionieeskirjade
muutmise korral. Lisaks rõhutas Bedrijfspensioenfonds seda, kui oluline on säilitada õige solidaarsusel põhinev pensioniskeem,
millest saavad kasu kõik tekstiilitööstuse töötajad ja ettevõtjad, ning märkis selles küsimuses, et Albanyle vabastuse andmine
tähendaks tema umbes 8800 liikmest 110 lahkumist.
Kantongerecht jagas kindlustuskoja arvamust, mille kohaselt oli Albany täiendav skeem alates 1. jaanuarist 1989 analoogne
Bedrijfspensioenfondsi kehtestatud pensioniskeemiga. Ta rõhutas, et valdkondliku pensionifondi ja selle liikme suhetes kehtivad
mõistlikkuse ja õigluse põhimõte ning samuti hea halduse üldpõhimõtted. Seega peaks valdkondlik pensionifond võtma liitumisest
vabastamise otsust tehes suures osas arvesse seaduses kindlaks määratud sellise sõltumatu ekspertiisiinstantsi arvamust, nagu
seda on kindlustuskoda.
Kantongerecht märkis, et 14. detsembri 1995. aasta otsuses liidetud kohtuasjades C‑430/93 ja C‑431/93: Van Schijndel ja Van
Veen (EKL 1995, lk I‑4705) ei analüüsinud Euroopa Kohus kolme viimast küsimust, mis puudutasid Madalmaade valdkondliku pensioniskeemiga
kohustusliku liitumise süsteemi vastavust ühenduse konkurentsieeskirjadele.
Neil asjaoludel otsustas Kantongerecht te Arnhem, viidates oma 19. aprilli 1993. aasta, 17. jaanuari 1994. aasta ja 9. jaanuari
1995. aasta vaheotsustele, menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused:
„1.      Kas valdkondlik pensionifond [BPW] artikli 1 lõike 1 punkti b tähenduses on ettevõtja EÜ asutamislepingu artiklite 85, 86
ja 90 tähenduses?
2.      Kui vastus esimesele küsimusele on jaatav, siis kas tööstusettevõtjate pensionifondiga liitumise kohustuslikuks muutmine on
liikmesriigi meede, mis võtab ettevõtjate suhtes kohaldatavatelt konkurentsieeskirjadelt kasuliku mõju?
3.      Kui vastus teisele küsimusele on eitav, siis kas on mingeid muid asjaolusid, mille esinemisel on kohustuslik pensionifondiga
liitumine vastuolus asutamislepingu artikliga 90, ning kui on, siis millised need asjaolud on?”

Vastuvõetavus
Madalmaade ja Prantsuse valitsus ning komisjon seavad esitatud küsimuste vastuvõetavuse kahtluse alla, kuna eelotsusetaotluses
ei ole põhikohtuasja faktilist ja õiguslikku raamistikku piisavalt täpselt määratletud. Kuna eelotsusetaotluse esitanud kohus
ei ole üksikasjalikult kirjeldanud põhikohtuasjas kohaldatavaid õigusnorme, Bedrijfspensioenfondsi loomise asjaolusid ega
ka Bedrijfspensioenfondsi haldamise eeskirju, ei saa Euroopa Kohus ühenduse õigusele anda tarvilikku tõlgendust ning liikmesriikidel
ja teistel asjassepuutuvatel pooltel ei ole võimalik esitada kirjalikke märkusi, milles nad pakuksid eelotsuse küsimustele
vastust.
Tuleb meenutada, et vastavalt väljakujunenud kohtupraktikale nõuab vajadus ühenduse õiguse sellise tõlgenduse järele, mida
oleks siseriiklikul kohtul tarvis, et siseriiklik kohus määratleks oma küsimusi puudutava faktilise ja õigusliku raamistiku
või vähemalt selgitaks faktilisi hüpoteese, mille alusel küsimused esitati. Need nõuded kehtivad eriti teatud valdkondades,
näiteks konkurents, mida iseloomustavad keerulised faktilised ja õiguslikud olukorrad (vt eelkõige 26. jaanuari 1993. aasta
otsus liidetud kohtuasjades C‑320/90–C‑322/90: Telemarsicabruzzo jt, EKL 1993, lk I‑393, punktid 6 ja 7; 14. juuli 1998. aasta
otsus kohtuasjas C‑284/95: Safety Hi-Tech, EKL 1998, lk I‑4301, punktid 69 ja 70, ning kohtuasjas C‑341/95: Bettati, EKL 1998,
lk I‑4355, punktid 67 ja 68).
Eelotsusetaotluses esitatud teave ei pea mitte ainult võimaldama Euroopa Kohtul tarvilikke vastuseid anda, vaid ka andma liikmesriikide
valitsustele ja teistele asjassepuutuvatele pooltele võimaluse esitada märkusi vastavalt EÜ Kohtu põhikirja artiklile 20.
Euroopa Kohtu ülesanne on teostada järelevalvet selle üle, et nimetatud võimalus oleks tagatud, võttes arvesse asjaolu, et
eespool viidatud sätte kohaselt tehakse asjaomastele pooltele teatavaks vaid eelotsusetaotlus (vt eelkõige 30. aprilli 1998. aasta
määrus liidetud kohtuasjades C‑128/97 ja C‑137/97: Testa ja Modesti, EKL 1998, lk I‑2181, punkt 6, ning 11. mai 1999. aasta
määrus kohtuasjas C-325/98: Anssens, EKL 1999, lk I‑2969, punkt 8).
Käesoleval juhul selgub märkustest, mis liikmesriikide valitsused ja teised asjassepuutuvad pooled on vastavalt EÜ Kohtu põhikirja
artiklile 20 Euroopa Kohtule esitanud, et eelotsusetaotluses esitatud teave võimaldas neil tõhusalt võtta seisukoha Euroopa
Kohtule esitatud küsimustes.
Lisaks viitab Prantsuse valitsus oma märkustes nendele märkustele, mis ta esitas liidetud kohtuasjades C-115/97–C-117/97:
Brentjens (kohtuotsus on tehtud käesoleva otsusega samal päeval, EKL 1999, lk I‑6025), mis viitavad selgelt kohtuasjale C‑219/97:
Drijvende Bokken (kohtuotsus on tehtud käesoleva otsusega samal päeval, EKL 1999, lk I‑6121), samal ajal kui komisjon nimetab
oma märkustes otseselt viimati mainitud kohtuasja. Eelotsusetaotlus eespool viidatud kohtuasjas Drijvende Bokken, mis käsitleb
samuti seda, kas kohustuslik liitumine valdkondliku pensionifondiga on kooskõlas ühenduse konkurentsieeskirjadega, sisaldab
põhikohtuasja suhtes kohaldatavate õigusnormide üksikasjalikku kirjeldust.
Isegi kui Madalmaade ja Prantsuse valitsus võisid antud juhul leida, et eelotsusetaotluse esitanud kohtu esitatud teave ei
võimalda neil võtta seisukohta Euroopa Kohtule esitatud küsimuste teatavate aspektide suhtes, tuleb rõhutada, et seda teavet
täiendavad eelotsusetaotluse esitanud kohtu poolt edastatud toimikus sisalduv materjal, kirjalikud märkused ja vastused Euroopa
Kohtu esitatud küsimustele. Kogu see materjal, mis on ära toodud kohtuistungi ettekandes, edastati liikmesriikide valitsustele
ja teistele asjassepuutuvatele pooltele kohtuistungiks, mille käigus nad võisid oma seisukohti täiendada.
Lõpuks tuleb tõdeda, et eelotsusetaotluse esitanud kohtu edastatud teave, mida vajalikus ulatuses täiendab eespool nimetatud
materjal, annab Euroopa Kohtule piisava ettekujutuse põhikohtuasja faktilisest ja õiguslikust raamistikust, et ta võiks tõlgendada
ühenduse konkurentsieeskirju, lähtudes selle kohtuasja aluseks olevast olukorrast.
Järelikult on esitatud küsimused vastuvõetavad.

Teine küsimus
Oma teise küsimusega, mis tuleb läbi vaadata esimesena, soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt teada, kas asutamislepingu
artikli 3 punktiga g, EÜ asutamislepingu artikliga 5 (nüüd EÜ artikkel 10) ja asutamislepingu artikliga 85 on vastuolus ametivõimude
otsus muuta teatava valdkonna tööandjate ja töötajate organisatsioonide taotlusel liitumine valdkondliku pensionifondiga kohustuslikuks.
Albany väidab, et sotsiaalpartnerite taotlus muuta liitumine valdkondliku pensionifondiga kohustuslikuks kujutab endast kõnealuses
valdkonnas tegutsevate ettevõtjate kokkulepet, mis on vastuolus asutamislepingu artikli 85 lõikega 1.
Selline kokkulepe piirab konkurentsi kahest aspektist. Ühest küljest võtab ta seeläbi, et usaldab kohustusliku skeemi rakendamise
vaid ühele haldurile, kõnealuses valdkonnas tegutsevatelt ettevõtjatelt võimaluse liituda pensioniskeemiga, mida haldavad
teised kindlustusandjad. Teisest küljest tõrjub see kokkulepe need kindlustusandjad välja pensionikindlustusturu olulisest
osast.
Sellise kokkuleppe tagajärjed konkurentsile on „tuntavad”, sest see puudutab Madalmaade kogu tekstiilitööstuse valdkonda.
Neid tagajärgi raskendab kumulatiivne mõju, mis on seotud asjaoluga, et liitumine pensioniskeemidega muudeti kohustuslikuks
paljudes majandussektorites ja kõikidele nende sektorite ettevõtjatele.
Lisaks kahjustab selline kokkulepe liikmesriikidevahelist kaubandust, kuna puudutab ettevõtjaid, kelle tegevus on piiriülene,
ja võtab teistes liikmesriikides asuvatelt kindlustusandjatelt võimaluse pakkuda Madalmaades täielikku pensioniskeemi kas
teenuste piiriülese osutamise abil või oma tütarettevõtete või filiaalide kaudu.
Seega, luues vastava õigusliku raamistiku ja rahuldades sotsiaalpartnerite taotluse muuta liitumine valdkondliku pensionifondiga
kohustuslikuks, soodustasid või edendasid ametivõimud kõnealuses valdkonnas tegutsevate ettevõtjate vaheliste selliste kokkulepete
rakendamist ja toimimist, mis on vastuolus asutamislepingu artikli 85 lõikega 1, ning rikkusid seeläbi asutamislepingu artikli
3 punkti g ja artiklit 85.
Teisele küsimusele vastamiseks tuleb kõigepealt välja selgitada, kas teatava valdkonna tööandjate ja töötajate organisatsioonide
poolt kollektiivlepingu raames tehtud otsus luua selles valdkonnas üksainus pensionifond, mille ülesandeks on täiendava pensioniskeemi
haldamine, ning paluda ametivõimudel muuta liitumine selle fondiga kõikidele selle valdkonna töötajatele kohustuslikuks, on
vastuolus asutamislepingu artikliga 85.
Kõigepealt tuleb meenutada, et asutamislepingu artikli 85 lõige 1 keelab kõik sellised ettevõtjatevahelised kokkulepped, ettevõtjate
ühenduste otsused ja kooskõlastatud tegevuse, mis võivad mõjutada liikmesriikidevahelist kaubandust ning mille eesmärgiks
või tagajärjeks on takistada, piirata või kahjustada konkurentsi ühisturu piires. Selle normi olulisuse tõttu sätestasid asutamislepingu
autorid asutamislepingu artikli 85 lõikes 2 selgelt, et kõik selle artikli põhjal keelatud kokkulepped või otsused on algusest
peale tühised.
Seejärel tuleb meenutada, et EÜ asutamislepingu artikli 3 punktide g ja i (nüüd muudetuna EÜ artikli 3 lõike 1 punktid g ja
i) kohaselt hõlmab ühenduse tegevus mitte ainult „süsteemi, mis tagab, et konkurentsi siseturul ei kahjustata”, vaid ka „sotsiaalpoliitikat”.
EÜ asutamislepingu artikkel 2 (nüüd muudetuna EÜ artikkel 2) sätestab, et ühenduse ülesanne on eelkõige „edendada majandustegevuse
harmoonilist ja tasakaalustatud arengut” ning „tööhõive ja sotsiaalkaitse kõrget taset”.
Selles küsimuses sätestab EÜ asutamislepingu artikkel 118 (EÜ asutamislepingu artiklid 117–120 asendati EÜ artiklitega 136–143),
et komisjoni ülesanne on edendada tihedat koostööd liikmesriikide vahel sotsiaalvaldkonnas, eriti küsimustes, mis käsitlevad
ühinemisõigust ning tööandjate ja töötajate vahelisi kollektiivläbirääkimisi.
EÜ asutamislepingu artikkel 118b (asutamislepingu artiklid 117–120 asendati EÜ artiklitega 136–143) lisab, et komisjon püüab
arendada Euroopa tasandil sotsiaalpartnerite vahel dialoogi, mis viimaste soovi korral võib kaasa tuua lepingulised suhted.
Lisaks sätestab sotsiaalpoliitika kokkuleppe artikkel 1 (EÜT 1992, C 191, lk 91; edaspidi „sotsiaalpoliitika kokkulepe”),
et ühenduse ja selle liikmesriikide eesmärk on eelkõige elu- ja töötingimuste parandamine, adekvaatne sotsiaalne kaitse, sotsiaalne
dialoog, inimressursside arendamine, mis võimaldab saavutada tööhõive kõrge ja kestva taseme, ning võitlus tõrjutusega.
Sotsiaalpoliitika kokkuleppe artikli 4 lõigete 1 ja 2 kohaselt võib dialoog sotsiaalpartnerite vahel ühenduse tasandil viia
viimaste soovi korral lepinguliste suheteni, kaasa arvatud kokkulepped, mis viiakse ellu sotsiaalpartneritele ja liikmesriikidele
omaste menetluste ja praktika kohaselt või allakirjutanud poolte ühisel taotlusel nõukogu otsusel, mille viimane teeb komisjoni
ettepanekul.
Muidugi iseloomustavad tööandjate ja töötajate organisatsioonide vahel sõlmitud kollektiivlepinguid teatavad konkurentsi piiravad
tagajärjed. Siiski kahjustataks väga tugevalt selliste kokkulepetega taotletavaid sotsiaalpoliitilisi eesmärke, kui otsides
ühiselt tööhõive ja töötingimuste parandamise meetmeid, peaksid sotsiaalpartnerid juhinduma asutamislepingu artikli 85 lõikest
1.
Asutamislepingu sätete tarvilikust ja järjekindlast tõlgendamisest tuleneb niisiis, et sotsiaalpartnerite kollektiivsete läbirääkimiste
raames sellistel eesmärkidel sõlmitud kokkuleppeid tuleb käsitelda nii, et nad oma olemuse ja eesmärgi tõttu ei kuulu asutamislepingu
artikli 85 lõike 1 kohaldamisalasse.
Seega tuleb teha kindlaks, kas põhikohtuasjas vaatluse all oleva kokkuleppe olemus ja eesmärk õigustavad selle asutamislepingu
artikli 85 lõike 1 kohaldamisalast väljajätmist.
Käesoleval juhul tuleb ühelt poolt tõdeda, et sarnaselt eespool vaadeldud sotsiaalse dialoogi raames sõlmitud kokkulepete
kategooriaga sõlmiti ka põhikohtuasjas kõne all olev kokkulepe kollektiivlepingu vormis ja on tööandjate ja töötajate organisatsioonide
kollektiivsete läbirääkimiste tulemus.
Mis puudutab teiselt poolt selle eesmärki, siis põhikohtuasjas kõne all olev kokkulepe kehtestab teatud valdkonnas täiendava
pensioniskeemi, mida haldab pensionifond, millega liitumise võib muuta kohustuslikuks. Sellise skeemi eesmärk on tagada kõikidele
selle valdkonna töötajatele teatud pensioni tase ja see aitab niisiis otseselt kaasa töötajate ühe töötingimuse, nimelt nende
töötasu parandamisele.
Seega tuleb teha järeldus, et põhikohtuasjas vaatluse all olev kokkulepe ei kuulu oma olemuse ega eesmärgi tõttu asutamislepingu
artikli 85 lõike 1 kohaldamisalasse.
Seejärel tuleb meenutada, et nagu Euroopa Kohus on leidnud eelkõige oma 21. septembri 1988. aasta otsuses kohtuasjas 267/86:
Van Eycke (EKL 1988, lk 4769, punkt 16), käsitleb asutamislepingu artikkel 85 ise ainult ettevõtjate käitumist ega puuduta
liikmesriikide seaduse või määrusena võetud meetmeid. Euroopa Kohtu väljakujunenud praktikast tuleneb siiski, et asutamislepingu
artikkel 85 kehtestab koostoimes artikliga 5 liikmesriikidele kohustuse mitte võtta ega säilitada seaduse või määrusena võetavaid
meetmeid, mis võivad kõrvaldada ettevõtjate suhtes kohaldatavate konkurentsieeskirjade kasuliku mõju. Sellise olukorraga on
sama kohtupraktika kohaselt tegemist juhul, kui liikmesriik kas kohustab sõlmima asutamislepingu artikliga 85 vastuolus olevaid
kokkuleppeid või soodustab nende sõlmimist või tugevdab selliste kokkulepete tagajärgi või võtab omaenese õigusnormilt selle
riikliku iseloomu, delegeerides ettevõtjatele pädevuse võtta vastu otsuseid, mis käsitlevad sekkumist majandusse (vt eelkõige
17. novembri 1993. aasta otsused kohtuasjas C-2/91: Meng, EKL 1993, lk I-5751, punkt 14; kohtuasjas C‑185/91: Reiff, EKL 1993,
lk I‑5801, punkt 14; kohtuasjas C‑245/91: Ohra Schadeverzekeringen, EKL 1993, lk I‑5851, punkt 10; 18. juuni 1998. aasta otsused
kohtuasjas C-35/96: komisjon
v.
Itaalia, EKL 1998, lk I-3851, punktid 53 ja 54, ning kohtuasjas C-266/96: Corsica Ferries France, EKL 1998, lk I‑3949, punktid
35, 36 ja 49).
Selles suhtes tuleb märkida, et tööandjate ja töötajate organisatsioonide poolt ametivõimudele esitatud taotlus muuta liitumine
nende endi loodud valdkondliku pensionifondiga kohustuslikuks kuulub skeemi, mis on ette nähtud mitmes siseriiklikus õigussüsteemis
ja mille eesmärk on määrusandliku pädevuse kasutamine sotsiaalvaldkonnas. Kuna põhikohtuasjas kõne all olev kokkulepe ei kuulu
asutamislepingu artikli 85 lõike 1 kohaldamisalasse, nagu nähtub käesoleva kohtuotsuse punktidest 52–64, on liikmesriikidel
õigus muuta see kohustuslikuks isikutele, kes ei ole sellega seotud.
Sotsiaalpoliitika kokkuleppe artikli 4 lõige 2 sätestab selgelt ühenduse tasandil, et sotsiaalpartnerid võivad taotleda koos
nõukogult sotsiaalkokkulepete elluviimist.
Ametivõimude otsust muuta liitumine sellise fondiga kohustuslikuks ei saa seega vaadelda nii, et see kohustab sõlmima asutamislepingu
artikliga 85 vastuolus olevaid kokkuleppeid või tugevdab selliste kokkulepete tagajärgi.
Eespool esitatud kaalutlustest tuleneb, et ametivõimude otsus muuta liitumine valdkondliku pensionifondiga kohustuslikuks
ei kuulu määrusena võetavate meetmete hulka, mis Euroopa Kohtu praktika kohaselt kahjustavad asutamislepingu artikli 3 punkti
g ning artiklite 5 ja 85 kasulikku mõju.
Teisele küsimusele tuleb niisiis vastata, et asutamislepingu artikli 3 punkti g ning artiklitega 5 ja 85 ei ole vastuolus
ametivõimude otsus muuta teatava valdkonna tööandjate ja töötajate organisatsioonide taotlusel liitumine valdkondliku pensionifondiga
kohustuslikuks.

Esimene küsimus
Oma esimese küsimusega, mis tuleb läbi vaadata teisena, soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt teada, kas valdkondlik
pensionifond, mille ülesanne on teatava valdkonna tööandjate ja töötajate organisatsioonide vahelise kollektiivlepinguga loodud
täiendava pensioniskeemi haldamine ja millega liitumise on ametivõimud muutnud selle valdkonna töötajatele kohustuslikuks,
on ettevõtja asutamislepingu artikli 85 ja sellele järgnevate artiklite tähenduses.
Bedrijfspensioenfondsi ja menetlusse astunud valitsuste arvates ei ole selline fond ettevõtja asutamislepingu artikli 85 ja
sellele järgnevate artiklite tähenduses. Siinkohal meenutavad nad valdkondliku pensionifondi ja selle hallatava täiendava
pensioniskeemi mitmesuguseid iseloomulikke tunnuseid.
Esiteks on teatud valdkonna kõikide töötajate kohustuslikul liitumisel täiendava pensioniskeemiga Madalmaades kehtivas pensionisüsteemis
oluline sotsiaalne ülesanne, sest seadusest tuleneva miinimumpalga alusel arvutatud seadusest tulenev pension on väga väike.
Kui seadusega ette nähtud alustel ja korras luuakse kollektiivlepinguga täiendav pensioniskeem ja kui ametivõimud muudavad
sellega liitumise kohustuslikuks, on see Madalmaade sotsiaalse kaitse süsteemi osa ning seda haldavat valdkondlikku pensionifondi
tuleb pidada organiks, mis aitab hallata sotsiaalkindlustuse avalikku teenust.
Teiseks ei ole valdkondliku pensionifondi eesmärk tulu saamine. Seda juhivad koos sotsiaalpartnerid, kes on halduskomitees
esindatud võrdsel arvul. Valdkondlikku pensionifondi tehakse keskmisena määratletud sissemakseid, mille komitee on kindlaks
määranud nii, et sissemaksete summa, pensioni suurus ja riskide ulatus on kollektiivsel tasemel tasakaalus. Lisaks ei saa
sissemaksed jääda alla teatava taseme, et oleks tagatud adekvaatsete reservide moodustamine, ega ületada teatavat ülempiiri,
et säilitataks tulu saamise eesmärgi puudumine, kusjuures sellest piirist kinnipidamise tagavad sotsiaalpartnerid ja kindlustuskoda.
Isegi kui saadud sissemakseid investeeritakse vastavalt kapitalisatsioonisüsteemile, tehakse selliseid investeeringuid kindlustuskoja
järelevalve all ning PSW sätteid ja valdkondliku pensionifondi põhikirja järgides.
Kolmandaks töötab valdkondlik pensionifond solidaarsuspõhimõtte alusel. Solidaarsus avaldub kohustuses vastu võtta kõik töötajad
ilma eelneva meditsiinilise läbivaatuseta, pensioni kogumise jätkumises ka siis, kui ollakse vabastatud sissemaksete tegemisest
töövõimetuse tõttu, selles, et fond võtab tööandja pankroti korral enda kanda tööandja võlgnetavad sissemaksed, ning pensionisumma
indekseerimises, et säilitada selle väärtust. Solidaarsuse põhimõte ilmneb ühtlasi ka selles, et igal üksikjuhul ei vasta
sissemakse, mis on keskmisena määratletud ja riskidest sõltumatu, pensioniõigustele, mille kindlaksmääramiseks võetakse arvesse
keskmist palka. Selline solidaarsus muudab hädavajalikuks kohustusliku liitumise täiendava pensioniskeemiga. Selle puudumisel
oleks „heade” riskide lahkumisel negatiivne spiraaliefekt, mis seaks ohtu skeemi finantstasakaalu.
Arvestades eespool esitatut, leiavad Bedrijfspensioenfonds ja menetlusse astunud valitsused, et valdkondlik pensionifond on
organ, mille ülesandeks on sotsiaalkindlustusskeemi haldamine sarnaselt organitega, mida puudutas Euroopa Kohtu 17. veebruari
1993. aasta otsus liidetud kohtuasjades C‑159/91 ja C‑160/91: Poucet ja Pistre (EKL 1993, lk I-637) ja vastupidi organile,
mis oli kõne all Euroopa Kohtu 16. novembri 1995. aasta otsuses kohtuasjas C-244/94: Fédération française des sociétés d’assurance jt
(EKL 1995, lk I-4013) ja mida käsitleti ettevõtjana asutamislepingu artikli 85 ja sellele järgnevate artiklite tähenduses.
Kohane on meenutada, et konkurentsiõiguse kontekstis leidis Euroopa Kohus, et ettevõtja mõiste hõlmab iga üksust, mis tegeleb
majandustegevusega, sõltumata selle üksuse õiguslikust vormist ja rahastamisviisist (vt eelkõige 23. aprilli 1991. aasta otsus
kohtuasjas C‑41/90: Höfner ja Elsner, EKL 1991, lk I‑1979, punkt 21; eespool viidatud otsus kohtuasjas Poucet ja Pistre, punkt
17, ja eespool viidatud otsus kohtuasjas Fédération française des sociétés d’assurance jt, punkt 14).
Lisaks jättis Euroopa Kohus eespool viidatud kohtuotsuses Poucet ja Pistre selle mõiste alt välja organid, mille ülesandeks
on sotsiaalkindlustuse teatud kohustuslike skeemide haldamine ning mis on rajatud solidaarsuspõhimõttele. Haigus- ja lapsehoolduskindlustuse
skeemis selles süsteemis, mida Euroopa Kohus läbi vaatas, olid hüvitised tõepoolest identsed kõigi saajate puhul, ehkki sissemakseid
tehti proportsionaalselt sissetulekutega; vanaduspensioni kindlustuse skeemis kindlustasid vanaduspensionide finantseerimise
töötavad töötajad; lisaks ei olnud seadusega paika pandud pensioniõigused proportsionaalsed vanaduspensioni kindlustuse skeemi
tehtud sissemaksetega; lõpuks, ülefinantseeritud skeemid osalesid nende skeemide rahastamisel, mis olid struktuurilistes finantseerimisraskustes.
See solidaarsus eeldas tingimata, et erinevaid skeeme haldaks üks organ ja et liitumine nende skeemidega oleks kohustuslik.
Seevastu eespool viidatud kohtuotsuses Fédération française des sociétés d’assurance jt otsustas Euroopa Kohus, et mittetulundusühing,
mis haldab kohustuslikku skeemi täiendavat vanaduskindlustuse skeemi, mis on seadusega kehtestatud vabatahtlikuna ja mis toimib
kapitalisatsioonipõhimõtte alusel, on ettevõtja asutamislepingu artikli 85 ja sellele järgnevate artiklite tähenduses. Liitumise
vabatahtlikkus, kapitalisatsioonipõhimõtte rakendamine, asjaolu, et hüvitised sõltuvad ainuüksi soodustatud isikute tehtud
sissemaksete suurusest, ning haldava organi tehtud investeeringute finantstulemused tähendavad, et see organ tegeles majandustegevusega,
konkureerides elukindlustust pakkuvate kindlustusseltsidega. Ei sotsiaalse eesmärgi taotlemine, tulu saamise eesmärgi puudumine,
solidaarsusnõuded ega muud reeglid seoses haldava organi piirangutega investeeringute tegemisel ei kõrvaldanud haldava organi
tegevuselt selle majanduslikku olemust.
Kõike eelnevat arvesse võttes tuleb anda hinnang küsimusele, kas ettevõtja mõiste asutamislepingu artikli 85 ja sellele järgnevate
artiklite tähenduses peab silmas sellist organit nagu valdkondlik pensionifond, mis on põhikohtuasjas kõne all.
Selles suhtes on kohane märkida, et valdkondlik pensionifond määrab ise sissemaksete ja hüvitiste suuruse ja et fond toimib
kapitalisatsioonipõhimõttel.
Järelikult, vastupidi hüvitistele, mida pakuvad organid, mille ülesandeks on sotsiaalkindlustuse kohustuslike skeemide haldamine,
millele viitab eespool viidatud kohtuotsus Poucet ja Pistre, sõltub fondi pakutud hüvitiste summa finantstulemustest, mis
ta saab tehtud investeeringutelt ja mille tõttu ta allub, nagu kindlustusseltsidki, kindlustuskoja järelevalvele.
Peale selle, nii nagu tuleneb BPW artiklist 5 ja liitumisest vabastamise suuniste artiklitest 1 ja 5, on valdkondlikul pensionifondil
kohustus anda ettevõtjale vabastus, kui ettevõtja kindlustas juba oma töötajatele vähemalt kuus kuud enne selle taotluse esitamist,
mille alusel liitumine fondiga kohustuslikuks muutus, pensioniskeemi, mis andis töötajatele vähemalt samaväärsed õigused,
kui need, mis nad oleksid saanud fondiga liitumisel. Lisaks on eespool viidatud suuniste artikli 1 alusel sellel fondil ühtlasi
pädevus anda ettevõtjale vabastus, kui ettevõtja on kindlustanud oma töötajatele pensioniskeemi, mis annab neile vähemalt
samaväärsed õigused, kui on need, mis tulenevad fondist, niivõrd kui fondist välja astudes makstakse fondile hüvitist, mida
kindlustuskoda peab mõistlikuks, selle kindlustustehnilise kahju eest, mis fondile väljaastumise tõttu võib tekkida.
Sellest järeldub, et põhikohtuasjas kõne all olev valdkondlik pensionifond tegeleb majandustegevusega, konkureerides kindlustusseltsidega.
Neil tingimustel ei piisa tulu saamise eesmärgi puudumisest ning Bedrijfspensioenfondsi ja menetlusse astunud valitsuste poolt
viidatud solidaarsuselementidest, et teha järeldus, et valdkondlik pensionifond ei ole ettevõtja asutamislepingus sätestatud
konkurentsieeskirjade tähenduses.
Muidugi võivad sotsiaalse eesmärgi taotlemine, eespool mainitud solidaarsuselemendid ning piirangud ja kontroll seoses valdkondliku
pensionifondi tehtavate investeeringutega muuta selle fondi pakutava teenuse vähem konkurentsivõimeliseks kui kindlustusseltside
osutatavad sarnased teenused. Ehkki need kitsendused ei takista pidamast fondi tegevust majandustegevuseks, võivad need õigustada
sellise organi ainuõigust hallata täiendavat pensioniskeemi.
Järelikult tuleb esimesele küsimusele vastata, et pensionifond, mille ülesanne on teatava valdkonna tööandjate ja töötajate
organisatsioonide vahelise kollektiivlepinguga loodud täiendava pensioniskeemi haldamine ja millega liitumise on ametivõimud
muutnud selle valdkonna töötajatele kohustuslikuks, on ettevõtja asutamislepingu artikli 85 ja sellele järgnevate artiklite
tähenduses.

Kolmas küsimus
Oma kolmanda küsimusega soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt teada, kas asutamislepingu artiklitega 86 ja 90
on vastuolus see, kui ametivõimud annavad ühele pensionifondile ainuõiguse hallata konkreetses valdkonnas täiendavat pensioniskeemi.
Madalmaade valitsus väidab, et määruse, millega muudeti liitumine kohustuslikuks, ainus tagajärg on see, et kõnealuse valdkonna
töötajad on kohustatud Bedrijfspensioenfondsiga liituma. See määrus ei anna Bedrijfspensioenfondsile ainuõigust täiendavate
pensionide valdkonnas. Bedrijfspensioenfondsil ei ole ka turgu valitsevat seisundit asutamislepingu artikli 86 tähenduses.
Kõigepealt peab välja tooma, et ametivõimude otsus muuta valdkondlik pensionifondiga liitumine kohustuslikuks, nagu antud
juhul, toob tingimata kaasa selle, et fondile antakse ainuõigus koguda ja hallata pensioniõiguste saamiseks tehtavaid sissemakseid.
Sellist fondi peab järelikult pidama ettevõtjaks, mis on saanud ametivõimudelt ainuõigused asutamislepingu artikli 90 lõike 1
tähenduses.
Edasi tuleb meenutada, et vastavalt väljakujunenud kohtupraktikale võib ettevõtjat, kellel on seaduslik monopoolne seisund
ühisturu olulises osas, pidada asutamislepingu artikli 86 tähenduses turgu valitsevat seisundit omavaks (vt 10. detsembri
1991. aasta otsus kohtuasjas C‑179/90: Merci convenzionali porto di Genova, EKL 1991, lk I‑5889, punkt 14, ja 13. detsembri
1991. aasta otsus kohtuasjas C‑18/88: GB-Inno-Bm, EKL 1991, lk I-5941, punkt 17).
Põhikohtuasjas kõne all olevat valdkondlikku pensionifondi, millel on ainuõigus hallata täiendavat pensioniskeemi ühe liikmesriigi
ühes tööstusvaldkonnas ja järelikult ühisturu olulises osas võib seega pidada turgu valitsevat seisundit omavaks ettevõtjaks
asutamislepingu artikli 86 tähenduses.
Siiski on oluline lisada, et üksnes asjaolu, et luuakse turgu valitsev seisund ainuõiguste andmisega asutamislepingu artikli
90 lõike 1 tähenduses, ei ole sellisena veel vastuolus asutamislepingu artikliga 86. Liikmesriik rikub nende kahe sättega
määratud keelde üksnes siis, kui kõnealune ettevõtja hakkab oma turgu valitsevat seisundit kuritarvitama juba pelgalt kasutades
talle antud ainuõigusi või kui need õigused võivad luua olukorra, milles see ettevõtja on sunnitud oma seisundit kuritarvitama
(eespool viidatud kohtuotsus Höfner ja Elser, punkt 29; 18. juuni 1991. aasta otsus kohtuasjas C‑260/89: ERT, EKL 1991, lk I‑2925,
punkt 37; eespool viidatud kohtuotsus Merci convenzionali di Genova, punktid 16 ja 17; 5. oktoobri 1994. aasta otsus kohtuasjas
C‑323/93: Centre d’insémination de la Crespelle, EKL 1994, lk I-5077, punkt 18, ja 12. veebruari 1998. aasta otsus kohtuasjas
C‑163/96: Raso jt, EKL 1998, lk I‑533, punkt 27).
Seoses sellega väidab Albany, et süsteem, mille puhul Bedrijfspensioenfondsi hallatava täiendava pensioniskeemiga liitumine
on kohustuslik, on vastuolus asutamislepingu artiklitega 86 ja 90. Bedrijfspensioenfondsi pakutavad pensionihüvitised ei vasta
või ei vasta enam ettevõtjate vajadustele. Hüvitised on liiga madalad, need ei ole seotud palkadega ja on seega üldiselt ebapiisavad.
Seepärast peavad tööandjad võtma pensionide osas tarvitusele muid meetmeid. Kohustusliku liitumise süsteem võtab sellistelt
tööandjatelt võimaluse kasutada kindlustusseltsi pakutavat täielikku pensionikindlustust. Pensionikindlustuste jaotamine mitme
kindlustusandja vahel suurendaks halduskulusid ja vähendaks tulemuslikkust.
Tuleb meenutada, et eespool osutatud kohtuotsuse Höfner ja Elsner punktis 34 leidis Euroopa Kohus, et liikmesriik, kes andis
avalik-õiguslikule tööhõivebüroole töövahenduse ainuõiguse, lõi asutamislepingu artikli 90 lõike 1 sätteid rikkudes olukorra,
milles kõnealune büroo oli sunnitud rikkuma asutamislepingu artikli 86 sätteid eelkõige seepärast, et ta ilmselgelt ei suutnud
rahuldada nõudlust, mis turul selliste teenuste järele oli.
Käesoleval juhul on oluline märkida, et Bedrijfspensioenfondsi pakutava täiendava pensioniskeemi aluseks on praegu Madalmaades
kehtiv norm, mille kohaselt iga töötaja, kes on teinud sissemakseid kõnealusesse skeemi maksimaalse skeemi kuulumise aja jooksul,
saab pensioni, mille suurus koos AOW kohase pensioniga on 70% tema viimasest palgast.
Kahtlemata võivad mõned kõnealuse valdkonna ettevõtjad soovida pakkuda oma töötajatele pensioniskeemi, mis ületab Bedrijfspensioenfondsi
pakutavat. Asjaolu, et sellistel ettevõtjatel ei ole võimalik usaldada sellise pensioniskeemi haldamist ühele ainsale kindlustusseltsile,
ja sellest johtuv konkurentsi piiramine tulenevad siiski otseselt valdkondlikule pensionifondile antud ainuõigusest.
Seepärast tuleb kaaluda, kas – nagu väidavad Bedrijfspensioenfonds, Madalmaade valitsus ja komisjon – valdkondliku pensionifondi
ainuõigust hallata konkreetse valdkonna täiendavaid pensione ja sellest tulenevat konkurentsi piiramist on asutamislepingu
artikli 90 lõike 2 alusel võimalik õigustada kui meedet, mis on vajalik kõnealusele fondile määratud konkreetse üldist huvi
puudutava sotsiaalse ülesande täitmiseks.
Albany väidab, et kohustuslik liitumine valdkondliku pensionifondiga ei ole töötajate pensionide piisava taseme tagamiseks
vajalik. Selle eesmärgi võib saavutada pensionide miinimumnõuetega, mille kehtestavad kas sotsiaalpartnerid ametivõimude initsiatiivil
või ametivõimud ise. Kollektiivlepingud sisaldavad sageli tööandjate kohustust tagada minimaalne pensioniskeem, jättes samas
tööandjatele vabaduse luua oma ettevõtte jaoks pensionifond, ühineda valdkondliku pensionifondiga või kasutada kindlustusseltsi
teenuseid.
Albany väitel ei õigusta ka „keskmise sissemakse” maksmine kohustuslikku liitumist. Esiteks ei eelda ei BPW ega määrus, millega
muudeti liitumine kohustuslikuks, sellistele sissemaksetele rajatud süsteemi. Teiseks töötab hulk valdkondlikke pensionifonde,
millega liitumine ei ole kohustuslik, „keskmiste sissemaksete” alusel väga hästi.
Mis puudutab kõigi sama tegevusvaldkonna töötajate vastuvõtmist ilma eelneva tervisekontrollita, et ei oleks võimalik keelduda
vastu võtmast „halbu” riske, siis märgib Albany, et praktikas sätestatakse kindlustusandjatega sõlmitud pensionikindlustuslepingutes
tööandjatele kohustus teatada kõigist oma töötajatest ja kindlustusandjatele kohustus aktsepteerida ilma eelneva tervisekontrollita
kõik töötajad, kellest on teatatud.
Oluline on meeles pidada eelkõige seda, et vastavalt asutamislepingu artikli 90 lõikele 2 alluvad ettevõtjad, kellele on antud
üldist majandushuvi esindavate teenuste osutamine, konkurentsieeskirjadele niivõrd, kuivõrd nimetatud eeskirjade kohaldamine
juriidiliselt ega faktiliselt ei takista nendele määratud eriülesannete täitmist.
Lubades teatavatel tingimustel erandeid asutamislepingu üldnormidest, on asutamislepingu artikli 90 lõike 2 eesmärk sobitada
liikmesriikide huvi kasutada teatavaid ettevõtjaid, eriti avalikus sektoris, majandus- või sotsiaalpoliitika instrumendina
ühenduse huviga, et järgitaks konkurentsieeskirju ja säilitataks ühisturu ühtsus (19. märtsi 1991. aasta otsus kohtuasjas
C‑202/88: Prantsusmaa
v.
komisjon, EKL 1991, lk I‑1223, punkt 12, ja 23. oktoobri 1997. aasta otsus kohtuasjas C‑157/94: komisjon
v.
Madalmaad, EKL 1997, lk I‑5699, punkt 39).
Liikmesriikide selliselt määratletud huvi silmas pidades ei tohiks neil keelata teatavatele ettevõtjatele usaldatavate üldise
majandushuvi teenuste määratlemisel võtta arvesse oma siseriikliku poliitikaga seotud eesmärke ja püüda neid eesmärke ellu
viia sellistele ettevõtjatele kehtestatavate kohustuste ja piirangute abil (eespool viidatud kohtuotsus komisjon
v.
Madalmaad, punkt 40).
Seadusest tuleneva miinimumpalga alusel arvutatud seadusest tuleneva pensioni madala määra tõttu on põhikohtuasjas käsitletaval
täiendaval pensioniskeemil Madalmaade pensionisüsteemis oluline sotsiaalne roll.
Lisaks sellele tunnustas ühenduse seadusandja hiljuti lisapensionide sotsiaalse ülesande olulisust nõukogu 29. juuni 1998. aasta
direktiivis 98/49/EÜ ühenduse piires liikuvate töötajate ja füüsilisest isikust ettevõtjate täiendavate pensioniõiguste kaitse
kohta (EÜT L 209, lk 46; ELT eriväljaanne 05/03, lk 323).
Järgmiseks tuleb meenutada, et asutamislepingu artikli 90 lõike 2 kohaldamine ei eelda, et selle ettevõtja finantstasakaal
või majanduslik elujõulisus oleks ohus, kellele on usaldatud üldise majandushuvi teenuse osutamine. On piisav, kui vaidlusaluste
õiguste puudumisel ei ole ettevõtjal võimalik täita talle usaldatud konkreetseid ülesandeid, mis on määratletud tema suhtes
kehtestatud kohustuste ja piirangutega (eespool viidatud kohtuotsus komisjon
v.
Madalmaad, punkt 52), või et nende õiguste säilitamine on vajalik, et nende omanik saaks täita üldise majandushuviga seotud
ülesandeid, mis on talle määratud, majanduslikult vastuvõetavatel tingimustel (19. mai 1993. aasta otsus kohtuasjas C‑320/91:
Corbeau, EKL 1993, lk I‑2533, punktid 14–16, ja eespool viidatud kohtuotsus komisjon
v.
Madalmaad, punkt 53).
Kui fondilt võetaks ära ainuõigus hallata täiendavat pensioniskeemi kõigi teatava valdkonna töötajate jaoks, otsiksid ettevõtjad,
kelle töötajaskond on noor ja tugeva tervisega ja kelle tegevus ei ole ohtlik, eraõiguslikelt kindlustusandjatelt soodsamaid
kindlustustingimusi. „Heade” riskide järkjärguline lahkumine jätaks valdkondlikule pensionifondile vastutuse üha suurema hulga
„halbade” riskide eest ja suurendaks seega töötajate kulutusi pensionile eelkõige väikeste ja keskmise suurusega ettevõtete
puhul, kus töötajad on eakad ja tegelevad ohtlike tegevustega ning kellele fond ei saaks enam pakkuda vastuvõetava maksumusega
pensione.
Selline olukord tekib seda enam juhul, kui – nagu põhikohtuasjaski – ainult Fondi hallatavat täiendavat pensioniskeemi iseloomustab
solidaarsuse kõrge tase, mis tuleneb eelkõige järgmistest asjaoludest: sissemaksed ei sõltu riskist, esineb kohustus võtta
kõik töötajad vastu ilma eelneva tervisekontrollita, pensioniõigused kogunevad jätkuvalt ka siis, kui isik on töövõimetuse
korral sissemaksetest vabastatud, Fond võtab tööandja pankroti korral enda kanda tööandja võlgnetavad sissemaksed ja pensionide
summad on väärtuse säilitamiseks indekseeritud.
Sellised piirangud vähendavad Fondi pakutava teenuse konkurentsivõimelisust võrreldes kindlustusseltside pakutavate sarnaste
teenustega ja seega õigustavad Fondi ainuõigust hallata täiendavat pensioniskeemi.
Sellest järeldub, et Bedrijfspensioenfondsile antud ainuõiguse äravõtmine muudaks võimatuks talle usaldatud üldise majandushuviga
seotud ülesannete täitmise majanduslikult vastuvõetavatel tingimustel ja ohustaks tema finantstasakaalu.
Osutades eespool viidatud kohtuotsusele GB-Inno-BM, leiab Albany siiski, et asjaolu, et Bedrijfspensioenfonds täidab pensioniskeemi
haldajana ja isikuna, kellele on antud vabastuste andmise õigus, kaht rolli, võib kaasa tuua vabastuste andmise pädevuse ebaõige
kasutamise.
Tuleb märkida, et eespool viidatud kohtuotsuse GB-Inno-BM punktis 28 leidis Euroopa Kohus, et asutamislepingu artikli 3 punktiga
g ning artiklitega 86 ja 90 on vastuolus see, kui liikmesriik annab avaliku telekommunikatsioonivõrgu operaatorile õiguse
kehtestada telefoniseadmete suhtes kohaldatavaid norme ja kontrollida, kas ettevõtjad täidavad neid eeskirju, kui kõnealune
operaator konkureerib ise nende ettevõtjatega selliste seadmete turul.
Nimetatud otsuse punktis 25 leidis Euroopa Kohus, et kui sellisele ettevõtjale anda õigus ühest küljest lubada telefonide
ühendamist võrguga või sellest keelduda ja teisest küljest täpsustada tehnilisi nõudeid, millele need seadmed peavad vastama,
ja kontrollida, kas teiste toodetud seadmed vastavad tema kehtestatud spetsifikatsioonidele, tähendaks see, et talle antakse
pädevus otsustada vastavalt oma suvale, millised lõppseadmed võib avalikku võrku ühendada, ja see annaks talle konkurentide
ees ilmse eelise.
Põhikohtuasjas käsitletav olukord erineb siiski eespool viidatud kohtuasjas GB‑Inno‑BM käsitletud olukorrast.
Kõigepealt tuleb märkida, et liitumisest vabastamise suuniste artikli 5 lõike 1 kohaselt on valdkondlik pensionifond kohustatud
andma ettevõtjale vabastuse, kui ettevõtja kindlustas juba oma töötajatele vähemalt kuus kuud enne selle taotluse esitamist,
mille alusel liitumine fondiga kohustuslikuks muutus, pensioniskeemi, mis andis töötajatele vähemalt samaväärsed õigused,
kui need, mis nad oleksid saanud fondiga liitumisel.
Kuna eespool nimetatud säte on valdkondliku pensionifondi jaoks vabastuste andmise pädevuse kasutamisel siduv, ei saa pidada
tõenäoliseks, et fond hakkaks seetõttu kõnealust pädevust kuritarvitama. Sellisel juhul piirdub fond sellega, et kontrollib,
kas pädeva ministri sätestatud tingimused on täidetud (vt selle kohta 27. oktoobri 1993. aasta otsus liidetud kohtuasjades
C‑46/90 ja C‑93/91: Lagauche jt, EKL I‑5267, punkt 49).
Järgmiseks tuleb märkida, et liitumisest vabastamise suuniste artikli 1 kohaselt on valdkondlikul pensionifondil pädevus anda
ettevõtjale vabastus, kui ettevõtja on kindlustanud oma töötajatele pensioniskeemi, mis annab neile vähemalt samaväärsed õigused,
kui on need, mis tulenevad fondist, niivõrd kui fondist välja astudes makstakse fondile hüvitist, mida kindlustuskoda peab
mõistlikuks, selle kindlustustehnilise kahju eest, mis fondile väljaastumise tõttu võib tekkida.
Eespool viidatud säte võimaldab valdkondlikul pensionifondil vabastada liitumiskohustusest ettevõtja, kes tagab oma töötajatele
valdkondliku pensionifondi hallatava pensioniskeemiga samaväärse pensioniskeemi, kui see vabastus ei sea ohtu tema finantstasakaalu.
Nimetatud pädevuse kasutamine hõlmab asjaomaste pensioniskeemide ja fondi finantstasakaaluga seotud andmete kompleksset hindamist,
millega kaasneb tingimata lai hindamisruum.
Pidades silmas sellise hindamise keerukust ja seda, et vabastused võivad seada ohtu valdkondliku pensionifondi finantstasakaalu
ja seega talle usaldatud sotsiaalsete ülesannete täitmise, võib liikmesriik otsustada, et vabastuste andmise pädevust ei tohi
anda eraldi üksusele.
Siiski tuleb märkida, et siseriiklikud kohtud, kes vaatavad läbi vastuväiteid sissemaksete tasumise kohta tehtud maksuotsusele,
nagu käesoleval juhul, peavad kontrollima fondi otsust keelduda liitumisest vabastamisest ning see võimaldab neil vähemalt
kontrollida, et fond ei ole vabastuste andmise õigust kuritarvitanud ning et asjaomase otsuse puhul on järgitud mittediskrimineerimise
põhimõtet ja muid otsuse seaduslikkuse eelduseks olevaid tingimusi.
Lõpuks tuleb vastuseks Albany väitele, et töötajatele saaks tagada piisava tasemega pensioni, kui määrataks kindlaks kindlustusseltside
pakutavate pensionide miinimumnõuded, rõhutada, et pidades silmas täiendavate pensioniskeemide sotsiaalset ülesannet ja hindamisruumi,
mis liikmesriikidel vastavalt väljakujunenud kohtupraktikale on sotsiaalkindlustussüsteemi korraldamisel (7. veebruari 1984. aasta
otsus kohtuasjas 238/82: Duphar jt, EKL 1984, lk 523, punkt 16; eespool viidatud kohtuotsus Poucet ja Pistre, punkt 6, ja
17. juuni 1997. aasta otsus kohtuasjas C‑70/95: Sodemare jt, EKL 1997, lk I‑3395, punkt 27), on iga liikmesriigi ülesanne
otsustada, kas tema siseriikliku pensionisüsteemi eripärasid arvestades võimaldaks miinimumnõuete kehtestamine tal tagada
sellise pensionide taseme, mida see liikmesriik soovib teatavas valdkonnas kindlustada sellega, et muudab pensionifondiga
liitumise kohustuslikuks.
Seega tuleb kolmandale küsimusele vastata, et asutamislepingu artiklitega 86 ja 90 ei ole vastuolus see, kui ametivõimud annavad
ühele pensionifondile ainuõiguse hallata konkreetses valdkonnas täiendavat pensioniskeemi.

Kohtukulud
Euroopa Kohtule märkusi esitanud Madalmaade, Saksamaa, Prantsusmaa ja Rootsi valitsuse ja komisjoni kohtukulusid ei hüvitata.
Et põhikohtuasja poolte jaoks on käesolev menetlus siseriiklikus kohtus poolelioleva kohtuasja üks staadium, otsustab kohtukulude
jaotuse siseriiklik kohus.
Esitatud põhjendustest lähtudes
EUROOPA KOHUS,
vastuseks küsimustele, mis talle 4. märtsi 1996. aasta otsusega esitas Kantongerecht te Arnhem, otsustab:
1.
EÜ asutamislepingu artikli 3 punkti g (nüüd muudetuna EÜ artikli 3 lõike 1 punkt g) ning EÜ asutamislepingu artiklitega 5
ja 85 (nüüd muudetuna EÜ artikkel 10 ja EÜ artikkel 81) ei ole vastuolus ametivõimude otsus muuta teatava valdkonna tööandjate
ja töötajate organisatsioonide taotlusel liitumine valdkondliku pensionifondiga kohustuslikuks.
2.
Pensionifond, mille ülesanne on teatava valdkonna tööandjate ja töötajate organisatsioonide vahelise kollektiivlepinguga loodud
täiendava pensioniskeemi haldamine ja millega liitumise on ametivõimud muutnud selle valdkonna töötajatele kohustuslikuks,
on ettevõtja asutamislepingu artikli 85 ja sellele järgnevate artiklite tähenduses
.
3.
EÜ asutamislepingu artiklitega 86 ja 90 (nüüd EÜ artiklid 82 ja 86) ei ole vastuolus see, kui ametivõimud annavad ühele pensionifondile
ainuõiguse hallata konkreetses valdkonnas täiendavat pensioniskeemi.
Rodríguez Iglesias
Puissochet
Hirsch
Jann
Moitinho de Almeida
Gulmann
Murray
Edward
Ragnemalm
Sevón

Wathelet
Kuulutatud avalikul kohtuistungil 21. septembril 1999 Luxembourgis.
Kohtusekretär

President
R. Grass

G. C. Rodríguez Iglesias
*
Kohtumenetluse keel: hollandi.