CELEX: 62002TJ0210
Státní podpory
Environmentální daň z kameniva ve Spojeném království
Rozhodnutí Komise nevznést námitky
Žaloba na neplatnost
Přípustnost
Osobně dotčená osoba
Selektivní povaha
Povinnost uvést odůvodnění
Pečlivý a nestranný přezkum

Skutkový základ sporu
British Aggregates Association je sdružení seskupující malé nezávislé podniky provozujících kamenolomy ve Spojeném království.
Má 55 členů provozujících více než 100 kamenolomů.
Kamenivo je zrnitý chemicky inertní materiál, který je využíván v oblasti stavebnictví a inženýrských staveb. Může být používán
jako takový, například jako navážka nebo štěrk, nebo smíchán s pojivem, jako je cement (k získání betonu) nebo asfalt. Některé
přírodně zrnité materiály, jako je písek nebo štěrk, mohou být získány proséváním. Další materiály, jako je tvrdý kámen, musejí
být před proséváním drceny. Kamenivo používané pro různé účely musí splňovat příslušná kritéria a fyzikální vlastnosti původního
materiálu určují, zda je vhodný pro zamýšlené použití. Například kritéria pro násypy jsou méně přísná než kritéria pro podkladní
vrstvy vozovek, která naopak nejsou tak přísná jako kritéria pro silně zatěžované povrchy, jako jsou povrchy vozovek či kamenivo
pro kolejové lože. Pro účely, kde jsou kritéria méně přísná, existuje větší množství materiálů, zatímco materiály splňující
přísnější požadavky jsou méně početné.

Finance Act 2001
Články 16 až 49 druhé části Finance Act 2001 (finanční zákon pro rok 2001, dále jen „zákon“) a jeho přílohy 4 až 10 zavádějí
ve Spojeném království Aggregates Levy taxe z kameniva, dále jen „AGL“ nebo „daň“).
Ustanovení upravující zavedení AGL nabyla podle prováděcího nařízení k tomuto zákonu účinnosti dne 1. dubna 2002.
Zákon byl novelizován články 129 až 133 a přílohou 38 Finance Act 2002 (finanční zákon pro rok 2002). Takto novelizovaná ustanovení
upravují osvobození pro odpady (spoils) vyplývající z těžby některých rud, zejména břidlice, ball clay a kaolín. Krom toho
stanoví přechodné období pro zavedení daně v Severním Irsku.
AGL činí 1,60 GBP za tunu kameniva, které je předmětem obchodování (čl. 16 odst. 4 zákona).
Článek 16 odst. 2 zákona v novelizovaném znění stanoví, že AGL je splatná, jakmile se množství kameniva podléhajícího dani
ke dni nabytí účinnosti zákona stane předmětem obchodování ve Spojeném království. Týká se tedy stejným způsobem dováženého
kameniva i kameniva těženého ve Spojeném království.
Článek 13 odst. 2 písm. a) prováděcího nařízení umožňuje provozovateli kamenolomu získat daňovou úlevu, pokud je kamenivo
podléhající dani vyváženo nebo přepravováno mimo území Spojeného království, aniž by bylo jinak upravováno.
Článek 17 odst. 1 zákona v novelizovaném znění stanoví:
„V této části pojem ,kamenivo‘ označuje (s výhradou článku 18 níže) kámen, štěrk nebo písek, jakož i všechny materiály, které
jsou jejich dočasnými nebo přirozenými součástmi.“
Článek 17 odst. 2 zákona stanoví, že kamenivo nepodléhá dani ve čtyřech případech: je-li výslovně osvobozeno od daně; je-li
předtím použito ke stavebním účelům; pokud již podléhalo dani z kameniva, nebo pokud se ke dni nabytí účinnosti zákona nenachází
ve svém místě původu.
Článek 17 odst. 3 a 4 zákona v novelizovaném znění upravuje několik případů osvobození od daně.
Článek 18 odst. 1, 2 a 3 zákona v platném znění mimoto upravuje postupy osvobozené od daně a materiály, na něž se toto osvobození
vztahuje.

Správní řízení a řízení před vnitrostátním soudem
Dopisem ze dne 24. září 2001 obdržela Komise stížnost (dále jen „první stížnost“) od dvou podniků, které neměly žádný vztah
k žalobkyni a které požádaly, aby jejich totožnost byla dotyčnému členskému státu znepřístupněna v souladu s čl. 6 odst. 2
nařízení Rady (ES) č. 659/1999 ze dne 22. března 1999, kterým se stanoví prováděcí pravidla k článku [88] Smlouvy o ES (Úř. věst.
L 83, s. 1, Zvl. vyd. 08/01, s. 339). Stěžovatelé se v zásadě domnívali, že vyloučení některých materiálů z působnosti AGL,
osvobození vývozů od daně a odchylky týkající se Severního Irska představují státní podpory.
Dopisem ze dne 20. prosince 2001 oznámilo Spojené království Velké Británie a Severního Irska Komisi režim státní podpory
nazvaný „Postupné zavádění daně z kameniva v Severním Irsku“.
Dopisem ze dne 6. února 2002 sdělila Komise tomuto členskému státu shrnutí první stížnosti a vyzvala jej jednak, aby se k této
stížnosti vyjádřil, a jednak, aby poskytl doplňující informace o AGL. Uvedený stát tak učinil dopisem ze dne 19. února 2002.
Dne 11. února 2002 podala žalobkyně žalobu proti AGL u High Court of Justice (England & Wales), Queen’s Bench Division [Okresní
soud (Anglie a Wales), královský senát, Spojené království]. Dovolávala se zejména porušení pravidel Společenství v oblasti
státních podpor. Rozsudkem ze dne 19. dubna 2002 zamítl High Court of Justice žalobu s tím, že povolil žalobkyni podat odvolání
ke Court of Appeal (England & Wales) [Odvolací soud (Anglie a Wales), Spojené království]. Jelikož žalobkyně skutečně odvolání
podala, nařídil Court of Appeal přerušit řízení s ohledem na podání projednávané žaloby u Soudu.
Dopisem ze dne 15. dubna 2002 žalobkyně mezitím podala Komisi stížnost proti AGL (dále jen „stížnost žalobkyně“). V podstatě
uplatňovala, že vyloučení některých materiálů z působnosti AGL, jakož i osvobození vývozů představují státní podpory. Pokud
jde o odchylky týkající se Severního Irska oznámené orgány Spojeného království, podle žalobkyně jsou neslučitelné se společným
trhem.

Napadené rozhodnutí
Dne 24. dubna 2002 přijala Komise rozhodnutí nevznést námitky proti AGL (dále jen „napadené rozhodnutí“).
Dne 2. května 2002 sdělily orgány Spojeného království napadené rozhodnutí žalobkyni. Formálně jí bylo oznámeno Komisí dopisem
ze dne 27. června 2002.
Komise má ve svém rozhodnutí (bod 43 odůvodnění) za to, že daň neobsahuje prvek státní podpory ve smyslu čl. 87 odst. 1 ES,
neboť její působnost je odůvodněna logikou a povahou daňového režimu. Krom toho se domnívá, že osvobození poskytnuté Severnímu
Irsku, které bylo oznámeno Komisi, je slučitelné se společným trhem.
Komise při popisu rozsahu působnosti AGL v podstatě zdůrazňuje, že tato daň bude vyměřena z přírodního kameniva „definovaného
jako kamenivo vyráběné při první těžbě z přírodních usazenin rudy“ a složené z „úlomků kamení, písku a štěrku, jež mohou být
použity v surovém stavu nebo po mechanickém opracování, jako je drcení, propírání nebo kalibrace“ (body 8 a 9 odůvodnění).
Pokud jde o vyloučené materiály a sledované cíle, Komise v bodech 11 až 13 odůvodnění napadeného rozhodnutí uvádí:
„AGL nebude vybírána z materiálů, které jsou vedlejším produktem nebo odpadem z jiných postupů. Podle britských orgánů jsou
mezi těmito materiály uvedeny odpady břidlice a kaolínu, hlušina, prach, struska z vysokých pecí, skleněné a kaučukové odpady.
Rovněž se nevybírá z recyklovaného kameniva, do kteréžto kategorie patří kámen, písek a štěrk, jež byly alespoň jednou použity
(obecně v oboru stavebnictví a inženýrských staveb).
Podle britských orgánů je cílem vyloučení takovýchto materiálů z působnosti AGL podpora jejich použití jako stavebních materiálů
a snížení nadměrné těžby přírodního kameniva, čímž je podporováno racionální využívání zdrojů.
Původní předpoklady britských orgánů počítají s tím, že AGL umožní snížit objem poptávky po přírodním kamenivu průměrně o 20
milionů tun ročně při roční poptávce ve Spojeném království v řádu 230 až 250 milionů tun.“
Pokud jde o posouzení rozsahu působnosti AGL, napadené rozhodnutí v bodech 29 a 31 odůvodnění uvádí:
„Komise podotýká, že AGL se vztahuje pouze na obchodní využití kamene, písku a štěrku použitých jako kamenivo. Nevztahuje
se na tyto materiály, pokud jsou používány k jiným účelům. AGL bude vybírána pouze z přírodního kameniva. Nebude vybírána
z kameniva vytěženého jako vedlejší produkty nebo odpad jiných postupů (sekundární kamenivo) ani z recyklovaného kameniva.
Komise se tudíž domnívá, že AGL se týká pouze některých oborů činnosti a některých podniků. Poznamenává tedy, že je třeba
posoudit, zda je rozsah působnosti AGL odůvodněn logikou a systematikou daňového systému.
[…] [S]pojené království v rámci výkonu svobody úpravy svého vnitrostátního daňového režimu pojalo AGL tak, aby maximalizovala
využití recyklovaného kameniva nebo dalších substitučních produktů oproti přírodnímu kamenivu a podporovala racionální využití
přírodního kameniva, které je neobnovitelným přírodním zdrojem. Zásahy do životního prostředí, jaké představuje těžba kameniva,
kterou Spojené království hodlá omezit prostřednictvím AGL, zahrnují škodliviny hluku, prachu, zásahy do biodiverzity a vizuální
degradaci.“
Komise z toho v bodě 32 odůvodnění vyvozuje, že „AGL je specifickou daní, jejíž rozsah působnosti je velmi omezen, vymezen
členským státem podle zvláštních vlastností dotyčného oboru činnosti“, a že „[s]truktura a dosah daně odrážejí značný rozdíl
mezi těžbou přírodního kameniva, která vede k nežádoucím důsledkům pro životní prostředí, a výrobou sekundárního nebo recyklovaného
kameniva, která představuje významný přínos pro nakládání s kamenem, pískem a štěrkem pocházejících z těžby a jiných prací
či nakládání prováděné legálně k různým účelům“.
Pokud jde o osvobození vyváženého kameniva, které nebylo zpracováno na území Spojeného království, od daně, napadené rozhodnutí
v bodě 33 odůvodnění uvádí:
„[…] takové řešení je odůvodněno skutečností, že kamenivo může být ve Spojeném království osvobozeno od daně, pokud je používáno
ve výrobních procesech osvobozených od daně (např. výroba skla, plastů, papíru, hnojiv a pesticidů). Vzhledem k tomu, že britské
orgány nemohou vykonávat kontrolu nad použitím kameniva mimo své území, je osvobození vývozů od daně žádoucí z důvodu právní
jistoty vývozců kameniva a zabránění nespravedlivému zacházení s vývozy kameniva, které by jinak mohly být osvobozeny od daně
ve Spojeném království.“
Komise v bodě 34 odůvodnění uzavírá:
„[Z] povahy a obecné systematiky takového výběru daně vyplývá, že se nepoužije na sekundární ani recyklované kamenivo. Uložení
daně z těžby přírodního kameniva přispěje k snížení těžby primárního kameniva, menšímu využívání neobnovitelných zdrojů a zmírnění
škodlivých následků pro životní prostředí. Komise je tudíž toho názoru, že výhody, které mohou vzniknout některým podnikům
z důvodu vymezení rozsahu působnosti AGL, jsou odůvodněny povahou a obecnou systematikou daňového režimu.“

Řízení
Návrhem došlým kanceláři Soudu dne 12. července 2002 podala žalobkyně projednávanou žalobu.
Samostatným podáním došlým kanceláři Soudu téhož dne žalobkyně navrhla, aby věc byla projednána ve zrychleném řízení upraveném
v článku 76a jednacího řádu Soudu. Soud dne 30. července 2002 odmítl tomuto návrhu vyhovět.
Podáním došlým kanceláři Soudu dne 29. října 2002 podaly orgány Spojeného království návrh na vstup do probíhajícího řízení
jako vedlejší účastník na podporu návrhových žádání žalované. Usnesením ze dne 28. listopadu 2002 předseda druhého senátu
Soudu toto vedlejší účastenství povolil. Vedlejší účastník předložil svůj spis a ostatní účastníci řízení předložili svá vyjádření
k tomuto spisu ve stanovených lhůtách.
Na základě zprávy soudce zpravodaje rozhodl Soud (druhý rozšířený senát) o zahájení ústní části řízení bez předchozího provádění
důkazů. Účastníci řízení odpověděli na písemné otázky Soudu a předložili požadované dokumenty ve stanovených lhůtách.
Řeči účastníků řízení a jejich odpovědi na otázky Soudu byly vyslechnuty na jednání konaném dne 13. prosince 2005.

Návrhová žádání účastníků řízení
Žalobkyně navrhuje, aby Soud:
–        zrušil napadené rozhodnutí s výjimkou části o přezkoumání osvobození přiznaného Severnímu Irsku;
–        uložil Komisi náhradu nákladů řízení.
Komise a vedlejší účastník navrhují, aby Soud:
–        odmítl žalobu jako nepřípustnou nebo zamítl jako neopodstatněnou;
–        uložil žalobkyni náhradu nákladů řízení.

K přípustnosti

Argumenty účastníků řízení
Aniž by Komise vznesla formální námitku nepřípustnosti, zpochybňuje přípustnost žaloby. Tvrdí, že žalobkyně není napadeným
rozhodnutím osobně dotčena ve smyslu čl. 230 čtvrtého pododstavce ES.
Komise uplatňuje, že takové rozhodnutí, jako je napadené rozhodnutí, kterým se povoluje režim podpory, je normativním aktem
s obecnou působností. Podle klasického kritéria osobní vazby (rozsudek Soudního dvora ze dne 25. července 2002, Unión de Pequeños
Agricultores v. Rada, C‑50/00 P, Recueil, s. I‑6677) tedy žalobkyně není osobně dotčena rozhodnutím nevznést námitky na závěr
předběžného vyšetřovacího řízení zavedeného čl. 88 odst. 3 ES.
Žalobkyně především podle Komise neprokázala, že alespoň jeden z jejích členů byl napadeným rozhodnutím osobně dotčen.
Komise se ve své žalobní odpovědi domnívá, že pokud se stejně jako v projednávaném případě rozhodne, že nezahájí formální
vyšetřovací řízení, je k prokázání existence osobní vazby třeba doložit, že soutěžní postavení člena žalobkyně je danou podporou
dotčeno. Opírá se o rozsudky Soudu ze dne 5. června 1996, Kahn Scheepvaart v. Komise (T‑398/94, Recueil, s. II‑477, body 43
a 50); ze dne 16. září 1998, Waterleiding Maatschappij v. Komise (T‑188/95, Recueil, s. II‑3713, body 60 až 65), a ze dne
21. března 2001, Hamburger Hafen- und Lagerhaus a další v. Komise (T‑69/96, Recueil, s. II‑1037, bod 41).
Komise se v duplice konečně domnívá, že použitelným kritériem pro účely posouzení osobní vazby v případě rozhodnutí Komise
nevznést námitky stejně jako v případě konečného rozhodnutí přijatého na závěr formálního vyšetřovacího řízení je kritérium
podstatného zásahu do soutěžního postavení žalobce (rozsudek Soudního dvora ze dne 28. ledna 1986, COFAZ a další v. Komise,
169/84, Recueil, s. 391).
Komise v tomto ohledu uplatňuje, že se Soud ve svém výše uvedeném rozsudku Waterleiding Maatschappij v. Komise a v rozsudku
ze dne 5. prosince 2002, Aktionsgemeinschaft Recht und Eigentum v. Komise (T‑114/00, Recueil, s. II‑5121) dopustil pochybení,
když se domníval, že rozsudky Soudního dvora ze dne 19. května 1993, Cook v. Komise (C‑198/91, Recueil, s. I‑2487), a ze dne
15. června 1993, Matra v. Komise (C‑225/91, Recueil, s. I‑3203) zakotvily dvojí kritérium podle toho, zda bylo rozhodnutí
vydáno na závěr předběžného vyšetřovacího řízení nebo na závěr formálního vyšetřovacího řízení. Komise, která byla na jednání
vyzvána, aby se vyjádřila k dosahu rozsudku Soudního dvora ze dne 13. prosince 2005, Komise v. Aktionsgemeinschaft Recht und
Eigentum (C‑78/03 P, Sb. rozh. I‑10737), se domnívala, že tento rozsudek ve světle stanoviska generálního advokáta F. G. Jacobse
potvrdil kritérium podstatného zásahu do soutěžního postavení žalobce posuzovaného režimu podpory.
V projednávaném případě žalobkyně podle Komise v žalobě neposkytla přesnou informaci o žádném ze svých členů, takže není možné
doložit, že alespoň jeden z nich má právní zájem na podání žaloby.
Komise dodává, že nové skutkové okolnosti týkající se čtyř členů žalobkyně, jež byly uvedeny pouze ve fázi repliky, jsou nepřípustné.
V každém případě tyto nové okolnosti neumožňují se domnívat, že napadené rozhodnutí podstatným způsobem zasáhlo do soutěžního
postavení dotyčných podniků. Komise v tomto ohledu tvrdí, že čísla uvedená žalobkyní ukazují, že nejvýznamnější část činnosti
dvou členů žalobkyně, Torrington Stone Ltd a Cloburn Quarry Co. Ltd, nepodléhá dani. Navíc nestačí, aby podnik byl povinen
vyřadit část svých sekundárních materiálů jako odpad.
Komise konečně tvrdí, že i kdyby Soud dospěl k závěru, že žalobkyně má právní zájem s ohledem na skutečnost, že napadené rozhodnutí
bylo přijato na závěr předběžného vyšetřovacího řízení, jediným přípustným žalobním důvodem směřujícím ke zrušení je žalobní
důvod vycházející z nezahájení formálního vyšetřovacího řízení. Tento druh vady řízení totiž může být zhojen zahájením formálního
řízení. Žalobkyně však nemá právní zájem na podání žaloby proti konečnému rozhodnutí.
Žalobkyně tvrdí, že je napadeným rozhodnutím bezprostředně a osobně dotčena, a to s ohledem jak na právní zájem svých členů,
tak na svou úlohu stěžovatelky. Jedním z hlavních cílů AGL, který směřuje zejména k podpoře používání recyklovaného kameniva
a dalších materiálů nahrazujících materiály podléhající dani, je totiž ovlivnění struktury trhu. Tato daň má tudíž negativní
dopad na soutěžní postavení všech členů žalobkyně, kteří produkují všechny materiály podléhající AGL. Žalobkyně v replice
pro znázornění vylíčila soutěžní postavení řady svých členů.
Žalobkyně dodává, že rozlišení uskutečněné Komisí ohledně přípustnosti jednotlivých žalobních důvodů je umělé. Pokud totiž
podle žalobkyně žalobce prokáže, že se Komise dopustila zjevně nesprávného posouzení, znamená to nutně, že narazila na obtíže,
které by vyžadovaly zahájení formálního vyšetřovacího řízení.

Závěry Soudu
Podle judikatury mohou jiné subjekty než adresáti rozhodnutí tvrdit, že jsou osobně dotčeny pouze tehdy, pokud je toto rozhodnutí
zasahuje z důvodu určitých vlastností, které jsou pro ně zvláštní, nebo z důvodu faktické situace, která je vymezuje vzhledem
ke všem ostatním osobám, a tím je individualizuje způsobem obdobným tomu, jakým by byl individualizován adresát takového rozhodnutí
(rozsudek Soudního dvora ze dne 15. července 1963, Plaumann v. Komise, 25/62, Recueil, s. 197, 223; výše uvedené rozsudky
Cook v. Komise, bod 20; Matra v. Komise, bod 14, a konečně Komise v. Aktionsgemeinschaft Recht und Eigentum, bod 33).
V projednávaném případě nepostačí okolnost, které se dovolává žalující sdružení, že podalo stížnost týkající se AGL u Komise
a vyjádřilo přání vstoupit do řízení jako zúčastněná strana ve smyslu čl. 88 odst. 2 ES, aby mu byl přiznán vlastní právní
zájem na podání žaloby proti napadenému rozhodnutí o nezahájení formálního vyšetřovacího řízení. Zejména skutečnost, že stížnost
žalobkyně, jakož i první stížnost podaná třetími podniky, vedla Komisi ke zkoumání rozsahu působnosti AGL v napadeném rozhodnutí,
neumožňuje přiznat žalobkyni postavení vyjednavače, jehož postavení by bylo tímto rozhodnutím dotčeno (viz v tomto smyslu
výše uvedený rozsudek Komise v. Aktionsgemeinschaft Recht und Eigentum, body 56 a 57).
Žalobkyně naproti tomu právem připomíná, že žaloba podaná sdružením jednajícím jménem nebo namísto jednoho nebo více jejích
členů je přípustná, pokud by tito členové mohli sami podat přípustnou žalobu (rozsudky Soudu ze dne 6. července 1995, AITEC
a další v. Komise, T‑447/93 až T‑449/93, Recueil, s. II‑1971, bod 60, a ze dne 22. října 1996, Skibsværftsforeningen a další
v. Komise, T‑266/94, Recueil, s. II‑1399, bod 50).
Soudu tedy přísluší ověřit, zda v projednávaném případě členové žalobkyně, nebo alespoň někteří z nich, mohou být považováni
za osobně dotčené napadeným rozhodnutím.
V tomto ohledu je třeba připomenout, že v rámci řízení o kontrole státních podpor, stanoveného v článku 88 ES, musí být rozlišována
jednak předběžná fáze zkoumání podpor zavedená odstavcem 3 tohoto článku, jejímž cílem je pouze umožnit Komisi, aby si mohla
utvořit své prvotní stanovisko ohledně částečné nebo plné slučitelnosti dotčené podpory, a jednak fáze vyšetřování uvedená
v odstavci 2 téhož článku. Pouze v rámci posledně uvedené fáze, která má umožnit Komisi, aby získala úplné informace o všech
okolnostech věci, ukládá Smlouva o ES Komisi povinnost vyzvat zúčastněné strany, aby podaly své připomínky (výše uvedené rozsudky
Soudního dvora Cook v. Komise, bod 22; Matra v. Komise, bod 16; rozsudek Soudního dvora ze dne 2. dubna 1998, Komise v. Sytraval
a Brink’s France, C‑367/95 P, Recueil, s. I‑1719, bod 38, a výše uvedený rozsudek Komise v. Aktionsgemeinschaft Recht und
Eigentum, bod 34).
Jestliže, aniž bylo zahájeno formální vyšetřovací řízení stanovené v čl. 88 odst. 2 ES, Komise rozhodnutím přijatým na základě
odstavce 3 téhož článku konstatuje, že podpora je slučitelná se společným trhem, nositelé těchto procesních záruk se mohou
domoci jejich dodržení, pouze tehdy, pokud mají možnost toto rozhodnutí zpochybnit před soudem Společenství (výše uvedené
rozsudky Cook v. Komise, bod 23; Matra v. Komise, bod 17, a Komise v. Sytraval a Brink’s France, bod 40).
Z těchto důvodů soud Společenství prohlásí za přípustnou žalobu směřující ke zrušení rozhodnutí založeného na čl. 88 odst. 2 ES
podanou zúčastněnou stranou ve smyslu čl. 88 odst. 2 ES, pokud původce žaloby jejím podáním směřuje k zajištění ochrany procesních
práv, kterých požívá na základě tohoto posledně uvedeného ustanovení (výše uvedený rozsudek Komise v. Aktionsgemeinschaft
Recht und Eigentum, bod 35).
Zúčastněnými stranami ve smyslu čl. 88 odst. 2 ES, které tak mohou v souladu s čl. 230 čtvrtým pododstavcem ES podat žaloby
na neplatnost, jsou přitom osoby, podniky nebo sdružení případně zasažené ve svých zájmech poskytnutím podpory, tj. zejména
podniky soutěžící s příjemci této podpory a profesní organizace (výše uvedený rozsudek Komise v. Sytraval a Brink’s France,
bod 41).
Naproti tomu, pokud žalobce zpochybní opodstatněnost rozhodnutí o posouzení podpory jako takové, pouhá skutečnost, že může
být považován za zúčastněnou stranu ve smyslu čl. 88 odst. 2 ES, nemůže stačit pro uznání přípustnosti žaloby. Musí tedy prokázat,
že má zvláštní postavení ve smyslu výše uvedené judikatury Plaumann v. Komise. Bylo by tomu tak zejména tehdy, pokud by žalobcovo
postavení na trhu bylo podstatně zasaženo podporou, která je předmětem dotčeného rozhodnutí (výše uvedený rozsudek Komise
v. Aktionsgemeinschaft Recht und Eigentum, bod 37).
Žalobkyně se v projednávané žalobě nespokojí pouze s tím, že by napadla zamítnutí Komise zahájit formální vyšetřovací řízení,
ale rovněž zpochybňuje opodstatněnost napadeného rozhodnutí. Je tedy třeba zkoumat, zda relevantním způsobem uvedla důvody,
proč je AGL způsobilá podstatně zasáhnout do postavení alespoň jednoho z jejích členů na trhu kameniva.
Pokud jde v projednávaném případě zaprvé o vymezení věcné působnosti AGL, z napadeného rozhodnutí (body 12 a 13 odůvodnění)
jednoznačně vyplývá, že cílem této daně je přesunout část poptávky po přírodním kamenivu směrem k jiným výrobkům, které jsou
osvobozeny od daně, aby bylo podpořeno jejich použití jako kamenivo a snížena těžba přírodního kameniva. Podle předpokladů
britských orgánů, jež byly převzaty v napadeném rozhodnutí a nebyly zpochybněny, umožní tato daň snížení poptávky po přírodním
kamenivu průměrně o přibližně 8 až 9 % ročně.
Jelikož AGL usiluje o obecnou změnu rozdělení trhu mezi přírodním kamenivem, které AGL podléhá, a substitučními produkty,
jež jsou od daně osvobozeny, je třeba ještě ověřit, zda je AGL způsobilá vést ke skutečné změně soutěžního postavení některých
členů žalobkyně.
V tomto ohledu nemohou být upřesnění poskytnutá žalobkyní v replice, pokud jde konkrétně o situaci některých jejích členů,
na rozdíl od tvrzení Komise považována za opožděná ve smyslu čl. 48 odst. 1 jednacího řádu. Jsou totiž pouze pokračováním
jednání mezi účastníky řízení. Omezují se na doplnění argumentace uvedené v žalobě v odpověď na argumenty Komise ohledně nepřípustnosti,
podle kteréžto argumentace má AGL negativní dopad na soutěžní postavení podniků – jako jsou členové žalobkyně – uvádějících
na trh materiály podléhající dani. Jelikož podmínky přípustnosti žaloby mohou být zkoumány soudem Společenství v každém okamžiku
bez návrhu, v každém případě nic nebrání tomu, aby přihlédl k doplňujícím informacím poskytnutým v replice.
Podle těchto informací poskytnutých žalobkyní, jejichž přesnost ostatně není zpochybněna ani Komisí, ani vedlejším účastníkem,
přitom někteří členové žalobkyně, zejména Torrington Stone, Sherburn Stone Co. Ltd a Cloburn Quarry, jsou přímými soutěžiteli
s výrobci materiálů osvobozenými od daně, kteří se stali konkurenceschopnými díky zavedení AGL.
Žalobkyně konkrétně uvedla, že Torrington Stone, provozující kamenolom v Devonu, vyráběla neopracovaný stavební kámen a obkladové
kamenivo, prodávané průměrně za […] GBP za tunu z kamenolomu, jakož i tesaný stavební kámen prodávaný průměrně za […] GBP
za tunu z kamenolomu. Tyto výrobky představují 3 až 5 % objemu těženého kamene. Zbylých 95 % je zastoupeno odvozenými nebo
vedlejšími produkty, tvořenými v projednávaném případě z běžné navážky (prodávané průměrně za […] GBP za tunu z kamenolomu)
a drcené navážky (prodávané průměrně za […] GBP za tunu z kamenolomu). Pouze opracovaný stavební kámen nepodléhá AGL. Před
zavedením této daně byly navážky prodávány v okruhu 50 kilometrů. Od zavedení této daně soutěží v této oblasti s odvozenými
materiály pocházejícími zejména z lomů na těžbu kaolínu vzdálených více než 80 kilometrů, které nepodléhají AGL.
Pokud jde o Sherburn Stone, provozující zejména kamenolom v Barton v Yorkshire, žalobkyně upřesnila, že vyráběla materiály
s vysokými technickými specifikacemi určené k výrobě betonu s vysokými nároky na vlastnosti. Tyto výrobky, jež představují
50 % těženého kamene a jejichž průměrná prodejní cena činí […] GBP za tunu z kamenolomu, podléhají AGL. Ze zbylých 50 % vytěženého
kamene vyrábí Sherburn Stone drobné kamenivo a jílovité zbytky, které jsou použitelné pro navážky a prodávány průměrně za
[…] GBP za tunu z kamenolomu. Od zavedení AGL se prodej těchto výrobků stal obtížnějším a jejich zásoby se staly neudržitelnými.
Pokud jde o Cloburn Quarry, provozující kamenolom ve Skotsku, žalobkyně vysvětlila, že tato společnost zaměřila svou výrobu
na kamenivo vysoké jakosti, které může snést vyšší přepravní náklady. Všechny její výrobky podléhají AGL. Červený štěrk a žula
s vysokou technickou specifikací, vyráběné tímto podnikem a používané zejména jako štěrk nebo do betonu s vysokými nároky
na vlastnosti a s asfaltem, jsou prodávány za průměrnou cenu […] GBP za tunu z kamenolomu, nesoutěží s materiály nepodléhajícími
dani, které jsou odvozeny od výroby kaolínu nebo břidlice. Naproti tomu 25 % výrobků těžených v kamenolomu Cloburn Quarry
a tvořících především drobné kamenivo, prodávané za průměrnou cenu […] GBP za tunu z kamenolomu, sloužící k navážkám soutěží
s materiály nepodléhajícími dani.
V tomto kontextu okolnost dovolávaná Komisí za účelem prokázání neexistence zásahu do soutěžního postavení výše uvedených
podniků, podle níž nejvýznamnější část jejich činnosti z hlediska obratu se nevztahuje ke kamenivu, a nepodléhá tudíž dani,
není relevantní, neboť činnost těchto podniků na trhu kameniva není čistě okrajová ve srovnání s hlavní činností. Z číselných
údajů uvedených výše v každém případě vyplývá, že obchodní využití odvozených výrobků jako kameniva představuje poměrně významnou
část činnosti výše uvedených podniků.
S ohledem na různé výše uvedené okolnosti zmíněné žalobkyní je tedy třeba se domnívat, že žalobkyně nejen prokázala, že sporným
státním opatřením mohlo být dotčeno soutěžní postavení některých jejích členů, kteří tedy mohou napadnout rozhodnutí Komise
o nezahájení formálního vyšetřovacího řízení, ale i že tento zásah je podstatný.
Z toho plyne, že námitka nepřípustnosti vznesená Komisí vůči projednávané žalobě musí být v rozsahu, v němž se týká schválení
vymezení věcné působnosti AGL v napadeném rozhodnutí, zamítnuta.
Pokud jde zadruhé o osvobození vývozů od daně, žalobkyně uplatňuje, že toto osvobození od daně má rovněž negativní dopad na
soutěžní postavení jejích členů, kteří vyvážejí velmi málo nebo vůbec, na rozdíl od jejich významnějších soutěžitelů na trhu
Spojeného království. Osvobození vývozů od daně totiž poskytuje těmto soutěžitelům, zejména provozovateli kamenolomu Glensanda,
od nějž pochází více než 90 % vyváženého kameniva, výhodu vyrovnání ztrát z ceny těchto výrobků uváděných na trh ve Spojeném
království. Členové žalobkyně jsou naopak vedeni k prodeji svého zdaněného kameniva se ztrátou a musejí přenést daňovou zátěž
na všechny své výrobky.
Doplňující informace poskytnuté žalobkyní v odpověď na písemné otázky Soudu umožňují se domnívat, že osvobozením vývozů od
daně může být podstatně zasáhnuto do soutěžního postavení alespoň jednoho z členů žalobkyně. Žalobkyně totiž uvádí, aniž by
jí ostatně Komise či vedlejší účastník odporovali, že na trhu žuly s vysokými technickými specifikacemi používané zejména
jako kamenivo pro kolejové lože (podléhající AGL) se Cloburn Quarry nachází v přímém konkurenčním vztahu s kamenolomem Glensanda,
nacházejícím se stejně jako kamenolom provozovaný společností Cloburn Quarry ve Skotsku. Jak přitom uvádí žalobkyně ve své
replice, aniž by tomu ostatní účastníci řízení odporovali, kamenolom Glensanda vyváží 50 % své výroby. Žalobkyně z toho relevantním
způsobem vyvozuje, že osvobození vývozů materiálů s nižšími specifikacemi od daně tak podniku provozujícímu tento kamenolom
dává soutěžní výhodu na trhu kameniva s vysokými technickými specifikacemi ve Skotsku, neboť – na rozdíl od Cloburn Quarry,
která prodává se ztrátou své kamenivo s nízkými technickými specifikacemi ve Spojeném království a přenáší tuto ztrátu na
cenu materiálů s vysokými technickými specifikacemi – celková částka AGL, kterou kamenolom Glensanda musí přenést na své klienty
na vnitrostátním trhu, je poměrně snížena o polovinu ve srovnání s částkou, kterou přenáší nevyvážející soutěžitel.
Z toho plyne, že námitka nepřípustnosti vznesená Komisí vůči projednávané žalobě v rozsahu, v němž směřuje ke schválení osvobození
vývozů od daně v napadeném rozhodnutí, musí být rovněž zamítnuta.
Na základě všech výše uvedených důvodů je rovněž namístě zamítnout podpůrné tvrzení Komise, že pouze žalobní důvod vycházející
z porušení povinnosti zahájit formální vyšetřovací řízení je přípustný v rámci žaloby na zrušení rozhodnutí Komise nevznášet
námitky na závěr předběžného vyšetřovacího řízení týkajícího se státních podpor vůči opatření státu. V projednávaném případě
je žalobkyně s ohledem na podstatný zásah do soutěžního postavení některých svých členů na trhu oprávněna dovolávat se kteréhokoli
důvodu protiprávnosti vyjmenovaného v čl. 230 čtvrtém pododstavci ES (viz výše uvedený rozsudek Komise v. Aktionsgemeinschaft
Recht und Eigentum, bod 37).
Žaloba tedy musí být prohlášena za přípustnou ve všech svých žalobních důvodech.

K věci samé
Žalobkyně se na podporu své žaloby dovolává zaprvé porušení čl. 87 odst. 1 ES, zadruhé nedostatku odůvodnění, zatřetí porušení
povinnosti Komise zahájit formální vyšetřovací řízení a začtvrté porušení povinností tohoto orgánu během předběžného vyšetřovacího
řízení. Soud považuje za účelné seskupit první dva žalobní důvody.

K žalobním důvodům vycházejícím z porušení čl. 87 odst. 1 ES a nedostatku odůvodnění
Argumenty účastníků řízení
Žalobkyně nejprve připomíná, že podmínka týkající se selektivity podpory je splněna tehdy, pokud daňový režim podrobuje subjekty
nacházející se ve srovnatelné situaci vzhledem k cílům sledovaným tímto režimem rozdílnému zacházení, které není odůvodněno
povahou nebo obecnou systematikou režimu (rozsudek Soudního dvora ze dne 8. listopadu 2001, Adria-Wien Pipeline a Wietersdorfer
& Peggauer Zementwerke, C‑143/99, Recueil, s. I‑8365, body 41 a 42).
Konkrétně ve výše uvedeném rozsudku Adria-Wien Pipeline a Wietersdorfer & Peggauer Zementwerke Soudní dvůr rozhodl, že osvobození
od ekologické daně ze spotřeby energie schválené podnikům, jejichž spotřeba překračovala některé meze, obsahuje některé prvky
státní podpory, neboť toto osvobození bylo uděleno pouze podnikům vyrábějícím hmotné statky. Žalobkyně v tomto ohledu podotýká,
že Adria-Wien Pipeline byla společností poskytující služby, která nebyla v soutěžním vztahu s podniky požívajícími tohoto
osvobození.
V projednávaném případě je kvalifikace AGL jako výjimečné daňové zátěže, a nikoli jako výjimečné daňové výhody čistě formální
a nemění nic na analýze. V tomto ohledu je argumentace Komise založená na sektorovém použití AGL velmi blízká argumentaci
rozvinuté generálním advokátem J. Mischem v jeho stanovisku předcházejícím výše uvedenému rozsudku Adria-Wien Pipeline a Wietersdorfer
& Peggauer Zementwerke (Recueil, s. I‑8369). Soudní dvůr však ve svém rozsudku odmítl analýzu generálního advokáta, který
dospěl k závěru, že nebyl dán selektivní charakter dotčeného daňového režimu, neboť zaprvé nezdanění nebylo odchylkou od normálního
režimu, zadruhé rozdílné zacházení se týkalo různých odvětví a zatřetí rozsah působnosti daně byl založen na objektivních
kritériích.
V projednávaném případě se Komise podle žalobkyně dopustila zjevně nesprávného posouzení, když rozhodla, že vymezení věcného
a zeměpisného rozsahu působnosti AGL je odůvodněno logikou a povahou tohoto daňového režimu, takže AGL není státní podporou
ve smyslu čl. 87 odst. 1 ES.
Pokud jde zaprvé o rozlišení mezi zdaněnými materiály a materiály osvobozenými od daně, žalobkyně nejprve Komisi vytýká, že
v napadeném rozhodnutí nevymezila objektivním způsobem relevantní trh s přírodním kamenivem.
Žalobkyně se dále opírá hlavně o skutečnost, že u přírodních materiálů se rozlišuje mezi primárním materiálem, který je hlavním
materiálem těženým v lomu, a sekundárním materiálem, který je vedlejším produktem nízké hodnoty, který je nevyhnutelným výsledkem
těžby primárního materiálu.
Žalobkyně je toho názoru, že logika dotčeného daňového režimu předpokládá, že se AGL použije na primární materiály používané
jako kamenivo, jež mohou být nahrazeny substitučními produkty (sekundární výrobky z kamenolomů nebo dolů, recyklované výrobky
nebo další substituční materiály). Naproti tomu by měly být osvobozeny primární materiály, které nemohou být nahrazeny, jakož
i sekundární materiály vyráběné při těžbě takových primárních materiálů. Zdanění obou posledně uvedených kategorií materiálů
totiž při neexistenci substitutů za primární materiály nemá za následek přesun poptávky směrem k substitutům, jež jsou méně
škodlivé pro životní prostředí.
Žalobkyně připouští, že zákon – který stanoví seznam zdaněných materiálů a materiálů osvobozených od daně – nepoužívá pojmy
„primární“ a „sekundární“ materiály a že výše uvedené definice nejsou jediné možné. Vytýká nicméně Komisi, že tyto pojmy v napadeném
rozhodnutí použila, aniž by je definovala, což může vést k nejasnostem.
Komise mimoto v napadeném rozhodnutí (bod 29 odůvodnění) nesprávně tvrdila, že se AGL „nepoužije na kamenivo těžené jako vedlejší
produkty nebo odpad z jiných postupů (sekundární kamenivo)“. Některé sekundární kamenivo (jako výrobky odvozené od vápence
těženého pro výrobu vápna nebo cementu, nebo výrobky odvozené od těžby křemičitého písku používaného při výrobě skla) je přitom
zdaněno. Výše uvedené tvrzení tedy vede k zjevně nesprávnému posouzení povahy AGL Komisí. Napadené rozhodnutí se navíc opírá
o posouzení AGL v jejím znění stanoveném zákonem.
Pokud jde mimoto o cíle AGL, Komise se v napadeném rozhodnutí stejně jako vedlejší účastník odvolává pouze na obavy související
s ochranou životního prostředí a spojené s těžbou materiálů používaných jako kamenivo.
Přitom na rozdíl od tvrzení Komise neodpovídá vymezení rozsahu působnosti daně sledovanému cíli, jímž je v podstatě internalizovat
environmentální náklady výroby kameniva a zvýhodnit používání recyklovaných materiálů nebo ostatních substitučních materiálů
za účelem snížení neblahých důsledků těžby na životní prostředí. Z tohoto hlediska totiž zákon nastoluje rozdílné zacházení,
pokud jde o obdobné situace.
Zaprvé významná skupina primárních výrobků – zejména jíl, břidlice a kaolín – jakož i jejich sekundární výrobky – nepodléhá
AGL. Těžba těchto výrobků v lomech má stejný dopad na životní prostředí jako těžba zdaněných výrobků, jako je vápenec nebo
žula. Některé z těchto primárních výrobků, jako ball clay používaný pro výrobu dlaždic, nebo břidlice používaná pro výrobu
cihel, přitom mohou být nahrazeny materiály těženými v kamenolomech nacházejících se v zónách, v nichž je životní prostředí
méně zranitelné, nebo sekundárními materiály za účelem výroby jiných typů dlaždic a tvárnic, které jsou substituty cihly.
Materiály jako břidlice nízké kvality, jakož i jíl, kaolín a ball clay těžené v celé řadě lomů ve Spojeném království a používané
jako primární materiály jako kamenivo, jsou mimoto od daně osvobozeny, ačkoli mohou být nahrazeny substitučními produkty.
Žalobkyně v tomto ohledu odmítá argumentaci Komise a vedlejšího účastníka, podle níž jsou tyto materiály osvobozeny od daně,
neboť nejsou kamenivem. Upřesňuje, že pojem „kamenivo“ vychází z konečného určení materiálu, a nikoli z konkrétní skupiny
materiálů. Výše uvedené materiály, jež jsou osvobozeny od daně, byly ve Spojeném království v minulosti sotva používány jako
kamenivo, zejména z důvodu jejich přepravních nákladů. Jejich osvobození od daně však zvýhodňuje používání takových primárních
materiálů jako kameniva.
Vyloučení těchto materiálů z rozsahu působnosti AGL tedy není odůvodněno ani povahou, ani obecnou systematikou AGL. Žalobkyně
v tomto ohledu poukazuje na výše uvedený rozsudek Adria-Wien Pipeline a Wietersdorfer & Peggauer Zementwerke (body 52 a 53)
a rozsudek Soudu ze dne 23. října 2002, Diputación Foral de Guipúzcoa a další v. Komise (T‑269/99, T‑271/99 a T‑272/99, Recueil,
s. II‑4217, bod 62).
Zadruhé ostatní primární materiály podléhají AGL, i když nemohou být nahrazeny substitučními produkty. Žalobkyně uvádí červený
štěrk, používaný pro svou zvláštní barvu jako povrch chodníků a cyklistických stezek, kamenivo s vysokými technickými specifikacemi,
jako materiály používané pro povrchy vozovek nebo žula s vysokými technickými specifikacemi používaná jako kamenivo pro kolejové
lože, a kamenivo používané pro výrobu pomalu tuhnoucího betonu nebo vysokopevnostního betonu. Z důvodu technických vlastností
těchto různých materiálů tedy není dost dobře možné je nahradit substitučními produkty. Za vyšší cenu nejsou používány jako
navážka.
Zatřetí AGL podléhají sekundární výrobky z významné skupiny primárních materiálů, které jsou samy o sobě od daně osvobozeny
– jako vápenec určený k výrobě cementu a vápna, opracovaný kámen a materiály jako křemičitý písek nebo vápenec určený k některým
průmyslovým účelům (například výroba skla). Tyto primární materiály přitom nemohou být nahrazeny substitučním produktem.
Tento nesoulad s logikou a povahou daňového režimu, jak ji uvádí Komise, dokládá, že rozsah působnosti AGL ve skutečnosti
odráží vůli osvobodit některá odvětví od daně za účelem ochrany jejich konkurenceschopnosti. To je potvrzeno řadou prohlášení
orgánů Spojeného království, zejména v posouzení účinků nařízení na zdanění kameniva, které je připojeno k žalobě a jež zdůrazňuje,
že „některé materiály [osvobozené od daně] jsou významnými složkami výrobků, s nimiž je celosvětově obchodováno a u nichž
jsou výrobci ze Spojeného království v hospodářské soutěži znevýhodněni ve srovnání s dovozci, jakož i s vývozem“, jakož i v rámci
studie o ekologických daních v Evropské unii, jež je rovněž připojena k žalobě.
Žalobkyně zadruhé uplatňuje, že osvobození vývozů kameniva od daně je rovněž v rozporu s environmentálními cíli, které jsou
AGL údajně sledovány. Cílem tohoto osvobození je pouze zachovat konkurenceschopnost britských výrobců na vývozních trzích.
V oblasti ekologických daní přitom zásada „znečišťovatel platí“ představuje hlavní kritérium pro posouzení existence podpory
(stanovisko generálního advokáta F. G. Jacobse předcházející rozsudku Soudního dvora ze dne 20. listopadu 2003, GEMO, C‑126/01,
Recueil, s. I‑13769, I‑13772). Žalobkyně v tomto ohledu zpochybňuje odůvodnění Komise v žalobní odpovědi, podle nějž je AGL
nepřímou spotřební daní. Toto odůvodnění není uvedeno v napadeném rozhodnutí a je krom toho nesprávné. Navíc neodůvodňuje
osvobození vývozů, jak například ukazuje daň z kameniva zavedená ve Švédsku, jehož vývozy nejsou osvobozeny od daně. Jelikož
daně z kameniva mají dát odpověď na obavy související s ochranou životního prostředí a týkající se výroby, nemělo by za normálních
okolností dojít k nebezpečí dvojího zdanění. Pokud jde o odůvodnění napadeného rozhodnutí, které je založené na neexistenci
kontroly místa určení vyváženého kameniva ze strany orgánů Spojeného království, toto odůvodnění je nesprávné. Je totiž snadné
rozlišit kamenivo určené k použití v postupech osvobozených od daně a kamenivo podléhající dani, a to díky jeho chemickým
vlastnostem.
Žalobkyně konečně tvrdí, že napadené rozhodnutí je postiženo vadou spočívající v nedostatku odůvodnění. Komise je podle žalobkyně
povinna vyjádřit se k výše uvedenému rozdílnému zacházení, které je neslučitelné s tvrzenými cíli AGL v rozsahu, v němž není
„zjevně irelevantní nebo neplatí, že nemá žádný, nebo má jednoznačně druhořadý význam“ (výše uvedený rozsudek Komise v. Sytraval
a Brink’s France, bod 64).
Komise tuto argumentaci odmítá. Tvrdí, že v případě sektorového opatření je kritérium selektivity splněno, pokud toto opatření
poskytuje mimořádnou výhodu (rozsudek Soudního dvora ze dne 17. června 1999, Belgie v. Komise, zvaný „Maribel“, C‑75/97, Recueil,
s. I‑3671, body 32 a 33, a výše uvedený rozsudek Adria-Wien Pipeline a Wietersdorfer & Peggauer Zementwerke, bod 48). Naopak
režim ukládající mimořádnou zátěž v daném odvětví nemůže představovat státní podporu. Nepředstavuje totiž hrozbu pro vnitřní
trh, který mají pravidla týkající se státních podpor chránit.
Mimořádná daň tedy neobsahuje žádný prvek státní podpory za podmínky, že se použije na daný sektor nebo že ustanovení, která
se na něj vztahují, spadají do povahy a obecné systematiky systému.
V projednávaném případě představuje AGL mimořádné daňové zatížení daného a omezeného odvětví, a sice odvětví obchodního využití
přírodního kameniva. Neposkytuje žádnou selektivní výhodu, a nepřitahuje tudíž investory či nová pracovní místa do Spojeného
království, nevylučuje kamenivo pocházející z ostatních členských států z britského trhu a nedotuje vývozy. Na AGL se tedy
nevztahují ustanovení čl. 87 odst. 1 ES vymezující státní podpory, ale ustanovení Smlouvy použitelná na daňovou oblast. Výše
uvedený rozsudek Adria-Wien Pipeline a Wietersdorfer & Peggauer Zementwerke, jehož se dovolává žalobkyně, tedy není v projednávaném
případě relevantní.
Pokud jde o novelu zákona, ke které došlo po oznámení dotčeného záměru podpory, na kterou žalobkyně poukazuje, Komise upřesňuje,
že byla písemně a poté ústně informována o návrzích na novelizaci zákona před přijetím napadeného rozhodnutí.
AGL neobsahuje žádný prvek podpory, neboť tvrzené odchylky ve prospěch materiálů osvobozených od daně spadají podle Komise
do povahy nebo systematiky režimu.
Komise zaprvé odmítá nesoulad udávaný žalobkyní, pokud jde o rozsah působnosti AGL. Uplatňuje, že AGL podléhá pouze přírodní
kamenivo.
Krom toho některé materiály, jež jsou zejména vzhledem ke svým nízkým cenám použitelné jako kamenivo, požívají osvobození
od daně, jež je inherentní povaze a systematice režimu, neboť mohou nahradit přírodní kamenivo.
Naopak vápenec nebo písek, které jsou jako produkty odvozené od první těžby používány jako kamenivo, mohou být nahrazeny recyklovaným
kamenivem nebo jinými substituty, což odůvodňuje skutečnost, že podléhají AGL. Jejich zdanění navíc rovněž odráží přání přihlédnout
k environmentálním nákladům na jejich těžbu.
Jelikož je osvobození některých materiálů podle Komise odůvodněno povahou nebo systematikou režimu, okolnost, které se dovolává
žalobkyně, že tyto materiály jsou v soutěžním vztahu s kamenivem podléhajícím dani, neumožňuje se domnívat, že obsahuje prvky
státní podpory.
Zadruhé, osvobození vývozů od daně je rovněž v souladu s logikou AGL.
Napadené rozhodnutí je konečně dostatečně odůvodněno.
Vedlejší účastník se připojuje k vyjádřením Komise. Zdůrazňuje, že AGL byla koncipována tak, aby bylo zaručeno, že se dopad
těžby přírodního kameniva na životní prostředí odrazí na cenách. Prvotní cíl sledovaný touto daní je podnítit využívání substitučních
produktů, jako jsou recyklované kamenivo nebo další materiály nahrazující přírodní kamenivo, a podpořit efektivní využití
kameniva, jakož i vývoj substitučních produktů. Podpůrným cílem je zachování konkurenceschopnosti Spojeného království zdaněním
dovážených výrobků a osvobozením vývozů od daně.
Struktura a rozsah působnosti AGL jsou podle vedlejšího účastníka slučitelné se systematikou a povahou daňového režimu, jak
potvrdil High Court of Justice ve svém výše uvedeném rozsudku ze dne 19. dubna 2002. Daň se totiž v souladu se svými cíli
použije na veškeré přírodní kamenivo. Nepoužije se ani na materiály používané k jiným účelům, než je použití jako kamenivo,
ani na odpady pocházející z ostatních zpracovatelských postupů.
Konkrétně nepodléhají AGL kaolín a ball clay, neboť se nejedná o kamenivo. Jejich zbytky, odpady či další vedlejší produkty
jsou rovněž od daně osvobozeny za účelem podpory jejich využití jako substitutů za přírodní kamenivo. Břidlice, černé a hnědé
uhlí nejsou přírodním kamenivem používaným jako takové. Jejich odpady jsou složeny z téhož materiálu, a jsou z tohoto důvodu
rovněž osvobozeny od daně. Pokud jde o vápenec, ten je zdaněný jako materiál spadající do kategorie přírodního kameniva. Jeho
vedlejší produkty, totožné z mineralogického hlediska, jsou tedy rovněž zdaněny. Pouze vápenec používaný k výrobě vápna nebo
cementu je od daně osvobozen.
Závěry Soudu
V projednávaném případě se spor týká použití kritéria selektivity Komisí v napadeném rozhodnutí, když nepřijala kvalifikaci
jako státní podpory z toho důvodu, že „rozsah působnosti AGL je odůvodněn logikou a povahou daňového režimu“ (bod 43 odůvodnění).
Je třeba připomenout, že aby opatření bylo státní podporou ve smyslu čl. 87 odst. 1 ES, musí zejména poskytovat selektivní
výhodu výlučně ve prospěch některých podniků nebo některých odvětví činnosti. Tento článek se totiž vztahuje na podpory, které
narušují nebo mohou narušit hospodářskou soutěž tím, „že zvýhodňují některé podniky nebo některá odvětví výroby“.
Podle ustálené judikatury čl. 87 odst. 1 ES v tomto ohledu nerozlišuje podle důvodů nebo cílů opatření, které má snížit zátěž,
již má podnik obvykle nést, ale definuje je podle jejich účinků. Z toho plyne, že ani daňová povaha, ani hospodářský či sociální
cíl nebo cíle ochrany životního prostředí nebo bezpečnosti osob, jež jsou takovým opatřením případně sledovány, nejsou dostačující
k tomu, aby se na ně bez dalšího nepoužil výše uvedený článek [viz, pokud jde o selektivní osvobození od sociálních odvodů,
rozsudek Soudního dvora ze dne 2. července 1974, Itálie v. Komise, 173/73, Recueil, s. 709, body 27 a 28, a výše uvedený rozsudek
Maribel, bod 25; pokud jde o selektivní snížení úroků poskytnuté malým a středním podnikům (MSP) za účelem obnovy parku užitkových
vozidel ve snaze o ochranu životního prostředí a zlepšení bezpečnosti silničního provozu, rozsudek Soudního dvora ze dne 13. února
2003, Španělsko v. Komise, C‑409/00, Recueil, s. I‑1487, bod 46, a rozsudek Soudu ze dne 29. září 2000, CETM v. Komise, T‑55/99,
Recueil, s. II‑3207, bod 53].
Soud Společenství při přezkumu selektivity opatření ověří, zda se Komise právem domnívala, že rozlišování mezi podniky, pokud
jde o jejich zvýhodňování či zatížení zavedené daným opatřením, spadá do povahy či systematiky použitelného obecného systému.
Pokud se toto rozlišování opírá o jiné cíle, než jsou cíle sledované obecným systémem, je na dotčené opatření v zásadě nahlíženo
tak, že splňuje podmínku selektivity stanovenou v čl. 87 odst. 1 ES (viz v tomto smyslu výše uvedené rozsudky Itálie v. Komise,
bod 33; Maribel, body 33 a 39, a Adria-Wien Pipeline a Wietersdorfer & Peggauer Zementwerke, bod 49). Je na žalobkyni, aby
podala dostatečné důkazy (viz v tomto smyslu výše uvedený rozsudek Španělsko v. Komise, bod 53, a rozsudek Soudu ze dne 6. března
2002, Diputación Foral de Álava a další v. Komise, T‑127/99, T‑129/99 a T‑148/99, Recueil, s. II‑1275).
Tato judikatura byla ostatně Komisí převzata v jejím sdělení ze dne 10. prosince 1998 o použití předpisů o státní podpoře
v případě opatření týkajících se přímého zdanění podnikatelské činnosti (Úř. věst. C 384, s. 3).
V projednávaném případě je namístě zkoumat, zda má dotčená daň s ohledem na své vlastnosti selektivní charakter podle kritérií,
k nimž dospěla výše uvedená judikatura. K prokázání, že tato kritéria jsou splněna, se žalobkyně dovolává nesouladu jednak
ve vymezení věcné působnosti AGL a jednak v osvobození vývozů od daně ve vztahu k uvedeným environmentálním cílům.
–       Věcný rozsah působnosti AGL
Nejprve je třeba zkoumat žalobní důvod žalobkyně, podle nějž se Komise – která se omezila na poukaz na seznam zdaněných materiálů
vytvořený zákonem – ve skutečnosti opírala o nesprávné vymezení věcné působnosti AGL, což vedlo k zjevně nesprávnému posouzení
povahy této daně v napadeném rozhodnutí.
Žalobkyně nejprve neuvádí žádnou závažnou skutečnost, která by umožňovala předpokládat, že se napadené rozhodnutí opírá o přezkum
AGL zavedené zákonem v jeho původním znění. Je sice pravda, že při oznámení AGL dopisem ze dne 20. prosince 2001 ještě nebyla
relevantní ustanovení zákona zavádějící tuto daň novelizována, je však nutno konstatovat, že oznámení jednoznačně Komisi informovalo,
že budou zavedeny změny Finance Act 2002 a že zamýšlený návrh, který podle tohoto dopisu měl být součástí Finance Act 2002,
ještě nebyl uskutečněn. Krom toho napadené rozhodnutí, jakož i některé písemnosti uložené ve spise potvrzují, že Komise později
přihlédla k těmto novelizacím za účelem přijetí napadeného rozhodnutí, především pokud zavádějí osvobození odpadů z těžby
černého a hnědého uhlí nebo břidlice nebo látek vyjmenovaných v čl. 18 odst. 3 zákona. Orgány Spojeného království totiž ve
svém dopise Komisi ze dne 19. února 2002 v odpověď na otázku tohoto orgánu vysvětlily, že účelem osvobození některých těchto
materiálů od daně je umožnit jejich použití jako substituty přírodního kameniva. Z napadeného rozhodnutí (zejména z bodů 11
a 29 odůvodnění) krom toho vyplývá, že Komise přihlédla k osvobození těchto odpadů od daně.
Dále musí být rovněž odmítnuto tvrzení žalobkyně, že především z bodu 29 odůvodnění napadeného rozhodnutí vyplývá, že se Komise
dopustila pochybení, když se domnívala, že všechny odvozené výrobky nebo odpady pocházející z těžby kamene, písku nebo štěrku
byly osvobozeny od daně. Pojetí sporného bodu 29 odůvodnění – uvádějícího, že AGL „nebude vybírána z kameniva vytěženého jako
vedlejší produkt nebo odpad z jiných postupů (sekundární kamenivo)“ – navržené žalobkyní se totiž opírá o výklad pojmu „sekundární
kamenivo“, odlišný od výkladu provedeného Komisí v celém napadeném rozhodnutí. Z odpovědí žalované na písemné otázky Soudu
totiž vyplývá, že žalovaná používala pojem „primární kamenivo“ hlavně pro označení kameniva podléhajícího AGL a pojem „sekundární
kamenivo“ především pro odkaz na kamenivo osvobozené od daně, jež je přesně vyjmenováno v zákoně. Naproti tomu tyto výrazy
– u nichž je mezi účastníky řízení nesporné, že mohou zahrnovat různé pojmy – jsou žalobkyní používány pro rozlišení výrobků,
jež jsou předmětem hlavní činnosti kamenolomu (primární materiály), a odvozených výrobků, jež jsou výsledkem těžby primárních
materiálů (sekundární materiály). Za těchto podmínek se sporné ustanovení bodu 29 odůvodnění napadeného rozhodnutí v celkovém
kontextu a ve světle vysvětlení podaných Komisí omezuje na to, že uvádí, že AGL nebude vybírána z odvozených produktů nebo
odpadů z prvotní těžby, pokud jsou osvobozeny zákonem v novelizovaném znění. Toto pojetí bodu 29 odůvodnění je potvrzeno skutečností,
že orgány Spojeného království ve svém dopise Komisi ze dne 19. února 2002 jednoznačně a přesně vylíčily důvody, proč kamenivo
nízké kvality, kterým jsou produkty odvozené od některých materiálů osvobozených od daně (viz bod 137 níže), podléhalo AGL.
Za těchto podmínek je třeba odmítnout tvrzení žalobkyně, podle něhož se napadené rozhodnutí opírá o nesprávné vymezení věcné
působnosti AGL.
Pokud jde o tvrzený nesoulad rozsahu působnosti AGL a jejích environmentálních cílů, je třeba úvodem podotknout, že daň může
být vymezena jako environmentální či ekologická daň, pokud „její základ má zjevně negativní účinky na životní prostředí“,
jak uvádí Komise ve svém sdělení ze dne 26. března 1997 o environmentálních daních a poplatcích na jednotném trhu [KOM (97)
9 konečné, bod 11]. Ekologická daň je tedy autonomním ekologickým opatřením charakterizovaným svým environmentálním účelem
a svým specifickým základem daně. Upravuje zdanění určitého zboží nebo služeb za účelem zahrnutí environmentálních nákladů
do jejich ceny nebo umožnění větší konkurenceschopnosti recyklovaných produktů a zaměření výrobce a spotřebitele na činnosti,
které více respektují životní prostředí.
V tomto ohledu je nutno zdůraznit, že členské státy, které si za současného stavu práva Společenství při neexistenci koordinace
v této oblasti ponechávají svou pravomoc v oblasti environmentální politiky, jsou oprávněny zavádět odvětvové ekologické daně
za účelem dosažení některých environmentálních cílů uvedených v předchozím bodě. Členské státy jsou zejména oprávněny při
zvažování různých existujících zájmů vymezit své priority v oblasti ochrany životního prostředí, a stanovit tudíž zboží nebo
služby, které chtějí podrobit ekologické dani. Z toho plyne, že pouze na základě okolnosti, že ekologická daň je
ad hoc
opatřením, které se vztahuje na určité specifické zboží nebo služby a které nemůže být v zásadě vztaženo na obecný systém
zdanění použitelný na všechny obdobné situace se srovnatelným dopadem na životní prostředí, se nelze domnívat, že obdobné
činnosti nepodléhající této ekologické dani požívají selektivní výhody.
Zejména nepodrobení takových obdobných činností ekologické dani, které je vyžadováno u některých specifických výrobků, nemůže
být připodobněno k opatření vedoucímu ke snížení zátěže v těchto oblastech činnosti, podobných těm, o něž se jedná zejména
ve výše uvedených rozsudcích Španělsko v. Komise, CETM v. Komise a Diputación Foral de Álava a další v. Komise. Opatření vedoucí
ke snížení zátěže se totiž na rozdíl od ekologické daně, která se vyznačuje právě svým rozsahem působnosti a vlastními cíli
(viz bod 114 výše), a z tohoto důvodu nemůže být vztažena k žádnému obecnému systému, odchylují od systému zatížení, které
podniky zpravidla nesou. V prvních dvou uvedených rozsudcích se jedná o snížení zátěže ve formě snížení úroků, tedy zatížení
vyplývajícího za normálních obchodních podmínek z nutnosti podniků obnovovat jejich park užitkových vozidel. V kontextu tohoto
sytému zatížení nepostačí okolnost, že tato snížení úroků, poskytovaná ostatně pouze MSP, mají podpořit obnovu parku užitkových
vozidel v dotyčném členském státě ve snaze o ochranu životního prostředí a zlepšení bezpečnosti silničního provozu, k tomu,
aby bylo možné se domnívat, že se toto zvýhodnění pojí se systémem jako takovým, který žalobkyně ostatně ani neidentifikovala
(výše uvedený rozsudek CETM v. Komise, body 53 a 54). Ve třetím rozsudku uvedeném výše Soudní dvůr rozhodl, že dotčená sleva
na dani, které požívají výlučně podniky disponující značnými finančními prostředky, je v rozporu se zásadami inherentními
daňovému systému dotyčného členského státu (bod 166 rozsudku).
Jelikož v tomto právním rámci představují ekologické daně svou povahou specifická opatření přijatá členskými státy v rámci
jejich environmentálních politik, tedy v oblasti, v nichž jim byly ponechány pravomoci při neexistenci harmonizačních opatření,
přísluší Komisi, aby při posuzování ekologické daně vzhledem k pravidlům Společenství týkajícím se státních podpor přihlédla
k požadavkům spojeným s ochranou životního prostředí uvedeným v článku 6 ES. Uvedený článek totiž stanoví, že tyto požadavky
musí být zahrnuty zejména do vymezení a provádění režimu zajišťujícího, aby na vnitřním trhu nebyla narušována hospodářská
soutěž.
Krom toho je třeba připomenout, že se Soud musí při přezkumu rozhodnutí Komise o nezahájení formálního vyšetřovacího řízení
upraveného v čl. 88 odst. 2 ES omezit s ohledem na širokou posuzovací pravomoc, kterou má Komise při provádění čl. 88 odst. 3 ES,
na ověření, zda byla dodržena procesní pravidla a pravidla týkající se odůvodnění, jakož i na přezkum věcné správnosti skutkových
zjištění k provedení zpochybňované volby, neexistence zjevně nesprávného posouzení skutkového stavu nebo neexistence zneužití
pravomoci (výše uvedené rozsudky Matra v. Komise, bod 25, a Skibsværftsforeningen a další v. Komise, body 169 a 170).
V projednávaném případě tedy Soudu ve světle těchto úvah přísluší zkoumat, zda Komise nepřekročila meze své posuzovací pravomoci,
když se v napadeném rozhodnutí domnívala, že vymezení rozsahu působnosti AGL mohlo být odůvodněno sledováním uvedených environmentálních
cílů.
V tomto ohledu se projednávaný spor liší od sporu, jenž byl rozhodnut výše uvedeným rozsudkem Adria-Wien Pipeline a Wietersdorfer
& Peggauer Zementwerke, jehož se dovolává žalobkyně. V uvedeném rozsudku Soudní dvůr zkoumal nikoli vymezení věcné působnosti
ekologické daně jako v projednávaném případě, nýbrž částečné osvobození od platby takové daně – zavedené v daném případě v rámci
Strukturanpassungsgesetz (rakouský zákon o úpravě struktur) z roku 1996 ze spotřeby zemního plynu a elektrické energie podniky
– poskytované výlučně podnikům vyrábějících hmotné statky.
Ve výše uvedeném rozsudku se zpochybňované rozlišování tedy netýkalo druhu výrobku podléhajícího dané ekologické dani, nýbrž
průmyslových uživatelů podle toho, zda působili, či nepůsobili v primárním, či sekundárním sektoru národního hospodářství.
Soudní dvůr konstatoval, že zvýhodnění podniků, jejichž hlavní činností je výroba hmotných statků, není odůvodněno povahou
nebo obecnou systematikou daňového systému zavedeného podle Strukturanpassungsgesetz. Soudní dvůr v podstatě rozhodl, že jelikož
je spotřeba energie sektorem podniků vyrábějících hmotné statky a sektorem podniků poskytujících služby pro životní prostředí
stejně škodlivá, nelze rozdílné zacházení s oběma těmito sektory odůvodnit ekologickými úvahami, z nichž vychází Strukturanpassungsgesetz.
Soudní dvůr v tomto kontextu zamítl zejména argument rakouské vlády vedený myšlenkou zachování konkurenceschopnosti podniků
vyrábějících hmotné statky, podle nějž částečné vrácení dotčených environmentálních daní pouze těmto podnikům bylo odůvodněno
skutečností, že byly poměrně více dotčeny uvedenými daněmi než ostatní (body 44, 49 a 52 rozsudku).
V projednávaném případě žalobkyně na podporu své žaloby tvrdí, že definice materiálů podléhajících AGL neodpovídá uvedeným
environmentálním cílům, ale ve skutečnosti odráží vůli osvobodit některá odvětví od daně a chránit jejich konkurenceschopnost.
Je tedy třeba zkoumat nesoulad ve vymezení věcné působnosti AGL tvrzený žalobkyní.
V projednávaném případě z oznámení a napadeného rozhodnutí (body 5, 16 a 31 odůvodnění) výslovně vyplývá, že účelem AGL je
v zásadě jednak maximalizovat použití recyklovaného kameniva nebo dalších substitučních materiálů oproti přírodnímu kamenivu
a podpořit racionální využití přírodního kameniva, tedy přírodních neobnovitelných zdrojů. Krom toho se oznámení a napadené
rozhodnutí odvolávají implicitněji na internalizaci environmentálních nákladů v souladu se zásadou „znečišťovatel platí“,
když v rámci stanovení cílů AGL uvádějí, že „náklady těžby přírodního kameniva, na něž se daň vztahuje, na životní prostředí
zahrnují škodliviny hluku, prach, zásahy do biodiverzity a vizuální degradaci“. Tyto cíle jsou jasně formulovány v dopise
orgánů Spojeného království Komisi ze dne 19. února 2002.
V napadeném rozhodnutí (bod 8 odůvodnění) je přírodní kamenivo definováno jako „kamenivo vyráběné při první těžbě z přírodních
usazenin rudy“ a „úlomky kamení, písku a štěrku, jež mohou být použity v surovém stavu nebo po mechanickém opracování, jako
je drcení, propírání nebo kalibrace“.
Mezi účastníky řízení je nesporné, že se pojem „kamenivo“ nevztahuje na zvláštní skupinu materiálů definovaných pouze jejich
fyzikálně chemickými vlastnostmi. Použití materiálu (kámen, písek nebo štěrk) jako kameniva závisí rovněž na ceně tohoto materiálu
a přepravních nákladech. Je rovněž nesporné, že některé materiály, jež jsou osvobozené od daně, jako je břidlice horší jakosti,
jíl, kaolín nebo ball clay jsou v některých případech poprvé použity po těžbě jako kamenivo.
AGL tak představuje ekologickou daň postihující v zásadě uvádění přírodního kameniva na trh – tedy zrnitých materiálů z prvotní
těžby používaných ve stavebnictví a při inženýrských stavbách – s výjimkou některých materiálů specifikovaných v zákoně. Je
namístě přezkoumat soulad tohoto rozsahu působnosti se sledovanými environmentálními cíli (viz bod 124 výše).
Zaprvé je nutno konstatovat, že materiály uváděné na trh za jiným účelem než kamenivo nespadají do oblasti podléhající AGL.
Na rozdíl od tvrzení žalobkyně tedy jejich osvobození nemá žádný odchylný charakter ve vztahu k systému dané ekologické daně.
Zejména rozhodnutí zavést ekologickou daň pouze v odvětví kameniva – a nikoli obecně ve všech oblastech těžby v lomech a dolech,
jež mají stejný dopad na životní prostředí jako těžba kameniva – spadá do pravomoci dotyčného členského státu stanovit jeho
priority v oblasti hospodářské, daňové a environmentální politiky. Taková volba, byť vedená snahou zachovat mezinárodní konkurenceschopnost
některých odvětví, tedy neumožňuje zpochybnit soulad AGL se sledovanými environmentálními cíli (viz bod 115 výše).
V tomto rámci nejsou argumenty žalobkyně týkající se osvobození takových materiálů, jako je zejména břidlice vysoké kvality,
ball clay, kaolín, černé a hnědé uhlí, jež jsou vzhledem ke svým fyzikálním vlastnostem nebo své ceně nevhodné k použití jako
kamenivo, v projednávaném případě relevantní.
Zadruhé je třeba konstatovat, že dotyčný členský stát je v rámci své environmentální politiky oprávněn svobodně stanovit materiály
používané jako kamenivo, jejichž zdanění považuje za účelné, a s ohledem na sledované environmentální cíle vyloučit z věcné
působnosti AGL některé materiály – zejména břidlici nízké kvality, jíl, odpad z kaolínu a ball clay – i když jsou používány
jako kamenivo následně po své těžbě. V tomto ohledu je vysvětlení podané vedlejším účastníkem a Komisí, podle něhož osvobození
těchto materiálů od daně – dosud zřídka používaných jako kamenivo z důvodu jejich vysokých přepravních nákladů – umožňuje
jejich použití jako substitutů přírodního kameniva, na něž se vztahuje ekologická daň, a může tak přispět k racionalizaci
těžby a jejich používání, s ohledem na sledované environmentální cíle přípustné.
Z rozsahu působnosti AGL, jakož i z dopisu orgánů Spojeného království Komisi ze dne 19. února 2002 totiž vyplývá, že zavedení
AGL směřuje právě ke snížení a racionalizaci těžby materiálů, jež jsou obvykle používány jako kamenivo, které představují
70 % tonáže rud těžených ve Spojeném království, zejména zvýhodněním jejich nahrazení recyklovanými produkty nebo jinými přírodními
materiály osvobozenými od daně, jako je suť nebo odpady z břidlice, jílu, kaolínu nebo ball clay.
Komise navíc uvedla, aniž by jí žalobkyně odporovala, že existovaly značné a nezřídka staré zásoby břidličné sutě (nebo břidlice
nízké kvality) na haldách ve Walesu a kaolínu, jakož i ball clay v Devonu a Cornwallu. Tyto zásoby jsou v současné době považovány
za odpady a degradují krajinu. Podle informací obsažených v dopise orgánů Spojeného království ze dne 19. února 2002 se často
nacházejí v národních parcích. Osvobození uvádění těchto materiálů na trh za účelem jejich použití jako kameniva je činí konkurenceschopnými
ve srovnání s ostatním přírodním kamenivem, a umožňuje tak odstranění těchto zásob. Komise navíc na jednání upřesnila, že
vápenec mohl být těžen bez produkce většího množství odpadů, na rozdíl od křehké břidlice, jejíž výroba produkuje nevyhnutelně
odpady ve značném množství.
V tomto kontextu nedostačuje argument žalobkyně týkající se dopadu těžby břidlice, jílu, kaolínu a ball clay na životní prostředí
k tomu, aby bylo možné dospět k závěru, že osvobození těchto materiálů od daně je v rozporu se sledovanými environmentálními
cíli, a že tak poskytuje selektivní výhodu dotyčným oblastem činnosti. Žalobkyně v tomto ohledu neuvádí žádný přesvědčivý
důkaz, který by mohl s ohledem na uvedené cíle zpochybnit rozhodnutí vnitrostátního zákonodárce podrobit AGL pouze uvádění
na trh takového kameniva, jehož těžba je považována za hlavní zdroj degradace životního prostředí, jak vyplývá z výše uvedeného
dopisu ze dne 19. února 2002.
Za těchto podmínek je namístě se domnívat, že osvobození některých přírodních materiálů, jež jsou používány jako kamenivo,
upravené zákonem v novelizovaném znění, není v rozporu s uvedenými environmentálními cíli a může být rozumně odůvodněno povahou
a systematikou AGL.
Zatřetí je třeba zkoumat argumenty žalobkyně týkající se nesouladu podrobení zejména kameniva s vysokými technickým specifikacemi
(materiálů používaných pro povrchy vozovek, žula používaná jako štěrk, kamenivo používané do pomalu tuhnoucího betonu a vysokopevnostního
betonu) a červeného štěrku (používaného pro povrch chodníků nebo cyklistických stezek) AGL, jež nemohou být nahrazeny substitučními
produkty. Jak sice tvrdí žalobkyně, nemůže zdanění těchto materiálů – které nejsou používány jako navážka z důvodu své vyšší
ceny – mít za následek posun poptávky směrem k substitučním produktům, jako jsou recyklované kamenivo, takovým způsobem, že
by došlo ke snížení těžby přírodního kameniva. Je však nutno konstatovat, že toto zdanění se mohlo přiměřeně shodovat s jedním
z cílů AGL, směřujícím k internalizaci environmentálních nákladů spojených s výrobou přírodního kameniva.
V tomto ohledu je namístě podotknout, že v projednávaném případě částka daně, která činí 1,60 GBP za tunu kameniva podléhajícího
dani, přibližně odpovídá průměrným environmentálním nákladům spojeným s těžbou kameniva ve Spojeném království, ohodnoceným
na 1,80 GBP za tunu podle údajů ve zprávě za měsíc 2001 vypracované Ecotec Research & Consulting, „Study on the Economic and
Environmental Implications of the use of Environmental Taxes and Charges in the European Union and its Member States“ (Studie
o hospodářských a environmentálních dopadech uplatňování environmentálních daní a poplatků v Evropské unii a jejích členských
státech), kterou předložila žalobkyně. Tato zpráva ostatně zdůrazňuje význam dostatečné částky daně. Výše uvedené údaje tak
potvrzují, že zdanění dotyčných materiálů může být považováno za legitimní s ohledem na požadavky zásady „znečišťovatel platí“.
Zásada „znečišťovatel platí“ umožnila rovněž odůvodnit zdanění výrobků odvozených z těžby materiálů, jež nelze nahradit substitučními
produkty, zejména zdanění kameniva nízké kvality, o něž se jedná v případě produktů odvozených z těžby vápence určeného k výrobě
cementu a vápna, opracovaného kamene a křemičitého písku používaného při výrobě skla, jak vyplývá z dopisu orgánů Spojeného
království ze dne 19. února 2002. Zdanění těchto výrobků může být mimoto odůvodněno také cílem – jehož se rovněž dovolává
vedlejší účastník ve výše uvedeném dopise – směřujícím k podpoře racionálnější těžby kameniva a racionálnějšímu zacházení
s ním, tak aby byl snížen poměr kameniva nízké kvality. Tento poměr, který je v jednotlivých kamenolomech odlišný, jak zdůrazňuje
žalobkyně, totiž může být týmž kamenolomem nicméně změněn. Komise přitom v tomto ohledu zejména ve své žalobní odpovědi zdůraznila,
aniž by jí žalobkyně odporovala, poměrně nepatrný rozdíl v cenách kameniva nízké kvality a nenahraditelných materiálů, jejichž
jsou vedlejšími produkty.
Z toho jednoznačně plyne, že veškerá argumentace žalobkyně týkající se údajného nesouladu ve vymezení věcné působnosti AGL
s ohledem na sledované environmentální cíle je neopodstatněná.
Z toho plyne, že žalobkyně nedoložila, že by napadené rozhodnutí bylo postiženo vadou spočívající ve zjevně nesprávném posouzení
v rozsahu, v němž konstatuje, že vymezení věcné působnosti AGL neobsahuje prvky státní podpory.
V tomto stadiu je třeba zkoumat žalobní důvod vycházející z nedostatku odůvodnění napadeného rozhodnutí, pokud jde o posouzení
věcné působnosti AGL. Žalobkyně v tomto ohledu Komisi vytýká, že neodůvodnila rozdílné zacházení ohledně zdanění AGL, které
bylo zkoumáno.
Podle ustálené judikatury musí být odůvodnění vyžadované článkem 253 ES přizpůsobeno povaze dotčeného aktu a musejí z něho
jasně a jednoznačně vyplývat úvahy orgánu, jenž akt vydal, tak aby se zúčastněné osoby mohly seznámit s důvody, které vedly
k přijetí opatření a příslušný soud mohl vykonávat svůj přezkum. Požadavek odůvodnění musí být posuzován v závislosti na okolnostech
případu, zejména v závislosti na obsahu aktu, povaze dovolávaných důvodů a zájmu, který mohou mít osoby, kterým je akt určen,
nebo jiné osoby, kterých se akt bezprostředně a osobně dotýká, na získání těchto vysvětlení. Není požadováno, aby odůvodnění
upřesňovalo všechny relevantní skutkové a právní okolnosti, jelikož otázka, zda odůvodnění aktu splňuje požadavky článku 253 ES,
musí být posuzována s ohledem nejen na jeho text, ale také s ohledem na jeho celkovou souvislost, jakož i s ohledem na všechna
právní pravidla upravující dotčenou oblast (výše uvedené rozsudky Komise v. Sytraval a Brink’s France, bod 63, a Thermenhotel
Stoiser Franz a další v. Komise, bod 94).
Z toho plyne, že požadavek odůvodnění rozhodnutí přijatého v oblasti státních podpor nelze stanovit pouze v souladu se zájmem
členského státu, kterému je toto rozhodnutí určeno, aby byl informován (rozsudek Soudu ze dne 25. června 1998, British Airways
a další a British Midland Airways v. Komise, T‑371/94 a T‑394/94, Recueil, s. II‑2405, bod 92). Komisi zejména přísluší, pokud
schvaluje opatření na závěr předběžného vyšetřovacího řízení upraveného v čl. 88 odst. 3 ES, aby shrnujícím způsobem vylíčila
hlavní důvody tohoto schvalujícího rozhodnutí, aby umožnila třetím zúčastněným stranám seznámit se s jeho důvody a zvážit
účelnost podání žaloby proti uvedenému rozhodnutí za účelem využití svých procesních práv, která jim přiznává čl. 88 odst. 2 ES.
Pokud jde konkrétněji o rozhodnutí Komise ukončit předběžné vyšetřovací řízení, které dochází k závěru o neexistenci státní
podpory uváděné stěžovatelem, je Komise v každém případě povinna dostatečně objasnit stěžovateli důvody, proč nepostačují
skutkové a právní poznatky uplatňované ve stížnosti k prokázání existence státní podpory. Komise však není povinna vyjádřit
se ke skutečnostem, které byly zjevně irelevantní, neměly žádný nebo měly jednoznačně druhořadý význam (výše uvedený rozsudek
Komise v. Sytraval a Brink’s France, bod 64).
V projednávaném případě vyplývá zejména z bodů 31, 32 a 34 odůvodnění napadeného rozhodnutí, že Komise dospěla k závěru, že
rozsah působnosti AGL je odůvodněn logikou a povahou tohoto daňového systému, neboť AGL je specifickou ekologickou daní, jejíž
velmi omezený rozsah působnosti byl vymezen dotyčným členským státem, který může svobodně stanovovat svůj vnitrostátní daňový
režim v závislosti na vlastnostech charakteristických pro danou oblast činnosti. Komise v podstatě zdůraznila, že rozlišování
uskutečňované mezi zdaněnými oblastmi a oblastmi, jež jsou od daně osvobozeny, jsou odůvodněny jednak snahou snížit těžbu
kameniva, která má nežádoucí důsledky pro životní prostředí, a podpořit racionální využití tohoto kameniva, a jednak snahou
zvýhodnit používání recyklovaného kameniva nebo jiných substitučních materiálů, tak aby se snížilo využívání neobnovitelných
zdrojů a zmírnily se jejich škodlivé následky pro životní prostředí.
Komise tak souhrnně, ale jasně vyložila důvody, proč nevzala v potaz výtky – jejichž podstata je velmi stručně shrnuta v bodech
14 a 15 odůvodnění napadeného rozhodnutí – rozvinuté žalobkyní v její stížnosti. Žalobkyně totiž kritizovala rozlišování jednak
mezi materiály podléhajícími AGL, jako jsou některé odvozené produkty nízké kvality (jako produkty odvozené od vápence těženého
k výrobě vápna nebo cementu) nebo pískovec, který je podle žalobkyně zdaněn, ačkoli není k určen k použití jako kamenivo,
a jednak některými odvozenými produkty, jež jsou od daně osvobozeny (jako odpad z břidlice a kaolínu, jež je používán jako
kamenivo a který je uveden v bodě 11 odůvodnění napadeného rozhodnutí). Tvrdila, že takové rozlišování je způsobilé narušit
hospodářskou soutěž mezi různými kategoriemi materiálů, a není tedy odůvodněno povahou nebo logikou systému.
Za těchto okolností, s ohledem jednak na svobodu členských států, na niž je poukázáno v napadeném rozhodnutí (body 31 a 32
odůvodnění), určovat jejich daňovou a environmentální politiku zaváděním odvětvové ekologické daně jako v projednávaném případě
(viz body 115, 116, 128 a 130 výše), a jednak s ohledem na okolnost, že žalobkyně je sdružením seskupujícím informované hospodářské
subjekty, nemůže být na napadené rozhodnutí, které stručně uvádí hlavní úvahy, o něž se opírá, nahlíženo tak, že je postiženo
vadou spočívající v nedostatku odůvodnění.
–       Osvobození vývozů od daně
Žalobkyně tvrdí, že osvobození vývozů kameniva od daně je rovněž v rozporu s environmentálními cíli údajně sledovanými AGL.
Cílem tohoto osvobození je pouze zachovat konkurenceschopnost britských výrobců na vývozních trzích.
Úvodem je třeba připomenout, že AGL je vybírána za používání nebo uvádění na trh přírodního kameniva ve Spojeném království.
Dovoz přírodního kameniva je zdaněn a vývoz takových materiálů je od daně osvobozen, aby bylo podle orgánů Spojeného království
„zajištěno rovné zacházení mezi přírodním kamenivem vyráběným ve Spojeném království a přírodním kamenivem vyráběným v ostatních
členských státech“ (bod 22 odůvodnění napadeného rozhodnutí). Komise toto osvobození odůvodňuje v napadeném rozhodnutí (bod
33 odůvodnění) skutečností, že orgány Spojeného království nemohou kontrolovat používání materiálů jako kameniva mimo své
území.
Komise a vedlejší účastník před Soudem upřesnili toto odůvodnění. Komise zejména zdůraznila, že AGL je nepřímou spotřební
daní, která se v zásadě použije v členských státech, v nichž došlo ke spotřebě, aby bylo zamezeno případnému dvojímu zdanění
vyvážených výrobků. Vedlejší účastník uvedl, že článek 91 ES povoluje osvobození od vnitrostátní daně v případě vývozu za
předpokladu, že osvobozená částka nepřekročí částku zaplacené daně.
Toto odůvodnění opírající se o to, že AGL je nepřímou daní, musí být bráno v úvahu, neboť se na rozdíl od tvrzení žalobkyně
vztahuje k důvodům uvedeným Komisí v napadeném rozhodnutí, a nemůže být tedy považováno za dodatečné odůvodnění podané po
přijetí tohoto rozhodnutí. Důraz kladený na kontrolu použití dotyčných materiálů jako kameniva totiž naznačuje, že Komise
v napadeném rozhodnutí poukázala na skutečnost, že dotčené opatření je nepřímou daní postihující samotné výrobky, a nikoli
podniky.
V projednávaném případě je nutno konstatovat, že AGL, která se na rozdíl od analýzy žalobkyně použije na uvádění kameniva
na trh, a postihuje tedy výrobky a nikoli příjmy výrobců, je nepřímou daní, jež se řídí zásadou zdanění v zemi určení v souladu
s článkem 91 ES.
Podle judikatury se přitom na specifické daňové opatření, které je odůvodněno vnitřní logikou daňového systému, čl. 87 odst. 1 ES
nevztahuje (výše uvedené rozsudky Diputación Foral de Álava a další v. Komise, bod 164, a Diputación Foral de Guipúzcoa a další
v. Komise, bod 61).
V projednávaném případě tedy na osvobození vývozů od daně nelze nahlížet tak, že poskytuje selektivní výhodu vývozcům, neboť
je odůvodněno tím, že AGL má povahu nepřímé daně. Dotyčný členský stát je totiž oprávněn upřednostnit úvahy spojené se strukturou
dotčeného daňového režimu oproti sledovaným environmentálním cílům. Okolnost tvrzená žalobkyní, že ostatní členské státy se
rozhodly pro jinou volbu, není relevantní.
Z toho plyne, že se Komise nedopustila zjevně nesprávného posouzení, když v napadeném rozhodnutí konstatovala, že osvobození
vývozů od daně není státní podporou.
Pokud jde mimoto o odůvodnění napadeného rozhodnutí, Komise, opírajíc se o strukturu AGL, z právního hlediska dostatečně odůvodnila
zamítnutí vytýkaných skutečností uvedených žalobkyní v její stížnosti, pokud jde o selektivní výhodu, jež měla být údajně
poskytnuta vývozcům z důvodu osvobození vývozů od daně.
Z výše uvedených důvodů musejí být žalobní důvody vycházející z porušení čl. 87 odst. 1 ES a nedostatku odůvodnění zamítnuty.

K žalobnímu důvodu vycházejícímu z porušení povinnosti zahájit formální vyšetřovací řízení
Argumenty účastníků řízení
Žalobkyně tvrdí, že tvrzený nesoulad ve vymezení rozsahu působnosti AGL nevyhnutelně vede k závěru, že kvalifikace AGL byla
spojena se značnými obtížemi. Tyto obtíže byly rovněž potvrzeny významnou argumentací, jíž se věnoval High Court of Justice
ve svém výše uvedeném rozsudku ze dne 19. dubna 2002, jakož i prohlášeními orgánů Spojeného království, podle nichž rozsah
působnosti AGL byl určen tak, aby chránil mezinárodní konkurenceschopnost odvětví osvobozených od daně. Krom toho osvobození
břidlice, jakož i vývozů, bylo v rozporu se zásadou „znečišťovatel platí“. Komise ostatně ve své žalobní odpovědi sama přiznala,
že kvalifikace AGL ve vztahu k čl. 87 odst. 1 ES byla spojena s řadou komplexních otázek, zejména pokud jde o vymezení dotčeného
trhu.
Konzultační dokument zveřejněný dne 9. prosince 2002 orgány Spojeného království navíc dokazuje, že tyto orgány zaznamenaly
obtíže, pokud jde o soulad rozsahu působnosti AGL se sledovanými environmentálními cíli.
Krom toho skutečnost, že se Komise ve své žalobní odpovědi dovolává zájmu dotyčného členského státu na rychlém získání rozhodnutí,
jakož i nebezpečí nefunkčnosti kontrolního systému státních podpor, prokazuje, že se Komise opírala o jiná kritéria než o kritéria
týkající se „značných obtíží“.
I kdyby napadené rozhodnutí nebylo postiženo vadou spočívající ve zjevně nesprávném posouzení, což žalobkyně zpochybňuje,
je toto rozhodnutí za těchto okolností postiženo vadou spočívající v porušení čl. 88 odst. 3 ES, který Komisi ukládá zahájit
formální vyšetřovací řízení.
Komise namítá, že bylo jasné, že AGL je mimořádnou daňovou zátěží, na niž se nevztahují pravidla týkající se státních podpor,
že vyloučení substitutů z kategorie přírodního kameniva je odůvodněno povahou a obecnou systematikou systému a že obvyklý
mechanismus, který se použije na nepřímé spotřební daně, nespadá do oblasti státních podpor.
Vedlejší účastník upřesňuje, že cílem konzultace týkající se kameniva pocházejícího z odpadů, která se konala dne 9. prosince
2002, bylo shromáždění informací týkajících se kameniva za účelem přezkoumání, zda je namístě osvobodit je od daně a zda je
takové osvobození pro průmysl přínosné a může být učiněno bez nadměrné zátěže pro podniky a bez nebezpečí zneužití. Konzultační
dokument, jehož se žalobkyně dovolává, nesvědčí o tom, že by nakládání s odpady bylo neslučitelné s cíli daně.
Závěry Soudu
Nejprve je třeba zkoumat argument Komise, podle něhož jí na rozdíl od tvrzení žalobkyně opírajícího se o judikaturu před vstupem
nařízení č. 659/1999 v platnost v dubnu 1999, existence značných obtíží při posouzení opatření podpory neukládá povinnost
zahájit formální vyšetřovací řízení. Komise zejména uplatňuje, že v případě neoznámené podpory je oprávněna si bez zahájení
řízení upraveného v čl. 88 odst. 2 ES předem vyžádat nezbytné informace od dotyčného členského státu podle čl. 10 odst. 2
nařízení č. 659/1999.
V projednávaném případě Soud poukazuje na to, že sporné opatření státu bylo oznámeno pouze v rozsahu, v němž upravovalo osvobození
ve prospěch Severního Irska, a nikoli pokud se jednalo o vymezení rozsahu působnosti AGL, která je v projednávaném případě
jediná dotčená.
V tomto ohledu je třeba zdůraznit, že povinnost Komise zkoumat předem případnou protiprávní podporu společně s dotyčným členským
státem, s tím, že si od něj v případě nutnosti vyžádá informace (rozsudek Soudního dvora ze dne 10. května 2005, Itálie v. Komise,
C‑400/99, Sb. rozh. s. I‑3657, body 29 a 30), nemůže tento orgán zprostit jeho povinnosti zahájit formální vyšetřovací řízení
zejména tehdy, pokud se ve světle získaných informací musí nadále vypořádat se značnými obtížemi spojenými s posouzením dotčeného
opatření. Taková povinnost totiž vyplývá přímo z čl. 88 odst. 3 ES, jak je vykládán judikaturou, a je ostatně výslovně potvrzena
ustanoveními čl. 4 odst. 4 ve spojení s čl. 13 odst. 1 nařízení č. 659/1999, pokud Komise po skončení předběžného šetření
konstatuje, že protiprávní opatření vznáší pochybnosti ohledně své slučitelnosti (rozsudek Soudu ze dne 30. dubna 2002, Government
of Gibraltar v. Komise, T‑195/01 a T‑207/01, Recueil, s. II‑2309, body 69 a 72).
Podle ustálené judikatury je totiž postup na základě čl. 88 odst. 2 ES nevyhnutelný, pokud Komise zaznamená závažné obtíže
při posouzení, zda je podpora slučitelná se společným trhem. Komise se tedy může pro vydání příznivého rozhodnutí o státním
opatření omezit na předběžnou fázi podle čl. 88 odst. 3 pouze tehdy, pokud byla po prvním šetření přesvědčena, že toto opatření
buď není podporou ve smyslu čl. 87 odst. 1 ES, nebo, pokud je toto opatření kvalifikováno jako podpora, že je slučitelné se
společným trhem. Pokud naproti tomu Komise po tomto prvním šetření nabude opačného přesvědčení, nebo pokud jí neumožní překonat
veškeré obtíže, jež vyvstaly při posuzování slučitelnosti dotčeného opatření se společným trhem, je Komise povinna vyžádat
si veškerá nezbytná stanoviska a zahájit za tímto účelem řízení podle čl. 88 odst. 2 ES (výše uvedené rozsudky Matra v. Komise,
bod 33, a Komise v. Sytraval a Brink’s France, bod 39; rozsudky Soudu ze dne 10. května 2000, SIC v. Komise, T‑46/97, Recueil,
s. II‑2125, bod 71, a ze dne 15. března 2001, Prayon-Rupel v. Komise, T‑73/98, Recueil, s. II‑867, bod 42).
Tato povinnost zahájit formální vyšetřovací řízení je dána zejména tehdy, pokud Komise poté, co provedla na základě informací
předaných dotyčným členským státem dostatečný přezkum sporného státního opatření, má nadále pochybnosti o existenci prvků
podpory ve smyslu čl. 87 odst. 1 ES, jakož i o jeho slučitelnosti se společným trhem (výše uvedený rozsudek ze dne 10. května
2005, Itálie v. Komise, body 47 a 48).
V projednávaném případě je namístě uvést, že na rozdíl od tvrzení žalobkyně neumožňuje okolnost, že Komise přihlédla k zájmu
dotyčného členského státu na rychlém získání rozhodnutí, sama o sobě předpokládat, že se tento orgán za účelem rozhodnutí
o nezahájení formálního vyšetřovacího řízení opíral o jiná kritéria, než jsou kritéria týkající se neexistence značných obtíží
při posouzení.
Pokud jde o konzultační dokument ze dne 9. prosince 2002, který byl vydán po přijetí napadeného rozhodnutí, nemůže být tento
dokument zohledněn za účelem posouzení legality tohoto rozhodnutí. Podle ustálené judikatury totiž mohou v rámci žaloby na
neplatnost být komplexní posouzení uskutečňovaná Komisí zkoumána pouze na základě skutečností, které měla k dispozici v okamžiku,
kdy tato posouzení uskutečňovala (rozsudky Soudu ze dne 6. října 1999, Kneissl Dachstein v. Komise, T‑110/97, Recueil, s. II‑2881,
bod 47, a Salomon v. Komise, T‑123/97, Recueil, s. II‑2925, bod 48).
Z toho plyne, že pouze argumenty, jichž se žalobkyně užitečně dovolává na podporu projednávaného žalobního důvodu a které
se týkají tvrzeného nesouladu ve vymezení působnosti AGL, potvrzují argumenty, jež uvedla v rámci žalobního důvodu vycházejícího
z porušení čl. 87 odst. 1 ES.
Jak přitom Soud již rozhodl, vymezení věcné působnosti takové ekologické daně, jako je AGL, spadá do pravomoci dotyčného členského
státu, který může svobodně stanovit své priority v oblasti environmentální politiky (viz body 115 a 116 výše). V tomto kontextu
z výše uvedených úvah vyplývá (viz body 139 a 140 výše), že se Komise mohla domnívat, aniž by se dopustila zjevně nesprávného
posouzení, že neexistují žádné pochybnosti o tom, že vymezení věcné působnosti AGL neobsahuje prvek státní podpory. Krom toho
osvobození vývozů mohlo být nesporně odůvodněno povahou AGL jako nepřímé daně (viz body 151 a 153 výše). Za těchto podmínek
ani z úvah obsažených v rozsudku High Court of Justice ze dne 19. dubna 2002, ani z prohlášení vedlejšího účastníka ohledně
vysvětlení jeho volby nepodrobit některé materiály AGL ve snaze o zachování mezinárodní konkurenceschopnosti dotyčných odvětví,
ani z tvrzené složitosti vymezení dotyčného trhu, jichž se dovolává žalobkyně, není zřejmá existence značných obtíží, pokud
jde o kvalifikaci AGL s ohledem na kritérium selektivity.
Za těchto podmínek je nutno konstatovat, že Komise nepřekročila meze své posuzovací pravomoci, když se domnívala, že přezkum
uskutečněný s ohledem na čl. 87 odst. 1 ES a týkající se jak vymezení věcné působnosti AGL, tak osvobození vývozů od daně,
nepředstavuje značnou obtíž, na jejímž základě by Komise byla povinna zahájit formální vyšetřovací řízení.
Z toho plyne, že žalobní důvod vycházející z porušení povinnosti zahájit formální vyšetřovací řízení musí být zamítnut.

K žalobnímu důvodu vycházejícímu z porušení povinností Komise při předběžném šetření
Argumenty účastníků řízení
Žalobkyně tvrdí, že Komise neprovedla pečlivý a nestranný přezkum její stížnosti. Komise podle žalobkyně ostatně v žalobní
odpovědi připustila, že napadené rozhodnutí přijala na žádost vedlejšího účastníka rychle.
Komise mimoto v napadeném rozhodnutí dostatečně nevyložila důvody pro zamítnutí její stížnosti. Nezabývala se nesoulady, na
které jasně poukázala žalobkyně ve své stížnosti, jako je zdanění sekundárních materiálů vzešlých z výroby nezdaněného vápence
a nezdanění břidlice těžené za účelem jejího použití jako kamenivo. Pokud jde krom toho o vývozy, napadené rozhodnutí podle
žalobkyně nezkoumá otázku osvobození vývozů materiálů nízké kvality od daně.
Komise tuto argumentaci odmítá. Namítá, že všechny otázky vznesené v této stížnosti, které jsou ostatně totožné s otázkami
uvedenými v první stížnosti, byly v napadeném rozhodnutí zkoumány. Samotný časový průběh vysvětluje neuvedení stížnosti žalobkyně
v bodě 3 odůvodnění napadeného rozhodnutí, který odkazuje na první stížnost.
Závěry Soudu
Podle ustálené judikatury je Komise v případě, že jí třetí zúčastněné osoby předloží stížnosti týkající se státních opatření,
která nebyla oznámena v souladu s čl. 88 odst. 3 ES, povinna v zájmu řádného uplatňování základních pravidel Smlouvy týkajících
se státních podpor provést v rámci předběžného šetření pečlivé a nestranné posouzení těchto stížností (výše uvedené rozsudky
Komise v. Sytraval a Brink’s France, bod 62, a SIC v. Komise, bod 105).
V projednávaném případě žalobkyně neuvádí žádnou závažnou okolnost, která by umožňovala předpokládat, že Komise neprovedla
dostatečné přezkoumání spisu. Z písemností uložených ve spise naopak vyplývá, že tento orgán vyzval orgány Spojeného království,
aby se vyjádřily k hlavním vytýkaným skutečnostem obsaženým ve stížnosti žalobkyně, a že je požádala o doplňující informace,
které byly podány ve výše uvedeném dopise ze dne 19. února 2002. V tomto kontextu a při neexistenci jakékoli další indicie
nelze pouze na základě okolnosti, že napadené rozhodnutí bylo přijato rychle, dospět k závěru, že spis byl přezkoumán nedostatečně.
Krom toho je třeba podotknout, že Komise sdělila napadené rozhodnutí určené dotyčnému členskému státu žalobkyni v souladu
se zásadou řádné správy. Toto rozhodnutí přitom dostatečně uvádí důvody pro zamítnutí vytýkaných skutečností vylíčených ve
stížnosti žalobkyně, jak již bylo rozhodnuto (viz body 144, 145 a 155 výše).
Z toho plyne, že žalobní důvod vycházející z porušení povinností Komise při předběžném šetření musí být zamítnut.
Na základě všech těchto důvodů musí být žaloba zamítnuta v plném rozsahu.

K nákladům řízení
Podle čl. 87 odst. 2 jednacího řádu se účastníku řízení, který neměl úspěch ve věci, uloží náhrada nákladů řízení, pokud to
účastník řízení, který měl ve věci úspěch, požadoval. Vzhledem k tomu, že Komise požadovala náhradu nákladů řízení a žalobkyně
neměla ve věci úspěch, je namístě posledně uvedené uložit náhradu nákladů řízení.
Podle čl. 87 odst. 4 prvního pododstavce nesou členské státy, které vstoupily do řízení jako vedlejší účastníci, vlastní náklady
řízení. Z toho plyne, že Spojené království Velké Británie a Severního Irska ponese vlastní náklady řízení.
Z těchto důvodů
SOUD (druhý rozšířený senát)
rozhodl takto:
1)
Žaloba se zamítá.
2)
Žalobkyně ponese vedle vlastních nákladů řízení náklady řízení vynaložené Komisí.
3)
Vedlejší účastník ponese vlastní náklady řízení.
Pirrung
Meij
Forwood
Pelikánová

Papasavvas
Takto vyhlášeno na veřejném zasedání v Lucemburku dne 13. září 2006.
Vedoucí soudní kanceláře

Předseda
E. Coulon

J. Pirrung
Obsah
Skutkový základ sporu
Finance Act 2001
Správní řízení a řízení před vnitrostátním soudem
Napadené rozhodnutí
Řízení
Návrhová žádání účastníků řízení
K přípustnosti
Argumenty účastníků řízení
Závěry Soudu
K věci samé
K žalobním důvodům vycházejícím z porušení čl. 87 odst. 1 ES a nedostatku odůvodnění
Argumenty účastníků řízení
Závěry Soudu
– Věcný rozsah působnosti AGL
– Osvobození vývozů od daně
K žalobnímu důvodu vycházejícímu z porušení povinnosti zahájit formální vyšetřovací řízení
Argumenty účastníků řízení
Závěry Soudu
K žalobnímu důvodu vycházejícímu z porušení povinností Komise při předběžném šetření
Argumenty účastníků řízení
Závěry Soudu
K nákladům řízení
*
Jednací jazyk: angličtina.