CELEX: 62002CJ0346
Pojištění
Třetí směrnice ,neživotní pojištění"
Systém bonus-malus

Svou žalobou se Komise Evropských společenství domáhá, aby Soudní dvůr určil, že Lucemburské velkovévodství tím, že zavedlo
a ponechalo v platnosti systém bonus‑malus, který má automatický a závazný dopad na sazby a vztahuje se na všechny smlouvy
o pojištění motorových vozidel uzavřené na lucemburském území fyzickými osobami bez rozlišení mezi pojišťovacími společnostmi
se sídlem v Lucembursku a pojišťovnami provozujícími tam svou činnost prostřednictvím poboček nebo na základě poskytování
služeb, v rozporu se zásadou svobody sazeb a odstranění předchozích či soustavných kontrol sazeb a smluv, stanovenou v čl.
6 odst. 3 a v článcích 29 a 39 Směrnice Rady 92/49/EHS ze dne 18. června 1992 o koordinaci právních a správních předpisů týkajících
se přímého pojištění jiného než životního a o změně směrnic 73/239/EHS a 88/357/EHS (třetí směrnice o neživotním pojištění)
(Úř. věst. L 228, s. 1; Zvl. vyd. 06/01, s. 346), nesplnilo povinnosti, které pro něj vyplývají z výše uvedené směrnice.

Právní rámec

Právní úprava Společenství
Článek 6 hlavy II, nazvané „Přístup k pojišťovací činnosti“, směrnice 92/49 stanoví:
„Článek 8 směrnice 73/239/EHS se nahrazuje tímto:
,Článek 8
[…]
3.      Žádné ustanovení této směrnice nebrání členským státům v tom, aby zachovaly nebo přijímaly právní a správní předpisy požadující
schválení zakladatelské smlouvy a stanov nebo jakýchkoli jiných dokumentů, které jsou nezbytné pro běžné provádění dozoru.
Členské státy však nepřijmou předpisy, které by požadovaly předchozí souhlas nebo soustavné oznamování všeobecných nebo zvláštních
pojistných podmínek, sazeb pojistného, tiskopisů a jiných písemností, které pojišťovna hodlá používat při svém styku s pojistníky.
Členské státy smějí zachovat nebo přijímat nové předpisy o předchozím oznamování nebo schvalování  zamýšleného zvýšení pojistných
sazeb pouze jako součást obecného systému kontroly cen.
[…]‘“
Článek 29 hlavy III, nazvané „Harmonizace podmínek pro provozování pojištění“, směrnice 92/49 zní:
„Členské státy však nepřijmou předpisy vyžadující předchozí schválení nebo soustavné oznamování všeobecných nebo zvláštních
pojistných podmínek, sazebníků pojistného, formulářů a jiných tiskopisů, které pojišťovna hodlá používat při svém styku s
pojistníky. Mohou pouze požadovat nesoustavné oznamování uvedených pojistných podmínek a jiných dokladů pro účely ověření
dodržování vnitrostátních předpisů, které se týkají pojistných smluv, a tento požadavek nesmí představovat předběžnou podmínku
pro výkon činnosti pojišťovny.
Členské státy nesmějí ponechat v platnosti ani přijímat nové předpisy o předběžném oznamování nebo schvalování zamýšleného
zvýšení pojistných sazeb s výjimkou případů, kdy je to součástí obecného systému kontroly cen.“
Článek 39 odst. 2 a 3 hlavy IV, nazvané „Ustanovení o právu usazování a o volném pohybu služeb“, směrnice 92/49 stanoví:
„2.      Členský stát pobočky nebo členský stát, ve kterém jsou poskytovány služby, nesmí přijímat předpisy vyžadující předchozí schválení
nebo soustavné oznamování všeobecných nebo zvláštních pojistných podmínek, sazeb pojistného, tiskopisů a jiných písemností,
které pojišťovna hodlá používat při svém styku s pojistníky. Může od pojišťovny, která hodlá vykonávat na jeho území pojišťovací
činnost v rámci práva usazování nebo volného pohybu služeb, požadovat pouze nesoustavné oznamování těchto podmínek a jiných
písemností pro účely ověření toho, že jsou dodržovány vnitrostátní předpisy, přičemž tento požadavek nesmí zakládat předběžnou
podmínku pro to, aby pojišťovna mohla vykonávat svou činnost.
3.      Členský stát pobočky nebo členský stát, ve kterém jsou poskytovány služby, mohou zachovat nebo zavádět předběžné oznamování
nebo schvalování zamýšleného zvýšení pojistných sazeb pouze jako součást obecného systému kontroly cen.“

Vnitrostátní právní úprava
Velkovévodské nařízení ze dne 20. prosince 1994 přijaté k provedení článku 17 odst. 2 a 3 zákona ze dne 7. dubna  1976, v novelizovaném
znění, o pojištění občanskoprávní odpovědnosti z provozu motorových vozidel a o stanovení podmínek pro smlouvy o pojištění
občanskoprávní odpovědnosti z provozu motorových vozidel (
Mémorial
A 1994, s. 2776, dále jen „nařízení“), zavedlo do vnitrostátní právní úpravy kromě jiného systém určování výše plateb pojistného,
na základě kterého mají pojištění po několika letech řízení bez nehody nárok na snížení částky svého pojistného, zatímco v důsledku
způsobení pojistné události je jim předepsána zvýšená částka pojistného.
Podle ustanovení článku 3 nařízení:
„Pojistné smlouvy nesmějí obsahovat ujednání, jejichž předmětem nebo účinkem je:
[…]
5.      zabránit tomu, aby se ve smlouvě použila stupnice bonus‑malus, jak je stanovena v článcích 7 a 8 níže.“
Článek 7 nařízení stanoví povinné požadavky, které se použijí na všechny smlouvy o pojištění občanskoprávní odpovědnosti uzavřené
fyzickou osobou týkající se motorových vozidel, která jsou obvykle provozována v Lucembursku.
Dle tohoto systému je nový pojistník zařazen do stupně 11 stupnice bonus-malus (0% bonus). Pokud nedojde k pojistné události
v průběhu pozorovací lhůty, dochází ke snížení o jeden stupeň. Stupnice bonus‑malus končí stupněm „– 3“, což je úroveň, na
níž pojistník platí pouze 45 % částky základního pojistného.
Každá pojistná událost v referenční době oproti tomu způsobuje zvýšení o tři stupně. Nejvyšším stupněm na stupnici bonus‑malus
je stupeň 22, kdy pojistník platí částku odpovídající 250 % základního pojistného.
Povinná stupnice bonus-malus se uplatňuje pouze u smluv uzavřených fyzickými osobami. Krom toho se systém bonus‑malus vztahuje
pouze na pojistné týkající se pojištění občanskoprávní odpovědnosti. Ostatní složky celkového pojistného při pojištění motorových
vozidel, jako jsou pojistná rizika rozbití skel, krádeže, požáru, jakož i právní ochrana, tomuto systému nepodléhají.

Postup před zahájením soudního řízení
Dne 25. července 2001 zaslala Komise Lucemburskému velkovévodství dopisem výzvu, ve které měla za to, že systém určování výše
pojistného porušuje některá ustanovení směrnice 92/49, a to zejména její čl. 6 odst. 3 a články 29 a 39.
Jelikož výše uvedená výzva zůstala bez odpovědi, Komise dne 20. prosince 2001 zaslala Lucemburskému velkovévodství odůvodněné
stanovisko, ve kterém vyzvala tento členský stát k přijetí opatření nezbytných k dosažení souladu s tímto stanoviskem, a to
ve lhůtě dvou měsíců od jeho oznámení.
Vláda Lucemburského velkovévodství odpověděla na uvedené odůvodněné stanovisko dopisem ze dne 6. března 2002. Uplatňovala,
že i za předpokladu, že svoboda sazeb je zásadou zavedenou směrnicí 92/49, bylo určování základní sazby ponecháno volnému
uvážení pojišťovacích společností. Ve své odpovědi rovněž zdůraznila, že systém bonus‑malus přispívá k ochraně spotřebitelů
a předcházení dopravním nehodám.
Komise měla za to, že opatření nezbytná k dosažení souladu s povinnostmi vyplývajícími ze směrnice 92/49 nebyla lucemburskými
orgány učiněna, a rozhodla se podat tuto žalobu.

K věci samé

Tvrzení účastníků řízení
Komise se domnívá, že lucemburský systém bonus-malus je na jedné straně v rozporu se zásadou svobody sazeb vyplývající z ustanovení
směrnice 92/49, která členským státům zakazuje požadovat oznamování, předchozí schválení anebo soustavné sdělování sazeb pojistného
anebo jejich zvýšení, které pojišťovací společnost zamýšlí uplatňovat na území těchto států, a na druhé straně je v rozporu
s účelem té samé směrnice, kterým je realizace volného poskytování pojišťovacích produktů na území Společenství. Domnívá se,
že její výklad je potvrzen rozsudky Soudního dvora ze dne 11. května 2000, Komise v. Francie (C‑296/98, Recueil, s. I‑3025),
a ze dne 25. února 2003, Komise v. Itálie (C‑59/01, Recueil, s. I‑1759).
Komise nezpochybňuje, že členské státy mohou zavést stupnici, která zohledňuje nehodovost pojištěných, nebo dokonce jednotný
systém bonus‑malus. Takové režimy jsou nicméně podle Komise v rozporu se směrnicí 92/49, pokud mají automatický dopad na sazby
pojistného, jako v případě lucemburského systému bonus‑malus.
Komise připouští, že určení částky základního pojistného pojišťovnami je v Lucembursku v zásadě volné. Nicméně má za to, že
za účelem dodržování zásady svobody sazeb musí být nejenom základní pojistné, ale rovněž i ostatní složky pojistného určovány
pojišťovnami volně.
Pokud by totiž pojišťovny nemohly upravovat pojistné s ohledem na tak zásadní kritérium, jako je nehodovost pojištěného, jinak
než podle předem určených předpisů, mohla by svoboda sazeb zůstat z převážné části fiktivní. To platí tím spíše, že předepsané
úpravy nemají okrajový účinek na částku pojistného, ale mohou ji více než zdvojnásobit.
S odkazem na bod 29 výše uvedeného rozsudku Komise v. Itálie lucemburská vláda tvrdí, že nařízení je v souladu se zásadou
svobody sazeb, protože neukládá, ani aby pojišťovací společnosti oznamovaly své sazby pojistného před jejich uplatňováním
orgánu dozoru anebo kontroly, ani aby takový orgán byl povinen schválit tyto sazby před jejich použitím.
Uvedená vláda uplatňuje, že systém bonus-malus umožňuje upravovat pojistné podle předchozího škodního průběhu u pojistníka
a podle počtu pojistných událostí, za které nese pojištěný odpovědnost. Jedná se o systém individualizace pojistného
a posteriori
dotýkající se pouze změny pojistného. Naproti tomu tento systém ponechává pojišťovnám úplnou volnost určit všechny složky
sazebníku pojištění motorových vozidel.

Závěry Soudního dvora
Jak již Soudní dvůr připomněl v bodě 29 výše uvedeného rozsudku Komise v. Itálie, zákonodárce Společenství měl v úmyslu zaručit
zásadu svobody sazeb v odvětví neživotního pojištění včetně povinných pojištění, jako je pojištění občanskoprávní odpovědnosti
z provozu motorových vozidel. Tato zásada, jak Soudní dvůr upřesnil v bodě 29 výše uvedeného rozsudku, s sebou nese zákaz
jakéhokoli režimu předchozího nebo soustavného oznamování a schvalování sazeb pojistného, které pojišťovací společnost zamýšlí
použít ve vztazích s pojistníky. Jediná výjimka z této zásady připuštěná směrnicí 92/49 se týká předchozího oznámení a schválení
„zvýšení sazeb“ v rámci „obecného systému kontroly cen“.
Ve výše uvedeném rozsudku Komise v. Itálie měl Soudní dvůr za to, že systém zmrazení cen, který měl vliv jak na určování,
tak na vývoj sazeb v rámci smluv o pojištění občanskoprávní odpovědnosti z provozu motorových vozidel týkajících se pojistného
rizika na italském území, byl v rozporu se zásadou svobody sazeb (výše uvedený rozsudek Komise v. Itálie, body 32 a 48).
Lucemburský systém bonus-malus, který je předmětem této žaloby, má, co se týče jeho dopadu na sazby pojišťovacích společností,
jinou povahu než italské předpisy dotčené ve výše uvedeném rozsudku Komise v. Itálie. Tento systém skutečně obnáší dopady
na vývoj pojistného. Nicméně jeho výsledkem není přímé určování sazeb státem, jelikož pojišťovacím společnostem je ponechána
volnost určování výše základního pojistného. Za těchto podmínek není možné stavět lucemburský systém bonus-malus na roveň
systému schvalování sazeb v rozporu se zásadou svobody sazeb, tak jak ji Soudní dvůr vymezil v bodě 29 výše uvedeného rozsudku
Komise v. Itálie.
Pokud zákonodárce Společenství neprojeví v tomto směru jasnou vůli, není možné vycházet z právní domněnky úplné harmonizace
oblasti sazeb neživotního pojištění vylučující veškerá vnitrostátní opatření, která mohou mít dopad na sazby.
Z toho vyplývá, že není možné přijmout argumentaci, na níž je založená žaloba Komise a která spočívá v tvrzení, že bez ohledu
na skutečnost, že základní pojistné může být určeno zcela volně, je lucemburský systém bonus‑malus v rozporu se zásadou svobody
sazeb pouze z toho důvodu, že má dopady na vývoj tohoto pojistného.
Komise krom toho netvrdí, že by tento systém znamenal zavedení  požadavku předchozího nebo soustavného oznamování sazeb, které
pojišťovací společnost zamýšlí používat ve vztazích s pojistníky anebo systému schvalování takových sazeb.
Z toho plyne, že Komise neprokázala, že by zavedením a ponecháním v platnosti systému bonus‑malus Lucemburské velkovévodství
porušovalo zásadu svobody sazeb a odstranění předchozích či soustavných kontrol sazeb a pojistných smluv, stanovenou v článcích
6, 29 a 39 směrnice 92/49.
Vzhledem k tomu, že Komise omezila předmět odůvodněného stanoviska a této žaloby na samotné určení porušení zásady svobody
sazeb a odstranění předchozích anebo soustavných kontrol sazeb a pojistných smluv, tak jak tato zásada vyplývá z ustanovení
uvedených v předchozím bodě, je tedy namístě tuto žalobu zamítnout.

K nákladům řízení
Podle článku 69 odst. 2 jednacího řádu bude účastníku řízení, který byl ve sporu neúspěšný, uložena náhrada nákladů řízení,
pokud účastník, který byl ve sporu úspěšný, náhradu nákladů ve svém návrhu požadoval. Vzhledem k tomu, že Lucemburské velkovévodství
požadovalo náhradu nákladů řízení ve svém návrhu a Komise byla ve sporu neúspěšná, je namístě jí uložit náhradu nákladů řízení.
Z těchto důvodů Soudní dvůr (velký senát) rozhodl takto:
1)
Žaloba se zamítá.
2)
Komisi Evropských společenství se ukládá náhrada nákladů řízení.
Podpisy.
*
Jednací jazyk:  francouzština.