CELEX: 62008TJ0069
Sbližování právních předpisů
Směrnice 2001/18/ES
Vnitrostátní předpisy odchylující se od harmonizačního opatření
Zamítavé rozhodnutí Komise
Neoznámení ve lhůtě šesti měsíců stanovené v čl. 95 odst. 6 prvním pododstavci ES

Právní rámec
Článek 100a Smlouvy o ES (po změně článek 95 ES), ve svém čtvrtém odstavci stanovil:
„Přijme-li Rada kvalifikovanou většinou harmonizační opatření a členský stát považuje za nezbytné použít vnitrostátní předpisy,
které jsou oprávněné ze závažných důvodů uvedených v článku 36 [Smlouvy o ES, po změně článek 30 ES] nebo vnitrostátní předpisy
týkající se ochrany pracovního prostředí nebo životního prostředí, oznámí je Komisi.
Komise dotyčná ustanovení potvrdí poté, co si ověří, že neslouží ke svévolné diskriminaci nebo skrytému omezení obchodu mezi
členskými státy.
Odchylně od postupu uvedeného v článcích 169 a 170 [Smlouvy o ES, po změně články 226 ES a 227 ES], se může Komise nebo kterýkoli
členský stát obrátit přímo na Soudní dvůr, pokud se domnívá, že jiný členský stát zneužívá pravomoci stanovené v tomto článku.“
Amsterodamská smlouva, která vstoupila v platnost dne 1. května 1999, podstatně změnila znění článku 100a Smlouvy o ES. Článek
95 ES stanoví:
„1. Odchylně od článku 94 [ES] a není-li v této smlouvě stanoveno jinak, použijí se k dosažení cílů uvedených v článku 14
[ES] následující ustanovení. Rada postupem podle článku 251 [ES] po konzultaci s Hospodářským a sociálním výborem přijímá
opatření ke sbližování ustanovení právních a správních předpisů členských států, jejichž účelem je vytvoření a fungování vnitřního
trhu.
2. Odstavec 1 se nevztahuje na ustanovení o daních, ustanovení týkající se volného pohybu osob, ani na ustanovení týkající
se práv a zájmů zaměstnanců.
3. Komise bude ve svých návrzích podle odstavce 1 týkajících se zdraví, bezpečnosti, ochrany životního prostředí a ochrany
spotřebitele vycházet z vysoké úrovně ochrany a přihlédne přitom zejména k novému vývoji založenému na vědeckých poznatcích.
V rámci svých pravomocí usilují o tento cíl též Evropský parlament a Rada.
4. Pokládá-li členský stát poté, co Rada nebo Komise přijaly harmonizační opatření, za nezbytné ponechat si vlastní vnitrostátní
předpisy ze závažných důvodů uvedených v článku 30 [ES] nebo vnitrostátní předpisy týkající se ochrany životního nebo pracovního
prostředí, oznámí je Komisi spolu s důvody pro jejich ponechání.
5. Aniž je dotčen odstavec 4, pokládá-li členský stát poté, co Rada nebo Komise přijaly harmonizační opatření, za nezbytné
zavést vnitrostátní předpisy, opírající se o nové vědecké poznatky k ochraně životního prostředí nebo pracovního prostředí,
z důvodu zvláštního problému, který se objeví v tomto členském státě po přijetí harmonizačních opatření, oznámí zamýšlené
předpisy Komisi spolu s důvody pro jejich zavedení.
6. Komise do šesti měsíců po oznámení podle odstavců 4 a 5 dotyčné vnitrostátní právní předpisy schválí nebo zamítne poté,
co prověří, zda neslouží jako prostředek svévolné diskriminace nebo zastřeného omezování obchodu mezi členskými státy a nenarušují
fungování vnitřního trhu.
Nerozhodne-li Komise v této lhůtě, pokládají se vnitrostátní předpisy uvedené v odstavcích 4 a 5 za schválené.
Je-li to opodstatněné složitostí věci a neexistuje-li nebezpečí pro lidské zdraví, může Komise oznámit dotyčnému členskému
státu, že lhůta uvedená v tomto odstavci může být prodloužena o další lhůtu až šesti měsíců.“
Článek 254 ES stanoví:
„1. Nařízení, směrnice a rozhodnutí přijaté postupem podle článku 251 [ES] podepisuje předseda Evropského parlamentu a předseda
Rady a vyhlašují se v
Úředním věstníku Evropské unie
. Vstupují v platnost dnem, který je v nich stanoven, jinak dvacátým dnem po vyhlášení.
2. Nařízení Rady a Komise a směrnice těchto orgánů, které jsou určeny všem členským státům, se vyhlašují v
Úředním věstníku Evropské unie
. Vstupují v platnost dnem, který je v nich stanoven, jinak dvacátým dnem po vyhlášení.
3. Ostatní směrnice a rozhodnutí se oznamují těm, jimž jsou určeny, a nabývají účinku tímto oznámením.“

Skutkový základ sporu
Směrnice Evropského parlamentu a Rady 2001/18/ES ze dne 12. března 2001 o záměrném uvolňování geneticky modifikovaných organismů
do životního prostředí, kterou se mění směrnice Rady 90/220/EHS (Úř. věst. L 106, s. 1), byla přijata na základě článku 95 ES.
Cílem této směrnice je podle jejího článku 1 sblížit právní a správní předpisy členských států a chránit lidské zdraví a životní
prostředí jednak pro případy záměrného uvolňování geneticky modifikovaných organismů (dále jen „GMO“) do životního prostředí
z důvodů jiných, než je uvádění na trh Společenství, a jednak pro případy uvádění GMO nebo produktů s jejich obsahem na trh.
Dopisem ze dne 13. dubna 2007 oznámila Polská republika Komisi Evropských společenství podle čl. 95 odst. 5 ES články 111
a 172 polského návrhu zákona (dále jen „ návrh zákona“) týkající se GMO jakožto odchylky od ustanovení směrnice 2001/18/ES.
Odchylky uvedené v návrhu zákona byly následující:
–        povinnost uložená osobě, která žádá o povolení záměrného uvolňování GMO do životního prostředí, předložit písemná potvrzení
držitelů zemědělských hospodářství sousedících s místem záměrného uvolňování, že proti tomuto uvolňování nemají námitky, jakož
i potvrzení starosty obce nebo města o tom, že se v místním plánu územního rozvoje pamatuje na možnost záměrného uvolňování
s ohledem na potřebu ochrany místního prostředí, přírody a kulturní krajiny (čl. 111 odst. 2 body 5 a 6 návrhu zákona);
–        zákaz pěstování geneticky modifikovaných rostlin na státním území s výjimkou možnosti pěstování těchto rostlin v oblastech
zvláště k tomu určených ministrem odpovědným za zemědělství (článek 172 návrhu zákona).
Dopisem ze dne 9. července 2007 zaslaným stálému zastoupení Polské republiky při Evropské unii potvrdil generální sekretariát
Komise přijetí oznámení Polské republiky podle čl. 95 odst. 5 ES. V tomto dopise Komise zejména uvedla, že toto oznámení přezkoumá
ve lhůtě šesti měsíců počínaje 17. dubnem 2007, tedy prvním pracovním dnem následujícím po doručení žádosti Komisi, a že v souladu
s čl. 95 odst. 6 třetím pododstavcem ES může tuto lhůtu prodloužit o dalších šest měsíců, pokud to bude opodstatněné složitostí
věci a neexistuje-li nebezpečí pro lidské zdraví.
Dne 26. července 2007 zveřejnila Komise v
Úředním věstníku Evropské unie
oznámení, učiněné Polskou republikou v souladu s čl. 95 odst. 5 ES (Úř. věst. C 173, s. 8).
Dne 12. října 2007 přijala Komise zrychleným písemným postupem E/2254/2007 rozhodnutí K (2007) 4697, které podle čl. 95 odst. 6 ES
zamítlo odchylky od ustanovení směrnice 2001/18 oznámené Polskou republikou (dále jen „napadené rozhodnutí“).
Napadené rozhodnutí stanoví ve svém článku 1, že „[u]stanovení čl. 111 odst. 2 bodů 5 a 6 a článek 172 návrhu zákona […],
oznámené Polskem podle čl. 95 odst. 5 […] ES, se zamítají“.
Elektronickou poštou ze dne 12. listopadu 2007 Komise zaslala Polské republice kopii napadeného rozhodnutí. Tento dopis zněl
následovně:
„Vážená [paní], zasíláme rozhodnutí Komise týkající se polského oznámení ve znění přijatém a oznámeném Polské republice dne
12. října 2007 […]“
Elektronickou poštou ze dne 30. listopadu 2007 odpověděla Polská republika Komisi takto:
„Vážený [pane],
s ohledem na naše poslední kontakty (a Váš níže přiložený dopis), bych Vás chtěla požádat o informaci, zda Komise oficiálně
zaslala svou odpověď týkající se polského oznámení návrhu zákona o GMO polským orgánům. Dokumenty připojené k Vašemu poslednímu
dopisu můžeme považovat pouze za návrh rozhodnutí Komise (ze dne 11. října 2007), který byl předmětem písemného řízení Komise
v následující den.
Doufám, že jsme si oba vědomi toho, že v případě neexistence oficiální odpovědi Komise z toho vyplývají určité důsledky pro
další postup v souladu se Smlouvou.
Děkuji Vám za Vaši odpověď a za objasnění této otázky.“
Dne 4. prosince 2007 Komise oznámila podle článku 254 ES napadené rozhodnutí Polské republice.
Elektronickou poštou ze dne 5. prosince 2007 se Polská republika dotázala Komise, zda může obdržet potvrzení o tom, že napadené
rozhodnutí bylo skutečně přijato a oznámeno Polské republice. Komise odpověděla elektronickou poštou z téhož dne, že napadené
rozhodnutí bylo předchozího dne skutečně oznámeno.
Dopisem ze dne 20. prosince 2007, zaslaným zástupci stálého zástupce Polské republiky při Evropské unii, uvedl zástupce generálního
tajemníka Evropské komise zejména následující:
„Co se týče doručení návrhu zákona o geneticky modifikovaných organismech, došlého dne 13. dubna 2007, přijala Komise dne
12. října 2007 rozhodnutí zamítající tento návrh z důvodu nepředložení nových vědeckých důkazů v souladu s čl. 95 odst. 5 ES.
Z důvodu technické chyby nebyla informace Polsku doručena v den přijetí výše uvedeného rozhodnutí. Poté, co bylo zjištěno,
že informace nebyla příjemci doručena, zaslala Komise své rozhodnutí Polsku dne 4. prosince 2007 […]
Navzdory opožděnému informování žádá Komise Polsko, aby respektovalo výrok rozhodnutí přijatého ve lhůtě šesti měsíců stanovené
v čl. 95 odst. 6 ES a nepřijímalo žádné právní akty obsahující odchylky od ustanovení směrnice 2001/18. Dovolujeme si rovněž
připomenout, že se členské státy pro odůvodnění porušení určitých zásadních aspektů práva Společenství nemohou dovolávat formálních
důvodů ani narušovat fungování vnitřního trhu“.
Napadené rozhodnutí bylo zveřejněno v
Úředním věstníku Evropské unie
dne 19. ledna 2008 (Úř. věst. L 16, s. 17).
Během období od 12. října do 4. prosince 2007 nepřijala Polská republika návrh zákona.

Řízení a návrhová žádání účastníků řízení
Návrhem došlým kanceláři Tribunálu dne 12. února 2008 podala Polská republika tuto žalobu.
Podáními došlými kanceláři Tribunálu dne 14. května, 23. května, 26. května a 30. května 2008 požádaly Dánské království,
Česká republika, Řecká republika a Rakouská republika o vstup do řízení jako vedlejší účastníci na podporu návrhů Polské republiky.
Usnesením ze dne 4. července 2008 vyhověl předseda osmého senátu Tribunálu návrhům na vstoupení vedlejšího účastníka do řízení
uvedeným výše v bodě 19.
Dne 20. srpna a 17. září 2008 předložily Česká republika a Rakouská republika své spisy vedlejších účastníků. Hlavní účastníci
řízení předložili k uvedeným spisům svá vyjádření. Řecká republika spis vedlejšího účastníka nepředložila.
Podáním došlým kanceláři Tribunálu dne 12. března 2009 požádalo Dánské království o souhlas se zpětvzetím žádosti o vstup
do řízení jako vedlejší účastník.
Usnesením ze dne 20. dubna 2009 vyhověl předseda osmého senátu Tribunálu této žádosti.
Polská republika navrhuje, aby Tribunál:
–        zrušil napadené rozhodnutí;
–        uložil Komisi náhradu nákladů řízení.
Komise navrhuje, aby Tribunál:
–        zamítl žalobu;
–        uložil Polské republice náhradu nákladů řízení.
Česká republika navrhuje, aby Tribunál:
–        zrušil napadené rozhodnutí;
–        uložil Komisi náhradu nákladů řízení.
Rakouská republika navrhuje, aby Tribunál:
–        zrušil napadené rozhodnutí;
–        uložil Komisi náhradu nákladů řízení.
Na základě zprávy soudce zpravodaje rozhodl Tribunál (osmý senát) zahájit ústní část řízení a v rámci organizačních procesních
opatření stanovených v článku 64 svého jednacího řádu položil Komisi písemně otázku, na kterou Komise odpověděla ve stanovené
lhůtě.
Dopisy došlými kanceláři Tribunálu dne 3. srpna, 18. září a 2. října 2009 informovaly Rakouská republika, Řecká republika
a Česká republika Tribunál, že nebudou na jednání zastoupeny.
Řeči hlavních účastnic řízení a jejich odpovědi na otázky položené Tribunálem byly vyslechnuty na jednání konaném dne 28.
října 2009.

Právní otázky
Polská republika se na podporu své žaloby dovolává tří žalobních důvodů vycházejících z porušení čl. 95 odst. 6 ES ve spojení
s čl. 254 odst. 3 ES, z porušení podstatné procesní náležitosti a z porušení zásady právní jistoty.
Nejprve je třeba zkoumat první z těchto žalobních důvodů.
Argumenty účastníků řízení
Polská republika, podporovaná Českou republikou a Rakouskou republikou, uvádí, že byl porušen čl. 95 odst. 6 ES ve spojení
s čl. 254 odst. 3.
Polská republika v prvé řadě tvrdí, že lhůta stanovená čl. 95 odst. 6 ES je závaznou lhůtou, neboť hlavním materiálním účinkem
jejího uplynutí je, že se oznámené vnitrostátní právní předpisy považují za schválené.
Zaprvé představuje závazná povaha této lhůty vyjádření vůle členských států. Od vstupu Amsterodamské smlouvy v platnost byla
možnost přijmout vnitrostátní ustanovení obsahující odchylky od harmonizovaných opatření podmíněna schválením těchto ustanovení
Komisí. Mlčení Komise se nicméně považovalo za vyjádření implicitního souhlasu s přijetím vnitrostátních opatření.
Zadruhé byly závazná povaha této lhůty i schválení vnitrostátních ustanovení po jejím uplynutí rovněž potvrzeny Soudním dvorem
v jeho rozsudku ze dne 13. září 2007, Land Oberösterreich a Rakousko v. Komise (C‑439/05 P a C‑454/05 P, Sb. rozh. s. I‑7141,
body 40 a 41). Jelikož Komise neoznámila Polské republice rozhodnutí o schválení nebo zamítnutí vnitrostátních ustanovení
v šestiměsíční lhůtě stanovené v čl. 95 odst. 6 prvním pododstavci ES a neinformovala ji o případném prodloužení lhůty podle
čl. 95 odst. 6 třetího pododstavce ES, považují se tedy články 111 a 172 návrhu zákona od 14. října 2007 za schválené.
Zatřetí Polská republika uplatňuje argument, že i když čl. 95 odst. 6 ES výslovně uvádí povinnost oznámení vnitrostátních
ustanovení, aniž stanoví totéž i pro rozhodnutí Komise, zavádí čl. 254 odst. 3 ES takovou povinnost pro všechna rozhodnutí
Společenství, ale nikoli pro vnitrostátní ustanovení. Krom toho již soud Společenství použil výraz „přijetí rozhodnutí“ v širším
smyslu, tak aby označoval jak interní přijetí, tak i oznámení rozhodnutí (rozsudky Soudního dvora ze dne 18. června 2002,
Španělsko v. Komise, C‑398/00, Recueil, s. I‑5643, bod 34, a Land Oberösterreich a Rakousko v. Komise, bod 36 výše, bod 37).
V druhé řadě Polská republika, podporovaná Českou republikou a Rakouskou republikou, tvrdí, že pro účely nabytí účinnosti
rozhodnutí je rozhodující pouze oznámení rozhodnutí tomu, komu je určeno.
Zaprvé pouhé přijetí rozhodnutí nemá žádný právní účinek ve vztahu k těm, jimž je určeno. Naopak, rozhodnutí nabývá účinku
ve smyslu čl. 254 odst. 3 ES až v okamžiku jeho oznámení těm, jimž je určeno, tj. v okamžiku, kdy mají jeho adresáti možnost
seznámit se s jeho obsahem. V důsledku toho nemělo přijetí napadeného rozhodnutí dne 12. října 2007 vliv na dodržení šestiměsíční
lhůty stanovené v čl. 95 odst. 6 ES.
V projednávaném případě bylo napadené rozhodnutí oznámeno Polské republice dne 4. prosince 2007, tj. po uplynutí šestiměsíční
lhůty stanovené v čl. 95 odst. 6 ES. Dne 12. října 2007 nebylo Polské republice známo přijetí napadeného rozhodnutí ani jeho
obsah, neboť uvedené přijetí představovalo pouze vnitřní akt Komise. Z tohoto důvodu nemohlo mít napadené rozhodnutí žádný
právní účinek a nemohlo zabránit vstupu v platnost vnitrostátních ustanovení podle čl. 95 odst. 6 druhého pododstavce ES v okamžiku
uplynutí šestiměsíční lhůty stanovené v prvním pododstavci tohoto ustanovení.
Zadruhé bylo napadené rozhodnutí oznámeno dne 4. prosince 2007 na základě článku 254 ES, podle kterého rozhodnutí nabývají
účinku v okamžiku oznámení těm, jimž jsou určena.
A contrario
rozhodnutí nenabývají účinku před oznámením jejich adresátům. Tento výklad byl potvrzen Soudním dvorem v jeho rozsudku ze
dne 25. ledna 1979, Racke (98/78, Recueil, s. 69, bod 15), a následně upřesněn v rozsudku Španělsko v. Komise, uvedeném výše
v bodě 37.
Co se týče odkazu Komise na rozsudky Soudního dvora ze dne 14. července 1972, Imperial Chemical Industries v. Komise (48/69,
Recueil, s. 619); Geigy v. Komise (52/69, Recueil, s. 787), a ze dne 29. května 1974, König (185/73, Recueil, s. 607), Polská
republika tvrdí, že tyto věci se týkaly pochybení při oznámení nebo zveřejnění právních aktů Společenství. Žádná z těchto
věcí se však netýkala porušení čl. 95 odst. 6 ES nebo podobného ustanovení stanovujícího lhůtu k oznámení nebo zveřejnění
aktu a přiznávajícího uplynutí této lhůty „podstatný hmotněprávní účinek“. Výše uvedený rozsudek König se ovšem týkal lhůty
stanovené ve Smlouvě. Na rozdíl od této lhůty je nicméně lhůta stanovená v čl. 95 odst. 6 ES „hmotněprávní lhůtou“. V důsledku
toho má pozdější oznámení napadeného rozhodnutí pro Polskou republiku „podstatný právní účinek“, a to ten, že se vnitrostátní
právní předpisy považují za schválené.
Zatřetí ve svém rozsudku Španělsko v. Komise, uvedeném výše v bodě 37 (bod 31), týkajícím se rozhodnutí v oblasti státních
podpor, Soudní dvůr konstatoval, že účinkem přijetí dotyčného rozhodnutí nemohlo být přerušení běhu lhůty patnácti pracovních
dnů stanovené v čl. 4 odst. 6 nařízení Rady (ES) č. 659/1999 ze dne 22 března 1999, kterým se stanoví prováděcí pravidla k článku [88] ES
(Úř. věst. L 83, s. 1), neboť z čl. 254 odst. 3 ES vyplývá, že rozhodnutí se oznamují těm, jimž jsou určena a nabývají účinku
tímto oznámením. Krom toho Soudní dvůr v tomto rozsudku uvedl, že povinnost oznámení vyplývá z obecného ustanovení v čl. 254
odst. 3 ES a že nabytí účinku všech rozhodnutí závisí na jejich oznámení.
Začtvrté v souladu s čl. 230 pátým pododstavcem ES může být žaloba na neplatnost proti rozhodnutí podána až po jeho oznámení,
což vylučuje možnost, že by rozhodnutí mohlo nabýt účinku před tímto okamžikem, neboť v případě neoznámení nebo opožděného
oznámení rozhodnutí by jinak byl jakýkoli soudní přezkum jeho legality nemožný (stanovisko generálního advokáta Albera k rozsudku
Španělsko v. Komise, uvedeného výše v bodě 37, Recueil, s. I‑5646, bod 69). Polská republika uvádí, že za tohoto předpokladu
by se ocitla v paradoxní situaci, neboť by byla vázána napadeným rozhodnutím od 12. října 2007, aniž by mohla podat žalobu
proti tomuto rozhodnutí před jeho oznámením Komisí dne 4. prosince 2007.
Komise tvrdí, že argumenty Polské republiky jsou neopodstatněné.
V první řadě Komise uplatňuje argument, že přijetím napadeného rozhodnutí ve stanovené lhůtě splnila svou povinnost vyplývající
z čl. 95 odst. 6 ES.
Co se zaprvé týče
ratio legis čl.
95 odst. 6 ES, Komise připomíná, že čl. 100a odst. 4 Smlouvy o ES nestanovil žádnou lhůtu, v rámci které by musela zkoumat
ustanovení oznámená členským státem odchylující se od ustanovení směrnic Společenství o vnitřním trhu. Komise měla pouze povinnost
jednat s veškerou požadovanou péčí a bez zbytečného odkladu, vyplývající z její povinnosti loajální spolupráce ve smyslu článku
10 ES. Článek 95 odst. 6 druhý pododstavec ES, zavedený Amsterodamskou smlouvou, zavedl určité povinnosti v oblasti ověřování.
S odkazem na rozsudek Soudního dvora ze dne 1. června 1999, Kortas (C‑319/97, Recueil, s. I‑3143, body 36 až 38), Komise tvrdí,
že toto ustanovení se nicméně týká neexistence rozhodnutí Komise, a nikoli neoznámení rozhodnutí.
Zadruhé Komise bez ohledu na opožděné oznámení napadeného rozhodnutí zamítla články 111 a 172 návrhu zákona a přijala napadené
rozhodnutí dne 12. října 2007, tedy před uplynutím šestiměsíční lhůty, která počíná plynout oznámením dotyčných vnitrostátních
ustanovení. Komise tudíž splnila povinnost, která pro ni vyplývá z čl. 95 odst. 6 ES. Oznámení napadeného rozhodnutí po uplynutí
šestiměsíční lhůty (přijetí napadeného rozhodnutí dne 12. října 2007 nebylo Polskou republikou zpochybňováno) nevede ke vzniku
právní fikce stanovené v čl. 95 odst. 6 druhém pododstavci ES, která by mohla nastat pouze v případě nečinnosti Komise. Komise
tvrdí, že pokud povinnost oznámit její rozhodnutí v šestiměsíční lhůtě, která počíná plynout oznámením vnitrostátních ustanovení,
jasně vyplývala z článku 95 odst. 6 ES a pokud by vnitrostátní právní předpisy byly považovány za schválené při neoznámení
jejího rozhodnutí v rámci této lhůty, by bylo zbytečné, kdyby se Polská republika odvolala na čl. 254 odst. 3 ES. Podle Komise
by případně implicitní schválení vnitrostátních právních předpisů po uplynutí šestiměsíční lhůty počínající jejich oznámením
v případě neoznámení jejího rozhodnutí během této lhůty muselo být výslovně stanoveno v čl. 95 odst. 6 ES. Krom toho Soudní
dvůr konstatoval v rozsudku Španělsko v. Komise, uvedeném výše v bodě 37 (bod 30), že akt přijatý členy Komise v průběhu zrychleného
písemného postupu v souladu s článkem 12 jednacího řádu Komise a ověřený podpisem generálního tajemníka má ode dne jeho přijetí
povahu rozhodnutí Komise ve smyslu článku 249 ES. Stejně je tomu i v této věci.
Zatřetí se podle Komise zdá, že Polská republika tvrdí, že v důsledku opožděného oznámení napadeného rozhodnutí ze dne 12.
října 2007 vzniklo druhé rozhodnutí, tedy
actus contrarius
, kterým se zamítá údajné schválení odchylky navrhované v návrhu oznámeného zákona. Tyto úvahy jsou však zjevně nesprávné
a odporují samotnému obsahu žaloby, neboť Polská republika nezpochybňuje, že napadené rozhodnutí bylo přijato dne 12. října
2007.
Začtvrté je výklad Komise podpořen zněním prvního a třetího pododstavce čl. 95 odst. 6 ES, které na rozdíl od druhého pododstavce
tohoto ustanovení přímo hovoří o „oznámení“. Podle Komise proto doslovný výklad čl. 95 odst. 6 ES umožňuje domněnku, že jedinou
podmínkou, které je třeba vyhovět k tomu, aby Komise splnila svou povinnost ověření, je, že přijme své rozhodnutí ve stanovené
lhůtě šesti měsíců. Tento výklad byl Soudním dvorem potvrzen v jeho rozsudku Land Oberösterreich a Rakousko v. Komise, uvedeném
v výše v bodě 36 (body 37 a 40). Polská republika krom toho uznává, že požadavek oznámení ve lhůtě šesti měsíců by zkrátil
čas, který je skutečně k dispozici pro přijetí rozhodnutí Komise, na úkor ověřovacího řízení a povinnosti odůvodnit uvedené
rozhodnutí. Tento výklad je rovněž žádoucí s ohledem na cíl čl. 95 odst. 6 ES, kterým je definovat časový rámec, v rámci kterého
musí Komise rozhodnout o vnitrostátních právních předpisech oznámených s cílem odchýlení se od harmonizačních opatření vnitřního
trhu.
V druhé řadě Smlouva o ES stanoví, že ačkoliv má oznámení rozhodnutí Komise vliv na nabytí jeho účinku ve vztahu k osobám,
jimž je určeno, jakož i k počátku lhůty pro podání žaloby, nemá vliv na platnost uvedeného rozhodnutí.
Zaprvé měl Soudní dvůr ve svém rozsudku Imperial Chemical Industries v. Komise, uvedeném výše v bodě 42 (bod 39), za to, že
pochybení v postupu oznámení rozhodnutí podle čl. 254 odst. 3 ES se nedotýkají samotného rozhodnutí, a tudíž ani jeho legality.
V projednávaném případě může opoždění, ke kterému došlo při oznámení napadeného rozhodnutí a jež bylo vyvoláno technickou
chybou, představovat takové pochybení. Krom toho Soudní dvůr ve svém rozsudku Geigy v. Komise, uvedeném výše v bodě 42 (bod
18), zkoumal otázku oznámení ve světle lhůty pro podání žaloby stanovené v článku 230 ES. Poté, co konstatoval, že pochybení
při oznámení nebránilo žalobkyni v podání žaloby, považoval žalobní důvod vycházející z porušení čl. 254 odst. 3 ES za nepřípustný
z důvodu neexistence právního zájmu na podání žaloby. Krom toho ve svém rozsudku König, uvedeném výše v bodě 42 (body 6 až
8), Soudní dvůr konstatoval, že opoždění, ke kterému došlo při zveřejnění nařízení, nemá vliv na jeho platnost, ale pouze
na datum, od kterého může být tento akt používán a mít právní účinky. Konečně ve svém rozsudku ze dne 23. listopadu 1999,
Portugalsko v. Rada (C‑149/96, Recueil, s. I‑8395, bod 54), Soudní dvůr rovněž rozhodl, že pozdější zveřejnění rozhodnutí
Rady v
Úředním věstníku Evropské unie
nemá vliv na platnost tohoto aktu.
Zadruhé odkaz žalobkyně na rozsudek Španělsko v. Komise, uvedený výše v bodě 37, nezohledňuje zvláštní souvislosti a právní
účinky postupu stanoveného v čl. 95 odst. 6 ES. Podle Komise se čl. 95 odst. 6 ES týká zjevné odchylky od pravidel vnitřního
trhu, zapracované do návrhu právní úpravy členského státu, která však může být za určitých podmínek tolerována. Neoznámení
rozhodnutí přijatého podle dotyčného ustanovení ve lhůtě šesti měsíců nemůže mít za následek protiprávnost tohoto rozhodnutí,
neboť jinak by Komise byla zbavena jakékoli možnosti pozdější právní kontroly odchylných vnitrostátních právních předpisů,
což by jistě nebylo v souladu s úmyslem autorů Smlouvy. V rozsudku Španělsko v. Komise, uvedeném výše v bodě 37, mělo naopak
zrušení sporného rozhodnutí z důvodu jeho oznámení po stanovené lhůtě za následek pouze novou právní kvalifikaci návrhu státní
podpory, čímž byla zachována možnost právní kontroly ze strany Komise. Krom toho se rozsudek Španělsko v. Komise, uvedený
výše v bodě 37, týkal skutkového a právního stavu, který se zásadně lišil od projednávaného případu. Konkrétně požadavek bezodkladného
oznámení rozhodnutí přijatého na základě nařízení č. 659/1999 je výslovně uveden v článku 25 tohoto nařízení, což není případ
čl. 95 odst. 6 ES a čl. 254 odst. 3 ES. Proto nemají úvahy Soudního dvora absolutní povahu.
Zatřetí spočívaly právní účinky oznámení napadeného rozhodnutí dne 4. prosince 2007 jednak v počátku běhu lhůty stanovené
v čl. 230 pátém pododstavci ES a jednak v možnosti napadnout dotyčné rozhodnutí Polskou republikou. V projednávaném případě
uplatňuje Komise jednak argument, že Polská republika nepřijala články 111 a 172 návrhu zákona během období předcházejícího
oznámení napadeného rozhodnutí ani po jeho oznámení, a jednak argument, že se žalobkyně na podporu své žaloby dovolává pouze
oznámení napadeného rozhodnutí dne 4. prosince 2007. Z judikatury přitom vyplývá, že uvedené oznámení nemá vliv na platnost
napadeného rozhodnutí, ale je pouze překážkou možnosti jeho napadení Polskou republikou v období od 12. října 2007 do 4. prosince
2007. Krom toho se lze domnívat, že Polská republika věděla o zamítnutí návrhu zákona před oficiálním oznámením napadeného
rozhodnutí.
Závěry Tribunálu
Úvodem je třeba připomenout, že cílem Smlouvy o ES je postupné vytvoření vnitřního trhu, který zahrnuje prostor bez vnitřních
hranic, kde bude zabezpečený volný pohyb zboží, osob, služeb a kapitálu. Za tímto účelem Smlouva o ES stanovila přijetí opatření
týkajících se sbližování právních předpisů členských států. V rámci vývoje primárního práva zavedl Jednotný evropský akt do
této smlouvy nové ustanovení, článek 100a Smlouvy o EHS (rozsudek Soudního dvora ze dne 20. března 2003, Dánsko v. Komise,
C‑3/00, Recueil, s. I‑2643, bod 56), který byl při vstupu Amsterodamské smlouvy v platnost dne 1. května 1999 nahrazen článkem
95 ES.
Amsterodamská smlouva tak zavedla změny do kapitoly 3, týkající se sbližování právních předpisů členských států, hlavy V třetí
části Smlouvy o ES (rozsudek Soudního dvora ze dne 21. ledna 2003, Německo v. Komise, C‑512/99, Recueil, s. I‑845, bod 38).
Podle čl. 100a odst. 4 Smlouvy o ES, použitelného před vstupem v platnost Amsterodamské smlouvy, jestliže po přijetí harmonizačního
opatření považoval členský stát za nezbytné použít vnitrostátní ustanovení odůvodněná požadavky stanovenými v článku 36 Smlouvy
o ES nebo týkající se ochrany pracovního nebo životního prostředí, oznámil je Komisi. Komise potvrdila dotyčná ustanovení
poté, co prověřila, že nepředstavují prostředek svévolné diskriminace nebo zastřené omezování obchodu mezi členskými státy
(rozsudky Soudního dvora ze dne 17. května 1994, Francie v. Komise, C‑41/93, Recueil, s. I‑1829, bod 27, a Německo v. Komise,
bod 56 výše, bod 39). Členský stát mohl použít vnitrostátní právní předpisy oznámené podle čl. 100a odst. 4 Smlouvy o ES teprve
poté, co od Komise získal rozhodnutí, které je potvrzovalo (výše uvedený rozsudek Francie v. Komise, bod 30).
Článek 100a odst. 4 Smlouvy o ES nestanovil žádnou lhůtu, v rámci které měla Komise potvrdit ustanovení, která jí byla oznámena.
Soudní dvůr měl nicméně za to, že neexistence lhůty v této oblasti nezprošťuje Komisi povinnosti jednat v rámci svých povinností
s veškerou požadovanou obezřetností (rozsudek Kortas, bod 47 výše, bod 34).
Článek 95 ES, který na základě Amsterodamské smlouvy nahradil a změnil článek 100a Smlouvy o ES, rozlišuje mezi oznámenými
předpisy, jakými jsou vnitrostátní předpisy existující před harmonizací, a oznámenými předpisy, jakými jsou vnitrostátní předpisy,
jež si dotyčný členský stát přeje zavést. V prvním případě, upraveném v čl. 95 odst. 4 ES, musí být ponechání si dřívějších
vnitrostátních předpisů odůvodněno důležitými požadavky uvedenými v článku 30 ES nebo požadavky ochrany životního nebo pracovního
prostředí. V druhém případě, upraveném v čl. 95 odst. 5 ES, mají členské státy po přijetí harmonizačních opatření povinnost
předložit Komisi ke schválení veškeré odchylné vnitrostátní předpisy, které pokládají za nezbytné (rozsudek Soudního dvora
ze dne 6. listopadu 2008, Nizozemsko v. Komise, C‑405/07 P, Sb. rozh. s. I‑8301, bod 51). V takovém případě musí zavedení
nových vnitrostátních právních předpisů spočívat na nových vědeckých poznatcích k ochraně životního prostředí nebo pracovního
prostředí z důvodu zvláštního problému, který se objeví v tomto státě po vydání harmonizačních opatření (rozsudek Německo
v. Komise, bod 56 výše, bod 40).
Je třeba zdůraznit, že podle čl. 95 odst. 6 druhého pododstavce ES se odchylné vnitrostátní předpisy pokládají za schválené,
nerozhodne-li Komise v rámci lhůty šesti měsíců po oznámeních stanovených v odstavcích 4 a 5 tohoto ustanovení. Navíc nemůže
být tato lhůta podle čl. 95 odst. 6 třetího pododstavce ES prodloužena, není-li otázka složitá a existuje-li nebezpečí pro
lidské zdraví (rozsudek Land Oberösterreich a Rakousko v. Komise, bod 36 výše, bod 40).
Z tohoto ustanovení vyplývá, že zákonodárce Společenství považoval za nezbytné uložit v Amsterodamské smlouvě Komisi určitou
lhůtu pro ověření vnitrostátních ustanovení, která jí byla oznámena (viz v tomto smyslu rozsudek Kortas, bod 47 výše, bod
33).
Podle judikatury z druhého pododstavce čl. 95 odst. 6 skutečně vyplývá, že tvůrci Smlouvy zamýšleli jak v zájmu žádajícího
členského státu, který chce mít jasno v otázce použitelných pravidel, tak i řádného fungování vnitřního trhu, aby byl postup
stanovený v tomto článku rychle ukončen (viz v tomto smyslu rozsudky Dánsko v. Komise, bod 55 výše, bod 49, a Land Oberösterreich
a Rakousko v. Komise, bod 36 výše, body 40 a 41; rozsudek Tribunálu ze dne 5. října 2005, Land Oberösterreich a Rakousko v. Komise,
T‑366/03 a T‑235/04, Sb. rozh. s. II‑4005, bod 43).
V projednávaném případě je nesporné, že napadené rozhodnutí bylo oznámeno Polské republice dne 4. prosince 2007, tedy po uplynutí
šestiměsíční lhůty stanovené v čl. 95 odst. 6 prvním pododstavci ES.
Komise nicméně v tomto ohledu uplatňuje argument, že napadené rozhodnutí bylo přijato dne 12. října 2007, tedy před uplynutím
šestiměsíční lhůty stanovené v čl. 95 odst. 6 druhém pododstavci ES, a že tudíž splnila povinnost, která pro ni vyplývá z tohoto
ustanovení.
Na podporu tohoto tvrzení předložila Komise několik dokumentů týkajících se postupu přijímání napadeného rozhodnutí, a to
kopii zápisu pro členy Komise ze dne 9. října 2007 týkajícího se zrychleného písemného postupu E/2254/2007, s cílem přijetí
napadeného rozhodnutí, kopii dodatku k tomuto zápisu ze dne 11. října 2007 (označeného razítkem uvádějícím „SCHVÁLENO DNE
12. ŘÍJNA 2007 SGAII – 11h“), a kopii zápisu pro členy Komise ze dne 12. října 2007, nadepsaného „Schválení písemných postupů“,
kterým ředitel kanceláře generálního sekretariátu Komise oznamuje členům Komise, že dne 12. října 2007 mimo jiné přijala napadené
rozhodnutí v rámci písemného postupu.
Z těchto dokumentů vyplývá, že členové Komise byli skutečně vyzváni k tomu, aby se dne 12. října 2007 v rámci zrychleného
písemného postupu vyslovili k návrhu generálního ředitelství pro životní prostředí na schválení návrhu rozhodnutí Komise týkajícího
se návrhu zákona.
V rozporu s tvrzeními Komise nicméně nemohlo být účinkem přijetí napadeného rozhodnutí k tomuto datu přerušení běhu šestiměsíční
lhůty stanovené v čl. 95 odst. 6 prvním pododstavci ES. Napadené rozhodnutí totiž podle znění čl. 254 odst. 3 ES nabylo účinku
svým oznámením tomu, komu je určeno, v projednávaném případě Polské republice (viz v tomto smyslu rozsudky Soudního dvora
ze dne 8. března 1979, Salumificio di Cornuda, 130/78, Recueil, s. 867, bod 23, a ze dne 20. listopadu 2008, Foselev Sud-Ouest,
C‑18/08, Sb. rozh. s. I‑8745, bod 18).
Je sice pravda, jak uvádí Komise, že čl. 95 odst. 6 druhý pododstavec ES se týká na rozdíl od třetího pododstavce tohoto ustanovení
„neexistence rozhodnutí“ Komise. Je třeba nicméně konstatovat, že pokud jde o rozhodnutí, jehož cílem je zabránit přijetí
vnitrostátních ustanovení oznámených Komisi členským státem, jeho nabytí účinku, které se musí shodovat s přerušením šestiměsíční
lhůty stanovené v čl. 95 odst. 6 prvním pododstavci ES, nemůže předcházet datu, ke kterému se stane napadnutelným ze strany
tohoto členského státu, tedy datu jeho oznámení (viz obdobně rozsudek Španělsko v. Komise, bod 37 výše, bod 32). Komise v tomto
ohledu ostatně na jednání v odpovědi na otázku Tribunálu potvrdila, že od vstupu Amsterodamské smlouvy v platnost nebylo žádné
rozhodnutí Komise přijaté na základě čl. 95 odst. 6 ES oznámeno dotyčnému členskému státu po vypršení šestiměsíční lhůty stanovené
v prvním pododstavci tohoto ustanovení.
Vzhledem k výše uvedeným úvahám nemůže být čl. 95 odst. 6 druhý pododstavec ES, který se týká „neexistence rozhodnutí Komise
ve lhůtě [šesti měsíců stanovené v prvním pododstavci tohoto ustanovení]“, vykládán v tom smyslu, že pouhé přijetí rozhodnutí
nezávisle na jeho oznámení vede k přerušení běhu lhůty. Jak uvádí Polská republika, není vnitřní rozhodovací proces Komise
pro dotyčný členský stát obecně rozpoznatelný. Pokud by se tudíž u přerušení běhu lhůty vycházelo z přijetí rozhodnutí a nikoli
z jeho oznámení dotyčnému členskému státu, prodloužila by se tato lhůta vůči uvedenému členskému státu (viz v tomto smyslu
stanovisko generálního advokáta Albera k rozsudku Španělsko v. Komise, bod 37 výše, body 66 a 67).
Tento závěr nemůže být zpochybněn argumentem Komise, podle kterého došlo při oznámení napadeného rozhodnutí k „technické chybě“,
takže bylo toto rozhodnutí vynecháno ze seznamu rozhodnutí, která je třeba oznámit, připraveného generálním sekretariátem
Komise, neboť takovou chybu je třeba přičíst výlučně Komisi.
Z těchto úvah vyplývá, že napadené rozhodnutí, přijaté dne 12. října a oznámené polským orgánům až dne 4. prosince 2007, bylo
vydáno po uplynutí šestiměsíční lhůty stanovené v čl. 95 odst. 6 prvním pododstavci ES. Uplynutím uvedené lhůty byl tudíž
návrh zákona považován za schválený, a proto nemohl být Komisí na základě napadeného rozhodnutí zamítnut.
Z výše uvedených úvah vyplývá, že projednávanému žalobnímu důvodu je třeba vyhovět a napadené rozhodnutí je třeba zrušit.

K nákladům řízení
Podle čl. 87 odst. 2 jednacího řádu se účastníku řízení, který neměl úspěch ve věci, uloží náhrada nákladů řízení, pokud to
účastník řízení, který měl ve věci úspěch, požadoval. Vzhledem k tomu, že Polská republika požadovala náhradu nákladů řízení
a Komise neměla ve věci úspěch, je důvodné posledně uvedené uložit náhradu nákladů řízení.
V souladu s čl. 87 odst. 4 jednacího řádu ponesou Česká republika, Řecká republika a Rakouská republika vlastní náklady řízení.
Z těchto důvodů
TRIBUNÁL (osmý senát)
rozhodl takto:
1)
Rozhodnutí Komise 2008/62/ES ze dne 12. října 2007 k článkům 111 a 172 polského návrhu zákona o geneticky modifikovaných organismech,
oznámeným Polskou republikou podle čl. 95 odst. 5 Smlouvy o ES jakožto odchylky od ustanovení směrnice Evropského parlamentu
a Rady 2001/18/ES o záměrném uvolňování geneticky modifikovaných organismů do životního prostředí, se zrušuje.
2)
Evropská komise ponese vlastní náklady řízení a nahradí náklady řízení vynaložené Polskou republikou.
3)
Česká republika, Řecká republika a Rakouská republika ponesou vlastní náklady řízení.
Takto vyhlášeno na veřejném zasedání v Lucemburku dne 9. prosince 2010.
Podpisy.
*
Jednací jazyk: polština.