CELEX: 62005CJ0318
Valstybės įsipareigojimų neįvykdymas
EB 18, 39, 43 ir 49 straipsnių pažeidimas
Pajamų mokesčio įstatymas
Mokestis už mokslą
Teisė į atskaitą, taikoma tik nacionalinėms privačioms įstaigoms sumokėtam mokesčiui už mokslą

Savo ieškiniu Europos Bendrijų Komisija prašo Teisingumo Teismą pripažinti, kad be išimčių neleisdama atskaityti mokesčių,
mokamų už kitoje valstybėje narėje įsteigtos mokyklos lankymą, kaip specialiųjų išlaidų, numatytų 2002 m. spalio 19 d. paskelbtos
Pajamų mokesčio įstatymo redakcijos (
Einkommensteuergesetz, BGBl
. 2002 I, p. 4210, toliau –
EStG
) 10 straipsnio 1 dalies 9 punkte, Vokietijos Federacinė Respublika neįvykdė įsipareigojimų pagal EB 18, 39, 43 ir 49 straipsnius.

Nacionalinės teisės aktai
Pagal Vokietijos įstatymus mokesčiai už išlaikomų vaikų mokslą privačioje mokykloje įtraukiami į pajamų mokesčio atskaitą,
jie taip pat gali būti padengiami iš šeimos išmokų. Tiek, kiek papildomi mokesčiai už mokslą yra susiję su gyvenimu internate,
EStG 33a straipsnio 2 dalyje suteikiama teisė atskaityti fiksuoto dydžio sumą iš apmokestinamųjų pajamų. Tas pats taikoma
su mokyklos lankymu užsienyje susijusioms išlaidoms.
EStG 10 straipsnio 1 dalies 9 punkte dėl mokesčių už mokslą atskaitymo kaip specialiųjų išlaidų („Sonderausgaben“) nustatyta:
„Specialiosios išlaidos (suteikiančios teisę į pajamų mokesčio atskaitą) yra šios išlaidos, jei jos nėra eksploatacijos ar
profesinės veiklos išlaidos:
1.       <…>
9.      30 % sumos, kurią mokesčių mokėtojas sumokėjo už vaiko, už kurį priklauso išlaikomo vaiko pajamų mokesčio atskaita arba šeimos
išmoka, lavinimą valstybės patvirtintoje arba remiantis Pagrindinio įstatymo 7 straipsnio 4 dalimi pagal žemės įstatymus leidžiamoje
pakaitinėje mokykloje arba pagal žemės įstatymus pripažintoje papildomoje bendrojo lavinimo mokykloje, išskyrus apgyvendinimo,
priežiūros ir maisto išlaidas.
1949 m. gegužės 23 d. Vokietijos Federacinės Respublikos Pagrindinio įstatymo (Grundgesetz für die Bundesrepublik Deutschland,
toliau – Pagrindinis įstatymas) 7 straipsnio 4 dalyje, į kurią daroma nuoroda, nustatyta:
„4.      Garantuojama teisė kurti privačias mokyklas. Privačios mokyklos, pakeičiančios valstybines mokyklas, turi būti valstybės patvirtintos
ir joms taikomi žemių įstatymai. Jos turi būti patvirtintos, jei privačių mokyklų programa, priemonės ir jų pedagoginio personalo
mokslinis išsilavinimas nėra prastesni už valstybinių mokyklų ir jei mokiniai į jas nėra atrenkami atsižvelgiant į tėvų turtinę
padėtį. Leidimą išduoti atsisakoma, jei nėra pakankamai užtikrinama pedagogų ekonominė ir teisinė padėtis.“

Ikiteisminė procedūra
Manydama, kad be išimčių neleisdama atskaityti mokesčių, mokamų už mokyklos lankymą kitoje valstybėje narėje, kaip specialiųjų
išlaidų, numatytų EStG 10 straipsnio 1 dalies 9 punkte, Vokietijos Federacinė Respublika neįvykdė įsipareigojimų pagal EB 18,
39, 43 ir 49 straipsnius, Komisija pradėjo EB 226 straipsnio pirmojoje pastraipoje numatytą procedūrą dėl įsipareigojimų neįvykdymo.
Remdamasi šia nuostata ir 2002 m. liepos 19 d. išsiuntusi oficialų pranešimą su prašymu pateikti savo pastabas, Komisija 2004 m.
sausio 7 d. pareiškė šiai valstybei narei pagrįstą nuomonę, nurodydama per du mėnesius nuo jos gavimo imtis būtinų priemonių,
kad būtų įvykdyti šie įsipareigojimai.
Kadangi Vokietijos valdžios institucijų pateikti atsakymai į šią pagrįstą nuomonę Komisijos netenkino, ji nusprendė pareikšti
šį ieškinį.
Taip pat buvo pateiktas prejudicinis klausimas dėl tokios tvarkos, kaip nustatyta EStG 10 straipsnio 1 dalies 9 punkte, suderinamumo
su Bendrijos teise (šios dienos sprendimas
Schwarz ir Gootjes-Schwarz
, C‑76/05, Rink. p. I‑0000).

Dėl ieškinio
Savo ieškinyje Komisija teigia, kad EStG 10 straipsnio 1 dalies 9 punkte numatyta tvarka, leidžianti atskaityti tik tuos mokesčius
už mokslą, kurie mokami už tam tikrų Vokietijos mokyklų lankymą, reiškia palankesnį šių mokesčių mokėtojų apmokestinimą, nes
sumažinamos apmokestinamosios pajamos ir atitinkamai jų mokesčių našta. Suteikiama teisė atskaityti tuos mokesčius, kurie
mokami už valstybės patvirtintų ar atitinkamos žemės teisės aktais pripažintų pakaitinių mokyklų, skirtų pakeisti tam tikroje
žemėje esančią ar numatytą valstybinę įstaigą, ir už papildomų mokyklų, įstaigų Vokietijoje, kurios skiriasi nuo pakaitinių
mokyklų ir turi būti žemių įstatymais pripažintos kaip papildomos bendrojo lavinimo mokyklos, lankymą.
Komisija savo ieškinį grindžia teiginiu, kad mokesčių už mokslą atskaitos apribojimas tik mokesčiais, sumokėtais už tam tikrų
Vokietijos mokyklų lankymą, yra nesuderinamas su Bendrijos teise. Šis apribojimas, viena vertus, pažeidžia laisvo darbuotojų
judėjimo ir įsisteigimo laisves (pirma pirmojo kaltinimo dalis) ir, kita vertus, laisvą Vokietijos ir kitų Europos Sąjungos
piliečių judėjimą (antra pirmojo kaltinimo dalis). Ji taip pat riboja kitoje valstybėje narėje įsteigtų mokyklų laisvę teikti
paslaugas Vokietijoje gyvenantiems tėvams (antrasis kaltinimas). Galiausiai ji nepagrįstai riboja kitoje valstybėje narėje
įsteigtų privačių užsienio mokyklų įsisteigimo laisvę (trečiasis kaltinimas).
Vokietijos Federacinė Respublika savo atsiliepime į ieškinį teigia, kad EStG 10 straipsnio 1 dalies 9 punkte nustatyta tvarka
suderinama su Bendrijos teise. Ši tvarka, taikoma tik toms privačioms mokykloms, kurios atitinka tam tikras Pagrindiniame
įstatyme ir žemės įstatymuose nustatytas sąlygas ir kurios dėl to yra patvirtintos, turi leidimą ar yra pripažintos, nesikėsina
nei į kitoje valstybėje narėje įsteigtų privačių mokyklų laisvę teikti paslaugas, nei į tėvų teises. Ši tvarka jokiu būdu
nepažeidžia teisės į laisvą darbuotojų judėjimą, įsisteigimo laisvės ar bendrosios teisės į laisvą tėvų judėjimą. Ji taip
pat nepažeidžia kitoje valstybėje narėje įsteigtų privačių mokyklų įsisteigimo laisvės.
Savo dublike Komisija patvirtina visus ieškinyje išdėstytus reikalavimus.
Ji nurodo, kad Vokietijos Federacinė Respublika atsiliepime į ieškinį beveik išimtinai kalba apie galimą paslaugų teikimo
laisvės principo pažeidimą. Kalbant apie laisvo darbuotojų judėjimo, įsisteigimo laisvę arba bendrąją atitinkamų tėvų teisę
laisvai judėti, taip pat kitoje valstybėje narėje įsteigtų privačių mokyklų įsisteigimo laisvę galimi atitinkamų EB sutarties
nuostatų pažeidimai yra neigiami, niekaip to nepagrindžiant. Komisija, nurodžiusi, kad pagal EB 50 straipsnį laisvas paslaugų
teikimas yra pagalbinė laisvė kitų pagrindinių laisvių atžvilgiu, mano, kad toks argumentavimas nėra įtikinamas, ir nurodo
savo ieškinio punktus, kuriuose pagrindžia kitų laisvo judėjimo teisių pažeidimus.
Dėl laisvės teikti paslaugas Komisija patikslina, kad savo ieškinyje ji pripažino, jog pripažintoms ar leidimus turinčioms
privačioms mokykloms mokami mokesčiai už mokslą gali būti pernelyg maži tam, kad šių mokyklų teikiamas paslaugas būtų galima
laikyti apmokamomis. Tačiau ji taip pat nurodė galimybę, kad privati įstaiga padengia visas išlaidas, kurių nepadengia mokesčiai
už mokslą.
Šiame kontekste ji nurodo, kad 1999 m. rugpjūčio 12 d. Sprendimu (BSTBl. 2000, II, p. 65)
Bundesfinanzhof
nusprendė, jog pagalba, kurią tėvai teikia privačios mokyklos paramos asociacijai, yra užmokestis už paslaugą, o ne mokestis,
kurį galima atskaityti kaip paramą. Taip būtų tuo atveju, kai dėl nedidelio mokesčio už mokslą mokyklos veiklą galima būtų
tęsti tik dėl paramos asociacijos skiriamos pagalbos. Taigi nebūtų įmanoma atskirti mokesčio už mokslą, mokamo mokyklos valdytojui,
ir šiai asociacijai mokamos paramos.
Komisija iš to daro išvadą, kad jei tokia asociacija remia privačią Vokietijos mokyklą, tai, vertinant šios mokyklos siūlomų
paslaugų atlygintiną pobūdį, reikia atsižvelgti ne tik į patį mokestį už mokslą, bet ir į mokėjimus tokiai asociacijai. Tokioje
mokykloje pamokos gali būti laikomos už užmokestį teikiamomis paslaugomis atsižvelgiant į bendrą mokesčio už mokslą ir paramos
asociacijai mokamos paramos sumą, pastarieji mokėjimai gali būti dideli, nes pareiga vengti mokinių atrankos atsižvelgiant
į turtą nebūtų joms taikoma.
Komisija taip pat teigia, kad Vokietijos Federacinės Respublikos nurodyti argumentai, kuriais bandoma pateisinti nagrinėjamus
teisės aktus, nėra įtikinami. Be kita ko, ji mano, kad kitoje valstybėje narėje esančios privačios mokyklos ir Vokietijos
mokyklos nėra tokios skirtingos, kad jų renkamiems mokesčiams už mokslą apskritai būtų taikomas kitoks apmokestinimas.
Savo triplike Vokietijos vyriausybė išlaiko atsiliepime į ieškinį išdėstytą poziciją. Jos teigimu, pagrindinis ginčas šioje
byloje vyksta dėl paslaugų teikimo laisvės. Vokietijos Federacinė Respublika negali būti įpareigota finansiškai remti ne jos
teritorijoje įsikūrusias privačias mokyklas, nes valstybė narė yra įgaliota teikti viešą paramą tik į jos atsakomybę patenkančioms
sritims. Kitoje valstybėje narėje įsteigtos privačios mokyklos nėra diskriminuojamos, jei valstybė neteikia viešos paramos
Europos mastu.
Reikia patikslinti, kad savo dokumentuose, o vėliau per posėdį Vokietijos vyriausybė paminėjo, jog egzistuoja tam tikrų užsienyje
esančių vokiškų mokyklų ir kitoje valstybėje narėje esančių mokyklų, kurias lanko Europos Bendrijų pareigūnų ir kitų tarnautojų
vaikai (toliau – Europos mokyklos) ir kurioms taip pat taikomas EStG 10 straipsnio 1 dalies 9 punktas, mokesčių už mokslą
ypatybės.
Pavyzdžiui, 2004 m. gruodžio 14 d. Sprendime (XI R 32/03)
Bundesfinanzhof
pripažino, kad Nuolatinės žemių švietimo ir kultūros ministrų konferencijos pripažintoms kitoje valstybėje narėje įsteigtoms
vokiškoms mokykloms mokami mokesčiai už mokslą taip pat yra atskaitomi kaip specialiosios išlaidos pagal EStG 10 straipsnio
1 dalies 9 punktą. Taip pat iš 2006 m. balandžio 6 d.
Bundesfinanzhof
(XI R 1/04) sprendimo aišku, kad kitoje valstybėje narėje įsteigtos Europos mokyklos turi tokį patį statusą kaip ir Vokietijos
valstybės patvirtintos mokyklos, todėl mokesčių mokėtojai, kurie tokioms mokykloms mokėjo mokesčius už mokslą, gali pasinaudoti
toje pačioje EStG nuostatoje numatyta teise į atskaitą, kuri yra išimtis iš taisyklės, pagal kurią kitose valstybėse narėse
esančioms mokykloms sumokėti mokesčiai už mokslą neturi būti laikomi teisę į tokią atskaitą suteikiančiomis specialiosiomis
išlaidomis.
Todėl būtų netikslu teigti, kaip tai daro Komisija, kad EStG 10 straipsnio 1 dalies 9 punkte numatyta specialiųjų išlaidų
atskaitos lengvata netaikoma už visų kitoje valstybėje narėje įsteigtų mokyklų lankymą mokamiems mokesčiams.
Komisija atsižvelgia į iš
Bundesfinanzhof
praktikos kylančias išimtis, kurias nurodė Vokietijos vyriausybė. Ši teismo praktika sudaro galimybes panaikinti vokiškoms
ir Europos mokykloms daromą žalą dėl to, kad jos įsteigtos ne Vokietijos teritorijoje, tačiau išlieka privačių kitoje valstybėje
narėje įsteigtų mokyklų diskriminacija.

Pirminės pastabos dėl EB 18 straipsnio ir bendrosios Europos Sąjungos piliečių teisės laisvai judėti
Šalių argumentai
Komisijos teigimu, dėl EStG 10 straipsnio 1 dalies 9 punkte nustatytos tvarkos pažeidžiamos atitinkamų tėvų teisės laisvo
judėjimo srityje, visų pirma bendroji Europos Sąjungos piliečių teisė laisvai judėti.
Pirmiausia ši tvarka gali pažeisti iš kitų valstybių narių kilusių tėvų, kaip privačių asmenų, teisę įsikurti Vokietijoje.
Galimybė, kad jie bus nepalankiai traktuojami apmokestinant, jeigu pageidautų, kad vaikai liktų mokytis jų kilmės valstybėje,
iš tiesų galėtų juos atgrasyti nuo įsikūrimo Vokietijoje. Visais atvejais, jų įsikūrimas šioje valstybėje narėje būtų sudėtingesnis.
Taip pat tokį nepalankų traktavimą gali patirti Vokietijos piliečiai, gyvenantys kitoje valstybėje narėje, bet ir toliau esantys
mokesčių mokėtojais Vokietijoje tuo atveju, jeigu jie nusprendžia savo vaikus leisti į šioje valstybėje esančias vietos privačią,
vokišką arba Europos mokyklą.
Galiausiai Vokietijoje gyvenantys Vokietijos piliečiai, kurie savo vaikus leidžia į kitose valstybėse esančias privačias mokyklas,
taip pat gali remtis bendrąja teise laisvai judėti. Komisija mano, kad šie tėvai šia teise naudojasi per savo vaikus ir tam
neprieštarauja tai, kad pastarieji teisėtai gyvena kitoje valstybėje narėje turint vienintelį tikslą – ten gauti bendrąjį
išsilavinimą.
Kartu skaitant EB 12 straipsnio 1 dalį ir 18 straipsnio 1 dalį galima padaryti išvadą, kad atitinkami Vokietijos piliečiai
gali remtis teise į tokį patį kaip ir kitų piliečių vertinimą, jeigu jie, nors ir netiesiogiai, bet per savo vaikus naudojasi
laisvo judėjimo teise.
Tokie EB 18 straipsnio pažeidimai yra nepateisinami.
Komisija šiuo klausimu teigia, kad EStG 10 straipsnio 1 dalies 9 punkte nenumatomi jokie objektyvūs kriterijai, pagal kuriuos
būtų galima nustatyti atvejus, kuomet Vokietijos ir kitoje valstybėje narėje esančioms mokykloms sumokėti mokesčiai už mokslą
yra atskaitytini. Ši nuostata nustato vienintelę atskaitymo sąlygą – kad atitinkama privati mokykla būtų patvirtinta arba
pripažinta Vokietijoje. Lemiama atskaitymo sąlyga yra neatsiejama nuo aplinkybės, kad atitinkama privati mokykla būtų įsikūrusi
Vokietijos teritorijoje. Mokesčių atskaita automatiškai netaikoma visoms kitoje valstybėje narėje įsteigtoms mokykloms, neatsižvelgiant
į jų prašomą mokesčio dydį, t. y. net ir tuomet, kai jos veikia iš esmės taip pat, kaip ir Vokietijoje pripažinta arba patvirtinta
privati mokykla.
Nėra jokių objektyvių priežasčių, dėl kurių reikėtų mokesčių lengvatos suteikimą susieti su Vokietijos Federacinės Respublikos
teritorijoje esančios privačios mokyklos lankymu, nes ši valstybė narė pagal Bendrijos teisę gali apriboti mokesčių už mokslą
atskaitą tam tikriems įstaigų tipams arba tam tikai sumai. Tam pakaktų, kad teisė į atskaitą būtų suteikiama objektyvių kriterijų
pagrindu, o ne priklausytų nuo mokyklos buvimo vietos.
Iš to Komisija daro išvadą, kad EStG 10 straipsnio 1 dalies 9 punktas pažeidžia EB 18 straipsnyje nustatytą Vokietijos piliečių
ir kitų Europos Sąjungos piliečių bendrąją teisę laisvai judėti.
Vokietijos vyriausybė ginčija argumentą, kad EStG 10 straipsnio 1 dalies 9 punktas pažeidžia atitinkamų tėvų bendrąją teisę
laisvai judėti. Jei ir pažeidžiama šios teisės taikymo sritis, toks pažeidimas visais atvejais pateisinamas objektyviais skirtumais
tarp šioje EStG nuostatoje minimų privačių Vokietijos mokyklų ir kitoje valstybėje narėje įsteigtų privačių mokyklų.
Teisingumo Teismo vertinimas
Dėl EB 18 straipsnio taikymo svarstomiems nacionalinės teisės aktams reikia priminti, kad pagal nusistovėjusią teismo praktiką
EB 18 straipsnis įtvirtina bendrą teisę visiems Europos Sąjungos piliečiams laisvai judėti ir gyventi valstybių narių teritorijose,
o nuostatos dėl laisvės teikti paslaugas yra jo konkreti išraiška (2003 m. vasario 6 d. Sprendimo
Stylianakis
, C‑92/01, Rink. p. I‑1291, 18 punktas ir 2007 m. sausio 11 d. Sprendimo
ITC,
C‑208/05, Rink. p. I‑0000, 64 punktas).
Todėl jei nacionalinės teisės aktai patenka į EB 49 straipsnio taikymo sritį, Teisingumo Teismui nebūtina spręsti dėl EB 18 straipsnio
išaiškinimo (žr. minėtų sprendimų
Stylianakis
20 punktą ir
ITC
65 punktą).
Taigi dėl EB 18 straipsnio 1 dalies reikia spręsti tik tuomet, kai nagrinėjami teisės aktai nepatenka į EB 49 straipsnio taikymo
sritį.
Taip pat EB 18 straipsnio, kuriame bendrai įtvirtinta kiekvieno Sąjungos piliečio teisė laisvai judėti ir apsigyventi valstybių
narių teritorijoje, konkreti išraiška yra EB 43 straipsnis, susijęs su įsisteigimo laisve, ir EB 39 straipsnis, susijęs su
darbuotojų judėjimo laisve (2006 m. spalio 26 d. Sprendimo
Komisija prieš Portugaliją
, C‑345/05, Rink. p. I‑10633, 13 punktas ir 2007 m. sausio 18 d. Sprendimo
Komisija prieš Švediją
, C‑104/06, Rink. p. I‑0000, 15 punktas).
Todėl jei nagrinėjami nacionalinės teisės aktai patenka į EB 39 arba EB 43 straipsnių taikymo sritį, Teisingumo Teismui nebūtina
spręsti dėl EB 18 straipsnio aiškinimo.
Tad visų pirma reikia išnagrinėti, ar EB 49 straipsnis, nuostata, kuria iš esmės grindžiamos šalių pastabos, draudžia tokį
nacionalinį reglamentavimą, koks nustatytas EStG 10 straipsnio 1 dalies 9 punkte (antrasis kaltinimas), ir, antra, ar EB 39
ir (arba) EB 43 straipsniai draudžia tokį reglamentavimą (pirma pirmojo kaltinimo dalis ir trečiasis kaltinimas).

Dėl antrojo kaltinimo, grindžiamo laisvės teikti paslaugas apribojimu
Šalių argumentai
Komisijos teigimu, EStG 10 straipsnio 1 dalies 9 punkte nustatyta tvarka pažeidžia Vokietijoje reziduojančių mokesčių mokėtojų,
kurie nori savo vaikus leisti į kitoje valstybėje narėje esančią privačią mokyklą, taip pat kitoje valstybėje narėje esančių
privačių mokyklų, kurios nori pasiūlyti savo paslaugas Vokietijoje reziduojantiems mokesčių mokėtojams, laisvę teikti paslaugas.
Pirmiausia ginčijama tvarka sudarytų kliūčių vadinamajai „pasyviai“ paslaugų teikimo laisvei (naudojimuisi paslaugomis), kuri
jau seniai pripažįstama teismo praktikoje. Galima įsivaizduoti situaciją, kuomet paslaugų gavėjai, t. y. Vokietijoje reziduojančių
mokesčių mokėtojų vaikai, vyksta pas paslaugų teikėją, šiuo atveju į kitoje valstybėje narėje įsikūrusią privačią mokyklą.
Taip pat daroma įtaka vadinamajai „aktyviai“ paslaugų teikimo laisvei, kuria naudojasi kitose valstybėse narėse įsteigtos
privačios mokyklos. Dėl ginčijamos atskaitos tvarkos mokesčių mokėtojai, kurie lavina savo vaikus kitoje valstybėje narėje
įsteigtoje privačioje užsienio mokykloje, atsiduria blogesnėje padėtyje nei tie, kurie pasirenka privačią vokišką mokyklą.
Todėl kitoje valstybėje narėje įsteigtoms privačioms įstaigoms kyla papildomų sunkumų veiksmingai siūlyti savo paslaugas klientams
Vokietijoje. Tad mokymo ir švietimo paslaugų teikimui iš kitos valstybės narės sudaromos nepalankesnės sąlygos nei toje valstybėje
teikiamoms paslaugoms.
Komisijos teigimu, ir kaip liudija Teisingumo Teismo praktika, vaikų švietimas bei ugdymas gali būti laikomi paslaugų teikimu.
Iš 1988 m. rugsėjo 27 d. Sprendimo
Humbel ir Edel
(263/86, Rink. p. 5365, 18 punktas) ir 1993 m. gruodžio 7 d. Sprendimo
Wirth
(C‑109/92, Rink. p. I‑6447, 17 punktas) matyti, kad pagrindinė paslaugų teikimo už užmokestį ypatybė yra ta, jog mokinys
ar trečiasis asmuo apmoka didelę mokymo išlaidų dalį. Jei taip yra, mokymo paslaugų siūlymas laikomas komercine veikla.
Atvirkščiai, šios institucijos teigimu, paslaugų teikimu už užmokestį negali būti laikomas viešasis švietimas, kuris yra valstybės
socialinės ir politinės funkcijos dalis ir kurio didžiąją dalį išlaidų padengia pati valstybė. To, kad mokinys galbūt prisideda
prie šių išlaidų padengimo mokėdamas mokestį už mokslą, nepakanka tokiam įvertinimui.
Komisija mano, kad atlyginimo už paslaugas vertinimas negali būti grindžiamas vien dėl Vokietijos teisės aktų palankesnėje
padėtyje esančių mokyklų nagrinėjimu ir kad taip pat reikia atsižvelgti į kitoje valstybėje narėje įsteigtų privačių mokyklų,
kurioms netaikomos EStG 10 straipsnio 1 dalies 9 punkte nustatytos lengvatos, padėtį.
Kitose valstybėse narėse privačioms mokykloms taikoma tvarka kartais gerokai skiriasi nuo Vokietijoje taikomo modelio. Egzistuoja
mokyklų, kurios savo išlaidas padengia be valstybės pagalbos, arba valdomų kaip komercinės įmonės. Šios įstaigos neabejotinai
teikia paslaugas už užmokestį. Komisijos teigimu, tiek, kiek EStG 10 straipsnio 1 dalies 9 punkte nustatyta tvarka numato,
kad jame nustatyta mokesčių lengvata bendrai netaikoma kitoje valstybėje narėje įsteigtoms mokykloms, ji sudaro kliūtis šioms
kitoje valstybėje narėje įsteigtoms komercinėms mokykloms siūlyti paslaugas iš užsienio.
Nėra svarbu, ar kitoje valstybėje narėje įsteigta privati mokykla atitinka Vokietijos teisės aktų nustatytus reikalavimus.
Kadangi jokia iš šių mokyklų negali atitikti EStG 10 straipsnio 1 dalies 9 punkte nustatytų reikalavimų, Komisija mano, kad
netikslinga skirti kitoje valstybėje narėje įsteigtas privačias įstaigas norint nustatyti, ar jos nediskriminuojamos pagal
tai, ar teoriškai yra panašios į privačias Vokietijos mokyklas, ar ne.
Tarp mokyklų, kurioms nenaudinga ginčijama tvarka, visais atvejais yra tokių įstaigų, kurios finansuojamos išimtinai iš mokesčių
už mokslą ir su tuo susijusios ūkinės veiklos, ir dėl šios priežasties nebejotinai teikia paslaugas už užmokestį. Jų diskriminavimas
pažeidžia laisvę teikti paslaugas.
Komisijos teigimu, laisvės teikti paslaugas pažeidimas yra nepagrįstas. Šiuo klausimu ji nurodo argumentus, kuriuos pateikė
dėl judėjimo laisvės apskritai. Ji priduria, kad EB 49 straipsnyje nustatytų įpareigojimų pažeidimas yra dar sunkesnis dėl
to, jog valstybių narių kalbų mokymas ir studentų judėjimo skatinimas yra aiškiai numatyti EB 149 straipsnio 2 dalies pirmoje
ir antroje įtraukose tarp Europos Bendrijos tikslų.
Vokietijos vyriausybė iš esmės tvirtina, kad šiuo atveju nėra laisvės teikti paslaugas ribojimo, nes neįvykdytos šios laisvės
teikti paslaugas sąlygos. Subsidiariai ji nurodo, kad galimas laisvės teikti paslaugas ribojimas visais atvejais yra pateisinamas.
Visų pirma, šios vyriausybės teigimu, laisvės teikti paslaugas sąlygos neįvykdytos, nes EStG 10 straipsnio 1 dalies 9 punkte
nustatytus reikalavimus atitinkančios mokyklos neteikia paslaugų Sutarties prasme.
Laisvo paslaugų teikimo prielaida yra ūkinės veiklos buvimas, kaip tai aišku iš EB 50 straipsnio sąvokos „už užmokestį“. Minėtame
sprendime
Humbel ir Edel
Teisingumo Teismas nusprendė, kad pagrindinės užmokesčio ypatybės – ekonominio atlygio už suteiktą paslaugą – nėra tuo atveju,
kai pamokos dėstomos kaip nacionalinės švietimo sistemos dalis.
Vokietijos vyriausybės teigimu, vien dėl privataus mokyklos pobūdžio negalima daryti išvados, kad mokykla vykdo ūkinę veiklą
ir teikia paslaugas EB 49 ir 50 straipsnių prasme. Iš Teisingumo Teismo praktikos aišku: tai, jog tėvai moka mokesčius už
mokslą, kad tam tikra dalimi prisidėtų prie sistemos veikimo, neturi įtakos vykdomos veiklos kvalifikavimui paslaugų teikimo
sąvokos atžvilgiu (šia prasme žr. minėtų sprendimų
Humbel ir Edel
19 punktą ir
Wirth
15 punktą).
Šios vyriausybės teigimu, atsižvelgiant į Teisingumo Teismo praktikoje išdėstytus principus reikėtų pripažinti, kad EStG 10 straipsnio
1 dalies 9 punkte numatytos Vokietijos mokyklos neteikia paslaugų EB 49 ir 50 straipsnių prasme ir kad mokymas šias mokyklas
atitinkančiose kitoje valstybėje narėje įsteigtose mokyklose taip pat nėra paslaugų teikimas šių straipsnių prasme.
Antra, Vokietijos vyriausybė teigia, kad laisvės teikti paslaugas ribojimas visais atvejais yra pateisinamas įvairiais požiūriais.
Šios vyriausybės teigimu, laisvas paslaugų teikimas nesukuria pareigos finansuoti kitos valstybės narės švietimo sistemai
priklausančių mokyklų. Švietimo politika yra viena pagrindinių kiekvienos valstybės užduočių ir jos struktūra skirtingose
valstybėse gali labai skirtis.
Kadangi Vokietijos Federacinė Respublika neturi jokios įtakos kitoje valstybėje narėje įsteigtų privačių mokyklų organizavimui,
ypač jų naudojamoms mokymo programoms, ji negali būti įpareigota finansuoti šių mokyklų veiklos, atsisakydama jai priklausančių
pajamų iš mokesčių.
Ši vyriausybė taip pat teigia, kad laisvės teikti paslaugas principas neįpareigoja Vokietijos Federacinės Respublikos taikyti
kitoje valstybėje narėje esančioms privačioms mokykloms EStG 10 straipsnio 1 dalies 9 punkte numatytos mokesčio lengvatos.
Skirtingas mokestinis traktavimas dėl tokios pareigos nebuvimo yra pagrįstas, nes kitoje valstybėje narėje įsteigtos mokyklos,
kurios teikia paslaugas EB 49 ir 50 straipsnių prasme, objektyviai skiriasi nuo Vokietijos mokyklų, kurių lankymas suteikia
teisę į EStG 10 straipsnio 1 dalies 9 punkte numatytą mokesčių lengvatą.
Pirma, kitaip nei laisvę teikti paslaugas turinčios kitose valstybėse narėse esančios mokyklos, pastarosios mokyklos neveikia
kaip komercinės bendrovės. Tokios kitoje valstybėje narėje įsteigtos mokyklos visiškai atitinka privačias Vokietijos mokyklas,
kurioms nėra padedama pagal EStG 10 straipsnio 1 dalies 9 punktą. Vokietijos Federacinės Respublikos sprendimas šia nuostata
padėti tik toms mokykloms, kurios siūlo tokį išsilavinimą, įgyvendinantį valstybei patikėtą švietimo užduotį, yra integruotos
į nacionalinę švietimo sistemą ir todėl veikia ne komercinėmis sąlygomis, negali būti apeinamas remiantis laisvės teikti paslaugas
principu.
Antra, Vokietijos vyriausybė mano, kad EStG 10 straipsnio 1 dalies 9 punkte nustatyta tvarka atitinka valstybės pagalbą, skirtą
iš dalies kompensuoti šioje nuostatoje minimų mokyklų išlaidas. Pagrindinis įstatymas įpareigoja valstybę suteikti šioms mokykloms
finansinę pagalbą, kad būtų atlyginta už joms taikomus reikalavimus. Ši pagalba didžiąja dalimi suteikiama tiesioginių dotacijų
forma. Šios mokyklos taip gauna apie 80 % panašiai viešajai mokyklai mokamų sumų. EStG 10 straipsnio 1 dalies 9 punkte sukonkretinama
ši konstitucinė paramos pareiga suteikiant Vokietijos valstybei galimybę netiesiogiai paremti šias mokyklas, mokesčiams už
mokslą taikant mokesčių lengvatas.
Kitoje valstybėje narėje įsteigtų privačių užsienio mokyklų, kurios teikia paslaugas EB 49 ir 50 straipsnių prasme, atveju
nėra ryšio tarp valstybės taikomų reikalavimų ir atitinkamos viešos paramos. Kadangi Vokietijos vyriausybė šioms mokykloms
nenustato jokių pareigų, ji neturi jų atžvilgiu jokių finansinių įsipareigojimų.
Trečia, jei Vokietijos Federacinė Respublika būtų įpareigota teikti EStG 10 straipsnio 1 dalies 9 punkte numatytą lengvatą
neatsižvelgdama į prašomo mokesčio už mokslą dydį, ji sudarytų palankesnes sąlygas mokykloms, kurios dėl didelių mokesčių
už mokslą atrenka mokinius atsižvelgdamos į tėvų turtą. Be to, ji privalėtų teikti šioms mokykloms didesnę pagalbą nei ta,
kurią gauna mokyklos, kurių lankymas suteikia šią mokesčių lengvatą, nes šie mokesčiai būtų gerokai didesni už tuos, kuriuos
ima pastarosios mokyklos.
Ketvirta, pareiga teikti mokesčių lengvatą kitoje valstybėje narėje įsteigtoms privačioms mokykloms sumokėtam mokesčiui už
mokslą gerokai padidintų EStG 10 straipsnio 1 dalies 9 punkte numatytos lengvatos sumą.
Tačiau 2005 m. kovo 15 d. Sprendime
Bidar
(C‑209/03, Rink. p. I‑2119, 56 punktas) Teisingumo Teismas nusprendė, jog kiekviena valstybė narė turi teisę užtikrinti, kad
išlaikymo pagalbos teikimas kitų valstybių narių studentams netaptų neprotinga našta, galinčia turėti įtakos bendram tos valstybės
teikiamos pagalbos lygiui. Vokietijos vyriausybė mano, kad valstybė narė taip pat gali nustatyti tokius mokesčių lengvatos
taikymo kriterijus, kad būtų išvengta to, jog ši lengvata išeitų už ribų, kurias ši valstybė narė laiko tinkamomis.
Penkta, mokesčių lengvata, teikiama tam tikroms Vokietijoje esančioms privačioms mokykloms mokamam mokesčiui už mokslą, pateisinama
tuo, kad šios mokyklos yra patvirtintos, leidžiamos arba pripažintos. Iš principo neegzistuoja kitoje valstybėje narėje įsikūrusių
privačių mokyklų atitinkamai patvirtinimo, leidimų ar pripažinimo tvarka (išskyrus atskirą kitoje valstybėje narėje įsikūrusių
vokiškų ir Europos mokyklų atvejį). Vokietijos už mokyklinį lavinimą atsakingų valdžios institucijų kontrolė iš principo vykdoma
tik Vokietijos teritorijoje įsikūrusioms mokykloms.
Teisingumo Teismo vertinimas
Kalbant apie Sutarties nuostatų dėl laisvės teikti paslaugas taikymą ginčijamiems mokesčių teisės aktams, visų pirma reikia
priminti, kad nors EB 50 straipsnio trečiojoje pastraipoje minimas tik aktyvus paslaugų teikimas, kai paslaugų teikėjas vyksta
pas jų gavėją, iš nusistovėjusios teismo praktikos aišku, kad laisvė teikti paslaugas apima ir paslaugų gavėjų laisvę vykti
į kitą valstybę narę gauti šias paslaugas (žr. 1984 m. sausio 31 d. Sprendimo
Luisi ir Carbone
, 286/82 ir 26/83, Rink. p. 377, 10 ir 16 punktus). Šiuo atveju svarstomų nacionalinės teisės aktų taikymo pasekmė yra ta,
kad ši valstybė narė atsisako suteikti mokesčių lengvatą dėl to, kad lankoma privati kitoje valstybėje narėje įsteigta mokykla.
Todėl su laisvės teikti paslaugas principu yra susijusi galimybė atsiliepti į kitoje valstybėje įsteigtos privačios mokyklos
teikiamus pasiūlymus dėl lavinimo.
Visais atvejais reikia išnagrinėti, ar šių pasiūlymų dėl lavinimo dalykas yra paslaugų teikimas. Tam reikia išsiaiškinti,
ar kitoje valstybėje narėje įsteigtos privačios mokyklos pamokos yra „paslaugos, kurios paprastai teikiamos už užmokestį“
EB 50 straipsnio pirmosios pastraipos prasme.
Dėl šios nuostatos jau buvo nuspręsta, jog pagrindinė užmokesčio ypatybė yra ta, kad jis yra ekonominis atlygis už suteiktą
paslaugą (žr. minėto sprendimo
Humbel ir Edel
17 punktą; 2001 m. liepos 12 d. Sprendimo
Smits ir Peerbooms
, C‑157/99, Rink. p. I‑5473, 58 punktą; 2002 m. spalio 3 d. Sprendimo
Danner
, C‑136/00, Rink. p. I‑8147, 26 punktą; 2003 m. gegužės 22 d. Sprendimo
Freskot
, C‑355/00, Rink. p. I‑5263, 55 punktą bei 2003 m. birželio 26 d. Sprendimo
Skandia ir Ramstedt
, C‑422/01, Rink. p. I‑6817, 23 punktą).
Teisingumo Teismas nusprendė, kad į paslaugų sąvoką EB 50 straipsnio prasme nepatenka viešojo mokymo sistemai priklausančių
ir visiškai ar daugiausia iš viešųjų fondų finansuojamų įstaigų dėstomos pamokos (žr. minėto sprendimo
Humbel ir Edel
17 ir 18 punktus, taip pat minėto sprendimo
Wirth
15 ir 16 punktus). Teisingumo Teismas taip pat patikslino, kad nustatydama ir išlaikydama tokią viešojo švietimo sistemą,
kuri paprastai finansuojama iš viešojo biudžeto, o ne mokinių ar jų tėvų, valstybė neketina verstis veikla už užmokestį, o
atlieka socialinę, kultūrinę ir švietimo funkciją savo visuomenės atžvilgiu.
Ir, atvirkščiai, Teisingumo Teismas yra nusprendęs, kad privačių mokymo įstaigų, kurios daugiausia finansuojamos privačiomis,
visų pirma mokinių ir jų tėvų, lėšomis, yra paslaugos EB 50 straipsnio prasme, nes šių įstaigų tikslas yra teikti paslaugas
už užmokestį (minėto sprendimo
Wirth
17 punktas).
Šiame kontekste svarbu pastebėti, jog nebūtina, kad šį privatų finansavimą iš esmės sudarytų mokinių ar jų tėvų lėšos. Iš
tiesų pagal nusistovėjusią teismo praktiką EB 50 straipsnyje nereikalaujama, kad už paslaugą mokėtų jos gavėjai (žr., be kita
ko, 1988 m. balandžio 26 d. Sprendimo
Bond van Adverteerders ir kt.
, 352/85, Rink. p. 2085, 16 punktą; 2000 m. balandžio 11 d. Sprendimo
Deliège,
C‑51/96 ir C‑191/97, Rink. p. I‑2549, 56 punktą; minėtų sprendimų
Smits et Peerbooms
57 punktą ir
Skandia ir Ramstedt
24 punktą).
Akivaizdu, kad be viešajai švietimo sistemai, per kurią valstybė atlieka savo socialinę, kultūrinę ir švietimo funkciją, priklausančių
mokyklų, kurios daugiausia finansuojamos iš viešojo biudžeto lėšų, kai kuriose valstybėse narėse egzistuoja mokyklos, kurios
nepriklauso tokiai viešajai švietimo sistemai ir yra iš esmės finansuojamos privačiomis lėšomis.
Mokymas tokiose mokyklose turi būti suprantamas kaip už užmokestį teikiama paslauga.
Svarbu pridurti, kad nustatant, ar EB 49 straipsnis yra taikomas nagrinėjamiems nacionalinės teisės aktams, nėra svarbu, ar
paslaugą gaunančio asmens valstybėje narėje, šiuo atveju Vokietijos Federacinėje Respublikoje, įsikūrusios patvirtintos, leidžiamos
arba pripažintos mokyklos teikia paslaugas, ar jų neteikia EB 50 straipsnio pirmosios pastraipos prasme. Vienintelė svarbi
aplinkybė yra tai, ar kitoje valstybėje narėje įsteigta privati mokykla gali būti laikoma teikianti paslaugas už užmokestį.
Iš tiesų 2006 m. gegužės 16 d. Sprendime
Watts
(C‑372/04, Rink. p. I‑4325, 90 punktas), susijusiame su medicinos paslaugomis, kurios yra laikomos už užmokestį teikiamomis
paslaugomis, Teisingumo Teismas nusprendė, kad EB 49 straipsnis taikomas Jungtinėje Karalystėje gyvenančios pacientės situacijai,
kuriai dėl sveikatos būklės reikėjo gydymo ligoninėje ir kuri nuvyko į kitos valstybės narės ligoninę, kad gautų šias paslaugas
už užmokestį, o vėliau paprašė už šį gydymą sumokėti nacionalinės sveikatos priežiūros tarnybos, nors tas pačias paslaugas
nemokamai teikė Jungtinės Karalystės nacionalinės sveikatos priežiūros tarnyba.
Šio sprendimo 91 punkte Teisingumo Teismas nusprendė, kad šiuo atveju, nesant reikalo nustatyti, ar nacionalinės sveikatos
priežiūros tarnybos, kokios nagrinėjamos pagrindinėje byloje, suteiktos gydymo ligoninėje paslaugos savaime yra paslaugos
Sutarties nuostatų dėl laisvės teikti paslaugas prasme, reikėtų įvertinti, ar minėtos nuostatos taikomos situacijai, kai asmuo,
kuriam dėl jo sveikatos būklės reikalingas gydymas ligoninėje, vyksta į kitą valstybę narę ir joje už užmokestį gauna atitinkamą
gydymą.
Iš to matyti, kad EB 49 straipsnis taikomas svarstomiems nacionalinės teisės aktams, nes privati mokykla, į kurią svarstomos
valstybės narės mokesčių mokėtojai leidžia savo vaikus, yra įsteigta kitoje valstybėje narėje ir gali būti apibūdinta kaip
teikianti paslaugas už užmokestį, t. y. iš esmės finansuojama privačiomis lėšomis.
Reikia išsiaiškinti, ar tokiomis aplinkybėmis nagrinėjami mokesčių teisės aktai, kaip teigia Komisija, yra laisvės teikti
paslaugas apribojimas.
Šiuo klausimu reikia pastebėti, kad šie teisės aktai kaip mokesčių lengvatos suteikimo sąlygą numato, jog mokesčiai už mokslą
būtų mokami privačioms mokykloms, kurios yra patvirtintos Vokietijos valstybės arba yra leistos ar pripažintos pagal taikomą
žemės teisę, o tai reiškia, kad jos turi būti įsteigtos Vokietijoje.
Toks reikalavimas apskritai atima galimybę Vokietijoje apmokestinamiems mokesčių mokėtojams iš jų šioje valstybėje narėje
apmokestinamųjų pajamų atimti dalį mokesčių už mokslą, mokamų už jų vaikų mokymąsi ne Vokietijos teritorijoje įsteigtoje privačioje
mokykloje, išskyrus kitoje valstybėje narėje mokamus mokesčius už mokslą Nuolatinės žemių švietimo ir kultūros ministrų konferencijos
pripažintose vokiškose mokyklose arba Europos mokyklose, nors tokia galimybė egzistuoja mokesčių, mokamų tam tikroms privačioms
Vokietijos mokykloms, atžvilgiu. Taigi šitaip šiems mokesčių mokėtojams nustatoma didesnė mokesčių našta dėl to, kad jie savo
vaikus lavina kitoje valstybėje narėje įsikūrusioje privačioje mokykloje, o ne tos valstybės teritorijoje įsteigtoje mokykloje.
EStG 10 straipsnio 1 dalies 9 punkte nustatyta tvarka atgraso Vokietijoje reziduojančius mokesčių mokėtojus savo vaikus lavinti
kitose valstybėse narėse įsteigtose mokyklose. Taip pat ji yra kliūtis kitose valstybėse narėse įsteigtoms privačioms mokymo
įstaigoms siūlyti savo lavinimo paslaugas Vokietijoje reziduojančių mokesčių mokėtojų vaikams.
Tokia taisyklė yra laikoma EB 49 straipsnyje užtikrinamos laisvės teikti paslaugas apribojimu. Iš tiesų šis straipsnis draudžia
taikyti bet kokį nacionalinės teisės aktą, kuris paslaugų teikimą tarp valstybių narių padaro sunkesnį už paslaugų teikimą
vienoje valstybėje narėje (žr. visų pirma 1998 m. balandžio 24 d. Sprendimo
Safir
, C‑118/96, Rink. p. I‑1897, 23 punktą; minėto sprendimo
Smits ir Peerbooms
61 punktą; minėto sprendimo
Danner
29 punktą; 2004 m. kovo 4 d. Sprendimo
Komisija prieš
Prancūziją, C‑334/02, Rink. p. I‑2229, 23 punktą; minėto sprendimo
Watts
94 punktą ir 2007 m. balandžio 19 d. Sprendimo
Stamatelaki
, C‑444/05, Rink. p. I‑0000, 25 punktą).
Nustačius laisvės teikti paslaugas apribojimą reikia išsiaiškinti, ar jis gali būti objektyviai pateisintas.
Vokietijos vyriausybė pateikia daug šį apribojimą pateisinančių argumentų.
Pirma, šios vyriausybės teigimu, galima kliūtis laisvam paslaugų teikimui pateisinama tuo, kad iš laisvės teikti paslaugas
principo neišplaukia pareiga tam tikroms valstybės narės švietimo sistemai priklausančioms mokykloms taikomą palankesnį mokestinį
traktavimą taikyti ir kitos valstybės narės mokykloms (žr. šio sprendimo 55 punktą).
Šiuo klausimu reikia pastebėti, kad EStG 10 straipsnio 1 dalies 9 punktas yra susijęs su mokestiniu mokesčių už mokslą traktavimu.
Pagal nusistovėjusią teismo praktiką, nors tiesioginiai mokesčiai priklauso valstybių narių kompetencijai, pastarosios turi
ją įgyvendinti laikydamosi Bendrijos teisės (visų pirma žr. minėto sprendimo
Danner
28 punktą; 2006 m. gruodžio 12 d. Sprendimo
Test Claimants in Class IV of the ACT Group Litigation
, C‑374/04, Rink. p. I‑0000, 36 punktą ir 2007 m. kovo 13 d. Sprendimo
Test Claimants in the Thin Cap Group Litigation
, C‑524/04, Rink. p. I‑0000, 25 punktą).
Taip pat, nors aišku, kad Bendrijos teisė neriboja valstybių narių kompetencijos nustatyti, viena vertus, mokymo turinį ir
švietimo sistemos organizavimą bei gerbia jų kultūrų ir kalbų įvairovę (EB 149 straipsnio 1 dalis) ir, kita vertus, profesinio
rengimo turinį (EB 150 straipsnio 1 dalis), vis dėlto tai nepaneigia to, kad naudodamosi šia kompetencija valstybės narės
turi laikytis Bendrijos teisės, ypač jos nuostatų, susijusių su laisve teikti paslaugas (pagal analogiją žr. minėto sprendimo
Watts
92 ir 147 punktus).
Be to, dėl Vokietijos vyriausybės argumento, kad valstybė narė negali būti laikoma įpareigota dotuoti kitos valstybės narės
švietimo sistemai priklausančių mokyklų, pakanka pastebėti, kad EStG 10 straipsnio 1 dalies 9 punkte numatoma ne tiesioginė
Vokietijos valstybės dotacija atitinkamoms mokykloms, o mokesčių lengvata, suteikiama tėvams nuo jų šioms mokykloms sumokėto
mokesčio už mokslą.
Antra, Vokietijos vyriausybės teigimu, atsisakymas suteikti EStG 10 straipsnio 1 dalies 9 punkte numatytą lengvatą kitoje
valstybėje narėje įsteigtoms privačioms mokykloms sumokėtų mokesčių už mokslą atžvilgiu yra pateisinamas tuo, kad šiame straipsnyje
minimos vokiškos mokyklos ir kitoje valstybėje narėje įsteigtos privačios mokyklos, kurios teikia paslaugas EB 49 ir 50 straipsnių
prasme, nėra objektyviai panašioje situacijoje (žr. šio sprendimo 57 punktą).
Taip EStG 10 straipsnio 1 dalies 9 punkte minimoms mokykloms taikoma Pagrindinio įstatymo 7 straipsnio 4 dalyje numatyta pareiga
vengti mokinių atrankos atsižvelgiant į jų tėvų turtą, todėl nustatomi tokie mokesčiai už mokslą, kurie nepadengia šių mokyklų
išlaidų, dėl to Vokietijos valstybei kyla atitinkama pareiga šias mokyklas remti finansiškai. Šis ryšys tarp valstybės nustatytų
reikalavimų ir juos atitinkančios viešos paramos neegzistuoja kitoje valstybėje narėje įsteigtų privačių mokyklų, kurios teikia
paslaugas EB 49 ir 50 straipsnių prasme (žr. šio sprendimo 60 punktą), atveju. Mokesčių lengvatos taikymas mokesčiams už mokslą,
kurie mokami už EStG 10 straipsnio 1 dalies 9 punkto sąlygų neatitinkančių mokyklų lankymą, prieštarautų Pagrindinio įstatymo
7 straipsnio 4 dalyje numatytam reikalavimui vengti mokinių atrankos atsižvelgiant į jų tėvų turtą (žr. šio sprendimo 61 punktą).
Šie argumentai yra nepagrįsti. Svarbu pabrėžti, kad EStG 10 straipsnio 1 dalies 9 punkte, kaip dalies mokesčių už mokslą atskaitymo
sąlyga, numatomas atitinkamos privačios mokyklos Vokietijoje patvirtinimas, leidimas ar pripažinimas, nenustatant objektyvių
kriterijų, pagal kuriuos galima būtų nustatyti, kokie vokiškų mokyklų renkami mokesčiai būtų atskaitytini.
Iš to darytina išvada, kad bet kokiai kitoje valstybėje narėje įsteigtai privačiai mokyklai vien dėl to, kad ji nėra įsteigta
Vokietijoje, automatiškai netaikoma aptariama mokesčio lengvata, neatsižvelgiant į tai, ar ji laikosi nustatytų kriterijų,
pavyzdžiui, tokio dydžio mokesčio už mokslą nustatymo, kuris nesudarytų galimybių atrinkti mokinius atsižvelgiant į jų tėvų
turtą.
Siekdama pateisinti aptariamus nacionalinės teisės aktus, kurie yra kliūtis laisvam paslaugų teikimui, Vokietijos vyriausybė,
nurodydama minėtą sprendimą
Bidar
, taip pat teigia, kad valstybė narė turi teisę susieti pagalbos ar mokesčių lengvatos suteikimą su kriterijais, kurie padėtų
užtikrinti, kad ši pagalba ar suteikiamos lengvatos neperžengtų valstybės narės tinkamomis laikomų ribų (žr. šio sprendimo
62 ir 63 punktus).
Šios vyriausybės teigimu, minėtame sprendime išdėstyti argumentai dėl pagalbos, skirtos padengti studento išlaikymo išlaidas,
ir Europos Sąjungos piliečių laisvo judėjimo teisės turi būti pritaikyti bendrai tuo požiūriu, kad kai viešosios lėšos yra
ribotos, mokesčių lengvatos platesnis taikymas neišvengiamai reikštų, jog individualios lengvatos sumažėtų, nes būtų siekiama
fiskalinio neutralumo. Vokietijos vyriausybė šiuo klausimu teigia, kad dėl EStG 10 straipsnio 1 dalies 9 punkto taikymo išplėtimo
tam tikroms užsienyje esančioms mokykloms mokamam mokesčiui už mokslą valstybės biudžetui kiltų papildomų išlaidų.
Šio argumento negalima priimti dėl toliau dėstomų priežasčių.
Visų pirma pagal nusistovėjusią Teisingumo Teismo praktiką siekis, kad nesumažėtų biudžeto pajamos, nėra minimas EB 46 straipsnyje,
skaitomame kartu su EB 55 straipsniu, ir taip pat negali būti laikomas privalomuoju bendro intereso pagrindu.
Dėl Vokietijos vyriausybės argumento, kad visos valstybės narės turi teisę pasirūpinti, jog teikiama su mokesčiais už mokslą
susijusi pagalba netaptų pernelyg didele našta, galinčia turėti įtakos bendram pagalbos lygiui, kurią gali teikti ši valstybė,
pažymėtina, jog iš šios valstybės pateiktų duomenų matyti, kad, jos teigimu, mokesčių lengvatos taikymas mokesčiams už mokslą,
kurie mokami už tam tikrų kitoje valstybėje narėje esančių mokyklų lankymą, reikštų, kad šioms mokykloms suteikiama netiesioginė
pagalba būtų daug didesnė nei ta, kurią gauna patvirtintos, leistos ar pripažintos mokyklos Vokietijoje, nes kitoje valstybėje
narėje įsteigtos mokyklos privalėtų išsilaikyti imdamos didelius mokesčius už mokslą.
Net ir darant prielaidą, kad minėtame sprendime
Bidar
nurodyti argumentai taikomi mokesčių lengvatos mokesčiams už mokslą atveju, šiuo klausimu reikia, kaip teisingai nurodė Komisija,
pažymėti, kad tikslas, kurio siekiama atsisakant suteikti aptariamą mokesčių lengvatą kitoje valstybėje narėje įsteigtoms
mokykloms mokamiems mokesčiams už mokslą, t. y. užtikrinti privačių mokyklų išlaidų finansavimą, tačiau taip, kad tai netaptų
neprotinga našta valstybei, atsižvelgiant į minėtame sprendime
Bidar
išdėstytą analizę, gali būti pasiektas mažiau ribojančiomis priemonėmis.
Iš tiesų, kaip nurodo generalinė advokatė savo išvados 62 punkte, siekdama išvengti pernelyg didelės finansinės naštos, valstybė
narė gali atsižvelgdama į savo vertybes apriboti atskaitomą mokesčių už mokslą sumą tam tikra suma, kuri bus tokio dydžio,
kokia yra šios valstybės narės teritorijoje įsikūrusioms mokykloms suteikiama mokesčių lengvata; ši priemonė būtų mažiau ribojanti
nei aptariamas atsisakymas suteikti mokesčių lengvatą.
Galiausiai visais atvejais yra neproporcinga EStG 10 straipsnio 1 dalies 9 punkte numatytos mokesčių lengvatos visiškai netaikyti
mokesčiams už mokslą, kuriuos moka pajamų mokestį Vokietijoje mokantys mokesčių mokėtojai kitose nei Vokietijos Federacinė
Respublika valstybėse narėse įsteigtoms mokykloms. Iš tiesų tokiu atveju aptariama mokesčių lengvata netaikoma mokesčiams
už mokslą, kuriuos šie mokesčių mokėtojai moka kitose valstybėse narėse įsteigtoms mokykloms, neatsižvelgiant į tai, ar šios
mokyklos atitinka objektyvius kriterijus, kuriuos kiekviena valstybė narė nustato atsižvelgdama į savo principus ir kurie
leidžia nustatyti, kokiems mokesčiams už mokslą taikoma mokesčių lengvata.
Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, reikia pripažinti, kad antrasis Komisijos kaltinimas yra pagrįstas, bei konstatuoti, jog
Vokietijos Federacinė Respublika neįvykdė įsipareigojimų pagal EB 49 straipsnį nustatydama, kad tais atvejais, kai Vokietijos
mokesčių mokėtojai savo vaikus leidžia į kitoje valstybėje narėje esančią ir iš esmės privačiomis lėšomis finansuojamą mokyklą,
EStG 10 straipsnio 1 dalies 9 punkte numatyta specialiųjų išlaidų atskaitos lengvata apskritai netaikoma mokesčiams už tokios
mokyklos lankymą.

Dėl pirmos pirmojo kaltinimo dalies ir trečiojo kaltinimo, grindžiamų atitinkamai kliūtimi laisvam darbuotojų judėjimui bei
įsisteigimo laisvės apribojimu
Šalių argumentai
Komisijos teigimu, EStG 10 straipsnio 1 dalies 9 punkte numatyta tvarka pažeidžia mokesčių mokėtojų, kuriems ji taikoma, teises,
kylančias iš darbuotojų laisvės judėti ir įsisteigimo laisvės (pirma pirmojo kaltinimo dalis).
Viena vertus, ši tvarka gali pažeisti iš kitų valstybių narių kilusių tėvų, kaip privačių asmenų, teisę įsidarbinti Vokietijoje
samdomais darbuotojais (EB 39 straipsnis) arba joje įsikurti kaip savarankiškai dirbantiems asmenims (EB 43 straipsnis). Galimybė,
jog jie bus nepalankiai traktuojami apmokestinant, jei pageidautų, kad vaikai liktų mokytis jų kilmės valstybėje, iš tiesų
galėtų atgrasyti nuo įsikūrimo Vokietijoje ar įsidarbinimo joje kaip iš kitos valstybės narės atvykstančiais pasienio darbuotojais.
Visais atvejais šiems tėvams būtų sunkiau įsikurti ar dirbti Vokietijoje.
Kita vertus, nepalankų traktavimą gali patirti Vokietijos piliečiai, gyvenantys kitoje valstybėje narėje, bet ir toliau esantys
mokesčių mokėtojais Vokietijoje, jeigu jie nori savo vaikus leisti mokytis į privačią vietos mokyklą kitoje valstybėje narėje.
Šie EB 39 ir 43 straipsnių pažeidimai yra nepagrįsti.
Komisija šiuo klausimu teigia, kad EStG 10 straipsnio 1 dalies 9 punkte nenumatomi jokie objektyvūs kriterijai, pagal kuriuos
būtų galima nustatyti atvejus, kuomet Vokietijos ir kitoje valstybėje narėje įsteigtoms mokykloms sumokėti mokesčiai už mokslą
yra atskaitytini. Ši nuostata nustato vienintelę atskaitymo sąlygą – kad atitinkama privati mokykla būtų patvirtinta arba
pripažinta Vokietijoje. Lemiama atskaitymo sąlyga yra neatsiejama nuo aplinkybės, kad atitinkama privati mokykla būtų įsikūrusi
Vokietijos teritorijoje. Mokesčių atskaita automatiškai netaikoma visoms kitoje valstybėje narėje įsteigtoms mokykloms, neatsižvelgiant
į jų taikomą mokesčio už mokslą dydį, t. y. net ir tuomet, kai ji veikia iš esmės taip pat, kaip ir Vokietijoje pripažinta
arba patvirtinta privati mokykla.
Nėra jokių objektyvių priežasčių, dėl kurių reikėtų mokesčių lengvatos suteikimą susieti su Vokietijos Federacinės Respublikos
teritorijoje esančios privačios mokyklos lankymu, nes ši valstybė narė pagal Bendrijos teisę gali apriboti mokesčių už mokslą
atskaitą tam tikro tipo įstaigoms arba tam tikrai sumai. Tam pakaktų, kad teisė į atskaitą būtų suteikiama objektyvių kriterijų
pagrindu, o ne priklausytų nuo mokyklos buvimo vietos.
Komisija savo trečiajame kaltinime taip pat teigia, kad EStG 10 straipsnio 1 dalies 9 punkte nustatyta tvarka riboja kitoje
valstybėje narėje įsteigtų privačių mokyklų įsisteigimo laisvę. Jos teigimu, ši tvarka įpareigoja mokyklas įsisteigti Vokietijoje
arba bent jau įsteigti savo atstovybę šioje valstybėje. Iš tiesų šios mokyklos valstybės patvirtintos ar atitinkamos žemės
įstatymais leidžiamos pakaitinės mokyklos arba žemės įstatymais pripažintos papildomos bendrojo lavinimo mokyklos statusą
gali įgyti tik tuomet, jeigu jos savo paslaugas siūlo iš Vokietijos teritorijos. Norėdamos konkuruoti su privačiomis Vokietijos
įstaigomis vienodomis sąlygomis, šios mokyklos turi būti įsisteigusios jos teritorijoje.
Šis mokyklos pasirinkimo apribojimas, Komisijos teigimu, yra skirtingas traktavimas EB 43 straipsnio prasme, kuris negali
būti pateisintas.
Ši institucija iš to daro išvadą, kad EStG 10 straipsnio 1 dalies 9 punktas yra EB 39 straipsnyje numatyto laisvo darbuotojų
judėjimo ir EB 43 straipsnyje nustatytos įsisteigimo laisvės apribojimas.
Vokietijos vyriausybė ginčija argumentą, kad EStG 10 straipsnio 1 dalies 9 punktas pažeidžia teisę į laisvą darbuotojų judėjimą
ir įsisteigimo laisvę. Jei ir pažeidžiama šių laisvių taikymo sritis, toks pažeidimas visais atvejais pateisinamas jau minėtais
objektyviais skirtumais tarp šioje EStG nuostatoje minimų privačių Vokietijos mokyklų ir kitoje valstybėje narėje esančių
mokyklų.
Ši vyriausybė taip pat ginčija kitoje valstybėje narėje įsteigtų mokyklų įsisteigimo laisvės pažeidimą. Ji nesupranta, kokią
įtaką šiai laisvei gali turėti nagrinėjama atskaitos tvarka. Tačiau jei ir būtų nustatytas šios laisvės pažeidimas, jis visais
atvejais būtų objektyviai pagrįstas, atsižvelgiant į jau minėtus skirtumus tarp EStG 10 straipsnio 1 dalies 9 punkte minimų
privačių Vokietijos mokyklų ir kitoje valstybėje narėje esančių privačių mokyklų.
Teisingumo Teismo vertinimas
Visų pirma reikia išnagrinėti, ar EB 39 ir 43 straipsniai draudžia EStG 10 straipsnio 1 dalies 9 punkte numatytą tvarką.
Pirmoje pirmojo kaltinimo dalyje Komisija teigia, kad tokie teisės aktai, kurie turi neigiamos mokestinės įtakos aptariamiems
mokesčių mokėtojams, turi poveikį ir iš kitos valstybės narės atvykstantiems darbuotojams bei savarankiškai dirbantiems asmenims,
kurie įsikūrė Vokietijoje dėl privačių motyvų ir pageidauja, kad jų vaikai tęstų mokslus jų kilmės valstybėje, ir Vokietijos
piliečiams, kurie savo vaikus leidžia į kitos valstybės narės privačią mokyklą dėl to, kad jie apsigyveno šioje valstybėje
narėje. Šiuo požiūriu šis teisės aktas pažeidžia EB 39 ir 43 straipsnius.
Visos EB sutarties nuostatos, susijusios su laisvu asmenų judėjimu, siekia palengvinti Bendrijos piliečiams visoje Bendrijos
teritorijoje vykdyti bet kokio pobūdžio profesinę veiklą bei draudžia priemones, galinčias sudaryti mažiau palankias sąlygas
šiems piliečiams, siekiantiems vykdyti ekonominę veiklą kitos valstybės narės teritorijoje (žr. 2005 m. rugsėjo 15 d. Sprendimo
Komisija prieš Daniją
, C‑464/02, Rink. p. I‑7929, 34 punktą ir nurodytą teismų praktiką; minėtų sprendimų
Komisija prieš
Portugaliją 15 punktą ir
Komisija prieš Švediją
17 punktą).
Nuostatos, kurios valstybės narės piliečiui sudaro kliūčių arba jį atgraso nuo išvykimo iš savo kilmės valstybės siekiant
pasinaudoti laisvo judėjimo teise, riboja šią laisvę, net jeigu jos yra taikomos neatsižvelgiant į atitinkamų darbuotojų pilietybę
(minėtų sprendimų
Komisija prieš Daniją
35 punktas;
Komisija prieš Portugaliją
16 punktas ir
Komisija prieš Švediją
18 punktas).
Šiuo atveju, kaip nurodė generalinė advokatė savo išvados 83 punkte, EStG 10 straipsnio 1 dalies 9 punktas visų pirma sudaro
nepalankesnes sąlygas darbuotojams bei savarankiškai dirbantiems asmenims, kurie nuolatos apsigyvena Vokietijoje arba joje
dirba ir kurių vaikai toliau lanko kitoje valstybėje narėje įsteigtą mokamą mokyklą. Pagal EStG 1 straipsnio 1 dalies pirmą
sakinį visi Vokietijos teritorijoje gyvenantys darbuotojai visą pajamų mokestį moka Vokietijoje. Pagal EStG 1 straipsnio 3 dalį
visi iš kitų valstybių atvykstantys darbuotojai, kurie savo profesinę veiklą vykdo Vokietijoje, bet joje negyvena, jų prašymu,
taip pat visą pajamų mokestį moka Vokietijoje. EStG 10 straipsnio 1 dalies 9 punktas neleidžia nė vienai iš šių darbuotojų
kategorijų pasinaudoti specialia lengvata daliai sumokėtų mokesčių už mokslą, nors tai būtų leidžiama, jeigu jų vaikai lankytų
Vokietijoje esančią mokyklą.
Šis skirtingas traktavimas apsunkina šių darbuotojų naudojimąsi teisėmis, kurias jiems suteikia EB 39 ir 43 straipsniai.
Dėl EStG 10 straipsnio 1 dalies 9 punkto nepalankesnėje padėtyje taip pat gali atsidurti ir Vokietijos piliečiai, kurie nuolatos
apsigyvena kitoje valstybėje naryje, kur jų vaikai lanko mokamą mokyklą.
Žinoma, paprastai tokie Vokietijos piliečiai, kai jie išvyksta iš šios valstybės, nustoja būti mokesčių mokėtojais Vokietijoje,
todėl šie mokesčių teisės aktai negali jiems turėti neigiamo poveikio. Tačiau pagal EStG 1 straipsnio 2 dalį ši taisyklė negalioja
kitoje valstybėje narėje dirbantiems pareigūnams ir pagal 1965 m. balandžio 8 d. Protokolo dėl Europos Bendrijų privilegijų
ir imunitetų (OL 152, 1967, p. 13) 14 straipsnį ji taip pat netaikoma Europos Bendrijų pareigūnams. Jei pareigūnai Vokietijos
piliečiai savo vaikus leidžia į kitoje valstybėje narėje esančias mokamas mokyklas, išskyrus vokiškas ir Europos mokyklas,
EStG 10 straipsnio 1 dalies 9 punktas neleidžia iš jų apmokestinamųjų pajamų atskaityti dalį sumokėtų mokesčių už mokslą.
Dėl šio sprendimo 85–99 punktuose išdėstytų priežasčių toks nevienodas traktavimas negali būti pateisintas argumentais, kuriuos
Vokietijos vyriausybė pateikė siekdama pateisinti pagrindinės laisvės apribojimą.
Todėl reikia pripažinti, kad pirma Komisijos pirmojo kaltinimo dalis yra pagrįsta, ir konstatuoti, kad nustatydama, jog EStG
10 straipsnio 1 dalies 9 punkte numatyta mokesčių lengvata apskritai netaikoma mokesčiams už mokslą, sumokėtiems kitoje valstybėje
narėje įsteigtoms mokykloms, Vokietijos Federacinė Respublika neįvykdė įsipareigojimų pagal EB 39 ir 43 straipsnius.
Dėl trečiojo kaltinimo, grindžiamo kitose valstybėse narėse įsteigtų privačių mokyklų įsisteigimo laisvės pažeidimu, reikia
pažymėti, jog, kaip savo išvados 85 punkte nurodė generalinė advokatė, aplinkybė, kad EStG 10 straipsnio 1 dalies 9 punkte
numatyta galimybė pasinaudoti mokesčių nuolaida siejama su mokyklos buvimo vieta, neturi tiesioginės įtakos kitose valstybėse
narėse esančių privačių mokyklų įsisteigimo laisvei. Ši aplinkybė savaime neapsunkina šių mokyklų įsisteigimo Vokietijoje.
Todėl trečiąjį Komisijos kaltinimą reikia atmesti.

Dėl antros pirmojo kaltinimo dalies, grindžiamos bendrosios Europos Sąjungos piliečių teisės į laisvą judėjimą pažeidimu
Lieka išnagrinėti svarstomus nacionalinės teisės aktus EB 18 straipsnio 1 dalies atžvilgiu tais atvejais, kuomet netaikomi
EB 39, 43 ir 49 straipsniai.
Pagal Teisingumo Teismo praktiką Europos Sąjungos pilietybe siekiama suteikti valstybių narių piliečiams esminį statusą, leidžiantį
esantiems tokioje pačioje situacijoje Sutarties taikymo
ratione materiae
srityje būti vienodai teisiškai traktuojamiems, neatsižvelgiant į pilietybę ir nepažeidžiant šioje srityje aiškiai nustatytų
išimčių (pavyzdžiui, žr. 2001 m. rugsėjo 20 d. Sprendimo
Grzelczyk
, C‑184/99, Rink. p. I‑6193, 31 punktą; 2002 m. liepos 11 d. Sprendimo
D’Hoop
, C‑224/98, Rink. p. I‑6191, 28 punktą; 2003 m. spalio 2 d. Sprendimo
Garcia Avello
, C‑148/02, Rink. p. I‑11613, 22 ir 23 punktus ir 2004 m. balandžio 29 d. Sprendimo
Pusa
, C‑224/02, Rink. p. I‑5763, 16 punktą).
Tarp situacijų, kurios patenka į Bendrijos teisės taikymo sritį, yra ir tos, kurios susijusios su naudojimusi Sutarties užtikrinamomis
pagrindinėmis laisvėmis, ypač tos, kurios susijusios su EB 18 straipsniu suteikta teise laisvai judėti ir apsigyventi valstybių
narių teritorijoje (ypač žr. minėtų sprendimų
Grzelczyk
33 punktą;
D’Hoop
29 punktą;
Garcia Avello
24 punktą bei
Pusa
17 punktą).
Kadangi Sąjungos pilietis kiekvienoje valstybėje narėje turi būti teisiškai vertinamas taip pat, kaip ir šių valstybių narių
piliečiai, esantys tokioje pačioje situacijoje, su teise į laisvą judėjimą būtų nesuderinama tai, kad valstybėje narėje, kurios
pilietis yra, jis būtų traktuojamas mažiau palankiai nei tuo atveju, kai nepasinaudoja Sutarties suteiktomis galimybėmis judėjimo
srityje (minėtų sprendimų
D’Hoop
30 punktas ir
Pusa
18 punktas).
Šios galimybės nebūtų visiškai veiksmingos, jei valstybės narės pilietį nuo pasinaudojimo jomis būtų galima atgrasyti jo kilmės
valstybės teisės aktais, nubaudžiant dėl to, kad pasinaudojo minėtomis galimybėmis (šiuo klausimu žr. 1992 m. liepos 7 d.
Sprendimo
Singh
, C‑370/90, Rink. p. I‑4265, 23 punktą; minėtų sprendimų
D’Hoop
31 punktą ir
Pusa
19 punktą).
Vykdami į kitą valstybę narę mokytis mokykloje atitinkamų Vokietijos piliečių vaikai naudojasi laisvo judėjimo teise. 2004 m.
spalio 19 d. Sprendime
Zhu ir Chen
(C‑200/02, Rink. p. I‑9925, 20 punktas) nustatyta, kad net mažametis gali naudotis Bendrijos teisės garantuojamomis laisvo
judėjimo ir apsigyvenimo teisėmis.
Svarstomi nacionalinės teisės aktai numato skirtingą Vokietijoje pajamų mokestį mokančių mokesčių mokėtojų traktavimą atsižvelgiant
į tai, ar jie savo vaikus leidžia į šioje valstybėje įsteigtą, ar į kitoje valstybėje narėje įsteigtą mokyklą.
Tiek, kiek jie kaip mokesčių lengvatos mokesčiams už mokslą suteikimo sąlygą numato, kad šie mokesčiai turi būti sumokėti
tam tikrus reikalavimus atitinkančioms mokykloms Vokietijoje, ir lemia tai, jog mokesčių lengvatą atsisakoma suteikti vaikų,
kurie mokosi kitoje valstybėje narėje įsteigtoje mokykloje, tėvams, svarstomi nacionalinės teisės aktai sudaro nepalankesnes
sąlygas kai kuriems piliečiams vien dėl to, kad jie pasinaudojo judėjimo laisve nuvykdami į kitą valstybę narę mokytis.
Pagal nusistovėjusią teismo praktiką nacionalinės teisės aktai, kurie numato nepalankesnes sąlygas tam tikriems valstybės
piliečiams tik todėl, kad jie pasinaudojo laisve judėti į kitą valstybę narę, yra EB 18 straipsnio 1 dalimi visiems Sąjungos
piliečiams pripažintų laisvių suvaržymas (2006 m. liepos 18 d. Sprendimo
De Cuyper
, C‑406/04, Rink. p. I‑0000, 39 punktas ir 2006 m. spalio 26 d. Sprendimo
Tas-Hagen ir Tas
, C‑192/05, Rink. p. I‑10451, 31 punktas).
Toks skirtingas vertinimas gali būti pateisinamas, tik jeigu jis pagrįstas nuo suinteresuotųjų asmenų pilietybės nepriklausančiomis
objektyviomis priežastimis ir yra proporcingas nacionalinės teisės siekiamo teisėto tikslo atžvilgiu (minėtų sprendimų
D’Hoop
36 punktas;
De Cuyper
40 punktas ir
Tas-Hagen ir Tas
33 punktas).
Reikia pastebėti, kad bandydama pateisinti šių teisės aktų sudaromas kliūtis laisvam paslaugų teikimui, Vokietijos vyriausybė
nurodė šio sprendimo 55–64 punktuose išdėstytus argumentus. Visų pirma ji rėmėsi minėtame sprendime
Bidar
išdėstytais Teisingumo Teismo argumentais dėl EB 18 straipsnio aiškinimo.
Šio sprendimo 56 punkte Teisingumo Teismas nusprendė, kad kiekviena valstybė narė turi teisę užtikrinti, jog išlaikymo pagalbos
teikimas kitų valstybių narių studentams netaptų neprotinga našta, kuri galėtų turėti įtakos bendram tos valstybės teikiamos
pagalbos lygiui.
Tačiau net darant prielaidą, kad tokie patys argumentai galėtų būti taikomi mokesčių lengvatos mokesčiams už mokslą atveju,
EStG 10 straipsnio 1 dalies 9 punkte numatyta tvarka ją vertinant atsižvelgiant į laisvės teikti paslaugas kontekstą visais
atvejais atrodo neproporcinga, palyginti su ja siekiamais tikslais, dėl tų pačių priežasčių, kurios išdėstytos šio sprendimo
99 punkte.
Iš to reikia daryti išvadą, kad tuomet, kai vienos valstybės mokesčių mokėtojų vaikai mokosi kitoje valstybėje narėje esančioje
mokykloje, kurios teikiamos paslaugos nepatenka į EB 49 straipsnio taikymo sritį, EStG 10 straipsnio 1 dalies 9 punktas šiems
vaikams nepagrįstai sudaro nepalankesnes sąlygas, palyginti su tais vaikais, kurie nepasinaudojo judėjimo laisve tam, kad
nuvyktų mokytis į kitą valstybę narę, ir pažeidžia EB 18 straipsnio 1 dalyje įtvirtintas šių vaikų teises.
Šiomis aplinkybėmis reikia nuspręsti, kad antra pirmojo Komisijos kaltinimo dalis taip pat yra pagrįsta.
Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, reikia konstatuoti, kad be išimčių neleisdama atskaityti mokesčių, mokamų už kitoje valstybėje
narėje esančios mokyklos lankymą, kaip specialiųjų išlaidų pagal EStG 10 straipsnio 1 dalies 9 punktą, Vokietijos Federacinė
Respublika neįvykdė įsipareigojimų pagal EB 18, 39, 43 ir 49 straipsnius. Likusią ieškinio dalį, t. y. kaltinimą, grindžiamą
kitoje valstybėje narėje įsteigtų mokyklų įsisteigimo laisvės pažeidimu, reikia atmesti.

Dėl išlaidų
Remiantis Procedūros reglamento 69 straipsnio 2 dalimi, pralaimėjusiai šaliai nurodoma padengti išlaidas, jei laimėjusi šalis
to reikalavo. Kadangi Komisija prašė padengti išlaidas ir Vokietijos Federacinė Respublika iš esmės pralaimėjo bylą, pastaroji
turi jas padengti.
Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (didžioji kolegija) nusprendžia:
1.
Be išimčių neleisdama atskaityti mokesčių, mokamų už kitoje valstybėje narėje esančios mokyklos lankymą, kaip specialiųjų
išlaidų, numatytų 2002 m. spalio 19 d. paskelbtos Vokietijos pajamų mokesčio įstatymo (
Einkommensteuergesetz)
redakcijos 10 straipsnio 1 dalies 9 punkte, Vokietijos Federacinė Respublika neįvykdė įsipareigojimų pagal EB 18, 39, 43
ir 49 straipsnius.
2.
Atmesti likusią ieškinio dalį.
3.
Priteisti iš Vokietijos Federacinės Respublikos sumokėti bylinėjimosi išlaidas.
Parašai.
*
Proceso kalba: vokiečių.