CELEX: 62003CJ0445
Fördragsbrott
Frihet att tillhandahålla tjänster
Krav som värdmedlemsstaten uppställer för företag i andra medlemsstater som tillfälligt utstationerar arbetstagare som är medborgare i tredje land

Europeiska gemenskapernas kommission har yrkat att domstolen skall fastställa att Storhertigdömet Luxemburg har underlåtit
att uppfylla sina skyldigheter enligt artikel 49 EG
–
genom att uppställa ett krav på personligt eller kollektivt arbetstillstånd för en tjänsteleverantör som är etablerad i en
annan medlemsstat, när denne önskar utstationera sin personal bestående av medborgare i tredje land vilka är bosatta och regelbundet
arbetar i denna andra medlemsstat, ett tillstånd vars utfärdande är förenat med villkor avseende arbetsmarknaden, förekomsten
av ett avtal som inte är tidsbegränsat och en tidigare anställning hos samma tjänsteleverantör sedan minst sex månader, och
genom att kräva att denna tjänsteleverantör ställer en bankgaranti med ett belopp på minst 60 000 luxemburgska franc (1 487
euro).
Den nationella lagstiftningen
I artikel 1 första och fjärde styckena i den storhertigliga förordningen av den 12 maj 1972 om tillämpliga åtgärder för anställning
av utländska arbetstagare inom Luxemburgs territorium (
Mémorial
A 1972, s. 945), i dess lydelse enligt storhertiglig förordning av den 17 juni 1994 (
Mémorial
A 1994, s. 1034) (nedan kallad den storhertigliga förordningen av den 12 maj 1972) föreskrivs följande:
”Med förbehåll för bestämmelserna avseende inresa och vistelse i Storhertigdömet Luxemburg, får utländska personer inte på
luxemburgskt territorium inneha en anställning, vare sig avseende fysiskt eller intellektuellt arbete, utan att detta har
godkänts i enlighet med bestämmelserna i förevarande förordning.
...
Bestämmelserna i förevarande förordning är inte tillämpliga på arbetstagare som är medborgare i en medlemsstat i Europeiska
unionen eller i en stat som är part i avtalet om Europeiska ekonomiska samarbetsområdet.”
Enligt artikel 2 i den storhertigliga förordningen av den 12 maj 1972 fastställs tillståndet genom att arbetsministeriet,
eller den som ministeriet utser, tillställer arbetstagaren ett arbetstillstånd som omfattas av någon av de fyra kategorier
som räknas upp i artikel 1 i samma förordning.
I artikel 4 första, andra, femte och sjätte styckena i den storhertigliga förordningen av den 12 maj 1972 föreskrivs följande:
”En arbetsgivare får inte anställa en utländsk arbetstagare som saknar giltigt arbetstillstånd och som inte i förväg har underrättat
den nationella arbetsbyrån om den tjänst som skall tillsättas.
Denna underrättelse skall inges i två exemplar och vara behörigen undertecknad av arbetstagaren, varpå den utgör en ansökan
om utverkande eller förnyande av arbetstillstånd när det är fråga om en arbetstagare som ännu inte har erhållit arbetstillstånd,
eller när detta tillstånd har upphört att gälla eller när tillståndet endast gäller med avseende på en viss arbetsgivare och
ett visst yrke.
...
Den nationella arbetsbyrån skall lämna mottagningsbevis till berörd arbetstagare för underrättelse som avgivits i enlighet
med andra stycket i förevarande artikel. Detta mottagningsbevis gäller som tillfälligt arbetstillstånd. Kopia härav skall
tillställas arbetsgivaren.
Vägras arbetstillstånd blir det tillfälliga arbetstillståndet automatiskt ogiltigt.”
Artikel 8 i den storhertigliga förordningen av den 12 maj 1972 har följande avfattning:
”Arbetstillstånd utfärdas, vägras eller återkallas av arbetsministeriet, eller av person som ministeriet utser, efter yttrande
från den [kommitté för särskilt utlåtande] som föreskrivs i artikel 7 bis i förevarande förordning och efter yttrande från
arbetsmarknadsförvaltningen. I dessa båda yttranden skall situationen på arbetsmarknaden samt dess utveckling eller organisation
särskilt beaktas.”
I artikel 9.1 i den storhertigliga förordningen av den 12 maj 1972 föreskrivs följande:
”Ett kollektivt arbetstillstånd kan på begäran utfärdas i undantagsfall för utländska arbetstagare som tillfälligt utstationeras
till Luxemburg, antingen för ett utländskt eller för ett luxemburgskt företags räkning, efter begäran från det företag i vilket
arbetstagarna är anställda.
Endast arbetstagare som har ett anställningsavtal som inte är tidsbegränsat med sitt ursprungsföretag, tillika det företag
som genomför utstationeringen, får medges kollektivt arbetstillstånd i den mening som avses i föregående stycke, förutsatt
att avtalet har slutits minst sex månader innan det arbete som begäran om kollektivt arbetstillstånd avser, påbörjas inom
Storhertigdömet Luxemburgs territorium.”
I artikel 9 bis första och andra styckena i samma förordning föreskrivs följande:
”De personliga och kollektiva arbetstillstånden får utfärdas först efter [det] att arbetsgivaren har ställt bankgaranti vid
ett i behörig ordning auktoriserat kreditinstitut, för eventuella kostnader vid hemförlovning av de arbetstagare som begäran
om arbetstillstånd avser.
Bankgarantins belopp fastställs av den särskilda kommitté som inrättats enligt artikel 7 bis i förevarande förordning och
det får inte understiga 60 000 franc per arbetstagare.”
Det administrativa förfarandet
Kommissionen ansåg att de krav som följer av artiklarna 1, 4, 8 och 9 bis i den storhertigliga förordningen av den 12 maj
1972 strider mot artikel 49 EG, varför den inledde fördragsbrottsförfarandet.
Sedan Storhertigdömet Luxemburg beretts tillfälle att inkomma med yttrande avgav kommissionen den 21 mars 2002 ett motiverat
yttrande och uppmanade denna medlemsstat att inom två månader från delgivningen av sistnämnda yttrande vidta nödvändiga åtgärder
för att följa detta. Då Storhertigdömet Luxemburg inte besvarade yttrandet, väckte kommissionen förevarande talan.
Talan
Parternas argumentation
Kommissionen har för det första hävdat att den storhertigliga förordningen av den 12 maj 1972 utgör en diskriminering till
nackdel för företag som tillhandahåller tjänster, eftersom den underkastar utstationering av arbetstagare till det luxemburgska
territoriet de villkor som gäller för arbetstagares tillträde till den lokala arbetsmarknaden. Kommissionen har tillagt att
förordningen under alla förhållanden innebär en begränsning som strider mot artikel 49 EG.
Kommissionen har för det andra tagit ställning till de olika villkor som föreskrivs i den storhertigliga förordningen av den
12 maj 1972 och hävdat att kravet på ett i förväg meddelat arbetstillstånd leder till att det fria tillhandahållandet av tjänster
blir illusoriskt och att utverkandet av detta tillstånd blir avhängigt de lokala myndigheternas skönsmässiga bedömning. Enligt
kommissionen kan mindre betungande åtgärder tillgripas för att säkerställa att luxemburgska bestämmelser om social trygghet
efterlevs i fall av utstationering av arbetstagare för tillhandahållande av tjänster.
När det gäller kravet på ett anställningsavtal som inte är tidsbegränsat och som skall ha slutits minst sex månader före utstationeringen,
har kommissionen påpekat att detta strider mot proportionalitetsprincipen. Enligt kommissionen kan det tillstås att en medborgare
i tredje land har en lagenlig och stadigvarande anställning eftersom de yrkesmässiga skyldigheterna är uppfyllda. Kommissionen
har tillagt att det ifrågavarande kravet inte tar hänsyn till särdragen inom vissa verksamhetsområden där tidsbestämda anställningsavtal
ofta förekommer och att det inte heller tar hänsyn till de fall där tjänster tillhandahålls tillfälligt och under en mycket
kort period.
När det gäller kravet på bankgaranti har kommissionen hävdat att denna utgör en extra ekonomisk börda för arbetsgivare som
är etablerade i utlandet vilka redan har att erlägga avgifter, till och med att ställa bankgarantier, i sina ursprungsmedlemsstater
för att utverka ett arbetstillstånd i den staten. Kommissionen har tillagt att andra mindre restriktiva åtgärder skulle kunna
medge ett säkerställande av att arbetstagarna återvänder till den medlemsstat där arbetsgivaren är etablerad när tjänsterna
slutförts.
Den luxemburgska regeringen har för det första svarat att den storhertigliga förordningen av den 12 maj 1972 skall betraktas
med hänsyn till den nationella sociallagstiftningen, som innehåller strikta bestämmelser om lägsta lön, säkerhet på arbetsplatsen
och anställningsavtalets löptid. Regeringen har hävdat att det enda effektiva sättet att säkerställa att denna lagstiftning
iakttas, också vid tillhandahållande av tjänster av utländska företag som anställer personer som är medborgare i tredje land,
är en kontroll som baseras på administrativa tillstånd. Regeringen har hävdat att de ifrågavarande kraven för det första tjänar
ett ändamål av allmänintresse – nämligen det sociala skyddet för arbetstagare genom förebyggande av risken för att de utnyttjas,
i synnerhet arbetstagare från tredje land – och för det andra tillämpas utan åtskillnad på utländska tjänsteleverantörer och
företag som är etablerade i Luxemburg, så att diskriminering till nackdel för de senare undviks.
Den luxemburgska regeringen har för det andra bestridit att kommissionens invändningar i fråga om de olika krav som uppställs
i den storhertigliga förordningen av den 12 maj 1972 är välgrundade.
När det gäller kravet på ett i förväg meddelat tillstånd har regeringen hävdat att hänvisningarna till situationen på arbetsmarknaden
och till undantagsfall i artiklarna 8 och 9 i den storhertigliga förordningen av den 12 maj 1972 endast utgör en tillämpning
av principen om förtur vid anställning för gemenskapsmedborgare, sådan den återfinns i rådets förordning (EEG) nr 1612/68
av den 15 oktober 1968 om arbetskraftens fria rörlighet inom gemenskapen (EGT L 257, s. 2; svensk specialutgåva, område 5,
volym 1, s. 33). Regeringen har tillagt att domstolsprövningen av beslut att inte meddela tillstånd utesluter all behörighet
för de luxemburgska myndigheterna att företa skönsmässiga bedömningar.
Den luxemburgska regeringen har för övrigt bestridit att åtgärden i form av ett kollektivt tillstånd skulle leda till att
det fria tillhandahållandet av tjänster endast blev illusoriskt. Den har därvid understrukit att tjänsteleverantören har möjlighet
att inge sin ansökan innan kontraktet slutgiltigt tilldelas, och att behandlingen av denna ansökan är föremål för ett förenklat
förfarande.
När det gäller kravet på ett anställningsavtal som inte är tidsbegränsat och som skall ha trätt i kraft minst sex månader
före utstationeringen har den luxemburgska regeringen hävdat att detta krav är avsett att säkerställa att arbetstagaren har
en stadigvarande anknytning till ursprungsmedlemsstaten samt en nära och regelbunden anknytning till det företag som utstationerat
arbetstagaren. Därmed skall risken för utnyttjande av arbetskraft från tredje land och snedvridning av konkurrensen genom
social dumpning undvikas. Regeringen har tillagt att den utstationerade arbetstagaren, när han väl har inställt sig för en
viss tidsperiod på den luxemburgska arbetsmarknaden, skulle kunna frestas att stanna där om det inte finns några utsikter
till något långfristigt arbete hos det företag som utstationerat honom. Regeringen har dessutom, på grund av de stora skillnader
på området som föreligger mellan medlemsstaterna, bestridit att det omtvistade kravet skulle vara oproportionerligt och därvid
understrukit att skyddet för löntagare inte nödvändigtvis garanteras i den medlemsstat från vilken den utstationerade arbetstagaren
kommer.
Den luxemburgska regeringen har i fråga om bankgarantin hävdat att denna består i utverkandet av ett garantibrev hos en bank
och att den föranleder en ringa kvartalskostnad på cirka 25 euro.
Domstolens bedömning
Enligt fast rättspraxis innebär artikel 49 EG inte bara att det är nödvändigt att avskaffa all form av diskriminering på grund
av nationalitet av en tjänsteleverantör som är etablerad i en annan medlemsstat utan även att det är nödvändigt att avskaffa
varje inskränkning – även om den är tillämplig på inhemska tjänsteleverantörer och tjänsteleverantörer från andra medlemsstater
utan åtskillnad – som innebär att tjänster som tillhandahålls av en tjänsteleverantör som är etablerad i en annan medlemsstat,
där denne lagligen utför liknande tjänster, förbjuds, hindras eller blir mindre attraktiv (se bland annat dom av den 24 januari
2002 i mål C-164/99, Portugaia Construções, REG 2002, s. I-787, punkt 16 och där angiven rättspraxis).
Nationell lagstiftning inom ett område som ännu inte har varit föremål för harmonisering på gemenskapsnivå och som tillämpas
utan åtskillnad på alla personer eller företag som bedriver verksamhet på den berörda medlemsstatens territorium kan, trots
sin restriktiva inverkan på friheten att tillhandahålla tjänster, rättfärdigas i den mån som den grundas på tvingande hänsyn
till allmänintresset som ännu inte säkerställts genom de bestämmelser som tjänsteleverantören måste följa i den medlemsstat
där denne är etablerad och förutsatt att den är ägnad att säkerställa att det mål som eftersträvas med lagstiftningen uppnås
och inte går utöver vad som är nödvändigt för att uppnå det målet (se dom av den 23 november 1999 i de förenade målen C-369/96
och 376/96, Arblade m.fl., REG 1999, s. I‑8453, punkterna 34 och 35, och domen i det ovannämnda målet Portugaia Construções,
punkt 19).
Det är mot bakgrund av dessa principer som de ifrågavarande kravens förenlighet med artikel 49 EG skall prövas.
Det kan inte ifrågasättas att de villkor som enligt den storhertigliga förordningen av den 12 maj 1972 skall iakttas av ett
tjänstetillhandahållande företag med avsikt att utstationera arbetstagare hemmahörande i ett tredje land till luxemburgskt
territorium hindrar detta företag från att genomföra den planerade utstationeringen och följaktligen även från att tillhandahålla
sina tjänster, på grund av den administrativa omgång och ekonomiska börda som bestämmelserna innebär (se, för ett liknande
resonemang, dom av den 25 oktober 2001 i de förenade målen C‑49/98, C-50/98, C-52/98–C-54/98 och C-68/98–C-71/98, Finalarte
m.fl., REG 2001, s. I-7831, punkt 30).
När det gäller ett tjänstetillhandahållande företags utstationering av arbetstagare från tredje land har domstolen redan slagit
fast att nationell lagstiftning enligt vilken ett företag som är etablerat i en annan medlemsstat måste ha ett administrativt
tillstånd för att få utföra vissa tjänster inom det nationella territoriet, utgör en inskränkning i friheten att tillhandahålla
tjänster i den mening som avses i artikel 49 EG (se dom av den 9 augusti 1994 i mål C-43/93, Vander Elst, REG 1994, s. I-3803,
punkt 15; svensk specialutgåva, volym 16, s. I-59).
Reglerna om utstationering av avlönade arbetstagare som är medborgare i tredje land i syfte att tillhandahålla gränsöverskridande
tjänster har inte harmoniserats på gemenskapsnivå. Det förslag till Europaparlamentets och rådets direktiv om utstationering
av arbetstagare från tredje land i samband med tillhandahållande av tjänster över gränserna (EGT C 67, s. 12) som lades fram
av kommissionen den 12 februari 1999 har nämligen hittills inte antagits. Dessutom är den storhertigliga förordningen av den
12 maj 1972 tillämplig utan åtskillnad på företag som är etablerade utanför och inom det luxemburgska territoriet, vilket
särskilt framgår av artikel 9.1 i den förordningen.
Under dessa förhållanden skall det prövas huruvida begränsningarna av det fria tillhandahållandet av tjänster som följer av
den storhertigliga förordningen av den 12 maj 1972 kan rättfärdigas med ett mål av allmänintresse och om begränsningarna i
så fall behövs för att effektivt uppnå detta mål med adekvata medel (se domen i det ovannämnda målet Finalarte, punkt 37).
I förevarande fall har dels sociala skyddsändamål, dels stabiliteten på arbetsmarknaden åberopats till stöd för de krav som
återfinns i den storhertigliga förordningen av den 12 maj 1972.
Den luxemburgska regeringen har för det första åberopat behovet av att tillse att den nationella lagstiftningen på området
efterlevs, bland annat vad gäller lägsta lön, säkerhet på arbetsplatsen och anställningsavtalets löptid, med målsättningen
att säkerställa ett socialt skydd för de arbetstagare som utstationerats inom dess territorium, och att tillse att lika villkor
gäller i konkurrenshänseende, på området för social trygghet, mellan företag som är etablerade i Luxemburg och företag som
är etablerade i utlandet. I synnerhet gäller att kravet på anställningsavtal som inte är tidsbegränsade och som sedan minst
sex månader tillbaka binder de berörda arbetstagarna till deras ursprungsföretag, vilket krav uppställs vid en ansökan om
kollektivt arbetstillstånd, enligt nämnda regering är avsett att undvika risken för att arbetskraft från tredje land utnyttjas
genom avtal som är osäkra eller innebär låga löner, samt faran att konkurrensen snedvrids genom social dumpning.
Skyddet för arbetstagare är förvisso ett av de tvingande hänsyn till allmänintresset som domstolen redan har erkänt (se bland
annat domarna i de ovannämnda målen Finalarte m.fl., punkt 33, och Portugaia Construções, punkt 20). Det är också sant att
gemenskapsrätten inte utgör hinder mot att medlemsstaterna utsträcker sina lagstiftningar eller de kollektivavtal som sluts
av arbetsmarknadens parter till att omfatta alla personer som utför avlönat arbete, även tillfälligt, på deras territorium,
oavsett i vilket land arbetsgivaren är etablerad. Gemenskapsrätten innehåller inte heller något förbud för medlemsstaterna
att använda adekvata medel för att tillse efterlevnaden av dessa bestämmelser (se dom av den 3 februari 1982 i de förenade
målen 62/81 och 63/81, Seco och Desquenne & Giral, REG 1982, s. 223, punkt 14), när det visar sig att det skydd som föreskrivs
i dessa inte kan säkerställas genom krav som är identiska eller i huvudsak jämförbara med de krav som företaget redan har
att uppfylla i den medlemsstat där det är etablerat (se dom av den 28 mars 1996 i mål C-272/94, Guiot, REG 1996, s. I-1905,
punkterna 16 och 17, och domen i det ovannämnda målet Arblade m.fl., punkt 51).
En sådan åtgärd för beviljande av arbetstillstånd som den i den storhertigliga förordningen av den 12 maj 1972 föreskrivna
kan emellertid inte betecknas som en adekvat åtgärd. Den förutsätter nämligen formaliteter och tidsutdräkt som kan hindra
det fria tillhandahållandet av tjänster genom utstationerade arbetstagare som är medborgare i tredje land.
Skyldigheten för ett tjänstetillhandahållande företag att i förväg meddela de lokala myndigheterna om närvaron av en eller
flera utstationerade avlönade arbetstagare, den tidsperiod som förutses för denna närvaro och den eller de tjänster som tillhandahålls
och som motiverar utstationeringen, utgör en åtgärd som är minst lika effektiv som det ifrågavarande kravet och samtidigt
mindre restriktiv. En sådan åtgärd skulle möjliggöra för dessa myndigheter att kontrollera efterlevnaden av den luxemburgska
sociallagstiftningen under den tid som utstationeringen varar samtidigt som de skyldigheter som företaget redan har att efterkomma
enligt de socialrättsliga bestämmelser som är tillämpliga i ursprungsmedlemsstaten beaktas.
Kravet på anställningsavtal som inte är tidsbegränsade och som sluts minst sex månader innan arbetstagarna utstationeras till
luxemburgskt territorium, och som binder dessa till ursprungsföretaget för att kollektivt arbetstillstånd skall beviljas,
går utöver vad som för det sociala skyddsändamålet kan krävas som ett nödvändigt villkor för tillhandahållande av tjänster
medelst utstationering av arbetstagare som är medborgare i tredje land.
Som kommissionen rätteligen har påpekat kan detta krav nämligen avsevärt komplicera utstationeringen av arbetstagare från
tredje land till luxemburgskt territorium i syfte att där tillhandahålla tjänster inom sådana sektorer där avtal med kort
löptid eller för angivna tjänster är vanliga på grund av den ifrågavarande verksamhetens särdrag. Det skall i detta avseende
påpekas att enligt de upplysningar som den luxemburgska regeringen har lämnat medges i den nationella lagstiftningen om anställningsavtal
att avtal av denna typ kan användas för vissa kategorier av arbetsuppgifter för anställning av gemenskapsmedborgare.
Som generaladvokaten påpekade i punkt 52 i sitt förslag till avgörande påverkar det ifrågavarande kravet dessutom situationen
för nybildade företag som önskar tillhandahålla en tjänst i Luxemburg medelst arbetstagare från tredje land.
Med kravet beaktas inte heller de sociala åtgärder som det företag som avser att genomföra en utstationering har att vidta
i ursprungsstaten – bland annat i fråga om arbetsvillkor och löner – i enlighet med lagstiftningen i medlemsstaten i fråga
eller i enlighet med ett eventuellt samarbetsavtal som slutits mellan Europeiska gemenskapen och det berörda tredje landet,
och vars tillämpning är ägnad att avvärja förutsebara risker för utnyttjande av arbetstagare och snedvridning av konkurrensen
mellan företagen (se domen i det ovannämnda målet Vander Elst, punkt 25).
De krav som uppställs i den storhertigliga förordningen av den 12 maj 1972 utgör alltså inte adekvata medel för att uppnå
ändamålet att skydda arbetstagarna.
Som den luxemburgska regeringen uttryckligen har påpekat i fråga om kravet i punkterna 32–35 i förevarande dom, är syftet
med den storhertigliga förordningen av den 12 maj 1972 för det andra att undvika att den nationella arbetsmarknaden störs
genom en tillströmning av medborgare från tredje länder.
Det skall i detta avseende erinras om att önskan att undvika störningar på arbetsmarknaden visserligen utgör ett tvingande
skäl av allmänintresse (se, för ett liknande resonemang, dom av den 27 mars 1990 i mål C-113/89, Rush Portuguesa, REG 1990,
s. I-1417, punkt 13; svensk specialutgåva, volym 10, s. 389), men att de arbetstagare som anställts av ett företag som är
etablerat i en medlemsstat och som utstationeras i en annan medlemsstat för att där tillhandahålla tjänster inte gör anspråk
på tillträde till arbetsmarknaden i sistnämnda stat. De återvänder nämligen till sitt ursprungsland eller bosättningsland
när arbetet är slutfört (se domarna i de ovannämnda målen Rush Portuguesa, punkt 15, Vander Elst, punkt 21, och Finalarte
m.fl., punkt 22).
Det har emellertid redan slagits fast att en medlemsstat kan kontrollera att det företag som är etablerat i en annan medlemsstat,
och som utstationerar arbetstagare från tredje land i förstnämnda stat, inte utnyttjar friheten att tillhandahålla tjänster
för andra ändamål än fullgörandet av den berörda tjänsten, exempelvis att sända ut personalen för att den skall anställas
av andra eller finnas till förfogande för andra (se domen i det ovannämnda målet Rush Portuguesa, punkt 17).
Sådana kontroller måste emellertid företas inom de gränser som gemenskapsrätten uppställer, i synnerhet de som följer av friheten
att tillhandahålla tjänster, vilken inte får bli illusorisk och vars utövande inte får bli föremål för myndigheternas skönsmässiga
bedömning (domen i det ovannämnda målet Rush Portuguesa, punkt 17).
I förevarande fall kan emellertid behovet av att utverka ett arbetstillstånd, på grund av de formaliteter och den tidsutdräkt
som detta föranleder, medföra att friheten att tillhandahålla tjänster medelst utstationerade arbetstagare som är medborgare
i tredje land blir ointressant i fråga om det luxemburgska territoriet, något som också påpekats i punkt 30 ovan i förevarande
dom.
Som kommissionen har anfört leder den storhertigliga förordningen av den 12 maj 1972, genom sin föreskrift om att prövningen
av ansökningar om personliga arbetstillstånd skall göras mot bakgrund av situationen på arbetsmarknaden och att ett kollektivt
arbetstillstånd endast kan meddelas i undantagsfall, till att de lokala myndigheternas skönsmässiga bedömning kommer att avgöra
möjligheten att utstationera arbetstagare som är medborgare i tredje land på luxemburgskt territorium för tillhandahållande
av tjänster där.
I motstats till vad den luxemburgska regeringen har hävdat är överväganden avseende förtur vid anställning för gemenskapsmedborgare
irrelevanta när det gäller arbetstagare som skall utstationeras i samband med tillhandahållande av tjänster och vilka alltså
inte har tillträde till arbetsmarknaden i den mottagande medlemsstaten. När det gäller den av samma regering åberopade omständigheten
att myndigheternas beslut kan bli föremål för domstolsprövning, utgör denna omständighet stöd för uppfattningen att utverkande
av erforderligt arbetstillstånd kan medföra förseningar till skada för tjänsteleverantören.
När det gäller det krav som vid en ansökan om kollektivt arbetstillstånd uppställs på anställningsavtal som inte är tidsbegränsat
och som binder berörda arbetstagare till ursprungsföretaget sedan minst sex månader tillbaka, har det redan i punkterna 33
och 34 i förevarande dom konstaterats att kravet avsevärt kan komplicera tillhandahållandet av tjänster på luxemburgskt territorium
medelst utstationerade arbetstagare som är medborgare i tredje land, när de tillhandahållande företagen är verksamma inom
ett område som kännetecknas av frekvent användning av avtal med kort löptid eller för angivna tjänster.
Detta krav står inte heller i proportion till ändamålet med att säkerställa att arbetstagarna återvänder till ursprungsmedlemsstaten
när utstationeringen upphör.
Skyldigheten för ett tjänstetillhandahållande företag att ge de lokala myndigheterna upplysningar som styrker att situationen
för de berörda arbetstagarna, bland annat i fråga om bostadsort, arbetstillstånd och socialförsäkring, är i sin ordning i
den medlemsstat där detta företag anlitar arbetstagarna, ger nämligen nämnda myndigheter, på ett sätt som är mindre restriktivt
men lika effektivt som de här ifrågavarande kraven, garantier för att situationen för dessa arbetstagare är korrekt och för
att dessa utför sitt huvudsakliga arbete i den medlemsstat där det tjänstetillhandahållande företaget är etablerat. Tillsammans
med de uppgifter som detta företag lämnar i fråga om den förutsedda perioden för utstationeringen (se punkt 31 i förevarande
dom) möjliggör nämnda upplysningar för de luxemburgska myndigheterna att i förekommande fall vidta de åtgärder som krävs vid
utgången av denna period.
Den med utverkandet av arbetstillstånd förenade skyldigheten att i detta avseende ställa en bankgaranti för täckande av eventuella
kostnader vid hemförlovning av en arbetstagare vid utgången av dennes utstationering, utgör för de tjänstetillhandahållande
företagen en överdriven börda i förhållande till det eftersträvade målet. Som generaladvokaten påpekade i punkt 56 i sitt
förslag till avgörande finns fullt tänkbara åtgärder som innebär större hänsyn till friheten att tillhandahålla tjänster än
denna allmänna skyldighet att i förväg ställa garanti. Sådana åtgärder är till exempel åläggande att betala de kostnader som
faktiskt förorsakats av en eventuell åtgärd för hemförlovning.
Domstolen finner alltså att de krav som uppställs i den storhertigliga förordningen av den 12 maj 1972 är inadekvata för att
undvika en destabilisering av den lokala arbetsmarknaden.
Mot bakgrund av det ovan anförda konstaterar domstolen att kommissionens invändningar mot den storhertigliga förordningen
av den 12 maj 1972 är välgrundade.
Domstolen slår således fast att Storhertigdömet Luxemburg har underlåtit att uppfylla sina skyldigheter enligt artikel 49
EG genom att för tjänsteleverantörer som är etablerade i en annan medlemsstat och som i Luxemburg önskar utstationera arbetstagare
som är medborgare i tredje land uppställa ett krav på personliga arbetstillstånd, som utfärdas efter beaktande av situationen
på arbetsmarknaden, eller uppställa ett krav på kollektiva arbetstillstånd, som endast utfärdas i undantagsfall och bara när
de berörda arbetstagarna minst sex månader innan utstationeringen inleds har knutits till sitt ursprungsföretag genom anställningsavtal
som inte är tidsbegränsade, och genom att kräva av dessa tjänsteleverantörer att de ställer bankgaranti.
Rättegångskostnader
Enligt artikel 69.2 i rättegångsreglerna skall tappande part förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna, om detta har yrkats.
Kommissionen har yrkat att Storhertigdömet Luxemburg skall förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna. Eftersom Storhertigdömet
Luxemburg har tappat målet, skall kommissionens yrkande bifallas.
På dessa grunder beslutar domstolen (första avdelningen) följande dom:
1)
Storhertigdömet Luxemburg har underlåtit att uppfylla sina skyldigheter enligt artikel 49 EG genom att för tjänsteleverantörer
som är etablerade i en annan medlemsstat och som i Luxemburg önskar utstationera arbetstagare som är medborgare i tredje land
uppställa ett krav på personliga arbetstillstånd, som utfärdas efter beaktande av situationen på arbetsmarknaden, eller uppställa
ett krav på kollektiva arbetstillstånd, som endast utfärdas i undantagsfall och bara när de berörda arbetstagarna minst sex
månader innan utstationeringen inleds har knutits till sitt ursprungsföretag genom anställningsavtal som inte är tidsbegränsade,
och genom att kräva av dessa tjänsteleverantörer att de ställer bankgaranti.
2)
Storhertigdömet Luxemburg skall ersätta rättegångskostnaderna.
Underskrifter
–
Rättegångsspråk: franska.