CELEX: 61992TJ0076
Tjenestemænd
fremgangsmåde ved besættelsen af ledige stillinger
forfremmelse
sammenligning af ansøgningerne
ligebehandling af tjenestemænd og ret til at blive hørt
ret til kontradiktion

Faktiske omstaendigheder og retsforhandlinger
1 Sagsoegeren, Jean-Panayotis Tsirimokos, som siden den 6. juli 1983 har vaeret ansat i Europa-Parlamentet (herefter benaevnt "Parlamentet"), er revisor i loenklasse LA 4. Sagsoegeren var foerst tilknyttet den graeske oversaettelsesafdeling, der paa dette tidspunkt, sammen med hele Oversaettelsestjenesten, var underlagt Generaldirektoratet for Parlamentets Bureau og Almindelige Anliggender (GD I). I 1984/85 henhoerte Oversaettelsestjenesterne, som foelge af en omstrukturering, under Generaldirektoratet for Oversaettelse og Almindelige Anliggender (GD VII). Hvad angaar J.P. Tsirimokos blev han i 1986 tilknyttet afdelingen "compte rendu", henhoerende under afdelingen "séance plénière", som efter omstruktureringen forblev tilknyttet GD I.
2 I henhold til stillingsopslag nr. 6776 af 8. juli 1991 indledte den kompetente myndighed (herefter benaevnt "ansaettelsesmyndigheden") proceduren om ansaettelse af en leder af den graeske oversaettelsesafdeling, henhoerende under GD VII, primaert ved en forfremmelse eller forflyttelse. Syv ansoegere, deriblandt sagsoegeren, kunne komme i betragtning ved en forfremmelse.
3 Ansoegningerne blev gennemlaest af Wilson, chef for Oversaettelsestjenesten (herefter benaevnt "chefen"), som i loebet af et moede havde samtale med fem af de syv ansoegere, deriblandt J.P. Tsirimokos. Hvad angaar de resterende to ansoegere, der paa det tidspunkt var paa ferie, foregik samtalen telefonisk. Efter denne sammenlignende undersoegelse videregav chefen en meddelelse til Enterria, generaldirektoeren for oversaettelse og almindelige anliggender (herefter benaevnt "generaldirektoeren"), hvori han, som det ligeledes fremgaar af sagsoegtes bemaerkninger, analyserede de syv ansoegeres fortjenester i forhold til de i stillingsopslaget kraevede kvalifikationer og foreslog at udnaevne en af disse ansoegere, K., til den ledige stilling. Generaldirektoeren afholdt selv samtaler med fire af de syv ansoegere (D., K., M. og P.). Sagsoegeren havde ikke en saadan samtale med generaldirektoeren. Herefter sendte sidstnaevnte generaldirektoeren for administration, personale og oekonomi en meddelelse indeholdende resultatet af undersoegelsen af ansoegningerne og foreslog, som sagsoegte ligeledes har naevnt i sine bemaerkninger, at udnaevne den af chefen foreslaaede ansoeger til den paagaeldende stilling. En aktmappe indeholdende den af generaldirektoeren afgivne meddelelse samt et resumé af de i samtlige ansoegeres bedoemmelser indeholdte bemaerkninger blev overgivet til Parlamentets generalsekretaer, der i sin egenskab af ansaettelsesmyndighed fremlagde et formelt forslag til formanden for Parlamentet om udnaevnelse af den samme ansoeger. Til dette forslag blev vedlagt ovennaevnte aktmappe. Formanden besluttede ved afgoerelse af 5. november 1991 at udnaevne K. til stillingen som leder af den graeske oversaettelsesafdeling. Sagsoegeren blev den 27. november 1991 ved et standardbrev informeret om, at hans ansoegning ikke var blevet imoedekommet. Den 27. januar 1992 blev afgoerelsen om at udnaevne K. til den paagaeldende stilling meddelt personalet i Parlamentet i form af et opslag.
4 Den 25. februar 1992 indgav sagsoegeren en klage mod de to ovennaevnte afgoerelser, som henholdsvis angik afvisningen af hans ansoegning samt udnaevnelsen af K. Formanden for Parlamentet har ved afgoerelse af 25. juni 1992 afvist denne klage.
5 Ved staevning indleveret til Rettens Justitskontor den 24. september 1992 har sagsoegeren nedlagt paastand om annullation af ovennaevnte afgoerelser, hvori hans ansoegning ikke blev imoedekommet, og K. blev udnaevnt til leder af den graeske oversaettelsesafdeling. Paa grundlag af den refererende dommers rapport har Retten besluttet at indlede den mundtlige forhandling uden forudgaaende bevisoptagelse. Den mundtlige forhandling fandt sted den 15. juli 1993.
Parternes paastande
6 Sagsoegeren har nedlagt foelgende paastande:
° Udnaevnelsen af K. til stillingen som leder af den graeske oversaettelsesafdeling annulleres.
° Afgoerelsen om ikke at imoedekomme sagsoegerens ansoegning annulleres.
° Parlamentet tilpligtes at betale sagens omkostninger.
Sagsoegte har nedlagt foelgende paastande:
° Frifindelse.
° Der traeffes afgoerelse om sagens omkostninger i medfoer af de herom gaeldende regler.
Realiteten
7 Sagsoegeren har gjort to anbringender gaeldende. Det foerste vedroerer tilsidesaettelsen af vedtaegtens artikel 45, stk. 1, ifoelge hvilken forfremmelse "(udelukkende) foretages paa grundlag af en udvaelgelse blandt de tjenestemaend ... der kan komme i betragtning ved forfremmelsen, efter sammenligning af deres fortjenester og de afgivne udtalelser om dem". Hvad angaar det andet anbringende anfoerer sagsoegeren, at notitsen om enhver ansoegers fortjenester, som generaldirektoeren udfaerdiger, ikke var blevet meddelt ham, hvilket er i strid med retten til forsvar samt vedtaegtens artikel 26, der i foerste afsnit bestemmer, at akterne vedroerende den enkelte tjenestemand skal omfatte: "a) samtlige dokumenter, der vedroerer hans tjenesteforhold, samt enhver bedoemmelse af hans kvalifikationer, indsats eller adfaerd"; og "b) tjenestemandens bemaerkninger til disse dokumenter".
Anbringendet vedroerende en manglende sammenligning af ansoegningerne
Parternes argumenter
8 Dette foerste anbringende indeholder to punkter. Sagsoegeren goer for det foerste gaeldende, at ansaettelsesmyndigheden ikke selv foretog en sammenligning af ansoegningerne som foreskrevet i vedtaegtens artikel 45, stk. 1. Dernaest anfoerer sagsoegeren, at han, i modsaetning til andre ansoegere, ikke fik mulighed for en samtale med generaldirektoeren, hvilket er i strid med princippet om ligebehandling af tjenestemaend og deres ret til at blive hoert.
9 Vedroerende dette anbringende henviser sagsoegeren foerst til, at naar ansaettelsesmyndigheden har et vidt skoen, som det er tilfaeldet paa forfremmelsesomraadet, maa der ifoelge retspraksis "laegges endnu stoerre vaegt paa overholdelsen af de garantier, som faellesskabsretten giver med hensyn til den administrative sagsbehandling", og "disse garantier omfatter bl.a. kravet om, at den kompetente institution omhyggeligt og upartisk skal undersoege alle relevante forhold i den enkelte sag, den paagaeldendes ret til at fremfoere sine synspunkter samt kravet om, at afgoerelsen skal vaere forsynet med en tilstraekkelig begrundelse" (jf. Domstolens dom af 21.11.1991, sag C-269/90, Technische Universitaet Muenchen, Sml. I, s. 5469, og Rettens dom af 12.2.1992, sag T-52/90, Volger mod Parlamentet, Sml. II, s. 121).
10 Sagsoegeren finder, at ved anvendelsen af disse principper samt ovennaevnte artikel 45, stk. 1, foerste afsnit i vedtaegten var ansaettelsesmyndigheden forpligtet til for det foerste at foretage en sammenligning af ansoegningerne og, for det andet, at soerge for, at samtlige ansoegere fik mulighed for en samtale med generaldirektoeren.
11 Hvad saerligt angaar dette anbringendes foerste punkt angaaende effektiviteten af ansaettelsesmyndighedens sammenligning af ansoegningerne fremhaever sagsoegeren, at formanden for Parlamentet foretog en saadan undersoegelse udelukkende paa grundlag af generaldirektoerens notits og det af generalsekretaeren fremsendte forslag, som var baseret paa en aktmappe, der udelukkende omfattede "et resumé af de forskellige bedoemmelsesrapporter og den i generaldirektoerens notits indeholdte detaljerede analyse". Formanden har saaledes ikke laest hver enkelt ansoegers akter og i sin egenskab af ansaettelsesmyndighed foretaget en sammenligning af deres fortjenester og de afgivne udtalelse om dem, hvorfor han har tilsidesat vedtaegtens artikel 45.
12 Hvad angaar anbringendets andet punkt paastaar sagsoegeren, at det faktum, at han ikke, til forskel fra andre ansoegere, er blevet hoert af generaldirektoeren, har gjort det umuligt for ham at opretholde sin ansoegning under de samme betingelser som disse ansoegere, hvilket er i strid med princippet om ligebehandling af tjenestemaend og deres ret til at blive hoert. Denne formfejl medfoerte, at den af generaldirektoeren til generalsekretaeren fremsendte meddelelse var ugyldig, hvilket tillige paavirkede gyldigheden af sidstnaevntes forslag til formanden, og saaledes var det endelige resultat af den paagaeldende forfremmelsesprocedure ugyldigt. Til stoette for sin paastand anfoerer sagsoegeren, at "ansaettelsesmyndigheden havde pligt til at tage hensyn til ovennaevnte meddelelser og forslag, selv om den ville undlade at foelge dem". Sagsoegeren stoetter dette anbringende paa Rettens dom af 30.1.1992, Schoenherr mod OESU (sag T-25/90, Sml. II, s. 63).
13 Parlamentet har bestridt rigtigheden af begge punkter af dette foerste anbringende. Hvad angaar foerste punkt vedroerende paastanden om ansaettelsesmyndighedens manglende sammenligning af ansoegernes fortjenester goer Parlamentet gaeldende, at formanden havde faaet forelagt samtlige noedvendige oplysninger for at kunne foretage en saadan undersoegelse efter generalsekretaerens udnaevnelsesforslag. Saerligt havde han en liste over de syv ansoegere, et resumé af de i deres bedoemmelser indeholdte bemaerkninger, en detaljeret meddelelse fra generaldirektoeren, den hoejst placerede i det hierarki, hvorunder den paagaeldende stilling henhoerer, samt en meddelelse fra generaldirektoeren for administration, personale og oekonomi. Under disse omstaendigheder finder Parlamentet, at formanden personligt har foretaget en sammenligning af ansoegernes fortjenester.
14 Hvad angaar anbringendets andet punkt vedroerende den paastaaede manglende forudgaaende hoering af nogle af ansoegerne henleder Parlamentet opmaerksomheden paa, at den i den foreliggende sag fulgte procedure fuldt ud var i overensstemmelse med principperne i ovennaevnte Volger-dom. Faktisk begraenser denne dom sig til at bekraefte, at administrationen er bundet af den procedure, som den har fastsat. Inden for rammerne af den i vedtaegtens artikel 45 foreskrevne sammenligning af ansoegningerne er det udelukkende i det tilfaelde, hvor administrationen har besluttet at hoere ansoegerne, at den er forpligtet til at hoere samtlige ansoegere. I den foreliggende sag finder Parlamentet, at ligebehandlingen har vaeret fuldt ud sikret, idet chefen har haft samtale med samtlige ansoegere. Det faktum, at generaldirektoeren herefter paa ny har haft samtale med visse ansoegere, er ikke i strid med ligebehandlingsprincippet.
Rettens bemaerkninger
15 Det skal indledningsvis bemaerkes, at det i vedtaegtens artikel 45, stk. 1, foerste afsnit bestemmes: "Forfremmelse sker efter ansaettelsesmyndighedens afgoerelse ... Den foretages udelukkende paa grundlag af en udvaelgelse blandt de tjenestemaend, der har en minimumsanciennitet i deres loenklasse; udvaelgelsen sker blandt de tjenestemaend, der kan komme i betragtning ved forfremmelsen, efter sammenligning af deres fortjenester og de afgivne udtalelser om dem."
16 Heraf fremgaar tydeligt, at inden for rammerne af en forfremmelsesprocedure og ligeledes en forflyttelsesprocedure er ansaettelsesmyndigheden forpligtet til at traeffe sit valg paa grundlag af en sammenligning af de ansoegeres fortjenester, som kan forfremmes, samt paa grundlag af ansoegernes bedoemmelser. Til dette formaal er ansaettelsesmyndigheden i henhold til fast retspraksis befoejet til at udfoere en saadan undersoegelse efter den procedure eller metode, som den finder mest hensigtsmaessig (jf. Domstolens dom af 1.7.1976, sag 62/75, De Wind mod Kommissionen, Sml. s. 1167, praemis 17, og Rettens dom af 10.7.1992, sag T-53/91, Mergen mod Kommissionen, Sml. II, s. 2041, praemis 30).
17 Inden for rammerne af undersoegelsen boer ansaettelsesmyndigheden saaledes raade over samtlige oplysninger til stoette for bedoemmelsen af ansoegernes fortjenester. Til dette formaal bliver den bistaaet af de administrative afdelinger paa de forskellige hierarkiske niveauer, i overensstemmelse med de principper, der er forbundet med ethvert hierarkisk system, som er kommet til udtryk i vedtaegtens artikel 21, foerste afsnit: "Tjenestemanden skal uanset tjenstlig rang bistaa og raadgive sine foresatte. Han er ansvarlig for gennemfoerelsen af de opgaver, der bliver paalagt ham."
18 I den foreliggende sag kan ansaettelsesmyndigheden foelgelig ikke bebrejdes ikke selv at have samlet alle de noedvendige oplysninger til stoette for bedoemmelsen, saaledes som sagsoegeren har fremfoert som anbringendets foerste punkt, idet den selv foretog en sammenligning af ansoegernes bedoemmelser og af hver enkelt ansoegers akter. Faktisk viser undersoegelsen af sagen, at denne myndighed raadede over samtlige til stoette for bedoemmelsen noedvendige oplysninger, som bl.a. var indsamlet ved en serioes undersoegelse af ansoegningerne, udfoert, i hver etape af forfremmelsesproceduren, paa grundlag af en grundig sammenligning af bedoemmelserne samt af ansoegernes fortjenester. Saerligt raadfoeringen med chefen, der havde samtaler med samtlige ansoegere, og med generaldirektoeren viser, at ansaettelsesmyndigheden var omhyggelig med at samle alle relevante oplysninger fra de ansvarlige for de afdelinger, hvorunder den opslaaede ledige stilling henhoerer, for saaledes at kunne udtale sig paa grundlag af samtlige omstaendigheder i sagen. Herefter har ansaettelsesmyndigheden paa lovlig vis kunnet traeffe sit valg paa grundlag af generalsekretaerens forslag, hvortil generaldirektoerens detaljerede meddelelse samt et resumé af bemaerkningerne indeholdt i samtlige ansoegeres bedoemmelser var vedlagt.
19 Under disse omstaendigheder boer det fastslaas, at ansaettelsesmyndigheden har foretaget en sammenligning af ansoegningerne, deriblandt ogsaa sagsoegerens, i overensstemmelse med vedtaegtens artikel 45, stk. 1. Det foerste punkt i foerste anbringende maa som foelge heraf forkastes.
20 Hvad angaar dette anbringendes andet punkt vedroerende tilsidesaettelsen af princippet om ligebehandling og retten til at blive hoert skal det indledningsvis bemaerkes, at inden for rammerne af det skoen, som ansaettelsesmyndigheden har ifoelge ovennaevnte definition af sammenlignende undersoegelsesmaader af ansoegerne, tilkommer det denne myndighed, ligesom det tilkommer de forskellige ansvarlige paa de forskellige niveauer, der i loebet af forfremmelses- eller overflyttelsesproceduren er blevet konsulteret, i hver etape af undersoegelsen af ansoegningerne at skoenne, om der er grund til paa det paagaeldende stadium at indsamle oplysninger eller supplerende elementer til stoette for bedoemmelsen i form af en samtale med samtlige ansoegere eller blot med nogle af dem, med henblik paa at kunne udtale sig paa grundlag af samtlige omstaendigheder i sagen. En saadan skoensbefoejelse, som af Domstolen er anerkendt i forbindelse med ansaettelses- og forflyttelsesprocedurer, jf. dom af 30.5.1984, sag 111/83, Picciolo mod Parlamentet, Sml. s. 2323, praemis 10-13, skal saa meget desto mere indroemmes administrationen i det omfang, det drejer sig om en forfremmelses- eller overflyttelsesprocedure eller, som i den foreliggende sag, naar det drejer sig om ansoegere, der allerede er ansat ved den paagaeldende institution, og som er kendt af dennes tjenestegrene. I princippet har ansoegerne saaledes ikke ret til en samtale. Kun i det saerlige tilfaelde, hvor ansaettelsesmyndigheden har besluttet at foretage sit valg paa baggrund af bl.a. samtaler mellem samtlige ansoegere og en ansvarlig fra den afdeling, hvorunder den opslaaede ledige stilling henhoerer, paahviler det den at sikre, at enhver ansoeger faar mulighed for en saadan samtale i loebet af den paagaeldende procedure, saaledes at myndigheden er i stand til, paa effektiv vis, at foretage en undersoegelse af den enkelte ansoegning paa grundlag af samtlige oplysninger til stoette for bedoemmelsen, hvorpaa den skal basere sit valg, jf. ovennaevnte Volger-dom (saerligt praemis 27 og 29).
21 Imidlertid er den skoensbefoejelse, der tilkommer administrationen, i tjenestegrenens interesse, og i overensstemmelse med princippet om ligebehandling af tjenestemaend, begraenset af noedvendigheden af at foretage en grundig og upartisk sammenligning af ansoegningerne, saaledes som det i generelle vendinger fremgaar af vedtaegtens artikel 5, stk. 3, hvori bestemmes: "Tjenestemaend, der tilhoerer samme kategori eller same tjenestegruppe, er undergivet de samme ansaettelses- og karrierevilkaar." I praksis skal sammenligningen af ansoegernes fortjenester ske paa lige vilkaar og paa grundlag af sammenlignelige informations- og oplysningskilder, jf. Domstolens dom af 7.7.1964, sag 97/63, De Pascale mod Kommissionen, Sml. s. 523, org. ref.: Rec. s. 1011).
22 I den foreliggende sag skal det paa baggrund af ovenstaaende principper klarlaegges, om undersoegelsesproceduren i relation til sagsoegerens ansoegning kan betragtes som mangelfuld, saaledes som sagsoegeren goer gaeldende, i og med at denne ikke, som de oevrige fire af de seks ansoegere, der kunne forfremmes, heriblandt den forfremmede ansoeger, har haft en samtale med generaldirektoeren. Med henblik herpaa skal det foerst undersoeges, om ansaettelsesmyndigheden, inden for rammerne af den sammenligning af ansoegningerne, som den i den foreliggende sag havde valgt at foretage, havde til hensigt, at samtlige ansoegere skulle have en samtale med generaldirektoeren. Saafremt dette ikke var ansaettelsesmyndighedens hensigt, skal det dog tillige undersoeges, om sagsoegerens ansoegning er blevet gennemgaaet af generaldirektoeren under ikke-diskriminerende forhold, dvs. paa grundlag af oplysninger og bedoemmelseselementer, som er sammenlignelige med dem, som generaldirektoeren baserede sig paa i forhold til de fire ansoegere, som han havde samtale med.
23 For det foerste, hvad angaar spoergsmaalet, om den af ansaettelsesmyndigheden fastsatte undersoegelsesproceduren i relation til ansoegningerne er blevet overholdt i sagsoegerens tilfaelde, fastslaar Retten, at der ikke er forhold i sagen, der goer det muligt at antage, at denne myndighed har haft til hensigt at basere sin bedoemmelse af ansoegernes sammenlignelige fortjenester paa samtlige ansoegeres samtale med generaldirektoeren. Paa dette punkt adskiller den foreliggende sag sig fra den af sagsoegeren paaberaabte naevnte Volger-dom. I sagen her fremgaar det klart af den af Parlamentets formand trufne afgoerelse af 25. juni 1992, hvori klagen afvises, at ansaettelsesmyndigheden har vedtaget de anfaegtede afgoerelser i overensstemmelse med den procedure, den havde til hensigt at foelge, dvs. paa grundlag af et forslag overgivet af generalsekretaeren efter en raadfoering med de ansvarlige for de afdelinger, hvorunder den opslaaede stilling henhoerer, i det foreliggende tilfaelde chefen for Oversaettelsestjenesten og generaldirektoeren for oversaettelse og almindelige anliggender. I den forbindelse fremhaever ansaettelsesmyndigheden udtrykkeligt i samme beslutning, at chefen har hoert samtlige ansoegere i forbindelse med den paagaeldende procedure. Omvendt synes en manglende henvisning til et moede med generaldirektoeren, i svaret paa klagen, at bekraefte, at ansaettelsesmyndigheden ikke havde planlagt et saadant moede for samtlige ansoegere. Det var herefter udelukkende op til generaldirektoeren at bedoemme, om det, ved en samtale, var hensigtsmaessigt at indsamle supplerende oplysninger til bedoemmelsen af nogle af ansoegerne.
24 Under disse omstaendigheder er der dernaest grund til at undersoege, om sagsoegerens ansoegning er blevet undersoegt af generaldirektoeren paa baggrund af oplysninger, som er sammenlignelige med dem, han havde til raadighed vedroerende de ansoegere, som han havde samtale med, saasom K., der til sidst blev forfremmet. Det fremgaar af sagen, at generaldirektoeren var i stand til at basere sin bedoemmelse paa den meddelelse, chefen afsendte efter at have afholdt samtale med samtlige ansoegere, deriblandt sagsoegeren, samt paa den sammenligning af deres bedoemmelser eller hver enkelt ansoegers akter, der stod til direktoerens raadighed. Ved hjaelp af disse forskellige oplysninger har han, i overensstemmelse med ovennaevnte principper, skoensmaessigt kunnet vurdere noedvendigheden af at hoere visse af ansoegerne, for saaledes at fuldstaendiggoere sin viden eller, som anfoert af sagsoegte i svarskriftet, at "praecisere det skoen, som ... af chefen blev afgivet med stoerste omhu". Under disse omstaendigheder finder Retten, at generaldirektoeren lovligt kunne antage, at han raadede over tilstraekkelige oplysninger om sagsoegeren, uden at overskride graenserne for sin skoensbefoejelse.
25 Inden for rammerne af denne bedoemmelse var generaldirektoeren normalt berettiget til at stoette sig paa den af chefen udarbejdede meddelelse om sagsoegerens ansoegning, hvilken meddelelse henhoerte under ansvarsomraadet for samme chef, der var generaldirektoerens anden bedoemmer. Generaldirektoeren kan saaledes paa ingen maade bebrejdes at have taget hensyn til denne meddelelse, som i oevrigt ikke var bindende for ham, og for paa det grundlag at have fortsat sammenligningen af ansoegningerne.
26 I forlaengelse heraf bemaerkes endvidere, at det underliggende argument i sagsoegerens argumentation, hvorefter en samtale med generaldirektoeren ville have gjort det muligt for ham ikke blot at opretholde sin ansoegning, men ligeledes at korrigere visse efter sagsoegerens opfattelse fejlagtige og afgoerende oplysninger, indeholdt i chefens meddelelse og gentaget i generaldirektoerens meddelelse, henhoerer under det andet anbringende om tilsidesaettelsen af retten til forsvar og vedtaegtens artikel 26. Det skal derfor undersoeges samtidig med det andet anbringende.
27 Det foelger heraf, at ved at undlade, at sagsoegeren, som andre ansoegere, fik en samtale med generaldirektoeren, har ansaettelsesmyndigheden ikke tilsidesat princippet om ligebehandling af tjenestemaend og deres ret til at blive hoert.
28 Det foelger heraf, at det foerste anbringende i sin helhed maa forkastes.
Anbringendet om tilsidesaettelse af retten til at blive hoert og vedtaegtens artikel 26
Parternes argumenter
29 I forbindelse med det i replikken paaberaabte andet anbringende har sagsoegeren bemaerket, at han i svarskriftet for foerste gang fik kendskab til generaldirektoerens notits vedroerende bedoemmelsen af hver ansoegers kvalifikationer i forhold til den ledige stillings krav. Sagsoegeren fremhaever, at chefen i sin meddelelse havde noteret, at sagsoegeren ikke i sit karriereforloeb havde haft ledelsesmaessigt ansvar, skoent denne kvalifikation i den foreliggende sag havde saerlig betydning. Under disse omstaendigheder goer sagsoegeren gaeldende, at administrationen har tilsidesat retten til kontradiktion og vedtaegtens artikel 26 ved ikke at goere ham bekendt med denne meddelelse og vedlaegge den i hans aktmappe, og ved ikke at have givet ham mulighed for en samtale med generaldirektoeren. Under retsmoedet praeciserede sagsoegeren, at i modsaetning til, hvad chefen bekraeftede i sin meddelelse, havde han opnaaet ledelsesmaessig erfaring inden paabegyndelsen af sin nuvaerende stilling, saaledes som samtlige udtalelser vedlagt sagsoegerens akter vidner om. Sagsoegeren goer gaeldende, at denne fejl kunne have vaeret rettet, hvis han var blevet hoert af generaldirektoeren. Under disse omstaendigheder er det kun i mangel af en saadan hoering, at generaldirektoerens meddelelse burde have vaeret meddelt sagsoegeren i det omfang, hvori de heri indeholdte bedoemmelser ikke hidroerte fra bedoemmelser, saaledes at han kunne goere sine bemaerkninger gaeldende i medfoer af vedtaegtens artikel 26. Det paahviler administrationen at bevise, at en saadan undladelse ikke har haft nogen afgoerende indflydelse paa det af ansaettelsesmyndigheden trufne valg.
30 Parlamentet har gjort gaeldende, at ovennaevnte meddelelser udgoer forberedende dokumenter til internt brug med henblik paa forfremmelsen. Deres omfang begraenser sig til den paagaeldende procedure, og de bedoemmelser, som er indeholdt heri, henhoerer derfor ikke under vedtaegtens artikel 26. Disse bedoemmelser udgoer en uadskillelig helhed, der, for at sikre den noedvendige fortrolighed i saavel afdelingens som ansoegernes interesse, ikke kan meddeles ansoegerne.
31 Ydermere har Parlamentet under retsmoedet gjort gaeldende, at i modsaetning til, hvad der var tilfaeldet i sagen Rittweger mod Kommissionen (dom af 3.2.1971, sag 21/70, Sml. 1971, s. 1, org. ref.: Rec. s. 7), havde ovennaevnte notitser ikke en afgoerende og direkte indflydelse paa de anfaegtede afgoerelser, der i det vaesentligste blev baseret paa en sammenligning af bedoemmelserne.
Rettens bemaerkninger
32 Vedtaegtens artikel 26 bestemmer, at akterne vedroerende den enkelte tjenestemand (bl.a.) skal omfatte "a) samtlige dokumenter, der vedroerer hans tjenesteforhold, samt enhver bedoemmelse af hans kvalifikationer, indsats eller adfaerd"; og "b) tjenestemandens bemaerkninger til disse dokumenter". Den selv samme artikel bestemmer at "institutionen ikke mod en tjenestemand [kan] paaberaabe sig eller goere de under litra a) naevnte dokumenter [gaeldende], medmindre tjenestemanden er blevet gjort bekendt med dem, foer de blev indsat i akterne". Ifoelge vedtaegtens artikel 43 skal tjenestemanden goeres bekendt med den regelmaessige udtalelse vedroerende hans kvalifikationer, tjenstlige indsats og adfaerd, og tjenestemanden "har ret til at tilfoeje enhver bemaerkning, han finder noedvendig".
33 Ifoelge fast retspraksis er formaalet med ovennaevnte bestemmelser at sikre tjenestemaendenes ret til kontradiktion ved at forhindre, at afgoerelser fra ansaettelsesmyndigheden vedroerende deres tjenesteretlige stilling og karriere traeffes paa grundlag af omstaendigheder ved deres adfaerd, der ikke er omtalt i deres akter. Det foelger heraf, at en afgoerelse, der traeffes paa grundlag af saadanne omstaendigheder, er i strid med vedtaegtens garantier og maa annulleres paa grund af, at den fulgte procedure har vaeret retsstridig (jf. Domstolens ovennaevnte dom i Rittweger-sagen, praemis 29-41, dom af 28.6.1972, sag 88/71, Brasseur mod Parlamentet, Sml. s. 131, org. ref.: Rec. s. 499, praemis 9, 10 og 11, og af 12.2.1987, sag 233/85, Bonino mod Kommissionen, Sml. s. 739, praemis 11, samt Rettens dom af 5.12.1990, sag T-82/89, Marcato mod Kommissionen, Sml. II, s. 735, praemis 78).
34 Under disse omstaendigheder omhandlede ovennaevnte bestemmelser i princippet ikke de udtalelser, der er afgivet af de overordnede, som i forbindelse med en forfremmelses- eller overflytningsprocedure er blevet konsulteret. Faktisk maa saadanne udtalelser ikke komme til de paagaeldende ansoegeres kundskab i det omfang, de udelukkende omfatter en sammenligning af deres kvalifikationer og fortjenester, baseret paa faktiske omstaendigheder naevnt i akterne vedroerende den enkelte tjenestemand eller meddelt denne, der som foelge heraf allerede har haft lejlighed til at goere sine bemaerkninger gaeldende. Disse udtalelser har saaledes en begraenset indflydelse paa den paagaeldende udvaelgelsesprocedure. De udtrykker den skoensbefoejelse, som administrationen paa dette omraade har, og henhoerer ikke under de i vedtaegtens artikel 26 indeholdte bestemmelser om at sikre tjenestemandens ret til kontradiktion og at tillade administrationen at udtale sig paa grundlag af samtlige omstaendigheder i sagen.
35 Det er imidlertid ikke tilfaeldet, saafremt disse meddelelser ligeledes, ud over bedoemmelserne fra sammenligningen af ansoegningerne, indeholder oplysninger om ansoegerens kvalifikationer, indsats eller adfaerd, som ikke i forvejen var vedlagt dennes akter. I et saadant tilfaelde paalaegger ovennaevnte artikel 26 administrationen at indfoeje oplysningerne i ansoegerens akter, jf. Domstolens ovennaevnte dom i Bonino-sagen, praemis 12. Ikke desto mindre skal det bemaerkes, at ifoelge fast retspraksis kan en manglende meddelelse af disse oplysninger til ansoegeren, med henblik paa at goere det muligt for denne at fremsaette sine bemaerkninger, kun goere afgoerelserne om ikke at imoedekomme dennes ansoegning og at udnaevne en anden ansoeger mangelfuld, "saafremt de har haft en afgoerende indflydelse paa det af ansaettelsesmyndigheden trufne valg" (jf. ovennaevnte Rittweger-dom, praemis 35, og ovennaevnte Brasseur-dom, praemis 18).
36 Paa baggrund af de foregaaende principper er der i den foreliggende sag foerst og fremmest grund til at fastslaa, at i modsaetning til det af sagsoegeren haevdede skulle bedoemmelsesresultaterne vedroerende hans kvalifikationer i forhold til kravene i relation til den ansoegte stilling under ingen omstaendigheder meddeles ham og tilfoejes hans akter. Tilsvarende havde sagsoegeren ingen ret til at blive hoert af generaldirektoeren med henblik paa at opretholde sin ansoegning paa det stadium af sammenligningen, som henhoerer under administrationens skoensbefoejelse og saaledes ikke kan have en kontradiktorisk karakter. Dette aendres ikke af den af sagsoegeren paaberaabte omstaendighed, hvorefter de paagaeldende sammenligninger ikke er baseret paa hans bedoemmelser. I henhold til vedtaegtens artikel 45, stk. 1, omfatter sammenligningen ikke kun bedoemmelserne, men ligeledes de fortjenester, som de tjenestemaend, der kan komme i betragtning ved forfremmelse, har. Men jf. Rettens dom af 25.2.1992 (sag T-11/91, Schloh mod Raadet, Sml. II, s. 203, praemis 52) bygger vurderingen af saadanne fortjenester paa en lang raekke oplysninger, der ikke noedvendigvis figurerer i hver enkelt ansoegers akter.
37 Hvad i oevrigt saerligt angaar sagsoegerens argument, hvorefter han i medfoer af sin ret til kontradiktion og vedtaegtens artikel 26 enten burde have modtaget generaldirektoerens meddelelse om den manglende ledelseserfaring eller foerst vaere blevet hoert af generaldirektoeren, for saaledes at kunne have dementeret denne udtalelse, bemaerker Retten indledningsvis, at ansoegeren til sin ansoegning har ret til at vedlaegge samtlige oplysninger, som han skoenner hensigtsmaessige, bl.a. vedroerende den erfaring, han har opnaaet inden sin ansaettelse ved Parlamentet, selv om udtalelser vedroerende en saadan erfaring, som haevdet under retsmoedet, var vedlagt sagsoegerens akter. Det skal dog bemaerkes, at en saadan erfaring ikke kan have samme afgoerende vaerdi inden for rammerne af tjenestemandens karriereforloeb som den inden for Faellesskabet opnaaede erfaring, og i saerdeleshed de af sagsoegerens overordnede afgivne udtalelser om hans praestationer i forbindelse med udfoerelsen af sit arbejde.
38 Under disse omstaendigheder er det tilstraekkeligt at fremhaeve, at henvisningen i den paagaeldende meddelelse til manglende ledelsesmaessig erfaring skal forstaas som en henvisning saerligt til det af ansoegeren udfoerte arbejde i loebet af hans tjenestemandskarriere. Set i lyset heraf er der grund til at fastslaa, at denne meddelelse ikke var i modsaetning til ansoegerens bedoemmelser og saaledes ikke, i medfoer af vedtaegtens artikel 26, skulle vedlaegges dennes akter.
39 Yderligere konstaterer Retten, at i den foreliggende sag har udtalelsen om manglende ledelsesmaessig erfaring under ingen omstaendigheder haft en afgoerende indflydelse paa indholdet af de anfaegtede afgoerelser. Faktisk viser undersoegelsen af sagens akter og i saerdeleshed af bedoemmelsesrapporterne, at argumenterne vedroerende en sammenligning af udtalelserne vedroerende henholdsvis sagsoegeren og den forfremmede ansoeger i disses bedoemmelser er tilstraekkelige til at begrunde administrationens praeference for sidstnaevnte, i alle etaper af den paagaeldende procedure. Det fremgaar tydeligt af afgoerelse af 25. juni 1992, hvori klagen afvises, at ansaettelsesmyndighedens valg isaer blev baseret paa den sammenligning af bedoemmelsesrapporterne. Efter af have bekraeftet, at chefen og derefter generaldirektoeren havde foretaget en detaljeret, grundig og sammenlignende analyse af disse rapporter, erklaerede ansaettelsesmyndigheden i beslutningen at "paa dette stadium fremgik det, at uafhaengigt af kvaliteten af [sagsoegerens] fortjenester og erfaring var [dennes] bedoemmelsesrapport ringere end de oevrige ansoegeres, som paa bedre vis end sagsoegerens opfyldte de i stillingsopslag nr. 6776 fastsatte kvalifikationer og krav". Ifoelge de i svarskriftet indeholdte oplysninger var den forfremmede ansoegers klassificering for referenceperioden 1989/1991 fem points hoejere, udtrykt i bruttotal, og, efter en korrigering, ni points hoejere end sagsoegerens klassificering. Idet der tages hoejde for denne vaesentlige forskel, kan de af sagsoegeren bestridte oplysninger, der henviser til chefens og generaldirektoerens meddelelser om sagsoegerens ledelsesmaessige erfaring, ikke have haft en afgoerende indflydelse paa det af ansaettelsesmyndigheden trufne valg.
40 Under disse omstaendigheder kan det faktum, at disse oplysninger ikke er blevet meddelt sagsoegeren og vedlagt dennes akter, paa ingen maade goere de anfaegtede afgoerelser retsstridige.
41 Af de foregaaende betragtninger foelger, at det andet anbringende om tilsidesaettelsen af retten til kontradiktion og vedtaegtens artikel 26 maa forkastes.
Afgørelse om sagsomkostninger
Sagens omkostninger
I henhold til artikel 87, stk. 2, i Rettens procesreglement paalaegges det den tabende part at betale sagens omkostninger, hvis der er nedlagt paastand herom. Ifoelge samme reglements artikel 88 baerer institutionerne dog selv deres egne omkostninger ved tvister mellem Faellesskaberne og deres ansatte.
Afgørelse
Paa grundlag af disse praemisser
udtaler og bestemmer
RETTEN (Fjerde Afdeling)
1) Europa-Parlamentet frifindes.
2) Hver part baerer sine egne omkostninger.