CELEX: 62002CJ0060
Varumärkesförfalskade och pirattillverkade varor
Avsaknad av straffrättsliga påföljder för transitering av varumärkesförfalskade varor
Förenlighet med förordning (EG) nr 3295/94

Landesgericht Eisenstadt har, genom beslut av den 17 januari 2002 som inkom till domstolen den 25 februari samma år, ställt
en fråga om tolkningen av rådets förordning (EG) nr 3295/94 av den 22 december 1994 om fastställande av vissa åtgärder avseende
införsel till gemenskapen samt export och återexport från gemenskapen av varor som gör intrång i viss immateriell äganderätt
(EGT L 341, s. 8; svensk specialutgåva, område 2, volym 16, s. 77), i dess lydelse enligt rådets förordning (EG) nr 241/1999
av den 25 januari 1999 (EGT L 27, s. 1) (nedan kallad förordning nr 3295/34).
Frågan har uppkommit inom ramen för ett flertal förundersökningar som inletts på begäran av bolagen Montres Rolex SA (nedan
kallat Rolex), Tommy Hilfinger Licensing Inc., La Chemise Lacoste SA, Guccio Gucci SpA och The GAP Inc., vilka är varumärkesinnehavare,
efter det att tullmyndigheterna i Kittsee (Österrike) beslagtagit varor som förmodas bära förfalskningar av dessa bolags varumärken.
Tillämpliga bestämmelser
De gemenskapsrättsliga bestämmelserna
Enligt artikel 1 i förordning nr 3295/94 fastställs i denna förordning följande:
”a)
villkoren för ingripande av tullmyndigheterna när varor som misstänks vara sådana varor som anges i punkt 2 a,
–
deklareras för fri omsättning, export eller återexport i enlighet med artikel 61 i rådets förordning (EEG) nr 2913/92 av den
12 oktober 1992 om inrättandet av en tullkodex för gemenskapen,
–
påträffas vid en kontroll av varor som underkastats tullövervakning i enlighet med artikel 37 i förordning (EEG) nr 2913/92,
som hänförts till ett suspensivt arrangemang i enlighet med artikel 84.1 a i den förordningen, återexporterats medelst anmälan
eller är upplagda i en frizon eller ett frilager i enlighet med artikel 166 i den förordningen,
och
b)
åtgärder som skall vidtas av de behöriga myndigheterna med avseende på dessa varor, när det har fastställts att dessa verkligen
är sådana varor som avses i punkt 2 a.”
Med uttrycket ”varor som gör intrång på den immateriella äganderätten” avses i artikel 1.2 a i förordning nr 3295/94 bland
annat varumärkesförfalskade varor.
Enligt samma bestämmelse omfattas följande av begreppet varumärkesförfalskade varor:
–
”varor, inbegripet emballage, som utan tillstånd är försedda med ett varumärke som är identiskt med det giltigt inregistrerade
varumärket för varor av samma slag eller som i väsentliga drag inte kan skiljas från ett sådant varumärke och som därigenom
kränker de rättigheter som tillkommer varumärkesinnehavaren i fråga enligt gemenskapslagstiftningen eller lagstiftningen i
den medlemsstat i vilken ansökan om ingripande av tullmyndigheterna görs,
–
varje varumärkessymbol (logotyp, etikett, klistermärke, broschyr, bruksanvisning eller garantihandling), även om den föreligger
separat, under samma omständigheter som de varor som avses i första punkten,
–
emballagematerial som är försett med varumärken för förfalskade varor och som föreligger separat, under samma omständigheter
som de varor som avses i första punkten.”
I artikel 2 i förordning nr 3295/94 föreskrivs följande:
”Införsel i gemenskapen, övergång till fri omsättning, export, återexport, hänförande till ett suspensivt arrangemang samt
hänförande till en frizon eller ett frilager av varor som efter genomförandet av förfarandet enligt artikel 6 har befunnits
vara sådana varor som avses i artikel 1.2 a skall vara förbjuden.”
Av artikel 3 i sagda förordning framgår bland annat att innehavaren av ett varumärke kan inge en skriftlig ansökan till tullmyndigheten
om att denna skall ingripa mot de varor som den misstänker vara varumärkesförfalskade.
Enligt artikel 6.1 första stycket i samma förordning skall ett tullkontor, till vilket ett beslut om att bevilja en ansökan
från varumärkesinnehavaren har överlämnats, om det finner det klarlagt att vissa varor motsvarar beskrivningen av de varumärkesförfalskade
eller pirattillverkade varorna i detta beslut, uppskjuta frigörandet av varorna eller kvarhålla dessa.
I artikel 8 i förordning nr 3295/94 föreskrivs följande:
”1. Utan att det påverkar tillämpningen av andra rättsmedel som står rättighetsinnehavaren till buds skall medlemsstaterna
vidta de åtgärder som är nödvändiga för att göra det möjligt för de behöriga myndigheterna att
a)
som huvudregel och i överensstämmelse med tillämpliga bestämmelser i nationell lagstiftning förstöra varor som befunnits vara
sådana varor som avses i artikel 1.2 a eller placera dem utanför de kommersiella kanalerna på ett sätt som eliminerar skadan
för rättighetsinnehavaren, utan kompensation av något slag och utan kostnad för statskassan,
b)
med avseende på dessa varor vidta alla andra åtgärder som har till resultat att de berörda personerna effektivt berövas de
ekonomiska fördelarna av verksamheten.
Åtgärden att avlägsna de varumärken som utan tillstånd har anbringats på de varumärkesförfalskade varorna skall, utom i undantagsfall,
inte anses ha en sådan verkan.
…
3. Förutom de upplysningar som ges enligt artikel 6.1 andra stycket och på de villkor som fastställs där skall tullkontoret
eller den behöriga enheten på begäran underrätta rättighetsinnehavaren om namn på och adress till avsändaren, importören eller
exportören och tillverkaren av de varor som befunnits vara sådana varor som avses i artikel 1.2 a och om mängden av varorna
i fråga.”
I artikel 11 i förordning nr 3295/94 föreskrivs följande:
”Varje medlemsstat skall också införa [påföljder] som skall tillämpas vid överträdelse av artikel 2. Påföljderna skall vara
effektiva, väl avvägda och avskräckande.”
De nationella bestämmelserna
I 1 § Strafgesetzbuch (österrikisk strafflagstiftning) föreskrivs följande:
”Straff eller preventiv åtgärd kan endast åläggas för en gärning som uttryckligen är straffbelagd enligt lag och kunde medföra
straff vid den tidpunkt då den begicks.”
I 84.1 § Strafprozessordnung (österrikisk straffprocesslag) föreskrivs följande:
”När en myndighet eller ett offentligt organ misstänker att det föreligger ett brott som skall utredas ex officio, och som
faller inom dess ansvarsområde, skall den myndigheten eller det organet rapportera det till åklagarmyndigheten eller till
en övervakningsmyndighet.”
I 10.1 § Markenschutzgesetz (lag om skydd för varumärken) (nedan kallad MSchG) föreskrivs följande:
”Med reservation för äldre rättigheter ger det registrerade varumärket innehavaren en ensamrätt att förhindra varje tredje
man, som inte har hans tillstånd, att i näringsverksamhet använda
1)
tecken som är identiska med varumärket med avseende på de varor och tjänster som är identiska med dem för vilka varumärket
är registrerat,
2)
tecken som på grund av sin identitet eller likhet med varumärket och identiteten eller likheten hos de varor och tjänster
som täcks av varumärket och tecknet kan leda till förväxling hos allmänheten, inbegripet risken för association mellan tecknet
och varumärket.”
I 10 a § MSchG avses med användning av ett tecken för att beteckna en vara eller en tjänst bland annat följande:
”1)
Att anbringa tecknet på varor eller deras förpackning eller på de föremål på vilka tjänsten utförs eller skall utföras.
2)
Att utbjuda varor till försäljning, marknadsföra dem eller lagra dem för dessa ändamål eller utbjuda eller tillhandahålla
tjänster under tecknet.
3)
Att importera eller exportera varor under tecknet.
4)
Att använda tecknet på affärshandlingar, i meddelanden eller i reklam.”
I 60 § MSchG anges de påföljder som är tillämpliga vid varumärkesförfalskning.
Målet vid den nationella domstolen samt tolkningsfrågan
Rolex, som är en av målsägandena vid den nationella domstolen, är innehavare av diverse skyddade varumärken. Okända gärningsmän
gjorde intrång i dess varumärkesrätt genom att försöka att från Italien till Polen genom Österrike transitera 19 förfalskade
klockor som bar varumärket Rolex. Enligt sagda bolag rör det sig om varumärkesintrång, vilket är straffbelagt enligt 10, 60.1
och 60.2 §§ MSchG. Följaktligen begärde bolaget, vid Landesgericht Eisenstadt, att en förundersökning skulle inledas mot X
för påstådda överträdelser av dessa bestämmelser.
Även Tommy Hilfinger Licensing Inc. och La Chemise Lacoste SA, som är innehavare av olika skyddade varumärken, begärde att
en förundersökning skulle inledas mot X för påstådda överträdelser av samma bestämmelser i MSchG. Den nationella domstolen
informerade emellertid domstolen den 8 mars 2003 om att det andra av de ovannämnda bolagen hade dragit tillbaka sin begäran.
Guccio Gucci SpA och The GAP Inc., som är innehavare av olika skyddade varumären, begärde även de att en förundersökning skulle
inledas mot X, vilken de emellertid på sannolika grunder identifierade som antingen direktören eller den ansvariga ägaren
för bolaget Beijing Carpet Import, etablerat i Peking (Kina), eller direktören eller den ansvariga ägaren för bolaget H. SW Spol SRO,
med säte i Bratislava (Slovakien).
Enligt Landesgericht förutsätts det, för att en förundersökning på grundval av 84.1 § Strafprozessordnung skall inledas, att
det påtalade beteendet utgör ett brott. Den hänskjutande domstolen har även understrukit att det i artikel 7.1 i Europeiska
konventionen angående skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna, som har konstitutionell status
i österrikisk rätt, föreskrivs att ingen får fällas till ansvar för någon gärning som vid den tidpunkt då den begicks inte
utgjorde ett brott enligt nationell eller internationell rätt.
Enligt MSchG är det uteslutande import och export av en varumärkesförfalskad produkt som utgör en rättsstridig användning
av varumärket. Detta är dock inte fallet avseende enbart transit genom det nationella territoriet av en sådan produkt. I den
österrikiska straffrätten fastslås för övrigt en tydlig distinktion mellan import- och exportbegreppen å ena sidan och transitbegreppet
å andra sidan.
Den nationella domstolen har hänvisat till dom av den 6 april 2000 i mål C‑383/98, Polo/Lauren (REG 2000, s. I‑2519), i vilken
domstolen fastslog att förordning nr 3295/94 kan tillämpas även på situationer då varor som importeras från ett tredje land
exporteras till ett annat tredje land. Detta innebär att denna förordning även skall tillämpas på enbart transit. Eftersom
denna dom emellertid meddelades i ett tvistemål har den nationella domstolen ställt frågan om denna lösning kan överföras
till straffrätten, när något brott inte föreligger enligt nationell rätt.
Det var under dessa omständigheter som Landesgericht Eisenstadt, genom sitt beslut om hänskjutande, i dess rättade lydelse
enligt beslut av den 4 mars 2002, vilandeförklarade målet och ställde följande tolkningsfråga till domstolen.
”Utgör artikel 2 i rådets förordning (EG) nr 3295/94 av den 22 december 1994 om åtgärder för att förhindra övergång till fri
omsättning, export, återexport eller hänförande till ett suspensivt arrangemang av varumärkesförfalskade och pirattillverkade
varor, i dess lydelse enligt rådets förordning (EG) nr 241/1999 av den 25 januari 1999, hinder mot en nationell bestämmelse
– nämligen 60.1 och 60.2 § MSchG jämförd med 10 a § MSchG – som kan tolkas på så sätt att det inte utgör ett brott att endast
transitera varor som har tillverkats eller släppts ut på marknaden i strid med varumärkesrättsliga bestämmelser?”
Huruvida frågan kan tas upp till sakprövning
Yttranden som har inkommit till domstolen
Enligt Rolex kan nationella domstolar endast framställa en begäran om förhandsavgörande till domstolen om en tvist är anhängig
vid dessa och de skall fälla avgörande inom ramen för ett förfarande som är avsett att leda till ett avgörande av rättskipningskaraktär
(se, för ett liknande resonemang, beslut av den 18 juni 1980 i mål 138/80, Borker, REG 1980, s. 1975, punkt 4, svensk specialutgåva,
volym 5, s. 237, och av den 5 mars 1986 i mål 318/85, Greis Unterweger, REG 1986, s. 955, punkt 4, samt dom av den 19 oktober 1995
i mål C‑111/94, Job Centre, REG 1995, s. I‑3361, punkt 9).
Rolex menar att syftet med en förundersökning enligt österrikisk rätt är att utföra en inledande utredning om brottsanklagelserna
och att belysa förhållandena i den utsträckning det är nödvändigt för att avslöja de omständigheter som kan leda till att
det straffrättsliga förfarandet antingen läggs ner eller fullföljs. Följaktligen är inte ett beslut om att inleda en förundersökning
av rättskipningskaraktär. Förevarande begäran om förhandsavgörande kan alltså inte tas upp till sakprövning.
Domstolens bedömning
EG-domstolen har redan fastslagit att en nationell domstol i egenskap av förundersökningsdomstol kunde begära ett förhandsavgörande
inom ramen för ett förfarande som kunde leda till ett beslut om att förundersökningen läggs ned, att åtal skulle väckas eller
om åtalsunderlåtelse (se, för ett liknande resonemang, dom av den 11 juni 1987 i mål 14/86, Pretore di Salò, REG 1987, s. 2545,
svensk specialutgåva, volym 9, s. 111, punkterna 10 och 11).
Vidare accepterade domstolen i dom av den 21 april 1988 i mål 338/85, Pardini (REG 1988, s. 2041), att besvara frågor i ett
förfarande om interimistiska åtgärder som kunde fastställas, ändras eller upphävas.
För övrigt kommer den nationella domstolen, inom ramen för förfarandet vid den, såsom generaladvokaten påpekade i punkt 22
i sitt förslag till avgörande, i vart fall, att anta ett beslut av rättskipningskaraktär, oavsett om det beslutet innebär
att straffrättsliga påföljder eventuellt skall tillämpas, att de varor som misstänks vara förfalskningar skall beslagtas och
förstöras, eller om det leder till åtalsunderlåtelse eller avskrivning.
Slutligen ankommer det uteslutande på den nationella domstolen att välja den från processuell synpunkt mest lämpliga tidpunkten
för att framställa en begäran om förhandsavgörande (se, bland annat, dom av den 10 mars 1981 i de förenade målen 36/80 och
71/80, Irish Creamery Milk Suppliers Association m.fl., REG 1981, s. 735, punkterna 5–8, svensk specialutgåva, volym 6, s. 29,
av den 10 juli 1984 i mål 72/83, Campus Oil m.fl., REG 1984, s. 2727, punkt 10, svensk specialutgåva, volym 7, s. 633, av
den 19 november 1998 i mål C‑66/96, Høj Pedersen m.fl., REG 1996, s. I‑7327, punkterna 45 och 46, och av den 30 mars 2000
i mål C‑236/98, JämO, REG 2000, s. I‑2189, punkterna 30 och 31).
Följaktligen skall begäran om förhandsavgörande tas upp till sakprövning.
Tolkningsfrågan
Yttranden som har inkommit till domstolen
Enligt Rolex och den österrikiska regeringen skall förordning nr 3295/94 även tillämpas på varor under transit genom gemenskapen
från ett tredje land till ett annat tredje land (domen i det ovannämnda målet Polo/Lauren, punkt 27). Denna tolkning har inte
på något sätt ändrats av att förordning nr 241/1999 antogs (domen i det ovannämnda målet Polo/Lauren, punkt 28).
Den österrikiska regeringen har av artiklarna 6.2 b och 11 i förordning nr 3295/94 dragit slutsatsen att medlemsstaterna har
befogenhet att på grundval av deras nationella rätt fastställa de påföljder som skall tillämpas vid överträdelser, men att
de straffbelagda handlingarna fastställs i förordningens bestämmelser och i synnerhet i dess artikel 2. Följaktligen är de
österrikiska myndigheterna skyldiga att ådöma påföljder för enbart transitering av varumärkesförfalskade varor genom Österrike.
Rolex har i detta hänseende anfört att vid tidpunkten för de händelser som låg till grund för begäran om förhandsavgörande
i det ovannämnda målet Polo/Lauren, och som inträffade före den reform som genomfördes genom MSchG, fanns det inte i den österrikiska
lagstiftningen rörande varumärkesförfalskning någon detaljerad beskrivning av vad som utgjorde användning av ett varumärke
för att beteckna en vara eller en tjänst. Sålunda ansåg Oberster Gerichtshof (Österrike) i sin dom av den 29 september 1986
i målet Baygon att det inte förelåg något varumärkesintrång, om varan som bar det främmande varumärket exporterades till ett
annat tredje land i vilket den alltså släpptes ut på marknaden.
Den 23 juli 1999 trädde en stor reform av varumärkesrätten i kraft i Österrike genom antagandet av Markenrechts-Novelle 1999
(BGBl. I, 1999/111) bland annat för att göra den förenlig med rådets första direktiv 89/104/EEG av den 21 december 1988 om
tillnärmningen av medlemsstaternas varumärkeslagar (EGT L 40, 1989, s. 1; svensk specialutgåva, område 13, volym 17, s. 178).
På så sätt införlivades artikel 5.3 i detta direktiv med österrikisk rätt, närmare bestämt genom den nya 10 a § MSchG.
I förarbetena till sagda lag tillbakavisades uttryckligen den rättspraxis som följer av Oberster Gerichtshofs avgörande i
det ovannämnda målet Baygon. Den österrikiska lagstiftaren har på detta sätt tydligt föreskrivit att återexport, och alltså
även enbart transit, enligt österrikisk rätt kan utgöra varumärkesintrång.
Följaktligen är den nationella domstolens tolkning att enbart transitering av varor som tillverkats i strid med varumärkesrätten
inte kan straffbeläggas felaktig.
Rolex har tillagt att det i 10 § och följande paragrafer MSchG föreskrivs såväl civilrättsliga sanktioner som straffrättsliga
påföljder vid varumärkesintrång. Av rättssäkerhetsskäl och för att kunna förutse domstolarnas beslut är det uteslutet att
en och samma regel kan tolkas på olika sätt beroende på om regeln medför civilrättsliga eller straffrättsliga påföljder.
Den finska regeringen har för sin del erinrat om att förordning nr 3295/94 antogs på grundval av artikel 113 EG (nu artikel 133 EG,
i ändrad lydelse). Den artikeln syftar till att med hjälp av den gemensamma handelspolitiken genom lämpliga åtgärder skydda
handeln inom gemenskapen, bland annat vid dess gränser. På detta sätt skyddas genom den aktuella förordningen dels den inre
marknaden mot varumärkesförfalskade och pirattillverkade varor, dels innehavaren av en immateriell rättighet mot varje intrång
i denna rättighet.
I artikel 11 i förordning nr 3295/94 föreskrivs en skyldighet för medlemsstaterna att införa påföljder som skall tillämpas
vid överträdelse av artikel 2 i förordningen. Dessa påföljder skall vara effektiva, väl avvägda och avskräckande.
För övrigt måste påföljder för överträdelser av gemenskapsrätten i enlighet med likvärdighetsprincipen, såväl avseende materiella
som formella villkor, vara likvärdiga dem som föreskrivs för överträdelser av motsvarande nationella bestämmelser. På detta
sätt kan medlemsstaterna indirekt ha skyldighet att föreskriva straffrättsliga påföljder.
Den finska regeringen anser att gemenskapsrätten skulle åsidosättas om det inte i den österrikiska lagstiftningen föreskrivs
effektiva påföljder för transitering av varumärkesförfalskade och pirattillverkade varor.
Enligt denna regering är det nödvändigt, för att säkerställa att gemenskapsrätten genomförs på ett effektivt sätt, att sekundärrättsliga
bestämmelser tillämpas på ett enhetligt sätt i alla medlemsstaterna. Om varumärkesförfalskade varor kan transporteras inom
gemenskapens område utan effektiva påföljder, enbart med stöd av en deklaration enligt vilken dessa varors slutdestination
ligger i ett tredje land, föreligger det en stor risk att partier som deklarerats för transit i realiteten släpps ut på marknaden
i gemenskapen, på grund av att svagheterna i gemenskapens transiteringsförfarande utnyttjas. Detta är det klassiska förfarandet
i fråga om överträdelser som är relaterade till alkohol- och tobakstransporter.
Kommissionen har beklagat att begäran om förhandsavgörande inte innehåller tillräckligt med information om detaljerna rörande
det tullförfarande som är tillämpligt på de varumärkesförfalskade varorna eller de senares tullstatus, för att fastställa
exakt vilka bestämmelser som är tillämpliga i målet vid den nationella domstolen. I begäran om förhandsavgörande anges nämligen
inte huruvida varorna har ursprung i gemenskapen eller inte. Vad gäller det förfarande som inleddes som en följd av att Rolex
gav in sin anmälan, anges det i begäran om förhandsavgörande att varorna hade ”importerats” från Italien till Österrike innan
de fördes till Polen. Vad gäller förfarandena beträffande de anmälningar som givits in av La Chemise Lacoste SA och Guccio
Gucci SpA, hade varorna enligt uppgift importerats från Kina till Österrike, för att föras till Slovakien.
Enligt kommissionen måste följaktligen flera möjliga situationer övervägas.
Om varorna inte har ursprung i gemenskapen, ges det i begäran om förhandsavgörande inte någon vägledning i fråga om vilket
tullförfarande som är tillämpligt. Följaktligen är frågan huruvida det rör sig om en transitering eller ett annat tullförfarande
obesvarad. Samma sak gäller frågan huruvida varorna på ett regelmässigt sätt har införts till gemenskapens tullområde.
Om varorna däremot har ursprung i gemenskapen skall det konstateras att eftersom de importerades från Italien hade de redan
övergått till fri omsättning i tullhänseende, då de hade erhållit status som gemenskapsvaror i gemenskapens tullområde.
Beträffande en sådan situation har kommissionen erinrat om att förordning nr 3295/94 inte omfattar varumärkesförfalskade varor
som har tillverkats eller släppts ut på marknaden inom gemenskapen, utan endast varor som kommer från tredje land (se dom
av den 26 september 2000 i mål C‑23/99, kommissionen mot Frankrike, REG 2000, s. I‑7653, punkt 3). I sådant fall uppkommer
inte problemet rörande den österrikiska rättens förenlighet med sagda förordning, och begäran om förhandsavgörande kan inte
tas upp till sakprövning.
Avslutningsvis, om varorna inte har ursprung i gemenskapen och inte har hänförts till ett tullförfarande i gemenskapen skall
de anses ha importerats på ett rättsstridigt sätt till gemenskapens tullområde. I sådana fall finns det inget som gör det
möjligt att sluta sig till att det i målet vid den nationella domstolen finns någon som helst motsättning mellan de tillräckligt
tydliga bestämmelserna i förordning nr 3295/94 och de relevanta bestämmelserna i österrikisk rätt.
Vad gäller artiklarna 8.1 och 11 i förordning nr 3295/94 har kommissionen pekat på två möjliga situationer.
I den första möjliga situationen har Republiken Österrike vidtagit de åtgärder som föreskrivs i artikel 8.1 i förordningen,
men tillämpningen av dessa på transiteringsförfarandet ifrågasätts genom nationella bestämmelser som kan tolkas i strid med
dem.
I den andra möjliga situationen har sagda medlemsstat inte vidtagit de åtgärder som föreskrivs i artikel 8.1 i förordning
nr 3295/94. I sådant fall uppkommer ett tillämpningsproblem avseende bestämmelsen i denna artikel, eftersom det finns nationella
bestämmelser i vilka det föreskrivs att transit av de berörda varorna inte utgör en rättsstridig användning av ett varumärke.
Kommissionen har av dom av den 14 oktober 1999 i mål C‑223/98, Adidas (REG 1999, s. I‑7081), punkterna 23–25, dragit slutsatsen
att när varumärkesförfalskade eller pirattillverkade varor hänförs till ett suspensivt arrangemang, såsom transiteringsförfarandet,
utgör sådana nationella bestämmelser som kan tolkas på det sätt som har angivits i föregående punkt ett åsidosättande av artikel 2
i förordning nr 3295/94. Enligt kommissionen skall de nationella bestämmelserna tolkas på ett sätt som är förenligt med artikel 2,
så att bland annat de åtgärder som föreskrivs i artikel 8.1 i sagda förordning tillämpas på varor som hänförs till ett suspensivt
arrangemang.
Kommissionen har emellertid påpekat att ett särskilt problem kan uppkomma avseende artikel 11 i förordning nr 3295/94. Skyldigheten
för den nationella domstolen att tolka de relevanta reglerna i nationell rätt med beaktande av gemenskapsrättens innehåll
begränsas nämligen av de allmänna rättsprinciper som utgör en del av gemenskapsrätten och särskilt av rättssäkerhetsprincipen
och principen om förbud mot retroaktiv strafflagstiftning.
Således fastställde domstolen i sin dom av den 8 oktober 1987 i mål 80/86, Kolpinghuis Nijmegen (REG 1987, s. 3969; svensk
specialutgåva, volym 9, s. 213), punkterna 12 och 13, att icke införlivade bestämmelser i ett direktiv inte i sig, och utan
hänsyn till en medlemsstats nationella lagstiftning som antagits för att genomföra detsamma, kan utgöra grundval för straffrättsligt
ansvar eller en skärpning av det straffrättsliga ansvaret för dem som bryter mot bestämmelserna i detta direktiv. Härav har
kommissionen dragit slutsatsen att när nationella bestämmelser kan leda till en tolkning som strider mot de förbud som anges
i artikel 2 i förordning nr 3295/94, kan de inte i sig utgöra grundval för straffrättsligt ansvar eller en skärpning av det
straffrättsliga ansvaret för dem som bryter mot dem.
Domstolens bedömning
Inledningsvis erinrar domstolen om, såsom den uttalade i domen i det ovannämnda målet Polo/Lauren, punkt 29, att artikel 1
i förordning nr 3295/94 skall tolkas så att den skall tillämpas när varor, som har importerats från ett tredje land och befinner
sig under transit till ett annat tredje land, tills vidare kvarhålls i en medlemsstat av tullmyndigheterna i den staten med
stöd av nämnda förordning, på ansökan av det bolag som är innehavare av de rättigheter som påstås ha kränkts.
Det skall även erinras om att medlemsstaterna genom artikel 11 i förordning nr 3295/94 åläggs att införa påföljder som skall
tillämpas vid överträdelse av det förbud som föreskrivs i artikel 2 i förordningen mot övergång till fri omsättning, export,
återexport eller hänförande till ett suspensivt arrangemang av varumärkesförfalskade varor.
Vidare, såsom generaladvokaten med rätta påpekade i punkt 36 i sitt förslag till avgörande, beror inte tolkningen av förordningens
tillämpningsområde på inom vilket slags nationellt förfarande (tvistemål, brottmål eller administrativt förfarande) som tolkningen
blir aktuell.
Den nationella domstolen anser att 60 § MSchG kan tolkas så att den inte är tillämplig på enbart transit av varor. Detta har
tillbakavisats av den österrikiska regeringen och målsägandena i målet vid den nationella domstolen.
Det ankommer inte på domstolen att uttala sig om tolkningen av nationell rätt, utan detta är uteslutande en uppgift för den
nationella domstolen. Om den senare skulle konstatera att de aktuella bestämmelserna i nationell rätt inte innehåller något
förbud, och det således inte föreskrivs någon påföljd för enbart transit av varumärkesförfalskade varor inom den berörda medlemsstatens
territorium, såsom det emellertid krävs enligt artiklarna 2 och 11 i förordning nr 3295/94, skall den slutsatsen dras att
de senare utgör hinder mot sagda nationella bestämmelser.
Av fast rättspraxis framgår vidare att den nationella domstolen är skyldig att tolka den nationella rätten med beaktande av
de gränser som följer av gemenskapsrätten så att det resultat som avses med gemenskapsbestämmelsen i fråga uppnås (se dom
av den 13 november 1990 i mål C‑106/89, Marleasing, REG 1990, s. I‑4135, punkt 8, svensk specialutgåva, volym 10, s. 575,
och av den 26 september 2000 i mål C‑262/97, Engelbrecht, REG 2000, s. I‑7321, punkt 39).
Om en sådan konform tolkning är möjlig ankommer det på den nationella domstolen, för att säkerställa att innehavarna av en
immateriell rättighet skyddas mot de intrång som förbjuds i artikel 2 i förordning nr 3295/94, att på transit av varumärkesförfalskade
varor tillämpa de civilrättsliga sanktioner som föreskrivs i nationell rätt för de andra beteenden som är förbjudna genom
samma artikel 2, såvitt dessa är effektiva, väl avvägda och avskräckande.
Ett särskilt problem uppkommer emellertid avseende tillämpningen av principen om konform tolkning när det gäller straffrätt.
Sålunda, som domstolen likaså har fastställt, begränsas denna princip av de allmänna rättsprinciper som utgör en del av gemenskapsrätten
och särskilt av rättssäkerhetsprincipen och principen om förbud mot retroaktiv strafflagstiftning. Domstolen har i detta hänseende
vid ett flertal tillfällen fastställt att ett direktiv inte i sig och utan hänsyn till en medlemsstats nationella lagstiftning
som antagits för dess genomförande kan utgöra grundval för straffrättsligt ansvar eller en skärpning av det straffrättsliga
ansvaret för dem som bryter mot dess bestämmelser (se, bland annat, domen i det ovannämnda målet Pretore di Salò, punkt 20,
dom av den 26 september 1996 i mål C‑168/95, Arcaro, REG 1996, s. I‑4705, punkt 37, och av den 12 december 1996 i de förenade
målen C‑74/95 och C‑129/95, X, REG 1996, s. I‑6609, punkt 24).
Även om den gemenskapsrättsliga bestämmelse som är i fråga i målet vid den nationella domstolen är en förordning, det vill
säga en regel som till sin natur inte kräver nationella införlivandeåtgärder, och inte ett direktiv, skall det påpekas att
medlemsstaterna genom artikel 11 i förordning nr 3295/94 ges befogenhet att föreskriva påföljder för överträdelser av artikel 2
i denna förordning. Detta gör det möjligt att till detta mål överföra domstolens resonemang beträffande direktiven.
För det fall den nationella domstolen skulle komma fram till att nationell rätt inte förbjuder transitering av varumärkesförfalskade
varor genom Österrike, är det, enligt förbudet mot retroaktiv bestraffning enligt artikel 7 i Europeiska konventionen angående
skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna, som är en allmän gemenskapsrättslig princip som är gemensam
för medlemsstaternas konstitutionella traditioner, förbjudet att ådöma en straffrättslig påföljd för sådant agerande, även
i det fall då den nationella bestämmelsen strider mot gemenskapsrätten.
Tolkningsfrågan skall därför besvaras på följande sätt:
–
Artiklarna 2 och 11 i förordning nr 3295/94 skall tolkas så att de är tillämpliga, när varor som befinner sig under transit
mellan två stater som inte är medlemmar i Europeiska gemenskapen provisoriskt kvarhålls i en medlemsstat av tullmyndigheterna
i den medlemsstaten.
Skyldigheten att göra en konform tolkning av nationell rätt mot bakgrund av gemenskapsrättens ordalydelse och syfte så att
det resultat som avses i bestämmelsen i fråga uppnås kan inte i sig och utan hänsyn till en medlemsstats nationella lagstiftning
utgöra grundval för straffrättsligt ansvar eller en skärpning av det straffrättsliga ansvaret för en aktör som har brutit
mot föreskrifterna i sagda förordning.
Rättegångskostnader
De kostnader som har förorsakats den österrikiska och den finska regeringen samt kommissionen, vilka har inkommit med yttranden
till domstolen, är inte ersättningsgilla. Eftersom förfarandet i förhållande till parterna i målet vid den nationella domstolen
utgör ett led i beredningen av samma mål, ankommer det på den nationella domstolen att besluta om rättegångskostnaderna.
På dessa grunder beslutar
DOMSTOLEN (femte avdelningen)
– angående den fråga som genom beslut av den 17 januari 2002 har ställts av Landesgericht Eisenstadt – följande dom:
1)
Artiklarna 2 och 11 i rådets förordning (EG) nr 3295/94 av den 22 december 1994 om fastställande av vissa åtgärder avseende
införsel till gemenskapen samt export och återexport från gemenskapen av varor som gör intrång i viss immateriell äganderätt,
i dess lydelse enligt rådets förordning (EG) nr 241/1999 av den 25 januari 1999, är tillämpliga, när varor som befinner sig
under transit mellan två stater som inte är medlemmar i Europeiska gemenskapen provisoriskt kvarhålls i en medlemsstat av
tullmyndigheterna i den medlemsstaten.
2)
Skyldigheten att göra en konform tolkning av nationell rätt mot bakgrund av gemenskapsrättens ordalydelse och syfte så att
det resultat som eftersträvas med bestämmelsen i fråga uppnås kan inte i sig och utan hänsyn till en medlemsstats nationella
lagstiftning utgöra grundval för straffrättsligt ansvar eller en skärpning av det straffrättsliga ansvaret för en aktör som
har brutit mot föreskrifterna i sagda förordning.
Jann
Edward
La Pergola
Avkunnad vid offentligt sammanträde i Luxemburg den 7 januari 2004.
R. Grass
V. Skouris
Justitiesekreterare
Ordförande
–
Rättegångsspråk: tyska.