CELEX: 62008CJ0540
Direktiv 2005/29/EG
Otillbörliga affärsmetoder
Nationell lagstiftning om ett principiellt förbud mot affärsmetoder som innebär att konsumenter erbjuds en premie under förutsättning att de köper varor eller tjänster

Begäran om förhandsavgörande avser tolkningen av artiklarna 3.1, 5.2 och 5.5 i Europaparlamentets och rådets direktiv 2005/29/EG
av den 11 maj 2005 om otillbörliga affärsmetoder som tillämpas av näringsidkare gentemot konsumenter på den inre marknaden
och om ändring av rådets direktiv 84/450/EEG och Europaparlamentets och rådets direktiv 97/7/EG, 98/27/EG och 2002/65/EG samt
Europaparlamentets och rådets förordning (EG) nr 2006/2004 (direktiv om otillbörliga affärsmetoder) (EUT L 149, s. 22) (nedan
kallat direktivet).
Begäran har framställts i ett mål mellan tidningsföretagen Mediaprint Zeitungs- und Zeitschriftenverlag GmbH & Co. KG (nedan
kallat Mediaprint) och ”Österreich”-Zeitungsverlag GmbH, angående huruvida försäljning förenad med premier som motparten i
målet vid den nationella domstolen har organiserat är tillåten.

Tillämpliga bestämmelser

Unionsrätten
Skälen 6, 8, 9 och 17 i direktivet har följande lydelse:
”(6)      Genom detta direktiv tillnärmas … medlemsstaternas lagstiftning om otillbörliga affärsmetoder, inklusive otillbörlig reklam,
som direkt skadar konsumenternas ekonomiska intressen och därigenom indirekt skadar legitima konkurrenters ekonomiska intressen.
I enlighet med proportionalitetsprincipen skyddar detta direktiv konsumenterna från konsekvenserna av sådana otillbörliga
affärsmetoder, men hänsyn har tagits till att de ibland har försumbar effekt. Det omfattar eller påverkar inte nationell lagstiftning
om otillbörliga affärsmetoder som enbart skadar konkurrenters ekonomiska intressen eller som gäller transaktioner mellan näringsidkare.
I full överensstämmelse med subsidiaritetsprincipen kommer medlemsstaterna, om de så önskar, att även i fortsättningen reglera
sådana metoder i enlighet med gemenskapslagstiftningen. …
…
(8)      Genom detta direktiv skyddas direkt konsumenternas ekonomiska intressen mot otillbörliga affärsmetoder som tillämpas av näringsidkare
gentemot konsumenter. …
(9)      Detta direktiv påverkar inte talan som väcks av enskilda personer som skadats av en otillbörlig affärsmetod. Det påverkar
inte heller tillämpningen av gemenskapsbestämmelser och nationella bestämmelser om avtalsrätt, immaterialrätt, produkters
hälso- och säkerhetsaspekter, etableringsvillkor och auktoriseringsförfaranden, däribland sådana som i enlighet med gemenskapens
lagstiftning hänför sig till spelverksamhet, eller gemenskapens konkurrensbestämmelser och tillhörande nationella genomförandebestämmelser.
Medlemsstaterna kommer alltså fortfarande att kunna behålla eller införa restriktioner och förbud mot affärsmetoder för att
skydda sina konsumenters hälsa och säkerhet oavsett var näringsidkaren är etablerad, till exempel i fråga om alkohol, tobak
eller farmaceutiska produkter. …
…
(17)      Det är önskvärt att, för större rättssäkerhet, fastställa vilka affärsmetoder som under alla omständigheter är otillbörliga.
Bilaga I innehåller därför en fullständig förteckning över sådana metoder. Endast dessa affärsmetoder skall kunna bedömas
som otillbörliga utan prövning från fall till fall utifrån bestämmelserna i artiklarna 5–9. Förteckningen kan ändras endast
genom en översyn av detta direktiv.”
I artikel 1 i direktivet föreskrivs följande:
”Syftet med detta direktiv är att bidra till att den inre marknaden fungerar korrekt och att säkerställa en hög konsumentskyddsnivå
genom att tillnärma medlemsstaternas lagar och andra författningar avseende otillbörliga affärsmetoder som skadar konsumenternas
ekonomiska intressen.”
I artikel 2 d i direktivet föreskrivs följande:
”I detta direktiv används följande beteckningar med de betydelser som här anges:
…
d)      affärsmetoder som tillämpas av näringsidkare gentemot konsumenter (nedan även kallade affärsmetoder): en näringsidkares handling,
underlåtenhet, beteende, företrädande eller kommersiella meddelande (inklusive reklam och saluföring) i direkt relation till
marknadsföring, försäljning eller leverans av en produkt till en konsument.”
Enligt artikel 3 i direktivet gäller följande:
”1.      Detta direktiv skall tillämpas på otillbörliga affärsmetoder som tillämpas av näringsidkare gentemot konsumenter på det sätt
som anges i artikel 5, före, under och efter en affärstransaktion som gäller en produkt.
2.      Detta direktiv skall inte påverka avtalsrättslig lagstiftning, särskilt inte regler om avtals giltighet, ingående eller verkan.
3.      Detta direktiv skall inte påverka några bestämmelser på gemenskapsnivå eller nationell nivå avseende produkters hälso- och
säkerhetsaspekter.
…”
I artikel 4 i direktivet föreskrivs följande:
”Medlemsstaterna får inte begränsa friheten att tillhandahålla tjänster eller den fria rörligheten för varor av anledningar
som omfattas av det område som tillnärmas genom detta direktiv.”
Artikel 5 i direktivet har rubriken ”Förbud mot otillbörliga affärsmetoder” och har följande lydelse:
”1.      Otillbörliga affärsmetoder skall vara förbjudna.
2.      En affärsmetod skall vara otillbörlig om den
a)      strider mot god yrkessed,
och
b)      innebär, eller sannolikt kommer att innebära, avsevärd snedvridning av det ekonomiska beteendet i förhållande till produkten
hos den genomsnittskonsument som affärsmetoden riktar sig till eller som nås av metoden, eller den genomsnittliga gruppmedlemmen
om affärsmetoden riktar sig till en viss konsumentgrupp.
...
4.      Affärsmetoder skall anses otillbörliga om de
a)      är vilseledande enligt artiklarna 6 och 7,
eller
b)      aggressiva enligt artiklarna 8 och 9.
5.      Bilaga I innehåller förteckningen över de affärsmetoder som under alla omständigheter skall betraktas som otillbörliga. Samma
förteckning skall gälla i alla medlemsstater och får ändras endast genom en översyn av detta direktiv.”

Nationell rätt
9a § i 1984 års förbundslag mot illojal konkurrens (Bundesgesetz gegen den unlauteren Wettbewerb 1984) (BGBl. I, 448/1984),
i dess lydelse enligt BGBl. I, 136/2001 (nedan kallad UWG), har följande lydelse:
”1)      Den som i samband med förvärvsverksamhet i konkurrenssyfte
1.      i offentliga tillkännagivanden eller andra meddelanden, vilka riktar sig till en större personkrets, tillkännager att han
jämte varor och tjänster erbjuder konsumenter vederlagsfria förmåner (premier) eller jämte trycksaker gentemot konsumenter
erbjuder, utlyser eller beviljar vederlagsfria förmåner (premier), eller
2.      jämte varor och tjänster gentemot företag erbjuder, utannonserar eller beviljar vederlagsfria förmåner (premier)
kan tvingas att upphöra med denna verksamhet och åläggas att betala skadestånd. Detta gäller även när förmånserbjudandets
onerösa karaktär döljs genom ett totalpris för varorna och tjänsterna, genom skenpriser för en förmån eller på annat sätt.
2)      Första stycket är inte tillämpligt om förmånen består av:
1.      varutillbehör eller sidotjänster som utgör ett normalt inslag i handeln,
2.      varuprover,
3.      reklamföremål vilka som sådana kännetecknas av en väl synlig och bestående beteckning för det företag som reklamen avser,
4.      förmåner av ringa värde (premier) eller småföremål av ringa värde, i den mån dessa föremål inte är ämnade för att sammanställas
så att deras värde överstiger det sammanlagda värdet på de enskilda föremål som utgetts,
5.      ett visst penningbelopp eller ett penningbelopp som ska beräknas på visst sätt, vilket inte utges tillsammans med varan,
6.      ett visst antal av varan eller ett antal som enbart ska beräknas enligt kvotdelar,
7.      tillhandahållande av upplysningar eller råd, eller
8.      erbjudande att delta i en pristävling (säljfrämjande spel) där det värde på varje enskild deltagarkupong som följer av det
samlade värdet på utlovade priser dividerat med antalet utdelade deltagarkuponger inte överstiger 0,36 euro och det samlade
värdet på de vinster som står på spel inte överstiger 21 600 euro. Härvid får endast egna deltagarkuponger beaktas. Punkt
8 är inte tillämplig på förmåner i anslutning till trycksaker.”

Målet vid den nationella domstolen och tolkningsfrågorna
Dagstidningen
Österreich
, som ägs av motparten i målet vid den nationella domstolen, anordnade mellan den 25 november 2007 och den 6 december samma
år en omröstning om vem som skulle utses till ”årets fotbollsspelare”, varvid allmänheten inbjöds att delta via Internet eller
genom att använda en röstblankett i tidningen. Deltagarna i omröstningen hade chans att vinna en middag med den framröstade
fotbollsspelaren.
Mediaprint ansåg att denna vinstchans, som förutsatte att tidningen köptes, utgjorde en otillåten premie i den mening som
avses i 9a § första stycket punkt 1 UWG, och väckte talan vid Handelsgericht Wien (handelsdomstolen i Wien) om förbud för
”Österreich”-Zeitungsverlag att fortsätta med sin omröstning. Denna domstol biföll talan, varpå målet överklagades till Oberlandesgericht
Wien (regional överinstans i Wien). Oberlandesgericht Wien fann att förbudet mot försäljning förenad med premier endast fick
tillämpas om den utannonserade vinsten kunde uppmuntra allmänheten att köpa tidningen. Enligt Oberlandesgericht Wien förelåg
det emellertid inte någon sådan ”attraktionskraft” i det aktuella målet, bland annat eftersom allmänheten kunde delta i omröstningen
även via Internet.
Mediaprint överklagade detta avgörande till Oberster Gerichtshof som i sitt beslut om hänskjutande preciserade att det i 9a §
första stycket punkt 1 UWG föreskrivs ett allmänt förbud mot försäljning förenad med premier, vilket är avsett att säkerställa
såväl konsumentskydd som upprätthållandet av en effektiv konkurrens. Oberster Gerichtshof fann det vidare vara oklart huruvida
direktivet, som däremot har till syfte att skydda konsumenterna och uteslutande reglerar förhållandet mellan dem och företagen,
utgör hinder för en sådan bestämmelse.
Enligt Oberster Gerichtshof fordrar målets avgörande en tolkning av direktivet, varför den beslutade att vilandeförklara målet
och ställa följande frågor till domstolen:
”1. Utgör artiklarna 3.1 och 5.5 i [direktivet] eller andra bestämmelser i detta direktiv, hinder mot en nationell bestämmelse,
enligt vilken det med ett begränsat antal undantag är förbjudet att utannonsera, erbjuda eller bevilja vederlagsfria förmåner
i anslutning till köp av tidskrifter samt att utannonsera vederlagsfria förmåner i anslutning till köp av andra varor eller
tjänster – utan att det är nödvändigt att pröva huruvida denna affärsmetod i enskilda fall är vilseledande, aggressiv eller
i övrigt otillbörlig – även när denna nationella bestämmelse inte enbart har som syfte att skydda konsumenter utan även andra
syften som inte omfattas av [direktivets] materiella tillämpningsområde, däribland exempelvis upprätthållandet av mångfalden
i medierna eller skyddet av svagare konkurrenter?
2. Om fråga 1 ska besvaras jakande, ska då en möjlighet att delta i en pristävling, som är knuten till köpet av en tidning,
betraktas som en otillbörlig affärsmetod i den mening som avses i artikel 5.2 i [direktivet] endast av det skälet att denna
möjlighet att delta, åtminstone för en del av omsättningskretsen, visserligen inte är den enda, men likväl den avgörande anledningen
till att köpa tidningen?”
I skrivelse som inkom till domstolens kansli den 27 juli 2009 har den österrikiska regeringen med stöd av artikel 44.3 andra
stycket i domstolens rättegångsregler begärt att målet ska avgöras i stor avdelning.

Prövning av tolkningsfrågorna

Fråga 1
Den nationella domstolen har ställt fråga 1 för att få klarhet i huruvida direktivet ska tolkas så, att det utgör hinder för
en nationell bestämmelse om ett allmänt förbud mot försäljning förenad med premier, som inte enbart har till syfte att skydda
konsumenterna utan också har andra syften, såsom att upprätthålla mångfalden i medierna och skydda svagare konkurrenter.
För att besvara denna fråga ska domstolen först fastställa huruvida den försäljning förenad med premier som omfattas av det
i målet vid den nationella domstolen aktuella förbudet, utgör affärsmetoder i den mening som avses i artikel 2 d i direktivet,
och således omfattas av bestämmelserna i detta.
Artikel 2 d i direktivet innehåller en synnerligen vid definition av begreppet affärsmetod, med vilket avses ”en näringsidkares
handling, underlåtenhet, beteende, företrädande eller kommersiella meddelande (inklusive reklam och saluföring) i direkt relation
till marknadsföring, försäljning eller leverans av en produkt till en konsument”.
Det är emellertid tydligt att sådana marknadsföringskampanjer som de som är aktuella i målet vid den nationella domstolen,
vilka innebär att konsumenter kan delta kostnadsfritt i en tävling endast under förutsättning att de köper varor eller tjänster,
ingår i en näringsidkares affärsstrategi och avser direkt marknadsföring och försäljning. Av detta följer att de utgör affärsmetoder
i den mening som avses i artikel 2 d i direktivet, och således omfattas av direktivets materiella tillämpningsområde (se domen
av den 14 januari 2010 i mål C‑304/08, Plus Warenhandelsgesellschaft, REU 2010, s. I‑0000, punkt 37 och där angiven rättspraxis).
Vad Mediaprint tillsammans med den österrikiska och den belgiska regeringen har anfört om att de säljfrämjande åtgärder som
tillämpats i målet vid den nationella domstolen inte omfattas av direktivet, eftersom de uttryckligen varit föremål för kommissionens
förslag till Europaparlamentets och rådets förordning om säljfrämjande åtgärder på den inre marknaden (KOM(2001) 546 slutlig),
vilket har varit föremål för ändringar (KOM(2002) 585 slutlig). Det räcker i detta hänseende att konstatera att denna omständighet
– bland annat med hänsyn till att förslaget återkallades under år 2006 och att det således inte har medfört att någon förordning
antogs – inte i sig utesluter att sådana metoder, på unionsrättens nuvarande stadium, kan utgöra otillbörliga affärsmetoder
i den mening som avses i direktivet, och kan omfattas av tillämpningsområdet för detsamma (domen i det ovannämnda målet Plus
Warenhandelsgesellschaft, punkt 33).
Vidare ska det prövas huruvida en sådan nationell bestämmelse som 9a § första stycket punkt 1 UWG kan omfattas av direktivets
tillämpningsområde trots att ändamålet med bestämmelsen, såsom den nationella domstolen har påpekat, är vidare än direktivets,
eftersom det förutom konsumentskydd även omfattar andra ändamål.
Som påpekats i punkt 17 ovan kännetecknas nämligen direktivet av ett synnerligen vitt materiellt tillämpningsområde innefattande
samtliga affärsmetoder i direkt anknytning till marknadsföring, försäljning eller leverans av en produkt till en konsument.
Som framgår av skäl 6 i direktivet är det således endast sådan nationell lagstiftning om otillbörliga affärsmetoder som ”enbart”
skadar konkurrenters ekonomiska intressen, eller som gäller transaktioner mellan näringsidkare, som inte omfattas av direktivets
tillämpningsområde.
Det är uppenbart att det inte är fallet med den nationella bestämmelse som är i fråga i målet vid den nationella domstolen.
Som den nationella domstolen har påpekat tar nämligen 9a § första stycket punkt 1 UWG uttryckligen sikte på konsumentskyddet
och inte enbart på skyddet för konkurrenter och andra marknadsaktörer.
Av handlingarna i målet framgår dessutom att UWG – som utgör den på nationell nivå gällande lagstiftningen om illojal konkurrens
– ändrades genom lagen av den 13 december 2007 (BGBl. I, 79/2007), utan att det därvid skedde någon ändring av 9a §, just
i syfte att säkerställa direktivets införlivande i Österrike. Den nationella lagstiftaren ansåg således att denna lag var
ägnad att säkerställa den nationella rättens förenlighet med direktivet och att den i enlighet med vad som föreskrivs i skäl
8 däri ”direkt [skyddar] konsumenternas ekonomiska intressen mot otillbörliga affärsmetoder som tillämpas av näringsidkare
gentemot konsumenter” samt i enlighet med vad som föreskrivs i bland annat artikel 1 i direktivet säkerställer en ”hög konsumentskyddsnivå”.
Den österrikiska regeringen har under förhandlingen gjort gällande att den nationella bestämmelse som är i fråga i målet vid
den nationella domstolen inte omfattas av direktivets tillämpningsområde, eftersom den huvudsakligen har till syfte att upprätthålla
mångfalden i de österrikiska medierna. Nämnda regering delar därmed inte den i punkterna 12 och 20 i förevarande dom redovisade
bedömning som den nationella domstolen gjort i fråga om denna bestämmelses ändamål.
Även om det huvudsakliga ändamålet med den bestämmelse som är i fråga i målet vid den nationella domstolen antas vara att
upprätthålla mångfalden i de österrikiska medierna, finns inte möjligheten för medlemsstaterna – att behålla eller införa
bestämmelser som har till syfte eller resultat att kvalificera affärsmetoder som otillbörliga med hänvisning till upprätthållandet
av mångfalden i medierna – angiven bland undantagen från direktivets tillämpningsområde i skälen 6 och 9 eller i artikel 3
i direktivet.
Det ska härvid understrykas att direktivet innebär en fullständig harmonisering av bestämmelser om otillbörliga affärsmetoder
som tillämpas av näringsidkare gentemot konsumenter.
Den österrikiska regeringen kan därmed inte hävda att 9a § första stycket punkt 1 UWG faller utanför direktivets tillämpningsområde,
eftersom bestämmelsen huvudsakligen syftar till ett upprätthållande av mångfalden i medierna.
Det ska därmed prövas huruvida direktivet utgör hinder för ett sådant förbud mot försäljning förenad med premier som det som
föreskrivs i 9a § första stycket punkt 1 UWG.
Domstolen erinrar i detta avseende för det första om att direktivet innebär en fullständig harmonisering av de bestämmelser
avseende otillbörliga affärsmetoder som tillämpas av näringsidkare gentemot konsumenter. Såsom uttryckligen föreskrivs i artikel 4
i direktivet, får medlemsstaterna således inte vidta åtgärder som är mer restriktiva än vad som föreskrivs i direktivet, även
om detta sker i syfte att säkerställa en högre konsumentskyddsnivå (domen i det ovannämnda målet Plus Warenhandelsgesellschaft,
punkt 41 och där angiven rättspraxis).
Vidare föreskrivs i artikel 5 i direktivet ett förbud mot otillbörliga affärsmetoder, och den bestämmelsen innehåller de kriterier
som ska tillämpas vid fastställande av vad som ska betraktas som otillbörligt.
Enligt artikel 5.2 ska en affärsmetod således anses vara otillbörlig om den strider mot god yrkessed och innebär, eller sannolikt
kommer att innebära, en avsevärd snedvridning av genomsnittskonsumentens ekonomiska beteende i förhållande till produkten.
I artikel 5.4 i direktivet definieras två bestämda kategorier av otillbörliga affärsmetoder, nämligen ”vilseledande” och ”aggressiva”
affärsmetoder, vilka motsvarar de kriterier som föreskrivs i artiklarna 6 och 7, respektive i artiklarna 8 och 9 i direktiv 2005/29.
I bilaga I till direktivet upprättas en uttömmande förteckning över de 31 affärsmetoder som i enlighet med artikel 5.5 i direktivet
”under alla omständigheter” ska betraktas som otillbörliga. I enlighet med vad som uttryckligen anges i skäl 17 i direktivet
är det därför endast dessa affärsmetoder som kan anses vara otillbörliga utan att någon prövning från fall till fall görs
utifrån bestämmelserna i artiklarna 5–9 i direktivet.
När det gäller den lagstiftning som är i fråga i målet vid den nationella domstolen är det utrett att metoder som består i
att erbjuda konsumenterna premier i samband med köp av varor eller tjänster inte förekommer i bilaga I till direktivet. Sådana
metoder kan alltså inte vara förbjudna under alla omständigheter utan endast om det vid en särskild prövning visar sig att
metoderna är otillbörliga.
Enligt 9a § första stycket punkt 1 UWG är emellertid alla försäljningskampanjer där erbjudandet om en premie förutsätter att
konsumenten köper varor eller tjänster förbjudna. Med andra ord råder det ett allmänt förbud mot denna typ av metod, och det
är inte nödvändigt att, med beaktande av omständigheterna i det enskilda fallet, fastställa om den aktuella försäljningskampanjen
är ”otillbörlig” mot bakgrund av de kriterier som föreskrivs i artiklarna 5–9 i direktivet.
En sådan nationell lagstiftning med mera restriktiva bestämmelser än dem som föreskrivs i direktivet strider vidare mot direktivets
artikel 4, som innehåller ett uttryckligt förbud för medlemsstaterna att upprätthålla eller vidta mer restriktiva nationella
åtgärder, även när dessa åtgärder syftar till att säkerställa en högre konsumentskyddsnivå.
Mot denna bakgrund utgör direktivet hinder för ett sådant förbud mot försäljningserbjudanden där konsumenten måste köpa varor
eller tjänster för att erbjudas en premie, såsom det förbud som föreskrivs i bestämmelsen som är i fråga i målet vid den nationella
domstolen.
Den omständigheten att det i 9a § andra stycket UWG föreskrivs ett visst antal undantag från nämnda förbud mot försäljning
förenad med premier föranleder inte någon annan bedömning.
Som domstolen redan har slagit fast kan sådana undantag – när det är fråga om en metod som inte avses i bilaga I till direktivet
– inte ersätta den bedömning som med nödvändighet måste ske, mot bakgrund av sammanhanget i det enskilda fallet och med hänsyn
till kriterierna i artiklarna 5–9 i direktivet, av huruvida en affärsmetod är otillbörlig, trots att undantagen skulle kunna
begränsa räckvidden av förbudet mot affärsmetoder som innebär att erbjudandet om en premie förutsätter att varor eller tjänster
köps. Undantagen är nämligen begränsade och definierade på förhand (se domen i det ovannämnda målet Plus Warenhandelsgesellschaft,
punkt 53 och där angiven rättspraxis).
Mot bakgrund av det ovan anförda ska fråga 1 besvaras enligt följande. Direktivet ska tolkas så, att det utgör hinder för
en sådan nationell bestämmelse som den som är i fråga i målet vid den nationella domstolen, i vilken det föreskrivs ett allmänt
förbud mot försäljning förenad med premier och vilken inte enbart har till syfte att skydda konsumenterna utan även har andra
syften.

Fråga 2
Den nationella domstolen har, för det fall fråga 1 besvaras jakande, frågat EU‑domstolen huruvida försäljning förenad med
premier ska anses utgöra otillbörliga affärsmetoder i den mening som avses i artikel 5.2 i direktivet enbart på grund av att
vinstchansen utgör den avgörande anledningen att köpa den underliggande varan för åtminstone en del av omsättningskretsen.
Som påpekas i punkt 35 i förevarande dom kan försäljningsmetoder som omfattas av direktivets tillämpningsområde och som inte
förekommer i bilaga I till direktivet inte anses otillbörliga, och därmed förbjudas, förrän de prövats, särskilt mot bakgrund
bland annat av de kriterier som anges i artiklarna 5–9 i det direktivet.
Den omständigheten att möjligheten att delta i en tävling utgör den avgörande anledningen för åtminstone en del av omsättningskretsen
att köpa en tidning kan beaktas av den nationella domstolen vid en sådan prövning.
Den nationella domstolen skulle nämligen med ledning av nämnda omständighet kunna komma fram till att den ifrågavarande affärsmetoden
innebär, eller sannolikt kommer att innebära, en avsevärd snedvridning av konsumenternas ekonomiska beteende i den mening
som avses i artikel 5.2 b i direktivet.
Denna omständighet medger dock inte i sig att en försäljning förenad med en premie kan anses utgöra en otillbörlig affärsmetod
i den mening som avses i direktivet. Det måste dessutom prövas huruvida metoden i fråga strider mot god yrkessed i den mening
som avses i artikel 5.2 a i direktivet.
Under dessa förhållanden ska fråga 2 besvaras enligt följande. En möjlighet att delta i en pristävling, som förutsätter köp
av en tidning, utgör inte någon otillbörlig affärsmetod i den mening som avses i artikel 5.2 i direktivet enbart av det skälet
att möjligheten att delta utgör den avgörande anledningen att köpa tidningen för åtminstone en del av omsättningskretsen.

Rättegångskostnader
Eftersom förfarandet i förhållande till parterna i målet vid den nationella domstolen utgör ett led i beredningen av samma
mål, ankommer det på den nationella domstolen att besluta om rättegångskostnaderna. De kostnader för att avge yttrande till
domstolen som andra än nämnda parter har haft är inte ersättningsgilla.
Mot denna bakgrund beslutar domstolen (stora avdelningen) följande:
1)
Europaparlamentets och rådets direktiv 2005/29/EG av den 11 maj 2005 om otillbörliga affärsmetoder som tillämpas av näringsidkare
gentemot konsumenter på den inre marknaden och om ändring av rådets direktiv 84/450/EEG och Europaparlamentets och rådets
direktiv 97/7/EG, 98/27/EG och 2002/65/EG samt Europaparlamentets och rådets förordning (EG) nr 2006/2004 (direktiv om otillbörliga
affärsmetoder) ska tolkas så, att det utgör hinder för en sådan nationell bestämmelse som den som är i fråga i målet vid den
nationella domstolen, i vilken det föreskrivs ett allmänt förbud mot försäljning förenad med premier och vilken inte enbart
har till syfte att skydda konsumenterna utan även har andra syften.
2)
En möjlighet att delta i en pristävling, som förutsätter köp av en tidning, utgör inte en otillbörlig affärsmetod i den mening
som avses i artikel 5.2 i direktiv 2005/29 enbart av det skälet att möjlighet att delta utgör den avgörande anledningen till
att köpa tidningen för åtminstone en del av omsättningskretsen.
Underskrifter
*
Rättegångsspråk: tyska.