CELEX: 62002CJ0234
Odvolanie
Neprípustnosť

Návrhom doručeným do kancelárie Súdneho dvora 24. júna 2002 podal európsky ombudsman (ďalej len „ombudsman“) podľa článku
49 Štatútu Súdneho dvora odvolanie proti rozsudku Súdu prvého stupňa z 10. apríla 2002, Lamberts/Ombudsman (T‑209/00, Zb.
s. II‑2203, ďalej len „napadnutý rozsudok“), ktorým Súd prvého stupňa vyhlásil za prípustnú žalobu o náhradu škody, ktorá
je založená na údajne nesprávnom vybavení sťažnosti ombudsmanom.

Právny rámec
Článok 195 ods. 1, 2 a 3 ES stanovuje:
„Európsky parlament vymenuje ombudsmana zmocneného prijímať od občanov únie alebo od fyzických či právnických osôb s bydliskom
alebo zaregistrovaným sídlom v členskom štáte sťažnosti týkajúce sa prípadov nesprávneho úradného postupu inštitúcií alebo
orgánov Spoločenstva s výnimkou Súdneho dvora a Súdu prvého stupňa pri výkone ich súdnych funkcií.
V súlade so svojimi povinnosťami sa ombudsman najprv presvedčí o opodstatnenosti šetrenia, ktoré začne z vlastného podnetu
alebo na základe sťažnosti predloženej priamo jemu alebo prostredníctvom člena Európskeho parlamentu, okrem prípadu, keď uvádzané
skutočnosti sú alebo boli predmetom súdneho konania. Ak ombudsman zistí prípad nesprávneho úradného postupu, postúpi záležitosť
príslušnému orgánu, ktorý ho o svojom stanovisku vyrozumie v lehote troch mesiacov. Ombudsman potom odovzdá správu Európskemu
parlamentu a príslušnému orgánu.
O výsledku takého šetrenia musí byť osoba, ktorá podala sťažnosť, vyrozumená. Ombudsman podáva o výsledkoch svojho šetrenia
výročnú správu Európskemu parlamentu.
2.      …
Na žiadosť Európskeho parlamentu môže Súdny dvor ombudsmana odvolať, ak nespĺňa podmienky predpísané pre výkon jeho funkcie
alebo ak sa dopustil závažného pochybenia.
3.      Ombudsman vykonáva svoje funkcie úplne nezávisle. Pri výkone svojich povinností nesmie požadovať ani prijímať pokyny od žiadneho
orgánu. …“
Dňa 9. marca 1994 prijal Európsky parlament rozhodnutie 94/262/ESUO, ES, Euratom o úprave a všeobecných podmienkach upravujúcich
výkon funkcie ombudsmana (Ú. v. ES L 113, s. 15; Mim. vyd. 01/001, s. 283). Podľa článku 14 tohto rozhodnutia prijal ombudsman
16. októbra 1997 vykonávacie predpisy, ktoré nadobudli účinnosť 1. januára 1998 (ďalej len „vykonávacie predpisy“). Postup
preskúmania sťažnosti adresovanej ombudsmanovi tak upravuje článok 195 ods. 1 ES, rozhodnutie 94/262 a uvedené vykonávacie
predpisy.
Z článku 2 ods. 4, 7 a 8 rozhodnutia 94/262 a z článkov 3 a 4 ods. 1 a 2 vykonávacích predpisov v podstate vyplýva, že ak
je ombudsmanovi predložená sťažnosť týkajúca sa prípadu nesprávneho úradného postupu inštitúcie alebo orgánu Spoločenstva,
začne v tejto súvislosti šetrenie, okrem prípadu, keď pre jeden z dôvodov uvedených v týchto ustanoveniach sa táto sťažnosť
musí zamietnuť ako neprípustná, najmä ak ombudsman nezistí dôkazy, ktoré sú postačujúce na odôvodnenie začatia vyšetrovania.
V súlade s článkom 2 ods. 5 rozhodnutia 94/262 „ombudsman môže sťažovateľovi poradiť, aby sa obrátil na iný orgán“. Okrem
toho článok 2 ods. 6 rozhodnutia 94/262 stanovuje, že sťažnosti podané ombudsmanovi nemajú vplyv na lehoty platné pre podanie
odvolania v správnych alebo súdnych konaniach.
Podľa článku 195 ods. 1 druhého pododseku ES a článku 3 ods. 1 rozhodnutia 94/262 ombudsman z vlastného podnetu alebo na základe
preloženej sťažnosti uskutoční prieskum, ktorý považuje za potrebný na vyjasnenie možného nesprávneho úradného postupu.
V súlade s článkom 3 ods. 1 rozhodnutia 94/262 ombudsman o takomto vyšetrovaní informuje inštitúciu alebo orgán Spoločenstva,
ktoré sú predmetom sťažnosti alebo vyšetrovania, keďže táto inštitúcia alebo orgán mu môžu „poskytnúť potrebné pripomienky“.
Po preskúmaní stanoviska uvedenej inštitúcie alebo uvedeného orgánu a prípadných pripomienok sťažovateľa môže ombudsman buď
prípad uzavrieť odôvodneným rozhodnutím, alebo pokračovať vo vyšetrovaní. O svojom rozhodnutí informuje sťažovateľa a dotknutú
inštitúciu alebo orgán v súlade s článkom 4 ods. 5 vykonávacích predpisov.
Ak ombudsman zistí prípad nesprávneho úradného postupu inštitúcie alebo orgánu Spoločenstva, hľadá, ako to stanovuje článok
3 ods. 5 rozhodnutia 94/262, „v najväčšej možnej miere... riešenie spolu s príslušným orgánom alebo inštitúciou, aby bol [tento
prípad] napravený a sťažnosť uspokojivo vybavená“.
V tejto súvislosti článok 6 vykonávacích predpisov s názvom „Zmier“ v odseku 1 stanovuje, že ombudsman „spolupracuje s dotknutým
orgánom s cieľom nájsť zmierlivé riešenie, ktorým by sa odstránil nesprávny úradný postup a žiadosť vybavila k spokojnosti
občana“. Ak ombudsman považuje spoluprácu za úspešnú, uzavrie prípad odôvodneným rozhodnutím a informuje o ňom dotknutého
občana a inštitúciu. Naopak, ak v súlade s odsekom 3 toho istého ustanovenia „usúdi, že zmierlivé riešenie nie je možné alebo
že snaha o jeho dosiahnutie nebola úspešná, uzavrie prípad odôvodneným rozhodnutím, ktoré môže obsahovať kritickú poznámku,
alebo vypracuje správu s návrhom odporúčaní“.
Pokiaľ ide o možnosť uviesť „kritickú poznámku“ v zmysle tohto posledného ustanovenia, článok 7 ods. 1 vykonávacích predpisov
stanovuje, že ombudsman uvedie kritickú poznámku, ak sa najmä domnieva, že „už nie je možné, aby dotknutý orgán odstránil
prípad nesprávneho úradného postupu“ a uvedený prípad „nemá všeobecný dosah“.

Skutkové okolnosti
Z bodov 16 až 36 napadnutého rozsudku v podstate vyplývajú tieto skutkové okolnosti.
F. Lamberts sa zúčastnil na internom výberovom konaní, ktoré organizovala Komisia Európskych spoločenstiev s cieľom vymenovať
dočasných zamestnancov kategórie A do stálej služby. V ústnej skúške neuspel a tento neúspech pripisoval skutočnosti, že počas
skúšky bol pod vplyvom liekov, ktoré mohli spôsobiť únavu a znížiť jeho schopnosti koncentrácie. Táto liečba mu bola stanovená
po nehode, ku ktorej došlo niekoľko týždňov pred ústnou skúškou. Zdôraznil, že o odloženie ústnej skúšky nepožiadal z dôvodu
klauzuly uvedenej v pozvánke na uvedenú skúšku. Podľa tejto klauzuly „organizovanie skúšok neumožňovalo zmenu uvedeného...
času konania skúšky“.
Po tom, čo bezúspešne žiadal o opätovné preskúmanie svojho prípadu pred príslušnými orgánmi Komisie, sa so sťažnosťou obrátil
na ombudsmana.
Po preskúmaní tejto sťažnosti predložil ombudsman 21. októbra 1999 svoje rozhodnutie F. Lambertsovi. Uviedol v ňom, že podľa
jeho šetrenia je Komisia v praxi pripravená zohľadniť osobitné okolnosti, ktoré uchádzačovi bránia zúčastniť sa na skúške
v dátume uvedenom na pozvánke. Dodáva, že v záujme riadneho úradného postupu by Komisia mala takúto klauzulu zahrnúť do pozvánky
na ústnu skúšku, aby tak uchádzači boli o tejto možnosti informovaní.
Pokiaľ však ide o skutočnosť, že v prejednávanej veci inštitúcia odoprela sťažovateľovi, aby sa opätovne zúčastnil na ústnej
skúške, ombudsman osobitne v bodoch 2.2 a 2.3 svojho rozhodnutia poznamenáva, že výberové konanie „sa musí organizovať pri
rešpektovaní zásady rovnosti zaobchádzania s uchádzačmi. Nedodržanie tejto zásady môže viesť k zrušeniu výberového konania.
To môže spôsobiť značné finančné a administratívne náklady pre danú inštitúciu. Zo stanoviska Komisie vyplýva, že sa domnievala,
že uchádzačovi nemohla povoliť, aby sa opätovne zúčastnil na ústnej skúške. Ombudsman poznamenal, že žiadna okolnosť danej
veci nevyvoláva dojem, že rozhodnutie Komisie nepovoliť uchádzačovi, aby sa opätovne zúčastnil na ústnej skúške, bolo prijaté
v rozpore s akýmkoľvek pravidlom alebo s akoukoľvek zásadou, ktorá zaväzuje Komisiu“. Z týchto dôvodov sa ombudsman domnieval,
že v prejednávanej veci „nejde o nesprávny úradný postup“.
Na záver ombudsman uviedol kritickú poznámku ku všeobecnej administratívnej praxi Komisie. Zopakoval v nej posúdenie, podľa
ktorého by v záujme správneho úradného postupu mala Komisia v budúcnosti do svojich pozvánok na ústnu skúšku všeobecne zahrnúť
osobitnú klauzulu informujúcu uchádzačov, že uvedený dátum môže byť za výnimočných okolností zmenený. Pokiaľ ide o sťažnosť,
ktorú podal F. Lamberts, ombudsman však dospel k záveru, že keďže „tento aspekt veci sa vzťahoval na konania týkajúce sa minulých
osobitných skutkových okolností, nie je potrebné nájsť zmierlivé riešenie“. Týmto konštatovaním ombudsman prípad uzavrel.

Konanie pred Súdom prvého stupňa a napadnutý rozsudok
Návrhom doručeným do kancelárie Súdu prvého stupňa 9. augusta 2000 podal F. Lamberts žalobu proti ombudsmanovi a Parlamentu
smerujúcu k náhrade majetkovej a nemajetkovej ujmy, ktorá mu vznikla tým, ako ombudsman vybavil jeho sťažnosť. Ombudsman a Parlament
dospeli k záveru, že žaloba sa má zamietnuť ako neprípustná.
Uznesením z 22. februára 2001, Súd prvého stupňa zamietol žalobu ako neprípustnú v rozsahu, v akom smeruje proti Parlamentu
(Lamberts/Ombudsman a Parlament, T‑209/00, Zb. s. II‑765). Uznesením z toho istého dňa spojil konanie o námietke neprípustnosti,
ktorú vzniesol ombudsman, s konaním vo veci samej. Ombudsman dospel subsidiárne k záveru, že žaloba sa má zamietnuť ako nedôvodná.
V napadnutom rozsudku Súd prvého stupňa najprv skúmal prípustnosť žaloby proti ombudsmanovi. V bodoch 48 až 52 tohto rozsudku
odkázal na judikatúru Súdneho dvora, podľa ktorej možno na základe článkov 235 ES a 288 ES podať žalobu proti každému orgánu
Spoločenstva nato, aby mu vznikla mimozmluvná zodpovednosť a aby bola nahradená škoda, ktorú tento orgán spôsobil v rámci
výkonu svojich právomocí. Dospel k záveru, že mal právomoc rozhodnúť o žalobe o náhradu škody, ktorá bola podaná proti ombudsmanovi.
Súd prvého stupňa následne v bode 57 napadnutého rozsudku rozhodol, že:
„… rozhodnutie 94/262 priznalo ombudsmanovi nielen úlohu zistiť prípady nesprávneho úradného postupu a snažiť sa o ich zamedzenie
v mene všeobecného záujmu, ale tiež úlohu hľadať v najväčšej možnej miere riešenie, ktoré je v súlade s osobitným záujmom
dotknutého občana. Je nepochybne pravda, že ombudsman disponuje, ako to sám zdôrazňuje, veľmi veľkou mierou voľnej úvahy,
pokiaľ ide o dôvodnosť sťažností a vybavenie týchto sťažností, a že mu v tomto ohľade neprislúcha žiadna povinnosť výsledku.
Aj keď preskúmanie súdom Spoločenstva musí byť v dôsledku toho obmedzené, nič to nemení na tom, že za úplne výnimočných okolností
nemožno vylúčiť, že občan bude môcť preukázať, že sa ombudsman dopustil zjavného pochybenia pri výkone svojich úloh, ktoré
môže dotknutému občanovi spôsobiť ujmu.“
V bodoch 58 a 59 toho istého rozsudku Súd prvého stupňa zastával názor:
„58      … s argumentáciou ombudsmana založenou na nezáväznej povahe aktov, ktoré môže prijať na základe svojich šetrení, sa tiež nemožno
stotožniť. Je totiž potrebné pripomenúť, že žalobu o náhradu škody zaviedla Zmluva ako samostatný opravný prostriedok, ktorý
má v rámci systému opravných prostriedkov svoju osobitnú funkciu a je podriadený vykonávacím podmienkam, ktoré zohľadňujú
jeho osobitný cieľ… . Hoci cieľom žaloby o neplatnosť a žaloby o nečinnosť je postihovať protiprávnosť právne záväzného aktu
alebo neexistenciu takéhoto aktu, predmetom žaloby o náhradu škody je návrh na náhradu škody vyplývajúcej z aktu, či už právne
záväzného alebo nezáväzného, alebo z konania, ktoré možno pripísať inštitúcii alebo orgánu Spoločenstva… .
59      V prejednávanej veci F. Lamberts vytýka ombudsmanovi, že sa dopustil pochybenia pri vybavovaní jeho sťažnosti. Nemožno však
vylúčiť, že takéto konanie môže porušiť právo, ktoré Zmluva a rozhodnutie 94/262 priznávajú občanom, aby ombudsman našiel
mimosúdne riešenie v prípade nesprávneho úradného postupu, ktoré sa ich dotýka a ktoré im môže spôsobiť škodu.“
Keďže F. Lamberts nepreukázal, že ombudsman sa pri vybavovaní jeho sťažnosti dopustil pochybenia, Súd prvého stupňa zamietol
žalobu ako nedôvodnú.
Pokiaľ ide o relevantné dôvody v rámci tohto odvolania, z napadnutého rozsudku vyplýva nasledujúce.
Po prvé F. Lamberts vytýkal ombudsmanovi, že ho neupozornil na možnosť podať žalobu o neplatnosť rozhodnutia Komisie na Súd
prvého stupňa. Súd prvého stupňa však rozhodol, že sa predpokladá, že zamestnanec Spoločenstiev pozná podmienky pre podanie
žaloby na Súd prvého stupňa. Ombudsman môže osobe podliehajúcej súdnej právomoci v tejto súvislosti poradiť, ale nezaväzuje
ho k tomu žiadne ustanovenie práva Spoločenstva.
Po druhé F. Lamberts vytýkal ombudsmanovi, že nebol nestranný a objektívny pri vybavovaní jeho sťažnosti, lebo zohľadnil stanovisko
Komisie, pričom toto stanovisko vyhotovené v anglickej verzii, čiže v jazyku, v ktorom F. Lamberts podal svoju sťažnosť, bolo
predložené po uplynutí lehoty stanovenej ombudsmanom. Ďalej táto verzia stanoviska nezodpovedá francúzskej verzii, ktorá bola
pôvodne predložená. Súd prvého stupňa v tejto súvislosti uviedol, že lehota, ktorú stanovil ombudsman inštitúcii na predloženie
svojho stanoviska, nie je prekluzívnou lehotou, a že jazykové verzie sa nelíšia v okolnostiach, ktoré sú pre ombudsmana relevantné
pri preskúmaní sťažnosti, ktorá mu bola predložená.
Po tretie F. Lamberts tvrdil, že ombudsman mal povinnosť použiť prostriedky s cieľom dospieť k zmierlivému riešeniu, ktorým
by sa vyhovelo občanovi. Súd prvého stupňa pripomenul, že ombudsman v tejto súvislosti disponuje veľmi veľkou mierou voľnej
úvahy. V dôsledku toho mimozmluvná zodpovednosť ombudsmana môže vzniknúť len v prípade zrejmého a zjavného porušenia povinností,
ktoré mu v tomto ohľade prislúchajú. V zásade sa nemožno obmedziť na to, že dotknutému občanovi budú predložené stanoviska
inštitúcie. V prejednávanej veci však ombudsman preskúmal dôvodnosť názoru Komisie a mohol – bez toho, aby sa dopustil pochybenia
– dospieť vo svojom rozhodnutí k záveru, že hľadanie zmierlivého riešenia, ktorým by sa vyhovelo F. Lambertsovi, nemohlo byť
úspešné.

Návrhy účastníkov konania pred Súdnym dvorom
Svojím odvolaním ombudsman navrhuje, aby Súdny dvor:
–        zrušil napadnutý rozsudok v rozsahu, v akom vyhlasuje žalobu o náhradu škody za prípustnú,
–        vyhlásil túto žalobu za neprípustnú.
F. Lamberts predložil svoje vyjadrenie k odvolaniu do kancelárie Súdneho dvora. Navrhuje, aby Súdny dvor:
–        zamietol odvolanie,
–        zrušil napadnutý rozsudok, pokiaľ ide o meritum návrhu, ktorý bol podaný v prvostupňovom konaní, a v dôsledku toho:
–        v prvom rade:
–        zaviazal ombudsmana, aby mu zaplatil sumu vo výške 2 468 787 eur ako náhradu materiálnej a finančnej ujmy a sumu vo výške
124 000 eur ako náhradu nemajetkovej ujmy, zvýšené o súdne stanovené úroky až do úplného zaplatenia,
–        zaviazal ombudsmana na náhradu trov konania.
–        subsidiárne:
–        zaviazal ombudsmana, aby mu zaplatil sumu vo výške 1 234 394 eur ako náhradu materiálnej a finančnej ujmy a sumu vo výške
124 000 eur ako náhradu nemajetkovej ujmy, zvýšené o súdne stanovené úroky až do úplného zaplatenia,
–        zaviazal ombudsmana na náhradu trov konania.
Parlament preložil na podporu ombudsmana svoje vyjadrenie vedľajšieho účastníka.

O hlavnom odvolaní
Článok 56 Štatútu Súdneho dvora stanovuje, že odvolanie možno podať na Súdny dvor najmä proti rozhodnutiam Súdu prvého stupňa,
ktorými rozhodol o prekážke konania súvisiacej s námietkou nedostatku právomoci alebo neprípustnosti, a že toto odvolanie
môže podať účastník konania, ktorý vo svojich návrhoch nebol vôbec úspešný alebo bol úspešný len čiastočne.
V napadnutom rozsudku Súd prvého stupňa najskôr odmietol námietku neprípustnosti vznesenú ombudsmanom proti žalobe, ktorú
podal M. Lamberts a následne zamietol jeho žalobu ako nedôvodnú.
Keďže ombudsman bol vo svojich návrhoch úspešný len čiastočne, jeho odvolanie proti rozsudku Súdu prvého stupňa v rozsahu,
v akom zamieta jeho námietku neprípustnosti je teda prípustné (pozri v tomto zmysle rozsudky z 21. januára 1999, Francúzsko/Comafrica
a i., C‑73/97 P, Zb. s. I‑185, a z 26. februára 2002, Rada/Boehringer, C‑23/00 P, Zb. s. I‑1873, bod 50).
Následne je potrebné uviesť, že ombudsman nespochybňuje konštatovanie Súdu prvého stupňa, podľa ktorého má tento súd v súlade
s článkami 235 ES a 288 druhého odseku ES právomoc rozhodovať o žalobách o náhradu škody, ktoré smerujú proti nemu ako orgánu
Spoločenstva.
Ombudsman totiž uznal, že občan môže v zásade podať žalobu o náhradu škody na účely náhrady škody, ktorú mu spôsobil svojím
prípadným nesprávnym konaním, čiže aktom oddeleným od vyšetrovacích konaní, ktorého sa ombudsman dopustil v rozpore s povinnosťami,
ktoré mu ukladá Zmluva a jeho štatút, a ktorým porušil subjektívne práva občana, ako je právo, aby určité informácie zostali
utajené.
Naopak, považuje za nezlučiteľné s právom Spoločenstva, aby bola proti nemu podaná žaloba o náhradu škody za takých okolností,
o aké ide v prejednávanej veci, keďže uvedená žaloba smeruje k preskúmaniu zákonnosti vyšetrovacieho konania, ktoré viedol,
ako aj jeho rozhodnutia o ukončení tohto konania. Súd prvého stupňa tým prekročil hranice, ktorým podlieha súdne preskúmanie
jeho činnosti.
Na podporu svojho odvolania ombudsman uvádza jediný odvolací dôvod, ktorý je založený na tom, že Súd prvého stupňa jednak
porušil právo Spoločenstva, osobitne článok 195 ES a rozhodnutie 94/262, a jednak porušil alebo nesprávne vyložil vlastnú
judikatúru, ako aj judikatúru Súdneho dvora.
Tento odvolací dôvod sa skladá z troch častí.

O prvej časti odvolacieho dôvodu
Prezentácia a argumentácia
V prvej časti svojho odvolacieho dôvodu ombudsman, ktorého podporuje Parlament, vytýka Súdu prvého stupňa, že súdne preskúmal
zákonnosť vyšetrovacieho konania a rozhodnutia o ukončení konania, pričom podľa ustanovení upravujúcich výkon funkcií ombudsmana
a jeho zodpovednosť je týmto preskúmaním poverený Parlament.
V tejto súvislosti sa ombudsman opiera o článok 195 ES a článok 3 ods. 7 a 8 rozhodnutia 94/262, podľa ktorých musí Parlamentu
predložiť osobitné správy a výročnú správu o svojej činnosti. Tvrdí v podstate, že tieto správy posudzuje a rokuje o nich
Parlamentom. Zdôrazňuje, že vyšetrovanie zamerané na sťažnosť, ktorú podal F. Lamberts, bolo zmienené vo výročnej správe z roku
1999, ktorá bola Parlamentu predložená v apríli 2000. Parlament po posúdení tejto sťažnosti vypracoval vlastnú správu, ktorú
prijal v júli 2000. Súd prvého stupňa tým, že súhlasil s preskúmaním veci samej, v ktorej F. Lamberts napadol spôsob, akým
ombudsman vybavoval jeho sťažnosť, a závery, ku ktorým dospel, nesprávnym spôsobom preskúmal zákonnosť vyšetrovacieho konania,
ktoré viedol ombudsman, a jeho závery, čo sa prekrýva s preskúmaním, ktoré podľa Zmluvy ES prislúcha Parlamentu a bolo už
vykonané.
Ombudsman ďalej tvrdí, že článok 195 ods. 2 ES a článok 8 rozhodnutia 94/262 ustanovujú osobitné konanie pre prípad, že sa
ombudsman dopustí závažného pochybenia alebo viacerých pochybení, ktoré by vyvolávali pochybnosti o jeho schopnosti plniť
svoje úlohy. V tomto prípade by Súdny dvor mohol na žiadosť Európskeho parlamentu ombudsmana odvolať. Ak sa F. Lamberts domnieval,
že ombudsman nevybavoval jeho sťažnosť náležite, mal sa v rámci žaloby o náhradu škody obrátiť na Parlament, a nie na Súd
prvého stupňa.
Ombudsman a Parlament dodávajú, že výklady, o ktoré sa opieral Súd prvého stupňa pri vyhlásení prípustnosti žaloby smerujúcej
na náhradu škody spôsobenej ombudsmanom, môžu narušiť okolo neho zriadenú inštitucionálnu rovnováhu a spochybniť jeho nezávislosť
stanovenú v článku 195 ES.
Posúdenie Súdnym dvorom
Treba konštatovať, že Súd prvého stupňa sa nedopustil nesprávneho právneho posúdenia, keď sa domnieval, že súdne preskúmanie
činností ombudsmana nie je vylúčené v dôsledku kontrolných právomocí, ktoré má voči nemu Parlament.
Povinnosť ombudsmana podávať správy Parlamentu nemožno totiž analyzovať ako preskúmanie zo strany Parlamentu, či ombudsman
pri vybavovaní sťažností občanov riadne vykonáva svoje úlohy.
Ďalej konanie o odvolaní ombudsmana z funkcie sa týka posúdenia jeho celkovej činnosti, a nie preskúmania, ktoré vykonal Parlament,
či si ombudsman splnil svoje úlohy pri vybavovaní občanovej sťažnosti.
V každom prípade právomoci, ktoré má Parlament voči ombudsmanovi, nemožno prirovnať k právomociam v oblasti súdneho preskúmania.
V dôsledku toho sa súdne preskúmanie činnosti ombudsmana neprekrýva s preskúmaním, ktoré vykonáva Parlament.
Pokiaľ ide o údajné riziko, podľa ktorého by súdne preskúmanie činnosti ombudsmana spochybnilo jeho nezávislosť, uznanie zodpovednosti
z dôvodu škody spôsobenej činnosťou ombudsmana sa netýka osobnej zodpovednosti ombudsmana alebo zodpovednosti Spoločenstva.
Nie je pritom zjavné, že možnosť, že za určitých podmienok vzniká zodpovednosť Spoločenstva z dôvodu konania ombudsmana pri
výkone jeho funkcií, ktoré by boli v rozpore s právom Spoločenstva, je takej povahy, že môže spochybniť nezávislosť ombudsmana.
Podľa ustálenej judikatúry v oblasti zodpovednosti Spoločenstva za škody spôsobené jednotlivcom porušením práva Spoločenstva,
ktoré možno pripísať inštitúcii alebo orgánu Spoločenstva, sa právo na náhradu škody priznáva, pokiaľ sú splnené tri podmienky,
a to porušenie právnej normy, ktorá priznáva práva jednotlivcom, dostatočná závažnosť porušenia a existencia priamej príčinnej
súvislosti medzi porušením povinnosti zo strany autora aktu a škodou spôsobenou poškodeným osobám (pozri rozsudok z 10. júla
2003, Komisia/Fresh Marine, C‑472/00 P, Zb. s. I‑7541, bod 25 a citovanú judikatúru). Pokiaľ ide o druhú podmienku, rozhodujúcim
kritériom na posúdenie, či porušenie práva Spoločenstva je dostatočne závažné, je za okolností, o aké ide v prejednávanej
veci, kritérium zjavného a závažného prekročenia hraníc voľnej úvahy zo strany dotknutej inštitúcie alebo orgánu Spoločenstva,
ktoré sú im uložené (rozsudok Komisia/Fresh Marine, už citovaný, bod 26).
Na zistenie, či došlo k dostatočne závažnému porušeniu práva Spoločenstva, ktoré by umožnilo vznik mimozmluvnej zodpovednosti
Spoločenstva z dôvodu konania ombudsmana, sa musia zohľadniť osobitosti jeho funkcie. V tomto ohľade je potrebné uviesť, že
ombudsman má len povinnosť použiť prostriedky a disponuje širokou mierou voľnej úvahy.
Na rozdiel od toho, čo tvrdil ombudsman a Parlament, preskúmanie, ktoré vykonal Parlament v súvislosti s ombudsmanom, teda
nebráni súdnemu preskúmaniu, ktoré sa musí vykonať so zreteľom na osobitostí funkcie ombudsmana.
V dôsledku toho Súd prvého stupňa neporušil ustanovenia práva Spoločenstva, ktoré upravujú výkon funkcií ombudsmana a jeho
kontrolu, keď v zásade vyhlásil za prípustnú žalobu o náhradu škody, ktorá sa zakladá na mimozmluvnej zodpovednosti Spoločenstva
z dôvodu údajne nenáležitého vybavenia sťažnosti zo strany ombudsmana. Súd prvého stupňa preto po tom, čo uznal, že ombudsman
disponuje širokou mierou voľnej úvahy, pokiaľ ide o dôvodnosť sťažností a ich vybavenia, a že mu v tomto ohľade neprislúcha
žiadna povinnosť výsledku, správne rozhodol, že aj keď preskúmanie súdom Spoločenstva musí byť v dôsledku toho obmedzené,
nemožno vylúčiť, že za osobitne výnimočných okolností môže občan preukázať, že sa ombudsman dopustil pri výkone svojich funkcií
dostatočne závažného porušenia práva Spoločenstva, ktorým môže dotknutému občanovi spôsobiť škodu.
Prvá časť odvolacieho dôvodu je teda nedôvodná.

O druhej časti odvolacieho dôvodu
Prezentácia a argumentácia
V druhej časti svojho odvolacieho dôvodu ombudsman, ktorého podporuje Parlament, vytýka Súdu prvého stupňa, že sa dopustil
nesprávneho právneho posúdenia, keď vyhlásil za prípustnú žalobu o náhradu škody, ktorej cieľom je v skutočnosti spochybniť
zákonnosť vyšetrovacieho konania a rozhodnutia o ukončení konania, zatiaľ čo podľa judikatúry Súdu prvého stupňa a Súdneho
dvora opravné prostriedky stanovené na tento účel Zmluvou sú v prípade ombudsmana neprípustné.
Ombudsman predovšetkým tvrdil, že vyšetrovania, ktoré vedie, a závery, ku ktorým dospeje, aj keď sa nazývajú „rozhodnutia“,
nemajú žiaden priamy právny účinok na postavenie občanov ani žiaden záväzný právny účinok pre dotknutú inštitúciu. V dôsledku
toho sa domnieva, že aj keď jeho vyšetrovania mali formálne nedostatky a jeho závery obsahovali nesprávne právne posúdenie,
uvedené vyšetrovania a závery nemôžu byť v žiadnom prípade príčinou poškodenia sťažovateľov, ktorým vznikla škoda z dôvodu
nesprávneho úradného postupu, ktorý možno pripísať inštitúcii Spoločenstva, a nie ombudsmanovi.
Ombudsman Súdu prvého stupňa ďalej vytýka, že v bodoch 64 až 85 napadnutého rozsudku podrobne zanalyzoval jeho vyšetrovania
a jeho závery, ako by to urobil v rámci žaloby o neplatnosť, a vykonal tak skutočné preskúmanie zákonnosti celého vyšetrovacieho
konania a jeho záverov.
Týmto Súd prvého stupňa nerešpektoval rozdiel medzi žalobami o náhradu škody na jednej strane a žalobami o neplatnosť a nečinnosť
na strane druhej, a postupoval v rozpore so svojou vlastnou judikatúrou a judikatúrou Súdneho dvora, z ktorých vyplýva, že
vyšetrovania a rozhodnutia ombudsmana nemôžu byť predmetom súdneho preskúmania v rámci týchto dvoch posledných žalôb.
Ombudsman Súdu prvého stupňa vytýka, že umožnil toto súdne preskúmanie v rámci žaloby o náhradu škody, čím otvoril cestu k podaniu
veľkého počtu žalôb o neplatnosť, či dokonca žalôb o nečinnosť proti ombudsmanovi v rámci údajných žalôb o náhradu škody.
Súd prvého stupňa nezohľadnil skutočnosť, že žalobou o náhradu škody, ktorá bola podaná proti ombudsmanovi, sa F. Lambertsa
v skutočnosti vyhol možnosti podať opravné prostriedky, akými sú žaloba o neplatnosť a žaloba o nečinnosť.
Posúdenie Súdnym dvorom
Žaloba o náhradu škody je samostatným opravným prostriedkom, ktorý má v rámci systému opravných prostriedkov svoju osobitnú
funkciu a je podriadený vykonávacím podmienkam, ktoré zohľadňujú jeho osobitný cieľ (rozsudok z 28. apríla 1971, Lütticke/Komisia,
4/69, Zb. s. 325, bod 6, a uznesenie z 21. júna 1993, Van Parijs a i./Rada a Komisia, C‑257/93, Zb. s. I‑3335, bod 14). Hoci
cieľom žalôb o neplatnosť a nečinnosť je postihovať protiprávnosť právne záväzného aktu alebo neexistenciu takéhoto aktu,
predmetom žaloby o náhradu škody je návrh na náhradu škody vyplývajúcej z aktu alebo z protiprávneho konania, ktoré možno
pripísať inštitúcii alebo orgánu Spoločenstva (pozri v tomto zmysle rozsudky z 10. júla 1985, CMC/Komisia, 118/83, Zb. s. 2325,
body 29 až 31; z 27. marca 1990, Grifoni/Komisia, C‑308/87, Zb. s. I‑1203, a z 15. septembra 1994, KYDEP/Rada a Komisia, C‑146/91,
Zb. s. I‑4199).
Ako sa uvádza v bode 49 tohto rozsudku, jednou z podmienok práva na náhradu škody je dostatočne závažné porušenie právnej
normy, ktorá priznáva práva jednotlivcom. V oblasti mimozmluvnej zodpovednosti Spoločenstva treba teda na preukázanie zodpovednosti
inštitúcie alebo orgánu Spoločenstva posúdiť konanie, ktoré je pôvodcom škody.
Ak by totiž súd Spoločenstva nemohol posúdiť zákonnosť konania inštitúcie alebo orgánu Spoločenstva, postup stanovený v článku
235 ES by bol pozbavený potrebného účinku.
V dôsledku toho v rámci žaloby založenej na mimozmluvnej zodpovednosti Spoločenstva, ktorej cieľom je náhrada škody údajne
spôsobenej tým, ako ombudsman vybavil sťažnosť, je potrebné posúdiť zákonnosť konania ombudsmana pri výkone jeho funkcií.
Súd prvého stupňa teda postupoval správne, keď v bodoch 64 až 85 napadnutého rozsudku zisťoval, či ombudsman dostatočne závažne
porušil práva Spoločenstva, ktoré mu vytýkal F. Lamberts, a skúmal spôsob, akým ombudsman vybavoval jeho sťažnosť, aby určil,
či mal vyhovieť žalobe, ktorá mu bola predložená.
Na záver treba uviesť, že Súd prvého stupňa sa nedopustil neprávneho právneho posúdenia dosahu žaloby o náhradu škody, keď
žalobu, ktorú podal F. Lamberts, vyhlásil za prípustnú.
V dôsledku toho je druhá časť odvolacieho dôvodu nedôvodná.

O tretej časti odvolacieho dôvodu
Prezentácia a argumentácia
Treťou časťou svojho odvolacieho dôvodu ombudsman, ktorého podporuje Parlament, v podstate Súdu prvého stupňa vytýka, že porušil
právo Spoločenstva, keď vyhlásil za prípustnú žalobu o náhradu škody, ktorú proti nemu podal F. Lamberts, pričom táto žaloba
smerovala k náhrade škody spôsobenej konaním Komisie. V skutočnosti sa F. Lamberts, ktorý nepodal v stanovenej lehote žalobu
o neplatnosť proti rozhodnutiam Komisie, ktoré boli voči nemu prijaté, snažil v rámci žaloby o náhradu škody proti ombudsmanovi
obísť záväzné lehoty na podanie žaloby o neplatnosť, s cieľom spochybniť pred súdom Spoločenstva zákonnosť uvedených rozhodnutí
Komisie.
Posúdenie Súdnym dvorom
Ombudsman nemôže byť v žiadnom prípade zodpovedný za konanie Komisie. Žaloba, ktorej cieľom je získanie náhrady škody spôsobenej
konaním inštitúcie alebo orgánu Spoločenstva, musí smerovať proti tejto inštitúcii alebo proti tomuto orgánu.
Na podporu svojej žaloby podanej v prvostupňovom konaní na Súd prvého stupňa F. Lamberts uviedol, že mu vznikla škoda, ktorá
bola spôsobená pochybeniami a nedbanlivosťou, ktorých sa dopustil ombudsman pri vybavovaní jeho sťažnosti. Jeho žaloba teda
nesmeruje k náhrade škody spôsobenej škodlivým konaním Komisie.
V bode 51 napadnutého rozsudku Súd prvého stupňa teda správne rozhodol, že podanou žalobou sa F. Lamberts snaží dosiahnuť
odškodnenie za škodu, o ktorej sa domnieval, že mu vznikla z dôvodu nedbanlivosti, ktorej sa ombudsman dopustil pri výkone
funkcií priznaných Zmluvou ES.
Tretia časť odvolacieho dôvodu, ktorý uviedol ombudsman, je teda nedôvodná.
Za týchto podmienok sa odvolanie vo veci samej musí zamietnuť.

O vzájomnom odvolaní
Na podporu svojho vzájomného odvolania M. Lamberts uvádza dva dôvody vzájomného odvolania.
Ombudsman a Európsky parlament tvrdia, že vzájomné odvolanie musí byť zamietnuté ako neprípustné.

O prvom dôvode vzájomného odvolania
Svojím prvým dôvodom vzájomného odvolania F. Lamberts vytýka Súdu prvého stupňa, že porušil rozhodnutie 94/262 tým, že na
strane ombudsmana neuznal žiadne pochybenie. Súd prvého stupňa tak porušil článok 2 ods. 5 tohto rozhodnutia tým, že nesankcionoval
ombudsmana za to, že mu včas neporadil podať žalobu na súd Spoločenstva, ako aj článok 3 ods. 5 tohto rozhodnutia, keď ho
nesankcionoval preto, lebo sa nesnažil dosiahnuť zmierlivé riešenie, ktorým by sa mu vyhovelo, takže nesplnil úlohu, pre ktorú
bol zriadený Parlamentom.
O prípustnosti dôvodu vzájomného odvolania
Je potrebné uviesť, že pokiaľ odvolateľ napáda výklad alebo uplatnenie práva Spoločenstva Súdom prvého stupňa, v priebehu
odvolacieho konania možno opätovne rozobrať právne otázky preskúmavané v prvostupňovom konaní. Ak by totiž odvolateľ nemohol
založiť svoje odvolanie na dôvodoch a tvrdeniach už použitých pred Súdom prvého stupňa, stratilo by odvolacie konanie čiastočne
svoj zmysel (pozri uznesenie z 11. novembra 2003, Martinez/Parlament, C‑488/01 P, Zb. s. I‑13355, bod 39, a citovanú judikatúru).
Z článku 225 ES, článku 58 prvého odseku Štatútu Súdneho dvora a článku 112 ods. 1 prvého pododseku písm. c) Rokovacieho poriadku
Súdneho dvora však vyplýva, že odvolanie musí uvádzať presným spôsobom napádané časti rozsudku, ktorého zrušenia sa domáha,
ako aj právne tvrdenia, o ktoré sa tento návrh osobitne opiera (pozri uznesenie Martinez/Parlament, už citované, bod 40, a citovanú
judikatúru).
Túto požiadavku nespĺňa odvolanie, ktoré sa bez toho, aby obsahovalo argumentáciu osobitne smerujúcu k vymedzeniu nesprávneho
právneho posúdenia, ktorým je napadnutý rozsudok dotknutý, obmedzuje na zopakovanie, alebo doslovné reprodukovanie žalobných
dôvodov a tvrdení už raz uvedených pred Súdom prvého stupňa. Takéto odvolanie totiž v skutočnosti sleduje iba opätovné posúdenie
žaloby podanej na Súd prvého stupňa, čo nepatrí do právomoci Súdneho dvora (rozsudok zo 4. júla 2000, Bergaderm a Goupil/Komisia,
C‑352/98 P, Zb. s. I‑5291, bod 35).
V prejednávanej veci však F. Lamberts svojím prvým dôvodom vzájomného odvolania osobitne označil nesprávne právne posúdenie,
ktoré sa vytýka Súdu prvého stupňa, a účinne napadol výklad práva Spoločenstva, o ktorý sa Súd prvého stupňa opieral. Tento
dôvod vzájomného odvolania má totiž za ciel spochybniť stanovisko Súdu prvého stupňa k právnej otázke predloženej v prvostupňovom
konaní, a to výklad, ktorý sa má poskytnúť ustanoveniam Spoločenstva, podľa ktorých ombudsman môže poradiť sťažovateľovi,
aby sa obrátil na iný orgán, a podľa ktorého sa musí pokúsiť nájsť v čo najväčšej možnej miere zmierlivé riešenie.
Prvý dôvod vzájomného odvolania je teda prípustný.
O dôvodnosti dôvodu vzájomného odvolania
Treba konštatovať, že ustanovenia upravujúce výkon funkcií ombudsmana a osobitne článok 2 ods. 5 rozhodnutia 94/262 neukladajú
ombudsmanovi žiadnu povinnosť informovať sťažovateľa o ďalších opravných prostriedkoch, ktoré sa mu ponúkajú, ako aj o lehotách
na použitie súdnych prostriedkov nápravy. Poradiť sťažovateľovi, aby podal akýkoľvek opravný prostriedok mu neprislúcha a
fortiori
.
Hoci je v záujme riadneho plnenia úloh, ktorú ombudsmanovi priznala Zmluva, aby prípadne informoval dotknutého občana o opravných
prostriedkoch, ktoré treba podať, aby sa lepšie slúžilo jeho záujmom, článok 2 ods. 5 rozhodnutia 94/262 nemožno vykladať
ako článok zakladajúci právo sťažovateľa vrátiť sa pred Súd prvého stupňa, aby pred ním podal žalobu o neplatnosť proti rozhodnutiu
inštitúcie, ktorá je predmetom sťažnosti.
Pokiaľ ide o hľadanie zmierlivého riešenia v spore medzi osobou, ktorá ombudsmanovi predložila sťažnosť, a inštitúciou Spoločenstva,
v súlade s článkom 3 ods. 5 rozhodnutia 94/262 je ombudsman povinný iba spolupracovať s dotknutou inštitúciou s cieľom nájsť
riešenie na odstránenie nesprávneho úradného postupu, ktorým by sa vyhovelo sťažovateľovi. V tejto súvislosti disponuje veľmi
rozsiahlou mierou voľnej úvahy. Osobitne musí posúdiť, či možno predpokladať, že sa nájde riešenie, ktorým by sa vyhovelo
sťažovateľovi, pričom je potrebné spresniť, že existujú situácie, keď je nájdenie takéhoto riešenia nemožné, ako to vyplýva
z článku 6 ods. 3 vykonávacích predpisov, a v takom prípade ombudsman uzatvára prípad odôvodneným rozhodnutím. V každom prípade
ombudsmanovi nemožno vytýkať, že si náležite nesplnil svoju úlohu len z dôvodu, že dospel k záveru, že je nemožné nájsť riešenie,
ktorým by sa vyhovelo sťažovateľovi. Súd prvého stupňa sa teda nedopustil žiadneho nesprávneho právneho posúdenia vo svojom
výklade ustanovení Spoločenstva, podľa ktorých ombudsman hľadá v najväčšej možnej miere zmierlivé riešenie, ani tým, že v bode
85 svojho rozsudku rozhodol, že ombudsman mohol, a to bez toho, aby sa dopustil úradného pochybenia, dospieť v rozhodnutí
o ukončení daného vyšetrovania k záveru, že nájdenie zmierlivého riešenia, ktorým by sa vyhovelo sťažovateľovi, nemôže byť
úspešné.
Prvý dôvod vzájomného odvolania, ktorý uviedol F. Lamberts, sa musí zamietnuť ako nedôvodný.

O druhom dôvode vzájomného odvolania
Svojím druhým dôvodom vzájomného odvolania F. Lamberts vytýka Súdu prvého stupňa, že sa dopustil dvoch značne nesprávnych
posúdení.
Po prvé Súdu prvého stupňa vytýka, že sa dopustil nesprávneho posúdenia tým, že v bode 82 napadnutého rozsudku uviedol, že
„zo stanoviska Komisie k sťažnosti odvolateľa, ako aj z listu z 15. decembra 1999 člena Komisia, ktorý je zodpovedný za personálne
záležitosti, vyplýva, že Komisia odmietla umožniť odvolateľovi, aby sa opätovne zúčastnil na ústnej skúške alebo hľadal ďalšie
alternatívne riešenie“, pričom F. Lamberts nikdy nežiadal o to, aby sa mohol opätovne zúčastniť na ústnej skúške.
V tejto súvislosti treba jednak uviesť, že Súd prvého stupňa v bode 81 napadnutého rozsudku pripomenul, že existujú situácie,
keď je nemožné, aby ombudsman našiel zmierlivé riešenie, a v bode 82 sa domnieval, že v prejednávanej veci ide o takýto prípad,
keďže Komisia odmietla umožniť F. Lambertsovi, aby sa opätovne zúčastnil na ústnej skúške alebo hľadal akékoľvek ďalšie alternatívne
riešenie.
Ďalej argument, ktorý uviedol F. Lamberts, ktorým kritizuje bod 82 napadnutého rozsudku, nemá za cieľ preukázať, v čom sa
Súd prvého stupňa dopustil nesprávneho právneho posúdenia pri zisťovaní, či v prejednávanej veci bolo možné nájsť zmierlivé
riešenie.
Argument, ktorý uviedol F. Lamberts, sa teda musí v prvom rade zamietnuť ako neprípustný z dôvodov, ktoré sú uvedené v bode
76 tohto rozsudku.
Po druhé Súd prvého stupňa sa dopustil nesprávneho posúdenia tým, že vychádzal zo zjavne nesprávne odôvodnenia, keď v bode
84 napadnutého rozsudku tvrdí, že „odvolateľ len v rámci konania pred Súdom prvého stupňa, uviedol príklady rôznych alternatívnych
riešení, ktoré podľa neho mohli alebo mali prichádzať do úvahy“, pričom zo spisového materiálu a v tejto súvislosti najmä
z prílohy 26, kde odvolateľ odkazuje na pojem „osobitný poradca“, jasne vychádza, že F. Lamberts uviedol takéto riešenia počas
šetrenia sťažnosti a predtým, ako ombudsman prijal svoje rozhodnutie, a že ombudsman ich nikdy nezohľadnil.
Je potrebné konštatovať, že táto kritika bodu 84 napadnutého rozsudku v rozsahu, v akom odkazuje na celkový spisový materiál,
sa musí považovať za kritiku posúdenia dôkazov pripustených Súdom prvého stupňa, ktorú Súdny dvor nepreskúmava v rámci odvolania,
keďže odvolanie sa podľa článku 225 ES a článku 58 Štatútu Súdneho dvora obmedzuje na právne otázky.
Aj za predpokladu, že by odkaz na prílohu 26 tohto spisu, ktorý uviedol F. Lamberts pred Súdom prvého stupňa, bolo možné analyzovať
ako dôvod založený na skreslení tohto dokumentu, treba konštatovať, že túto prílohu tvorí korešpondencia medzi F. Lambertsom
a sekretariátom ombudsmana a osobitne list z 12. marca 1999, kde odkazuje na pojem „osobitný poradca“. V tomto liste F. Lamberts
odkazuje na prax začleňovania zamestnancov bez predchádzajúceho výberového konania, ktorá je v rozpore s pravidlami prístupu
k verejnej službe Spoločenstva, ako to stanovuje Služobný poriadok úradníkov Európskych spoločenstiev, ktorý bol zavedený
v rámci začlenenia zamestnancov schengenského sekretariátu do generálneho sekretariátu Rady Európskej únie, a požaduje, aby
menovací orgán Komisie v tejto súvislosti preukázal pružnosť.
Z vyššie uvedených dokumentov nie je zjavné, že F. Lamberts navrhol pred konaním na Súdom prvého stupňa konkrétne možné riešenia,
ktoré by uprednostňoval v súvislosti s novou pozvánkou na ústnu skúšku. Okrem toho, Súd prvého stupňa postupoval správne,
keď nevzal do úvahy ako alternatívne riešenie, ktoré mohlo prichádzať do úvahy, návrh preukázať pružnejší prístup voči F. Lambertsovi.
Súd prvého stupňa bez toho, aby skreslil dôkazy, ktoré mu boli predložené v bode 84 napadnutého rozsudku, usúdil, že F. Lamberts
nenavrhol pred podaním svojej žaloby alternatívne riešenia, takže ombudsman nemohol zaujať osobitný postoj k takýmto návrhom
pred podaním uvedenej žaloby.
Vzhľadom na vyššie uvedené sa vzájomné odvolanie zamieta v celom rozsahu.

O trovách
Podľa článku 69 ods. 3 Rokovacieho poriadku Súdneho dvora však Súdny dvor môže rozdeliť náhradu trov konania medzi účastníkov
konania alebo rozhodnúť tak, že každý z účastníkov konania znáša svoje vlastné trovy konania, ak účastníci konania nemali
úspech len v jednej časti predmetu konania alebo vo viacerých častiach predmetu konania, alebo z výnimočných dôvodov. Keďže
každý z účastníkov konania mal úspech len v časti predmetu konania, je opodstatnené rozhodnúť tak, že každý z nich znáša svoje
vlastné trovy konania. Okrem toho podľa článku 69 ods. 4 rokovacieho poriadku Parlament, ktorý vstúpil do konania ako vedľajší
účastník, znáša svoje vlastné trovy konania.
Z týchto dôvodov
SÚDNY DVOR (plénum),
rozhodol a vyhlásil:
1.
Odvolanie a vzájomné odvolanie sa zamieta.
2.
Každý účastník konania znáša svoje vlastné trovy konania.
Skouris
Jann
Timmermans
Gulmann
Cunha Rodrigues
Rosas
Puissochet
Schintgen
Macken
Colneric

von Bahr
Rozsudok bol vyhlásený na verejnom pojednávaní v Luxemburgu 23. marca 2004.
Tajomník

Predseda
R. Grass

V. Skouris
*
Jazyk konania: francúzština.