CELEX: 62004CJ0201
Kopienas Muitas kodekss
Ievedmuitas vai izvedmuitas nodokļa vēlāka piedziņa
Pienākums darīt zināmu parādniekam muitas nodokļa summu, tiklīdz tā iegrāmatota un pirms trīs gadu termiņa izbeigšanās no parāda rašanās brīža
"Attiecīgo procedūru" jēdzien

1       Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu attiecas uz to, kā interpretēt Padomes 1992. gada 12. oktobra Regulas (EEK) Nr. 2913/92
par Kopienas Muitas kodeksa izveidi (OV L 302, 1. lpp., turpmāk tekstā – “Muitas kodekss”) noteikumus, kas regulē muitas parāda
piedziņu.
2       Šis lūgums tika izteikts strīdā starp
Belgische Staat
(Beļģijas valsti) un
Molenbergnatie NV
, muitas aģenti (turpmāk tekstā – “aģente”), par ievedmuitas un antidempinga nodokļa vēlāku piedziņu.

Atbilstošās tiesību normas
3       Muitas kodeksa VII sadaļas 3. nodaļa attiecas uz muitas nodokļa parāda piedziņu, kas šī paša kodeksa 4. panta 9. punktā ir
definēta kā personas pienākums samaksāt ievedmuitas nodokļus vai izvedmuitas nodokļus, kuri attiecībā uz atsevišķām precēm
piemērojami saskaņā ar spēkā esošajiem Kopienas noteikumiem.
4       3. nodaļas 1. iedaļa ar nosaukumu “Muitas nodokļa summas iegrāmatošana un paziņošana parādniekam” ietver 217.–221. pantu.
5       Saskaņā ar Muitas kodeksa 217. panta 1. punktu:
“Ikvienu muitas parāda rezultātā radušos ievedmuitas vai izvedmuitas nodokļa summu, turpmāk sauktu “nodokļa summa”, muitas
dienesti aprēķina, tiklīdz to rīcībā ir nepieciešamie dati, un ieraksta uzskaites dokumentos vai jebkurā citā līdzvērtīgā
dokumentā (iegrāmatošana).
Pirmo daļu nepiemēro:
a)      antidempinga vai kompensācijas pagaidu maksājuma ieviešanas gadījumā;
b)      ja pēc likuma iekasējamā nodokļa summa pārsniedz to, kas aprēķināta, pamatojoties uz saistošo izziņu par tarifu;
c)      ja noteikumi, kas pieņemti saskaņā ar Komitejas procedūru, ļauj muitas dienestiem nepildīt prasību iegrāmatot nodokļa summas,
kas mazākas par noteikto apmēru.
Muitas dienesti var atskaitīt nodokļa summu, kuru saskaņā ar 221. panta 3. punktu nevarēja darīt zināmu parādniekam pēc atvēlētā
laika.”
6       Minētā kodeksa 220. panta redakcija ir šāda:
“1.      Ja muitas parāda rezultātā radusies muitas nodokļa summa nav iegrāmatota saskaņā ar 218. un 219. pantu vai iegrāmatota zemākā
apjomā nekā ir pēc likuma uzliekamā muitas nodokļa summa, tad nodokļa summa, kas jāsedz vai kas paliek vēl nesegta, iegrāmatojama
divu dienu laikā pēc dienas, kurā muitas dienesti ir noskaidrojuši lietas apstākļus un ir gatavi aprēķināt pēc likuma maksājamo
muitas nodokļa summu un noteikt parādnieku (vēlāka iegrāmatošana). Šis termiņš var tikt pagarināts saskaņā ar 219. pantu.
2.      Izņemot gadījumus, kas minēti 217. panta 1. punkta otrajā un trešajā ievilkumā, vēlāku iegrāmatošanu nedrīkst izdarīt, ja:
a)      sākotnējais lēmums neiegrāmatot muitas nodokli vai iegrāmatot to mazākā apjomā, nekā tas pēc likuma apliekams, ticis pieņemts,
pamatojoties uz vispārīgiem noteikumiem, kas vēlāk atcelti ar tiesas lēmumu;
b)      pēc likuma apliekamā muitas nodokļa summa kļūdaini iegrāmatota muitas dienestu kļūdas dēļ, kuru attaisnojošu iemeslu dēļ nav
varējusi atklāt persona, kas atbild par samaksu, ja pēdējā rīkojusies labticīgi un ievērojusi visus spēkā esošos noteikumus
par muitas deklarāciju;
c)      noteikumi, kas pieņemti saskaņā ar Komitejas procedūru, atbrīvo muitas dienestus no pienākuma izdarīt vēlāku iegrāmatošanu,
ja muitas nodokļa summa nepārsniedz noteiktu apmēru.”
7       Muitas kodeksa 221. pants paredz:
“1.      Muitas nodokļa summu, tiklīdz tā iegrāmatota, dara zināmu parādniekam saskaņā ar attiecīgajām procedūrām.
2.      Ja maksājamā muitas nodokļa summa ir iegrāmatota muitas deklarācijā zināšanai, muitas dienesti var noteikt, ka summa nav jādara
zināma saskaņā ar 1. punktu, ja vien norādītā nodokļa summa neatbilst šo dienestu noteiktajai summai.
Neskarot 218. panta 1. punkta otrās daļas piemērošanu, ja izmanto iepriekšējā daļā minēto iespēju, preču atlaišana, ko veic
muitas dienesti, ir līdzvērtīga iegrāmatotās muitas nodokļa summas paziņošanai parādniekam.
3.      Paziņošana parādniekam nav vajadzīga pēc triju gadu termiņa izbeigšanās, skaitot no muitas parāda rašanās dienas. Tomēr, ja
muitas dienesti nav varējuši aprēķināt precīzu pēc likuma maksājamo summu tādas darbības rezultātā, kas var būt par pamatu
kriminālvajāšanai, šādu paziņošanu var izdarīt pēc triju gadu termiņa beigām, ciktāl to ļauj spēkā esošie noteikumi.”
8       Muitas kodeksa VII sadaļas 4. nodaļas nosaukums ir “Muitas parāda dzēšana”. Šajā nodaļā ir ietverti divi panti, tās 233. pants
nosaka:
“Neskarot spēkā esošos noteikumus par muitas parāda noilgumu vai šāda parāda nepiedzīšanu pēc likuma konstatētas parādnieka
maksātnespējas gadījumā, muitas parāds tiek dzēsts:
a)      samaksājot muitas nodokļa summu;
b)      atlaižot muitas nodokļa summu;
c)      ja attiecībā uz precēm, kas deklarētas kādai muitas procedūrai, kurā paredzēts pienākums samaksāt muitas nodokļus:
–       muitas deklarācija tiek atzīta par nederīgu saskaņā ar 66. pantu,
–       preces pirms to atlaišanas vai nu tiek aizturētas un vienlaicīgi vai vēlāk konfiscētas, iznīcinātas pēc muitas dienestu norādījuma,
iznīcinātas vai nodotas saskaņā ar 182. pantu, vai iet bojā vai tiek neglābjami zaudētas to īpatnību vai neparedzamu apstākļu
vai nepārvaramas varas dēļ;
d)      ja preces, par kurām ir radies muitas parāds saskaņā ar 202. pantu, tiek aizturētas sakarā ar to nelikumīgu ievešanu un vienlaicīgi
vai vēlāk tiek konfiscētas.
Neskarot krimināltiesību normas par muitas noteikumu pārkāpumiem, aizturēšanas un konfiskācijas gadījumā muitas parāds netiek
uzskatīts par dzēstu, ja saskaņā ar dalībvalsts krimināltiesību normām muitas nodokļi var būt par pamatu sodu noteikšanai
vai muitas parāds ir pamats kriminālvajāšanai.”
9       Muitas kodekss saskaņā ar tā 253. panta otro daļu ir piemērojams kopš 1994. gada 1. janvāra.
10     Pirms šī kodeksa spēkā stāšanās šo jomu regulēja Padomes 1979. gada 24. jūlija Regula (EEK) Nr. 1697/79 par to ievedmuitas
vai izvedmuitas nodokļu vēlāku piedziņu, kuri nav prasīti no personas, kas atbild par to samaksu, par precēm, kas deklarētas
atbilstoši muitas sistēmai, kas ietver pienākumu maksāt šādus nodokļus (OV L 197, 1. lpp.), kas stājās spēkā 1980. gada 1. jūlijā,
un Padomes 1989. gada 14. jūnija Regula (EEK) Nr. 1854/89 par ievedmuitas vai izvedmuitas nodokļu iegrāmatošanu un par šo
nodokļu, kas izriet no muitas parāda, samaksas nosacījumiem (OV L 186, 1. lpp.), kura ir piemērojama attiecībā uz iegrāmatotajām
muitas nodokļa summām kopš 1990. gada 1. jūlija.
11     Saskaņā ar Regulas Nr. 1697/79 2. pantu:
“1.      Ja kompetentās iestādes konstatē, ka visa vai daļa ievedmuitas vai izvedmuitas nodokļa summa, kas likumīgi ir jāmaksā par
preci, kas paredzēta muitas procesam, kas ietver pienākumu maksāt šādu nodokli, nav pieprasīta no parādnieka, tās uzsāk nesamaksāto
nodokļu piedziņas procesu.
Tomēr šo piedziņas procesu nevar uzsākt pēc trīs gadu termiņa izbeigšanās, kad iegrāmatota sākotnēji no parādnieka pieprasītā
summa vai kopš brīža, kad sakarā ar attiecīgo preci ir radies muitas parāds, iegrāmatošana nav veikta.
2.      Piedziņas process 1. punkta izpratnē tiek uzsākts, paziņojot ieinteresētajai personai ievedmuitas vai izvedmuitas nodokļa
summu, ko tā ir parādā.”
12     Regulas Nr. 1854/89 1. panta 2. punkta c) apakšpunktā ir ietverta jēdziena “iegrāmatošana” definīcija šādā redakcijā:
“[..] muitas dienesti ieraksta uzskaites dokumentos vai jebkurā citā līdzvērtīgā dokumentā ievedmuitas vai izvedmuitas nodokļa summu,
kas atbilst muitas parādam.”
13     Šīs pašas regulas 2. panta 1. punkts paredz:
“Ikvienu muitas parāda rezultātā radušos ievedmuitas vai izvedmuitas nodokļa summu, turpmāk sauktu “nodokļa summa”, muitas
dienesti aprēķina, tiklīdz to rīcībā ir nepieciešamie dati, un ieraksta uzskaites dokumentos.”
14     Regulas Nr. 1854/89 5. panta redakcija ir šāda:
“Ja muitas parāda rezultātā radusies muitas parāda summa nav iegrāmatota saskaņā ar 3. un 4. pantu vai iegrāmatota mazākā
apjomā nekā ir pēc likuma uzliekamā muitas nodokļa summa, tad nodokļa summa, kas jāsedz vai kas paliek vēl nesegta, iegrāmatojama
divu dienu laikā pēc dienas, kurā muitas dienesti ir noskaidrojuši lietas apstākļus un ir gatavi aprēķināt pēc likuma maksājamo
muitas nodokļa summu un noteikt parādnieku. Šis termiņš var tikt pagarināts saskaņā ar 4. pantu.”
15     Minētās regulas 6. panta 1. punkts paredz:
“Muitas nodokļa summu, tiklīdz tā iegrāmatota, dara zināmu personai, kam tā ir jāmaksā, saskaņā ar attiecīgajām procedūrām.”
16     Muitas kodeksu groza, it īpaši, Eiropas Parlamenta 2000. gada 16. novembra Regula (EK) Nr. 2700/200 (OV L 311, 17. lpp.).

Pamata prāva un prejudiciālie jautājumi
17     Aģente Beļģijā laika posmā no 1992. gada 9. aprīļa līdz 1994. gada 23. jūnijam citas sabiedrības vārdā un uz citas sabiedrības
rēķina deklarēja Makao izcelsmes videokasešu importu no Honkongas.
18     Saskaņā ar vispārējo tarifu atvieglojumu režīmu, kas piemērojams jaunattīstības valstu izcelsmes precēm, šie importi tika
atbrīvoti no muitas nodokļa.
19     Pēc Makao veiktas izmeklēšanas komisija izcelsmes jautājumos, kas izveidota ar Padomes 1968. gada 27. jūnija Regulas Nr. 802/68
par preču izcelsmes jēdziena vispārējo definīciju (OV L 148, 1. lpp.) 12. pantu, nolēma nepiemērot šīm precēm tarifu atvieglojumu
sakarā ar to, ka patiesībā to izcelsmes valsts ir Ķīna un līdz ar to šīs preces ir pakļautas attiecībā uz trešām valstīm piemērojamam
ievedmuitas nodoklim, kā arī antidempinga nodoklim. Minētās komisijas lēmums dalībvalstīm tika paziņots 1994. gada 10. augustā.
20     Ar ierakstītu 1995. gada 27. februāra vēstuli Antverpenes muitas un akcīzes izmeklēšanas inspekcija informēja aģenti par minēto
izmeklēšanu un paziņoja tai nesamaksāto ievedmuitas nodokļa un antidempinga nodokļa summu.
21     Saskaņā ar Beļģijas valdības viedokli minēto nodokļu summa tika iegrāmatota 1995. gada 7. martā.
22     Ar 1995. gada 29. septembra vēstuli Reģionālā muitas un akcīzes direkcija (turpmāk tekstā – “administrācija”) saskaņā ar Muitas
kodeksa 220. panta 1. punktu paziņoja aģentei par vēlāku šo pašu nodokļu piedziņas pienākumu.
23     Saņēmusi aģentes iebildumus, administrācija saglabāja savu nostāju un 2000. gada 3. jūlijā iesniedza pret aģenti prasību tiesā.
Ar 2002. gada 22. aprīļa spriedumu
rechtbank van eerste aanleg te Antwerpen
(Atverpenes Pirmās instances tiesa) administrācijas lūgumu atzina par nepamatotu, norādot, ka tā nelikumīgi ir prasījusi
attiecīgo muitas nodokļu vēlāku piedziņu. It īpaši tiesa nosprieda, ka Muitas kodeksa 221. panta 3. punktā noteiktais trīs
gadu termiņš, kad aģentei tika paziņots par 1992. gada 9. aprīlī radušos muitas parāda summu, ir beidzies.
24     Šādos apstākļos
hof van beroep te Antwerpen
(Antverpenes Apelācijas tiesa) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:
“1)      Vai Muitas kodeksa [..] 217.–232. pants, proti, VII sadaļas (“Muitas parāds”) 3. nodaļas (“Muitas parāda summas samaksa [piedziņa]”),
kura sastāv no 1. iedaļas (“Muitas nodokļa summas iegrāmatošana un paziņošana parādniekam” – 217.–221. pants) un 2. iedaļas
(“Muitas nodokļa summas samaksas termiņi un procedūras” – 222.–232. pants), noteikumi ir piemērojami muitas parāda, kas radies
pirms 1994. gada 1. janvāra, piedziņai, bet piedziņa nav veikta vai aizsākta pirms šī datuma?
2)      Gadījumā, ja uz pirmo jautājumu atbilde ir apstiprinoša, vai ar Muitas kodeksa [..] 221. pantu noteiktā paziņošana vienmēr
notiek pēc muitas nodokļa summas iegrāmatošanas vai, citiem vārdiem sakot, ar Muitas kodeksa [..] 221. pantu noteiktai paziņošanai
vienmēr ir jānotiek pirms muitas nodokļa summas iegrāmatošanas?
3)      Vai novēlota paziņošana par muitas nodokļa summu, proti, pēc trīs gadu termiņa izbeigšanās, kas paredzēts 221. panta 3. punktā
Muitas kodeksa [..] sākotnējā versijā [spēkā pirms aizstāšanas (sākot no 2002. gada 19. decembra), kas izdarīta ar Eiropas
Parlamenta un Padomes 1999. gada 16. novembra Regulas (EK) Nr. 2700/2000, ko groza ar 1992. gada 12. oktobra Regulu (EEK)
Nr. 2913/92 par Kopienas Muitas kodeksa izveidi (OV L 311, 17. lpp.), 1. panta 17. punktu], lai gan muitas iestādes bija spējīgas
tajā pašā termiņā noteikt likumīgi maksājamo muitas nodokļa precīzo summu, rada neiespējamību veikt pienākošos muitas parāda
atmaksu vai arī šī parāda dzēšanu, vai citas juridiskas sekas?
4)       Vai dalībvalstīm ir jānosaka procedūra, kādā ir jānotiek paziņošanai par muitas nodokļa summas atmaksu parādniekam, ko prasa
Muitas kodeksa [..] 221. pants?
Apstiprinošas atbildes gadījumā – vai valsts, kas nav noteikusi procedūru, saskaņā ar kuru norisinās paziņošana par muitas
nodokļa summas atmaksāšanu parādniekam, ko prasa Muitas kodeksa [..] 221. pants, var aizstāvēt viedokli, ka visi dokumenti,
kuros norādīta muitas nodokļa summa, kas paziņota parādniekam (pēc iegrāmatošanas), ir uzskatāmi par paziņošanu par muitas
nodokļa summu parādniekam Muitas kodeksa [..] 221. panta izpratnē, pat ja šis dokuments nekādā veidā neatsaucas uz Muitas
kodeksa [..] 221. pantu, ne arī precizē to, ka tā ir paziņošana par muitas nodokļa summu?”

Par prejudiciālajiem jautājumiem

Par pirmo un trešo jautājumu
25     Attiecībā uz pirmo jautājumu iesniedzējtiesa šaubās par Muitas kodeksa 217.–232. panta, kas ietverts VII sadaļas 3. nodaļā
un attiecas uz muitas nodokļa parāda samaksu, piemērošanu laikā, jo saskaņā ar 253. panta otro daļu Muitas kodekss ir piemērojams
kopš 1994. gada 1. janvāra.
26     Ar trešo jautājumu minētā tiesa lūdz Tiesu precizēt sekas, kas izriet no Muitas kodeksa 221. panta 3. punktā noteiktā termiņa
neievērošanas.
27     Vispirms ir jāprecizē, ņemot vērā lēmuma lūgt prejudiciālu nolēmumu pamatojumu, kā to savu secinājumu 47. punktā norāda ģenerāladvokāts,
ka pirmais jautājums, pat ja tā redakcija vispārēji atsaucas uz Muitas kodeksa 217.–232. pantu, galvenokārt attiecas uz šī
paša kodeksa 221. pantu, precīzāk, iesniedzējtiesa jautā, vai šis pēdējais pants ir piemērojams attiecībā uz muitas parādu,
kas radies pirms 1994. gada 1. janvāra, kura piedziņa ir uzsākta pēc šī datuma un pirms Regulas Nr. 2700/2000 spēkā stāšanās.
28     Līdz ar to, ņemot vērā pirmā un trešā jautājuma savstarpējo saistību attiecībā uz Muitas kodeksa 221. panta iedarbības vajadzīgo
vērtējumu, šie jautājumi ir aplūkojami kopā.
29     Attiecībā uz pirmo jautājumu Beļģijas valdība uzskata, ka minētie panti ietver tikai materiālās tiesību normas un līdz ar
to nav piemērojami muitas parādiem, kas radušies no 1994. gada 1. janvāra.
30     Eiropas Kopienu Komisija un aģente, balstoties uz 1981. gada 12. novembra spriedumu apvienotajās lietās no 212/80 līdz 217/80
Salumi
u.c. (
Recueil
, 2735. lpp., 9. punkts), uzskata, ka šie paši panti, kas vienlaicīgi ietver gan materiālās, gan procesuālās tiesību normas,
attiecībā uz to spēkā esamību nevar tikt skatīti atsevišķi, jo šīs normas ir nedalāmas. Tomēr to rezultāts ir atšķirīgs. Komisija
uzskata, ka vēlākai muitas parāda, kas radies pirms 1994. gada 1. janvāra un kura piedziņa ir uzsākta pēc šī datuma, samaksai
ir piemērojami tikai Regulas Nr. 1697/79 noteikumi. Aģente uzsver, ka atbilstoši tās uzskatam, šāda parāda piedziņai ir piemērojams
Muitas kodeksa 217.–232. pants.
31     Saistībā ar šo ir jāatgādina, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru procesuālajiem noteikumiem parasti ir jāattiecas uz visām
prāvām, kas ir uzsāktas brīdī, kad tie stājas spēkā, atšķirībā no materiālo tiesību normām, kuras parasti interpretē tā, ka
tās principā neattiecas uz situācijām, kas izveidojušās pirms to stāšanās spēkā (skat. it īpaši 1993. gada 6. jūlija spriedumu
apvienotajās lietās C‑121/91 un C‑122/91
CT Control
(
Rotterdam
) un
JCT Benelux
/Komisija,
Recueil
, I‑3873. lpp., 22. punkts, 1999. gada 7. septembra spriedumu lietā C‑61/98
De Haan
,
Recueil
, I‑5003. lpp., 13. punkts, un 2002. gada 14. novembra spriedumu lietā C‑251/00
Ilumitrónica
,
Recueil
, I‑10433. lpp., 29. punkts).
32     Iepriekš minētā sprieduma lietā
Salumi
u.c. 11. punktā Tiesa, izdarot izņēmumu no turpmāk tekstā atgādinātajām interpretācijas normām, secināja, ka Regula Nr. 1697/79,
ar ko ievieš muitas nodokļu vēlākas piedziņas vispārējo tiesisko regulējumu, ietver gan procesuālās, gan materiālās tiesību
normas, kas ir nedalāmas un kuras īpašos noteikumus attiecībā uz to iedarbību laikā nevar skatīt atsevišķi. Kā savu secinājumu
42.–46. punktā uzsver ģenerāladvokāts, šādu izņēmumu pamato agrāka valsts tiesiskā regulējuma aizstāšana ar jaunāku Kopienu
tiesisko regulējumu, kura mērķis ir panākt arī muitas nozarē ieviestās Kopienu likumdošanas vienotu un vienveidīgu piemērošanu.
33     Šajā gadījumā, ciktāl uzdotais jautājums attiecas vienīgi uz Muitas kodeksa, kura mērķis ir iepriekš pastāvējušā muitas tiesību
nozarē piemērojamā Kopienu tiesiskā regulējuma it īpaši vairs spēkā neesošās Regulas Nr. 1697/79 un Regulas Nr. 1854/89 kodifikācija,
piemērošanu laikā, nevar tikt piemērots iepriekš šī sprieduma 31. punktā atgādinātais interpretācijas principa izņēmums.
34     Tātad ir jānošķir materiālās un procesuālās tiesību normas. Līdz ar to iesniedzējtiesai attiecībā uz faktiem pamata prāvā,
ar kuriem ir saistīts muitas parāds, kas radies pirms kodeksa piemērošanas brīža, ir jāatsaucas, no vienas puses, uz materiālajām
tiesību normām, kas ietvertas pirms šī brīža piemērojamā tiesiskajā regulējumā, un, no otras puses, uz Muitas kodeksā ietvertajām
procesuālajām tiesību normām (šajā sakarā skat. iepriekš minēto spriedumu lietā
De Haan
, 14. punkts, un 2003. gada 13. marta spriedumu lietā C‑156/00 Nīderlande/Komisija,
Recueil
, I‑2527. lpp., 35. un 36. punkts).
35     Ciktāl iesniedzējtiesas jautājums attiecas galvenokārt uz Muitas kodeksa 221. pantu, šajā stadijā ir jāpārbauda šī panta veidojošais
noteikumu raksturs, ņemot vērā materiālo un procesuālo tiesību normu atšķirības.
36     Ir skaidrs, ka minētā panta 1. un 2. punkts ir tīri procesuāla rakstura normas.
37     Attiecībā uz 221. panta 3. punkta piemērojamību un, attiecīgi, tiesību normas raksturu, tas ir iesniedzējtiesas trešā jautājuma
priekšmets. Iesniedzējtiesa šaubās arī par novēlotas nodokļa summas paziņošanas parādniekam sekām, proti, pēc šajos noteikumos
paredzētā trīs gadu termiņa, kas būtībā ir pārņemts no Regulas Nr. 1697/79 2. panta 1. punkta, izbeigšanās (šajā sakarā skat.
iepriekš minēto spriedumu lietā Nīderlande/Komisija, 6. punkts).
38     Šajā sakarā Beļģijas valdība, aģente un Komisija uzsver, ka gan Muitas kodekss, gan iepriekš piemērojamās normas attiecībā
uz nodokļa summas paziņošanu parādniekam pēc trīs gadu termiņa izbeigšanās paredz parāda piedziņas neiespējamību. Atbilstoši
to uzskatam, šīs neiespējamības sekas tomēr nav šī parāda dzēšana.
39     Nav apstrīdams, ka Muitas kodeksa 221. panta 3. punktā paredzētā trīs gadu termiņa, kurā muitas iestādēm parādniekam ir jāpaziņo
muitas parāda summa, izbeigšanās ir šķērslis šīm iestādēm prasīt minētā parāda piedziņu, izņemot gadījumu, ja muitas iestādēm
nebija iespējams noteikt precīzu likumīgi maksājamo nodokļa summu saistībā ar kriminālsodāmu darbību. Līdz ar to attiecīgais
noteikums vienlaicīgi ietver tiesību normu, kas regulē pašu muitas parādu, un tādējādi paredz tā noilguma termiņu.
40     Turklāt Muitas kodeksa 233. pants precizē, ka šī panta a)–d) apakšpunktā minētais muitas parāda dzēšanas dažādo iemeslu uzskaitījums
neietekmē it īpaši noteikumus attiecībā uz muitas parāda noilgumu (šajā sakarā skat. 2002. gada 14. novembra spriedumu lietā
C‑112/01
SPKR
,
Recueil
, I‑10655. lpp., 30. un 31. punkts).
41     Tā kā pēc Muitas kodeksa 221. panta 3. punktā noteiktā termiņa izbeigšanās iestājas parāda noilgums un tas tiek dzēsts, ir
jāuzskata, ka šis noteikums ir materiāltiesiska norma.
42     Ņemot vērā iepriekš minēto, uz pirmo un trešo jautājumu ir jāatbild, ka:
–       pirms 1994. gada 1. janvāra radīta muitas parāda piedziņai, kas veikta pēc šī datuma, ir piemērojamas vienīgi Muitas kodeksa
217.–232. pantā ietvertās procesuālās normas;
–       pēc Muitas kodeksa 221. panta 3. punktā noteiktā termiņa izbeigšanās attiecībā uz prasību par muitas parāda piedziņu, ievērojot
šajā pašā pantā paredzēto izņēmumu, ir iestājies noilgums, kas nozīmē paša parāda noilgumu un tātad – dzēšanu. Ņemot vērā
šo tiesību normu, 221. panta 3. punkts pretēji šī paša panta 1. un 2. punktam ir jāuztver kā materiāltiesiska norma un tādējādi
tā nav piemērojama attiecībā uz muitas parādu, kas radies pirms 1994. gada 1. janvāra. Ja muitas parāds ir radies pirms 1994. gada
1. janvāra, uz minēto parādu var attiekties tikai tajā laikā spēkā esošās noilguma tiesību normas, pat ja parāda piedziņas
process ir uzsākts pēc 1994. gada 1. janvāra.

Par otro jautājumu
43     Ar otro prejudiciālo jautājumu iesniedzējtiesa jautā, vai gadījumā, kad ir piemērojams Muitas kodeksa 221. pants, minētā panta
1. punktā paredzētā nodokļa summas paziņošana parādniekam var notikt, pirms tas ir ticis “iegrāmatots”.
44     Ir jānorāda, ka Muitas kodeksā būtībā ir pārņemti Regulas Nr. 1854/89 noteikumi par ievedmuitas un izvedmuitas nodokļa aprēķinu,
ar kuru tiek uzsākts muitas parāda piedziņas process attiecībā uz “iegrāmatošanas” jēdzienu, kā arī attiecībā uz prasību saskaņā
ar attiecīgo procedūru paziņot nodokļa summu, tiklīdz tā ir iegrāmatota.
45     Beļģijas valdība uzskata, ka saistībā ar Muitas kodeksa nepiemērojamību uz minēto jautājumu nav vajadzības atbildēt. Komisija
atbildē attiecībā uz Regulu Nr. 1697/79 uzskata, ka minētās summas ierakstīšana grāmatvedības dokumentos nav iepriekšējs obligāts
nosacījums piedziņas prasības celšanai. Aģente uzskata, ka, pēc viņas domām, nodokļa summas paziņošanai vienmēr ir jānotiek
pēc iegrāmatošanas.
46     No Muitas kodeksa 221. panta 1. punkta redakcijas izriet, ka, kā to savu secinājumu 68. punktā norāda arī ģenerāladvokāts,
nav nekādu šaubu par to, ka iegrāmatošana, kas ietver muitas iestāžu veiktu nodokļa summas ierakstīšanu grāmatvedības vai
citos to vietā izmantotos dokumentos, obligāti ir jāpaziņo ievedmuitas vai izvedmuitas nodokļa summas parādniekam.
47     Šāda iegrāmatošanas un nodokļa summas paziņošanas darbību hronoloģiska norise, kas ietverta jau paša Muitas kodeksa VII sadaļas
3. nodaļas 1. iedaļā ar nosaukumu “Muitas nodokļa summas iegrāmatošana un paziņošana parādniekam”, ir jāievēro, lai neradītu
nevienlīdzīgu attieksmi pret maksātājiem un turklāt neietekmētu Muitas savienības harmonisku darbību. Šāda paša pieeja ir
ietverta Regulā Nr. 1854/89, kuras ceturtajā apsvērumā ir paredzēti “termiņi, kādos iegrāmatotās ievedmuitas un izvedmuitas
nodokļa summas ir jāsedz”.
48     Šis risinājums nekādi neiestājas pret Tiesas judikatūru, uz kuru atsaucas Komisija, un saskaņā ar kuru, kaut arī muitas iestādes
nav ievērojušas nodokļa summas ierakstīšanai grāmatvedības dokumentos paredzētos termiņus, tas nav šķērslis vēlākai piedziņai,
jo iegrāmatošanai noteikto termiņu neievērošana var būt par pamatu tikai tam, ka attiecīgajai dalībvalstij pašas līdzekļu
nodrošināšanas ietvaros ir jāmaksā kavējuma procenti (šajā sakarā skat. it īpaši 1998. gada 26. novembra spriedumu lietā C‑370/96
Covita
,
Recueil
, I‑7711. lpp., 36. un 37. punkts, un iepriekš minēto spriedumu lietā
De Haan
, 34. punkts). Šajos spriedumos tiek lemts vienīgi par jautājumu, kādas sekas ir novēlotai iegrāmatošanai un attiecas vienīgi
uz attiecībām starp dalībvalstīm un Kopienu.
49     Līdz ar to uz otro jautājumu ir jāatbild, ka ar Muitas kodeksa 221. panta 1. punktu ir noteikts, ka ievedmuitas un izvedmuitas
nodokļa summai ir jābūt iegrāmatotai, pirms tā tiek paziņota parādniekam.

Par ceturto jautājumu
50     Ar šo jautājumu iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai dalībvalstīm ir jānosaka procedūra, saskaņā ar kuru, piemērojot Muitas kodeksa
221. pantu, ir veicama muitas parāda nodokļa summas paziņošana parādniekam.
51     Beļģijas valdība un Komisija norāda, ka dalībvalstīm nav jāreglamentē to valsts likumdošanā muitas parāda paziņošanas procedūra.
Pēc aģentes domām, dalībvalstīm ir jānosaka šī procedūra un, ja dalībvalstis to nav izdarījušas, tikai vienu dokumentu, apšaubāmā
veidā atsaucoties uz Muitas kodeksa 221. pantu, var uzskatīt par paziņojumu minētā panta izpratnē.
52     Visbeidzot, lai atbildētu uz uzdoto jautājumu, ir jāatgādina, ka atbilstoši Kopienu pamatā esošajiem un attiecības starp Kopienu
un dalībvalstīm regulējošajiem vispārējiem principiem dalībvalstīm to teritorijā saskaņā ar EKL 10. pantu ir jānodrošina Kopienu
tiesiskā regulējuma īstenošana. Ciktāl Kopienu tiesības, ieskaitot to vispārējos principus, neietver kopējas tiesību normas
šajā sakarā, valsts iestādes, īstenojot šo tiesisko regulējumu, darbojas atbilstoši valsts formālajām un materiālajām tiesību
normām (skat. it īpaši 1995. gada 23. novembra spriedumu lietā C‑285/93
Dominikanerinnen‑Kloster Altenhohenau
,
Recueil
, I‑4069. lpp., 26. punkts, un 2004. gada 25. marta spriedumu lietā C‑495/00
Azienda Agricola Giorgio
,
Giovanni
un
Luciano Visentin
u.c.,
Recueil
, I‑2993. lpp., 39. punkts).
53     Tā kā Kopienu muitas likumdošanā nav ietverti noteikumi nedz par jēdziena “attiecīgā procedūra” saturu, nedz jebkādi noteikumi,
kas šo kompetenci piešķirtu citām institūcijām, nevis dalībvalstīm un to iestādēm, lai noteiktu minēto procedūru, ir jāuzskata,
ka tā izriet no dalībvalstu iekšējām tiesību sistēmām. Gadījumā, ja tās nav ieviesušas īpašas procesuālās tiesības, valsts
kompetentajām iestādēm ir jānodrošina paziņošana, kas muitas nodokļa parādniekam ļauj precīzi apzināties savas tiesības.
54     Pamatojoties uz iepriekš minētajiem apsvērumiem, uz ceturto jautājumu ir jāatbild, ka dalībvalstīm nav pienākuma pieņemt īpašas
procesuālās normas attiecībā uz procedūru, saskaņā ar kuru ir veicama ievedmuitas un izvedmuitas nodokļa summas paziņošana
parādniekam, ja attiecībā uz minēto paziņojumu ir piemērojamas vispārpiemērojamas valsts procesuālās tiesību normas, ar kurām
tiek nodrošināta atbilstoša parādnieka informētība un ļauj tam, pilnībā apzinoties lietas apstākļus, nodrošināt savu tiesību
aizstāvību.

Par tiesāšanās izdevumiem
55     Attiecībā uz lietas dalībniekiem pamata lietā šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par
tiesāšanās izdevumiem. Tiesāšanās izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, izņemot minēto lietas dalībnieku tiesāšanās
izdevumus, nav atlīdzināmi.
Ar šādu pamatojumu Tiesa (otrā palāta), nospriež:
1)
pirms 1994. gada 1. janvāra radīta muitas parāda piedziņai, kas veikta pēc šī datuma, ir piemērojamas vienīgi Padomes 1992. gada
12. oktobra Regulas (EEK) Nr. 2913/92 par Kopienas Muitas kodeksa izveidi 217.–232. pantā ietvertās procesuālās normas;
2)
ar Regulas Nr. 2913/92 221. panta 1. punktu ir noteikts, ka ievedmuitas un izvedmuitas nodokļa summai ir jābūt iegrāmatotai,
pirms tā tiek paziņota parādniekam;
3)
pēc Regulas Nr. 2913/92 221. panta 3. punktā noteiktā termiņa izbeigšanās attiecībā uz prasību par muitas parāda piedziņu,
ievērojot šajā pašā pantā paredzēto izņēmumu, ir iestājies noilgums, kas nozīmē paša parāda noilgumu un tātad – dzēšanu. Ņemot
vērā šo tiesību normu, 221. panta 3. punkts pretēji šī paša panta 1. un 2. punktam ir uzskatāms par materiāltiesisku normu
un tādējādi tā nav piemērojama attiecībā uz muitas parādu, kas radies pirms 1994. gada 1. janvāra. Ja muitas parāds ir radies
pirms 1994. gada 1. janvāra, uz minēto parādu var attiekties tikai tajā laikā spēkā esošās noilguma tiesību normas, pat ja
parāda piedziņas process ir uzsākts pēc 1994. gada 1. janvāra;
4)
dalībvalstīm nav pienākuma pieņemt īpašas procesuālās normas attiecībā uz procedūru, saskaņā ar kuru ir veicama ievedmuitas
un izvedmuitas nodokļa summas paziņošana parādniekam, ja attiecībā uz minēto paziņojumu ir piemērojamas vispārpiemērojamas
valsts procesuālās tiesību normas, ar kurām tiek nodrošināta atbilstoša parādnieka informētība un ļauj tam, pilnībā apzinoties
lietas apstākļus, nodrošināt savu tiesību aizstāvību.
[Paraksti]
*
Tiesvedības valoda – holandiešu.