CELEX: 62005CJ0385
Sotsiaalpoliitika
Direktiivid 98/58/EÜ ja 2002/14/EÜ
Kollektiivsed koondamised
Töötajate teavitamine ja nõustamine
Töötavate töötajate arvu künnise arvutamine
Liikmesriikide pädevus
Teatud vanusegruppi kuuluvate töötajate väljajätmine

Eelotsusetaotlus puudutab nõukogu 20. juuli 1998. aasta direktiivi 98/59/EÜ kollektiivseid koondamisi käsitlevate liikmesriikide õigusaktide ühtlustamise kohta (
EÜT L 225, lk 16
; ELT eriväljaanne 05/03, lk 327) ning Euroopa Parlamendi ja nõukogu 11. märtsi 2002. aasta direktiivi 2002/14/EÜ, millega kehtestatakse töötajate teavitamise ja nõustamise üldraamistik Euroopa Ühenduses (
EÜT L 80, lk 29
; ELT eriväljaanne 05/04, lk 219) tõlgendamist.
See eelotsusetaotlus esitati Confédération générale du travail (CGT), Confédération française démocratique du travail (CFDT), Confédération française de l’encadrement (CFE-CGC), Confédération française des travailleurs chrétiens (CFTC) ning Confédération générale du travail-Force ouvrière (CGT-FO) poolt Conseil d’État’le esitatud mitme hagi raames, millega taotleti 2. augusti 2005. aasta määruse nr 2005-892, millega kehtestatakse töötajate arvu määramise kord ettevõtetes (
JORF
, 3.8.2005, lk 12687; edaspidi „määrus nr 2005-892”), tühistamist.
Õiguslik raamistik
Ühenduse õigusnormid
Direktiivi 98/59 artikli 1 lõige 1 sätestab:
„Käesolevas direktiivis kasutatakse järgmisi mõisteid:
a)
kollektiivsed koondamised
— tööandja algatusel töölt vabastamine ühel või mitmel põhjusel, mis ei ole seotud asjaomaste üksiktöötajate isikuga ning mille puhul vastavalt liikmesriigi valikule koondatakse:
i)
30 päeva jooksul kas:
—
vähemalt 10 töötajat ettevõttes, kus on tavaliselt üle 20 ja alla 100 töötaja,
—
vähemalt 10% töötajatest ettevõttes, kus on tavaliselt vähemalt 100, kuid alla 300 töötaja,
—
vähemalt 30 töötajat ettevõttes, kus on tavaliselt 300 ja rohkem töötajat,
ii)
või 90 päeva jooksul vähemalt 20 töötajat, sõltumata sellest, milline on tavaliselt töötajate arv selles ettevõttes;
b)
töötajate esindajad
— töötajate esindajad vastavalt liikmesriikide seadustele või tavale.
Punkti a esimeses alapunktis sätestatud koondamiste arvu määramisel arvatakse koondamiste hulka ka sellised tööandja algatusel toimunud töölepingu lõpetamised, mille üks põhjus või mitu põhjust ei ole seotud asjaomaste üksiktöötajatega, juhul kui koondamisi on vähemalt viis.”
Direktiivi 98/59 artikli 2 lõige 1 sätestab:
„Tööandja, kes kaalub võimalust võtta vastu otsus kollektiivse koondamise kohta, alustab aegsasti konsultatsioone töötajate esindajatega, et saavutada kokkulepe.”
Direktiivi 98/59 artikkel 3 sätestab:
„1.   Tööandjad teatavad pädevale asutusele kirjalikult igast kavandatavast kollektiivsest koondamisest.
[…]
2.   Tööandjad esitavad töötajate esindajatele koopia lõikes 1 nimetatud teatisest.
Töötajate esindajad võivad esitada pädevatele asutustele kõik omapoolsed märkused.”
Direktiivi 98/59 artikkel 5 sätestab:
„Käesolev direktiiv ei piira liikmesriikide õigust kohaldada või vastu võtta õigus- ja haldusnorme, mis on töötajate jaoks soodsamad, või soodustada või lubada töötajate jaoks soodsamaid kollektiivlepingutingimusi.”
Direktiivi 2002/14 põhjendused 7 ja 8 kõlavad järgmiselt:
„(7)
Ettevõtetes on vaja tugevdada dialoogi ja edendada vastastikust usaldust, et ennetada ohte, muuta töökorraldust paindlikumaks ja lihtsustada töötajate osalemist ettevõttesiseses koolituses, säilitades samal ajal kindla töösuhte, teha töötajaile selgeks kohandamisvajadused, parandada töötajate võimalusi võtta meetmeid, mis tugevdavad nende tööalast konkurentsivõimet, edendada töötajate kaasamist ettevõtte käitamisse ja tulevikuplaanidesse ning tõsta tema konkurentsivõimet.
(8)
Eelkõige on vaja edendada ja tõhustada teavitamist ja nõustamist ettevõtte tööhõive olukorra ja arvatavate arengute ning kui tööandja hinnangust ilmneb, et ettevõtte töökohad võivad olla ohus, võimalike ennetusmeetmete asjus, eriti mis puutub töötajate koolitusse ja kutseoskuste arendamisse, et korvata negatiivseid arenguid või nende tagajärgi ning tugevdada nende töötajate tööalast konkurentsi- ja kohanemisvõimet, keda olukord tõenäoliselt mõjutab.”
Direktiivi 2002/14 põhjendusest 18 tuleneb lisaks, et selle direktiiviga soovitakse luua üldraamistik, mille eesmärk on kehtestada kogu ühenduses kohaldatavad miinimumnõuded, takistamata liikmesriike sätestamast töötajaile soodsamaid tingimusi.
Nagu nähtub kõnealuse direktiivi põhjendusest 19, on nimetatud üldraamistiku eesmärk samuti vältida halduslikku, rahalist või õiguslikku laadi pingeid, mis võiksid takistada väikeste ja keskmise suurusega ettevõtete loomist ja arengut. Seepärast peaks käesoleva direktiivi kohaldamisel vastavalt liikmesriikide valikule piirduma ettevõtetega, kus on vähemalt 50 töötajat, või üksustega, kus on vähemalt 20 töötajat.
Direktiivi 2002/14 artikli 1 lõige 1 sätestab:
„Käesoleva direktiivi eesmärk on luua üldine raamistik, mis sätestab miinimumnõuded ühenduse ettevõtete ja üksuste töötajate õigusele teavitamisele ja nõustamisele.”
Nimetatud direktiivi artikkel 2 kõlab järgmiselt:
„Käesolevas direktiivis kasutatakse järgmisi mõisteid:
[…]
d)
töötaja
— isik, kes on asjaomases liikmesriigis töötajana kaitstud siseriikliku tööõiguse ja tava alusel;
[…]”.
Direktiivi 2002/14 artikli 3 lõige 1 sätestab:
„Käesolevat direktiivi kohaldatakse vastavalt liikmesriikide valikule:
a)
ettevõtete suhtes, mis annavad tööd vähemalt 50 töötajale ükskõik millises liikmesriigis, või
b)
üksuste suhtes, mis annavad tööd vähemalt 20 töötajale ükskõik millises liikmesriigis.
Liikmesriigid määravad kindlaks meetodi, mille alusel arvutatakse töötavate töötajate arvu künnis.”
Direktiivi 2002/14 artikli 4 lõige 1 sätestab:
„Kooskõlas artiklis 1 sätestatud põhimõtetega ja piiramata töötajate suhtes kehtivate soodsamate sätete ja/või tavade kohaldamist, määravad liikmesriigid vastavalt käesolevale artiklile kindlaks viisi, kuidas kasutada teavitamise ja nõustamise õigust asjaomasel tasandil.”
Direktiivi 2002/14 artikkel 11 näeb ette, et liikmesriigid on kohustatud astuma samme, mis võimaldaksid neil igal ajal tagada nimetatud direktiiviga nõutud tulemused.
Siseriiklikud õigusnormid
Code du travail français (Prantsuse töökoodeks) artikli L. 421-1 kohaselt on töötajate esindajate määramine kohustuslik ettevõtetele, kus töötab vähemalt üksteist töötajat.
Selle koodeksi artiklitest L. 321-2 ja L. 321-3 tuleneb, et tööandja, kes kavandab kollektiivset koondamist majanduslikel põhjustel, peab pidama ettevõtte nõukogu või töötajate esindajatega läbirääkimisi või konsultatsioone, kui planeeritud koondamiste arv on vähemalt kümme selle sama 30-päevase ajavahemiku jooksul.
Pärast määruse nr 2005-892 vastuvõtmist kõlab töökoodeksi artikkel L. 620-10 järgmiselt:
„Käesoleva koodeksi sätete kohaldamiseks arvutatakse ettevõtte töötajate arvu järgmiste sätete kohaselt.
Ettevõtte töötajate arvu arvutamisel võetakse täielikult arvesse tähtajatu lepinguga täiskohaga töötavad töötajad ja kodustöötajad.
Ajutise lepinguga töötajaid, lepinguga töötajaid vahelduva iseloomuga tööl, ettevõtja juurde teise ettevõtja poolt lähetatud töötajaid, s.h ajutisi töötajaid, võetakse ettevõtte töötajate arvu juures arvesse vastavalt nende kohaloleku ajale eelmise 12 kuu jooksul. Määratud tähtajaga lepinguga töötajaid, ajutise töö tegemiseks tööle võetud töötajaid või teise ettevõtja poolt lähetatud töötajad ei võeta siiski töötajate arvu arvutamisel arvesse, kui nad on tööle võetud töötaja asendamiseks või siis, kui töötaja tööleping on peatatud.
Osalise tööajaga töötajaid, olenemata nende töölepingu liigist, võetakse arvesse, jagades nende töölepingus märgitud tööaja seadusest või kollektiivlepingust tuleneva tööajaga.”
Määruse nr 2005-892 artikkel 1 täiendas nimetatud artiklit L. 620-10 järgmise lõiguga:
„Alates 22. juunist 2005 tööle võetud töötajat, kelle vanus on alla 26 aasta, ei võeta ettevõtte töötajate arvu arvutamisel arvesse seni, kuni ta saab 26-aastaseks, olenemata töölepingu liigist, mis seob teda selle ettevõttega. Selle sätte tagajärg ei või olla töötajaid esindava struktuuri või töötajate esindaja mandaadi kaotamine. Käesoleva lõigu sätteid kohaldatakse kuni 31. detsembrini 2007.”
Menetlus põhikohtuasjas ja eelotsuse küsimused
Euroopa Kohtule esitatud toimikust nähtub, et tööhõive olukorra parandamiseks Prantsusmaal esitas Premier ministre 8. juuni 2005. aasta poliitilises avalduses parlamendile tööhõive operatiivplaani. Selleks et need meetmed saaksid 1. septembrist 2005 jõustuda, soovis valitsus endale õigust anda määrus.
26. juuli 2005. aasta seaduse nr 2005-846 (
JORF
, 27.7.2005, lk 12223) artiklis 1 antakse valitsusele luba võtta määrusega vastu kõik meetmed, millega seada sisse töötajate arvu määramise kord, mida kasutatakse tööõiguse sätete või teiste õigusaktidega kehtestatud rahaliste kohustuste täitmiseks, et soodustada ettevõtjaid alates 22. juunist 2005 võtma tööle töötajaid vanusega alla 26 aasta.
Valitsus andis 2. augustil 2005 määruse nr 2005-892 ettevõtete töötajate arvu arvutamise korda puudutavate meetmete kohta, nähes ette, et selle määruse sätted kaotavad kehtivuse 31. detsembril 2007.
CGT, CFDT, CFE-CGC, CFTC ja CGT-FO esitasid määruse nr 2005-892 peale Conseil d’État’le kaebuse.
Oma kaebuse toetuseks esitasid põhikohtuasja hagejad eelkõige väite, mis tulenes sellest, et nimetatud määruses ette nähtud kord töötajate arvu arvutamiseks on vastuolus direktiivide 98/59 ja 2002/14 eesmärkidega.
Eelotsusetaotluse esitanud kohus sedastab, et kuigi määruse nr 2005 892 vaidlustatud säte ei välista otseselt direktiive 98/59 ja 2002/14 ülevõtvate siseriiklike õigusnormide kohaldamist, siis ettevõtete puhul, kus on üle 20 töötaja, kuid kellest vähem kui 11 töötajat on 26-aastased või vanemad, võib tööandja siiski põhikohtuasjas vaidlustatud sätte kohaldamise tagajärjel vabaneda neist kahest direktiivist tulenevatest teatud kohustustest.
Neil asjaoludel otsustas Conseil d’État menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused:
„1.
Kas arvestades direktiivi [2002/14] eesmärgiga, milleks selle artikli 1 [lõike] 1 kohaselt on luua üldine raamistik, mis sätestab miinimumnõuded ühenduse ettevõtete ja üksuste töötajate õigusele teavitamisele ja nõustamisele, tuleb direktiiviga liikmesriikidele antud volitust määrata kindlaks töötavate töötajate arvu künnise arvutamise meetod tõlgendada nii, et need riigid võivad nimetatud künniste kohaldamisel teatud töötajate kategooriaid eraldi arvestada?
2.
Kas direktiivi [98/59] võib tõlgendada nii, et sellega on lubatud kehtestada kord, mille kohaselt teatud ettevõtted, kus on tavaliselt üle 20 töötaja, vabastatakse kasvõi ajutiselt töötajaid esindava struktuuri loomise kohustusest, kuna töötajate arvu määramise eeskirjade kohaselt ei võeta teatud töötajate kategooriaid sellist esindust reguleerivate normide rakendamisel arvesse?”
Conseil d’État palus eelotsusetaotluses Euroopa Kohtul kohaldada eelotsusemenetluse suhtes kodukorra artikli 104a esimese lõigu alusel kiirendatud menetlust.
Euroopa Kohtu president lükkas selle taotluse 21. novembri 2005. aasta määrusega tagasi.
Eelotsuse küsimused
Kõigepealt tuleb märkida, et Euroopa Kohtu praktikast tuleneb, et tööhõive edendamine kujutab endast sotsiaalpoliitika õiguspärast eesmärki ning liikmesriikidel on lai kaalutlusruum nende meetmete valikul, millega oma sotsiaalpoliitika eesmärke täita (vt eelkõige 9. veebruari 1999. aasta otsus kohtuasjas
C-167/97: Seymour-Smith ja Perez, EKL 1999, lk I-623
, punktid 71 ja 74, ning 20. märtsi 2003. aasta otsus kohtuasjas
C-187/00: Kutz-Bauer, EKL 2003, lk I-2741
, punktid 55 ja 56).
Siiski ei saa kaalutlusruum, mis liikmesriikidel sotsiaalpoliitika valdkonnas on, kahjustada ühenduse õiguse aluspõhimõtte või sama õiguse sätte kohaldamist (vt selle kohta eespool viidatud kohtuotsused Seymour-Smith ja Perez, punkt 75, ja Kutz-Bauer, punkt 57).
Esimene küsimus
Esimese küsimusega soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt teada, kas direktiivi 2002/14 artikli 3 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus siseriiklikud õigusnormid, mis kasvõi ajutiselt jätavad teatud töötajate kategooria välja töötavate töötajate arvu arvutamisest selle sätte tähenduses.
Siinkohal tuleb märkida, et direktiivi 2002/14 artikli 2 punkti d kohaselt on töötaja selle direktiivi tähenduses isik, kes on asjaomases liikmesriigis töötajana kaitstud siseriikliku tööõiguse ja tava alusel.
Siit järeldub, et kuna ei ole vaidlustatud, et põhikohtuasjas käsitletavates siseriiklikes õigusaktides viidatud alla 26-aastased töötajad on kaitstud siseriiklike tööõiguse sätetega, kujutavad nad endast töötajaid direktiivi 2002/14 tähenduses.
On kindel, et selle direktiivi artikli 3 lõike 1 teine lõik näeb ette, et liikmesriigid määravad meetodi, mille alusel arvutatakse töötavate töötajate arvu künnis. See säte puudutab siiski töötajate arvu künnise arvutamise viisi, mitte aga töötaja mõiste määratlemist ennast.
Kuna selle arvutamise juures arvesse võetavate isikute ring on määratletud direktiivis 2002/14, ei saa liikmesriigid jätta selle arvutamise juures välja teatud isikute kategooriat, kes muidu sellesse rühma kuuluvad. Niisiis ei kirjuta nimetatud direktiiv liikmesriikidele ette, mil viisil nad peavad töötavate töötajate arvu künnise arvutamisel arvesse võtma selle direktiivi kohaldamisalasse kuuluvaid töötajaid, kuid näeb siiski ette, et nad peavad neid arvesse võtma.
Tegelikult, nagu tuleneb Euroopa Kohtu praktikast, kui ühenduse õigusnorm viitab siseriiklikele õigusnormidele ja tavadele, ei saa liikmesriigid võtta meetmeid, mis võiksid kahjustada selle ühenduse õigusnormi tarvilikku mõju, kus see säte sisaldub (vt selle kohta 9. septembri 2003. aasta otsus kohtuasjas
C-151/02: Jaeger, EKL 2003, lk I-8389
, punkt 59).
Täpsemalt direktiivi 2002/14 kohta tuleb märkida ühelt poolt, et nii selle õiguslikuks aluseks olevast EÜ artiklist 137 kui ka direktiivi põhjendusest 18 ja selle artikli 1 lõikest 1 nähtub, et selle eesmärk on sätestada miinimumnõuded ühenduse ettevõtete ja üksuste töötajate õigusele teavitamisele ja nõustamisele.
Teiselt poolt tuleb sedastada, et direktiiviga 2002/14 kehtestatud kord on peale selle artikli 3 lõigetes 2 ja 3 ette nähtud teatud erandite kohaldatav kõikidele selle direktiivi artikli 2 punktis d silmas peetud töötajatele.
Sellised õigusnormid, nagu on vaatluse all põhikohtuasjas, mille tagajärg on, nagu märkis kohtujurist oma ettepaneku punktis 28, teatud tööandjate vabastamine direktiivis 2002/14 ette nähtud kohustustest ja töötajate ilma jätmine nimetatud direktiivis kehtestatud õigustest, muudavad nimetatud õigused sisutühjaks ja kahjustavad nii nimetatud direktiivi tarvilikku mõju.
Prantsuse valitsuse märkustest tuleneb muuseas, et põhikohtuasjas käsitletav siseriiklik säte on suunatud selle koormuse kergendamisele, mis tuleneb tööandjate jaoks asjaolust, et nad võivad täiendavate töötajate töölevõtmisel ületada eelkõige direktiivist 2002/14 tulenevate kohustuste kohaldamiseks ette nähtud künniseid.
Mis puudutab direktiivi 2002/14 tõlgendust, mida kõnealune valitsus soovitab, mille kohaselt selle direktiivi artikli 3 lõige 1 ei keela liikmesriikidel — nagu see on põhikohtuasja esemeks oleva sätte puhul — määrata kindlaks töötavate töötajate arvu künnise arvutamise meetodit, mis võib minna koguni nii kaugele, et ajutiselt jäetakse välja teatud töötajate kategooriad, kui see väljajätmine on õigustatud üldise huviga, mis seisneb noorte töötajate töölevõtmise soodustamises ning vastab proportsionaalsuse põhimõttele, siis piisab sellest, kui märkida, et niisugune tõlgendus ei sobi kokku nimetatud direktiivi artikli 11 lõikega 1, mis sätestab, et liikmesriigid on kohustatud astuma samme, mis võimaldaksid neil igal ajal tagada direktiiviga 2002/14 nõutud tulemused, kuna see annab neile riikidele õiguse kasvõi ajutiselt vältida kohustust jõuda ühenduse õigusega ette nähtud selge ja täpse tulemuseni (vt analoogia alusel 4. juuli 2006. aasta otsus kohtuasjas
C-212/04: Adeneler jt, EKL 2006, lk I-6057
, punkt 68).
Eeltoodud järelduste põhjal tuleb esimesele eelotsuse küsimusele vastata, et direktiivi 2002/14 artikli 3 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus siseriiklikud õigusnormid, mis kasvõi ajutiselt jätavad teatud kindlaksmääratud töötajate kategooria välja töötavate töötajate arvu arvutamisest selle sätte tähenduses.
Teine küsimus
Teise küsimusega küsib eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt seda, kas direktiivi 98/59 artikli 1 lõike 1 punkti a tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus see, kui siseriiklikud õigusnormid kasvõi ajutiselt jätavad teatud töötajate kategooriad välja töötavate töötajate arvu arvutamisest selle sätte tähenduses.
Kui selliselt sõnastatud küsimusele vastata, tuleb esiteks tõdeda, et direktiivi 98/59 eesmärk on tagada töötajate õiguste võrdne kaitse kollektiivsete koondamiste puhul erinevates liikmesriikides ning ühtlustada kulusid, mille toovad kaasa niisugused kaitset korraldavad eeskirjad ühenduse ettevõtjatele (vt analoogia alusel 8. juuni 1994. aasta otsus kohtuasjas
C-383/92: komisjon
vs
. Ühendkuningriik, EKL 1994, lk I-2479
, punkt 16).
Teiseks tuleb märkida, et direktiivi 98/59 artikli 1 lõikest 1 ja artiklist 5 nähtub, et selle direktiiviga taheti kehtestada miinimumkaitse seoses töötajate teavitamise ja nõustamisega kollektiivsete koondamiste puhul, jättes liikmesriikidele vabad käed võtta vastu siseriiklikke meetmeid, mis on nimetatud töötajate jaoks soodsamad.
Tuleb märkida, et direktiivi 98/59 artikli 1 lõikes 1 kinnitatud künnised kujutavad endast just nimelt niisuguseid miinimumnõudeid, millest liikmesriigid võivad kõrvale kalduda vaid töötajatele soodsamate sätetega.
Tegelikult tuleneb esiteks Euroopa Kohtu praktikast, et siseriiklikud õigusnormid, mis võimaldavad takistada töötajatele direktiivis tingimusteta tagatud kaitset, on ühenduse õigusega vastuolus (eespool viidatud kohtuotsus komisjon
vs
. Ühendkuningriik, punkt 21).
Teiselt poolt, ja vastupidi Prantsuse valitsuse seisukohale, ei saa direktiivi 98/59 tõlgendada nii, et nende künniste arvutamise viisi ning seega ka künniste enda üle otsustavad liikmesriigid, kuna selline tõlgendusviis lubaks liikmesriikidel muuta nimetatud direktiivi kohaldamisala ja jätta see ilma kogu selle tarvilikust mõjust.
Nagu nähtub eelotsusetaotlusest ning kohtujuristi ettepaneku punktidest 73 ja 74, jätab selline siseriiklik säte, nagu on käsitletud põhikohtuasjas, — olgu kasvõi ajutiselt teatud ettevõtete poolt, kus on tavaliselt rohkem kui 20 töötajat — tööle võetud töötajad ilma nende direktiivist 98/59 tulenevatest õigustest ja rikub seeläbi viimati nimetatud direktiivi tarvilikku mõju.
Neid järeldusi arvesse võttes tuleb teisele küsimusele vastata, et direktiivi 98/59 artikli 1 lõike 1 punkti a tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus siseriiklikud õigusnormid, mis kasvõi ajutiselt jätavad teatud töötajate kategooria välja töötavate töötajate arvu arvutamisest selle sätte tähenduses.
Kohtukulud
Kuna põhikohtuasja poolte jaoks on käesolev menetlus eelotsusetaotluse esitanud kohtus poolelioleva asja üks staadium, otsustab kohtukulude jaotuse siseriiklik kohus. Euroopa Kohtule märkuste esitamisega seotud kulusid, välja arvatud poolte kohtukulud, ei hüvitata.

Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (teine koda) otsustab:

1.
Euroopa Parlamendi ja nõukogu 11. märtsi 2002. aasta direktiivi 2002/14/EÜ, millega kehtestatakse töötajate teavitamise ja nõustamise üldraamistik Euroopa Ühenduses, artikli 3 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus siseriiklikud õigusnormid, mis kasvõi ajutiselt jätavad teatud kindlaksmääratud töötajate kategooria välja töötavate töötajate arvu arvutamisest selle sätte tähenduses.

2.
Nõukogu 20. juuli 1998. aasta direktiivi 98/59/EÜ kollektiivseid koondamisi käsitlevate liikmesriikide õigusaktide ühtlustamise kohta artikli 1 lõike 1 punkti a tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus siseriiklikud õigusnormid, mis kasvõi ajutiselt jätavad teatud töötajate kategooria välja töötavate töötajate arvu arvutamisest selle sätte tähenduses.

Allkirjad
(
*1
)	Kohtumenetluse keel: prantsuse.