CELEX: 62009CJ0064
Fördragsbrott
Direktiv 2000/53/EG
Artiklarna 5.3, 5.4, 6.3 och 7.1
Oförenligt införlivande

Europeiska kommissionen har yrkat att domstolen ska fastställa att Republiken Frankrike har underlåtit att uppfylla sina skyldigheter
enligt Europaparlamentets och rådets direktiv 2000/53/EG av den 18 september 2000 om uttjänta fordon (EGT L 269, s. 34), genom
att inte anta alla de lagar och andra författningar som är nödvändiga för att på ett korrekt och fullständigt sätt införliva
artiklarna 2.13, 4.2 a, 5.3, 5.4, 6.3, 7.1 och 8.3 i direktivet.

Tillämpliga bestämmelser

Unionslagstiftningen
I artikel 1 i direktiv 2000/53, med rubriken ”Mål”, fastställs åtgärder som först och främst syftar till att förebygga generering
av avfall från fordon. Åtgärderna syftar därutöver till återanvändning, materialåtervinning och andra former av återvinning
av uttjänta fordon och deras komponenter för att minska bortskaffandet av avfall. Åtgärderna syftar vidare till förbättrade
miljöprestationer från alla ekonomiska aktörer som berörs under fordonens livstid och särskilt från operatörer som direkt
har att göra med behandlingen av uttjänta fordon.
I artikel 2.13 i direktivet definieras termen ”demonteringsinformation” som ”all information som krävs för en riktig och miljövänlig
hantering av ett uttjänt fordon; fordons- och komponenttillverkare skall göra informationen tillgänglig i form av handböcker
eller genom elektroniska medier (t.ex. cd‑rom, onlinetjänster) för auktoriserade behandlingsanläggningar”.
I artikel 4.2 a i nämnda direktiv anges följande:
”Medlemsstaterna skall se till att material och komponenter i fordon som släpps ut på marknaden efter den 1 juli 2003 inte
innehåller bly, kvicksilver, kadmium eller sexvärt krom, utom i de fall som anges i bilaga II och på de villkor som anges
där.”
I artikel 5.2, 5.3 och 5.4 i direktiv 2000/53 anges följande:
”2.      Medlemsstaterna skall … genom erforderliga åtgärder se till att alla uttjänta fordon överlämnas till auktoriserade behandlingsanläggningar.
3.      Medlemsstaterna skall upprätta ett system enligt vilket uppvisande av ett skrotningsintyg är ett villkor för avregistrering
av det uttjänta fordonet. Detta intyg skall utfärdas till innehavaren och/eller ägaren när det uttjänta fordonet överlämnas
till en behandlingsanläggning. Behandlingsanläggningar som har erhållit tillstånd i enlighet med artikel 6 skall ha rätt att
utfärda ett skrotningsintyg. Medlemsstaterna får tillåta producenter, försäljare och insamlare att på en auktoriserad behandlingsanläggnings
vägnar utfärda skrotningsintyg förutsatt att de garanterar att det uttjänta fordonet överlämnas till en auktoriserad behandlingsanläggning
och förutsatt att de är registrerade hos de offentliga myndigheterna.
Behandlingsanläggningar som utfärdar skrotningsintyg och försäljare eller insamlare som på en auktoriserad behandlingsanläggnings
vägnar utfärdar skrotningsintyg har inte rätt att kräva ekonomisk ersättning för detta, utom i fall då medlemsstaterna uttryckligen
har bestämt det.
…
4.      Medlemsstaterna skall vidta nödvändiga åtgärder för att säkerställa att inlämning av fordonet till en auktoriserad behandlingsanläggning
i enlighet med punkt 3 inte medför några kostnader för den sista innehavaren och/eller ägaren, om fordonet saknar marknadsvärde
eller har ett negativt marknadsvärde.
Medlemsstaterna skall vidta nödvändiga åtgärder för att säkerställa att producenterna står för alla kostnader för genomförandet
av denna åtgärd eller en betydande del av dem, och/eller tar tillbaka uttjänta fordon på samma villkor som anges i första
stycket.
Medlemsstaterna får föreskriva att inlämning av uttjänta fordon inte skall vara helt avgiftsfri om det uttjänta fordonet inte
innehåller ett fordons nödvändiga komponenter, särskilt motor och karosseri, eller om det innehåller avfall som har tillförts
det uttjänta fordonet.
Kommissionen skall regelbundet övervaka genomförandet av första stycket för att se till att detta inte leder till snedvridning
av marknaden, och skall vid behov föreslå Europaparlamentet och rådet en ändring av stycket.”
I artikel 6.3 i direktivet föreskrivs följande:
”Medlemsstaterna skall genom erforderliga åtgärder se till att alla inrättningar och företag som behandlar uttjänta fordon
uppfyller åtminstone följande skyldigheter i enlighet med bilaga I:
a)       Uttjänta fordon skall demonteras innan ytterligare behandling eller andra likvärdiga åtgärder vidtas för att minska all negativ
miljöpåverkan. Komponenter eller material, som har märkts eller på annat sätt gjorts identifierbara i enlighet med artikel 4.2,
skall demonteras före den vidare behandlingen.
b)       Farliga material och komponenter skall avlägsnas och åtskiljas på ett selektivt sätt så att de inte förorenar efterföljande
fragmenteringsavfall från uttjänta fordon.
c)      Demontering och lagring skall utföras på ett sätt som säkerställer fordonskomponenternas lämplighet för återanvändning och
återvinning, särskilt materialåtervinning.
Behandling för sanering av uttjänta fordon enligt bilaga I punkt 3 skall ske snarast möjligt.”
I artikel 7.1 i direktivet anges följande:
”Medlemsstaterna skall genom erforderliga åtgärder uppmuntra till att återanvändbara komponenter återanvänds, till att komponenter
som inte kan återanvändas återvinns och till att företräde ges till materialåtervinning när detta är miljömässigt möjligt,
utan att det påverkar krav på fordonssäkerhet eller miljökrav, till exempel begränsning av utsläpp i luften och bullerbegränsning.”
I artikel 8.3 i direktiv 2000/53 anges följande:
”Medlemsstaterna skall genom erforderliga åtgärder se till att producenterna tillhandahåller demonteringsinformation för varje
typ av nytt fordon som släpps ut på marknaden, inom sex månader efter fordonets utsläppande på marknaden …”

Den nationella lagstiftningen
Direktiv 2000/53 har införlivats med fransk rätt genom dekret nr 2003‑727 av den 1 augusti 2003 om konstruktion av fordon
och bortskaffande av uttjänta fordon (JORF av den 5 augusti 2003, s. 13487, nedan kallat dekret nr 2003‑727), och genom tillämpningsförordningarna
av den 24 december 2004 om bestämmelser som avser konstruktion av fordon, komponenter och utrustning för bortskaffandet av
uttjänta fordon (JORF av den 31 december 2004, s. 22743), av den 15 mars 2005 om certifiering av ansvariga vid anläggningar
för lager, sanering, demontering, sönderdelning och fragmentering av uttjänta fordon (JORF av den 14 april 2005, s. 6688),
av den 6 april 2005 om bestämmelser för att upprätta mottagningsbevis för omhändertagandet för skrotning och skrotningsintyg
för uttjänta fordon (JORF av den 24 maj 2005, s. 8915) och av den 13 maj 2005 om ersättningsvillkor för den som bedriver verksamhet
inom certifierad fragmentering (JORF av den 31 maj 2005, s. 9716).
I artikel 2 i dekret nr 2003‑727 anges följande:
”Vid tillämpningen av detta dekret gäller följande:
...
3 Såsom skrotare anses den som ombesörjer omhändertagande, lagring, sanering och demontering av fordon,
4 Fragmenteringsverksamhet bedrivs av den som ombesörjer omhändertagande, lagring och sönderdelning eller fragmentering av
fordon. Sönderdelning och fragmentering ska, om det är nödvändigt, föregås av sanering och demontering av fordonen.
... ”
I artikel 4 i dekretet föreskrivs följande:
”Innehavaren får inte överlämna uttjänta fordon till annan än den som har tillstånd att bedriva skrotnings- eller fragmenteringsverksamhet
i enlighet med artikel 9 i detta dekret eller till producenternas uppsamlingsplatser.”
I artikel 5 i dekretet anges följande:
”Den som bedriver verksamhet inom fragmentering och skrotning samt på uppsamlingsplatser kan inte, efter att ha accepterat
att omhänderta fordonet, utta avgifter från innehavare som har lämnat in ett uttjänt fordon till deras anläggningar, såvitt
inte fordonet saknar nödvändiga komponenter, bland annat utrustad motor, katalysator, för fordon som var utrustade härmed
när de släpptes ut på marknaden, eller karosseri, eller om de innehåller avfall eller icke godkänd utrustning som har tillförts
det uttjänta fordonet och som, på grund av dess beskaffenhet eller mängd, ökar behandlingskostnaden för uttjänta fordon.”
I artikel 6 i dekret nr 2003‑727 anges följande:
”Varje producent ska för fordon av sitt eget märke ersätta det underskott som tillämpningen av artikel 5 kan medföra för den
som bedriver verksamhet inom certifierad fragmentering eller ta tillbaka uttjänta fordon, i enlighet med vad producenten finner
lämpligt.
Underskottet fastställs av ett oberoende organ som utsetts av producenten och den som bedriver verksamhet inom certifierad
fragmentering gemensamt.
Det utskott som anges i artikel 18 i detta dekret ska utan dröjsmål fastställa underskottet tillsammans med producentens ersättningsförslag.
Genom en gemensam förordning från de ministrar som är ansvariga för transport, miljö, ekonomi och industri fastställs tillämpningsföreskrifter
för de två första styckena i denna artikel, bland annat bestämmelser om särredovisning för de olika verksamheter som den som
bedriver verksamhet inom fragmentering kan ha.”
I artikel 7 i dekretet anges följande:
”Komponenter från uttjänta fordon ska återanvändas, när det är möjligt, i enlighet med fordonens säkerhetskrav och miljöskyddshänsyn,
bland annat bekämpning av utsläpp till luft och buller. Identifiering av återanvända komponenter på vilka dessa krav tillämpas
ska säkerställas, om det är tekniskt möjligt, genom lämplig märkning i enlighet med bestämmelserna i artiklarna 11 och 12
i detta dekret.
Komponenter och material till uttjänta fordon ska, med förbehåll för vad som stadgas i föregående stycke, företrädesvis återvändas,
återvinnas och särskilt materialåtervinnas i stället för att skrotas i alla de fall de tekniska och ekonomiska förutsättningarna
gör detta möjligt.”
I artikel 13 i dekretet anges följande:
”Artikel R. 322‑9 i code de la route (vägtrafiklagen) ska ersättas med följande bestämmelser:
’Art. R. 322‑9. – Vid försäljning eller kostnadsfri överlåtelse av ett fordon för skrotning ska ägaren, utom i de fall som
avses i artikel L. 326‑11, överlämna registreringsbeviset (carte grise) till den som bedriver verksamhet inom certifierad
skrotning eller fragmentering, efter att ha anbringat, på ett mycket läsligt sätt, följande påskrift som inte kan avlägsnas
”såld den .././. .. (dag för överlåtelse) för skrotning” eller ”Överlåten den .././. .. (dag för överlåtelse) för skrotning”.
Påskriften ska vara undertecknad och den aktuella delen avskiljas.
I avsaknad av registreringsbevis, utom i de fall som avses i artikel L. 326‑11, ska ägaren överlämna antingen en officiell
handling som visar att registreringsbevis inte kan tillhandahållas, eller ett ägarbevis om fordonet är äldre än tjugofem år.
Den som bedriver verksamhet inom certifierad skrotning eller fragmentering ska i gengäld överlämna ett mottagningsbevis för
omhändertagande för skrotning, inom femton dagar räknat från dagen då fordonet överläts.
Inom samma tidsfrist ska den som bedriver verksamhet inom certifierad skrotning eller fragmentering sända ett exemplar av
mottagningsbeviset för omhändertagande för skrotning samt en av de handlingar som anges i första och andra stycket i denna
artikel till prefekten i det departement där fordonet är registrerat.
Inom femton dagar som följer sönderdelningen eller fragmenteringen av fordonet ska den som bedriver verksamhet inom certifierad
fragmentering, för prefekten i det departement där fordonet är registrerat, bekräfta att fordonet har skrotats, genom att
översända motsvarande skrotningsintyg. Prefekten ska då registrera skrotningen och avregistrera fordonet.
Genom en gemensam förordning från de ministrar som är ansvariga för transport, miljö, inrikesfrågor och industri fastställs
föreskrifter för att upprätta mottagningsbeviset och skrotningsintyget.’”
I artikel 15 i dekret nr 2003‑727 föreskrivs följande:
”Utan att skyddet för affärs- och tillverkningshemligheter åsidosätts, ska varje producent, i samarbete med tillverkare av
material och fordonskomponenter, för varje typ av nytt fordon som har mottagits på nationell nivå eller gemenskapsnivå, inom
sex månader efter mottagandet, tillhandahålla följande information till den som bedriver verksamhet inom certifierad skrotning
och fragmentering:
1 Villkor för demontering och sanering av fordon.
2. Villkor för demontering, lagring och kontroll av vilka komponenter som kan återanvändas.
3 Olika fordonskomponenter och fordonsmaterial.
4 Lokalisering av farliga ämnen i fordonen.”

Det administrativa förfarandet
Efter att ha erhållit ett antal klagomål sände kommissionen en formell underrättelse till Republiken Frankrike den 12 oktober 2005,
i vilken den angav att denna medlemsstat på ett felaktigt sätt har införlivat artiklarna 1, 4.2, 5.3, 5.4, 6.3 och 7.1 i direktiv 2000/53
och att den inte i tillräcklig utsträckning införlivat artikel 7.2 i detta direktiv. Republiken Frankrike har slutligen på
ett felaktigt och ofullständigt sätt införlivat artiklarna 2.12, 2.13, 4.1 och 8.3 i direktivet.
Republiken Frankrike besvarade den formella underrättelsen den 19 december 2005 och förklarade varför kommissionens anmärkningar
framstod som ogrundade.
Kommissionen skickade ett motiverat yttrande den 12 december 2006 till Republiken Frankrike, i vilket den upprepade de anmärkningar
som angetts i den formella underrättelsen, med undantag för de beträffande artiklarna 2.12 och 7.2 i direktiv 2000/53.
Republiken Frankrike besvarade det motiverade yttrandet den 14 februari 2007 genom att göra gällande att kommissionens anmärkningar
var ogrundade.
Kommissionen anser att, med undantag för de anmärkningar som avser artiklarna 1 och 4.1 i direktiv 2000/53, övriga anmärkningar
ska vidmakthållas och beslutade därför att väcka förevarande talan.

Talan
Till stöd för sin talan har kommissionen gjort gällande sju anmärkningar enligt följande:
–        Den definition av termen ”demonteringsinformation” som införts i fransk rätt är oförenlig med artikel 2.13 i direktiv 2000/53.
–        Det datum som anges för förbudet mot farliga ämnen är oförenligt med artikel 4.2 a i direktivet.
–        Det franska systemet avseende avregistrering mot uppvisande av skrotningsintyg är oförenligt med artikel 5.3 i direktivet.
–        Systemet för omhändertagande av uttjänta fordon är oförenligt med artikel 5.4 i samma direktiv.
–        Den omständigheten att begreppet ”demontering” inte medtagits i de bestämmelser varigenom detta direktiv har införlivats med
fransk rätt är oförenlig med artikel 6.3 i direktiv 2000/53.
–        Tolkningen av uttrycket ”miljömässigt möjligt” såsom det har kommit till uttryck i fransk rätt är oförenlig med artikel 7.1
i direktivet.
–        Den omständigheten att de tekniska hjälpmedel genom vilka demonteringsinformation översänds inte har preciserats är oförenlig
med artikel 8.3 i samma direktiv.

Den första anmärkningen och den sjunde anmärkningen: Huruvida definitionen av termen ”demonteringsinformation” som införts
i fransk rätt är oförenlig med artikel 2.13 i direktiv 2000/53 och huruvida det, som en följd härav, är oförenligt med artikel 8.3
i direktivet att inte precisera de tekniska hjälpmedel genom vilka demonteringsinformation översänds
Kommissionen anser att artikel 15 i dekret nr 2003‑727 har en mer begränsad räckvidd än artikel 2.13 i direktiv 2000/53, eftersom
det i artikel 2.13 föreskrivs att auktoriserade behandlingsanläggningar ska ges all information och inte enbart en begränsad
lista med uppgifter, såsom det anges i artikel 15 i dekretet. Enligt kommissionen har Republiken Frankrike på ett felaktigt
och ofullständigt sätt införlivat artikel 2.13, vilket – i kraft av själva sakförhållandet (
ipso facto
) – medför att den på ett felaktigt och ofullständigt sätt har införlivat artikel 8.3 i direktiv 2000/53, i vilken det föreskrivs
hur informationen ska översändas.
Republiken Frankrike har i sitt svaromål medgett att en allmängiltig definition av termen ”demonteringsinformation” är nödvändig
för att säkerställa ett korrekt och fullständigt införlivande av artikel 2.13 i direktiv 2000/53. Republiken Frankrike har
även medgett att det är nödvändigt att precisera hur producenterna tekniskt sett ska översända demonteringsinformationen.
För att åstadkomma de preciseringar som krävs har den därför åtagit sig att ändra de relevanta bestämmelserna i nationell
rätt.
Domstolen konstaterar härvid att det tydligt framgår av ordalydelsen i artikel 2.13 i direktiv 2000/53 att med ”demonteringsinformation”
avses ”all information som krävs för en … hantering av ett uttjänt fordon”. Det framgår vidare av ordalydelsen att artikel 8.3
ska läsas mot bakgrund av nämnda artikel 2.13 vad gäller sättet att översända information.
Av detta följer att kommissionens talan såvitt avser den första anmärkningen och den sjunde anmärkningen ska bifallas.

Den andra anmärkningen: Huruvida det datum som anges för förbudet mot farliga ämnen är oförenligt med artikel 4.2 a i direktiv 2000/53
Av kommissionens andra anmärkning framgår att artikel 4.2 a i direktivet har införlivats med fransk rätt genom artikel 3 i
dekret nr 2003‑727 och genom tillämpningsförordning av den 24 december 2004 innehållande bestämmelser som avser konstruktion
av fordon, komponenter och utrustning för bortskaffandet av uttjänta fordon. Enligt kommissionen har Republiken Frankrike
dock inte säkerställt ett korrekt införlivande av artikel 4.2 a, genom att, i strid med denna bestämmelse, ha tillämpat skyldigheten
att se till att material och komponenter från fordon inte innehåller bly, kvicksilver, kadmium eller sexvärt krom endast på
fordon som släppts ut på marknaden från den 31 december 2004 och inte på fordon som släppts ut på marknaden efter den 1 juli 2003,
utom i de fall som anges i bilaga II till direktiv 2000/53.
Domstolen påpekar härvid, såsom Republiken Frankrike för övrigt har medgett, att den skyldighet som avses i artikel 4.2 a
i direktiv 2000/53 har tillämpats för sent i förhållande till det datum som fastställs i artikeln, eftersom bestämmelserna
i tillämpningsförordningen av den 24 december 2004 endast tillämpas från och med den 31 december 2004. Av detta följer att
artikel 4.2 a inte har införlivats korrekt med fransk rätt.
Kommissionens talan såvitt avser den andra anmärkningen ska således bifallas.

Den tredje anmärkningen: Huruvida det franska systemet avseende avregistrering mot uppvisande av skrotningsintyg är oförenligt
med artikel 5.3 i direktiv 2000/53
Parternas argument
Kommissionen har påpekat att förfarandet för hur ett uttjänt fordon ska avregistreras beskrivs i artikel 5.3 i direktiv 2000/53
på ett klart och tydligt sätt. För att sålunda säkerställa samstämmighet mellan de nationella tillvägagångssätten för att
se till att den inre marknaden fungerar väl samt undvika snedvridning av konkurrensen inom Europeiska unionen, fastställs
i denna bestämmelse vilka som har rätt att utfärda ett skrotningsintyg, vilka som är mottagare av skrotningsintyget och när
det ska utfärdas.
Enligt kommissionen var det franska systemet inte förenligt med de tydliga och detaljerade anvisningarna i artikel 5.3 i direktiv 2000/53.
Systemet upphörde för övrigt efter ikraftträdandet, den 15 september 2009, av ett nytt avregistreringssystem för alla fordon
som avregistrerats räknat från denna tidpunkt. I artikel 13 i dekret nr 2003‑727 och i den ovan i punkt 9 i denna dom nämnda
tillämpningsförordningen av den 6 april 2005 föreskrivs endast att den som bedriver verksamhet inom skrotning har rätt att
utfärda ett ”skrotningsintyg” och att intyget sänds till prefekten i det departement där fordonet är registrerat efter det
att fordonet fysiskt har skrotats, medan innehavaren av det uttjänta fordonet däremot erhåller ett ”mottagningsbevis för omhändertagandet
för skrotning”. Genom att förfara på detta sätt har det i fransk rätt således skapats en förväxling och en klar administrativ
komplikation som strider mot målsättningen med och den ändamålsenliga verkan av direktiv 2000/53.
Republiken Frankrike delar inte kommissionens synsätt. Den har bekräftat att ett tvåstegsförfarande har inrättats, vilket
gör det möjligt att identifiera uttjänta fordon så att ett mer omfattande skydd säkerställs.
Att utfärda ett ”mottagningsbevis för omhändertagandet för skrotning” som överlämnas till innehavaren när det uttjänta fordonet
överlämnas till en behandlingsanläggning utgör nämligen ett nödvändigt villkor för efterföljande avregistrering. Vidare bekräftas
att fordonet har skrotats och att slutlig avregistrering kan verkställas genom en handling med rubriken ”skrotningsintyg”
som var och en som bedriver verksamhet inom skrotning utfärdar.
Republiken Frankrike anser följaktligen att ”mottagningsbevis för omhändertagandet för skrotning” fyller den funktion av ett
”skrotningsintyg” som föreskrivs i artikel 5.3 i direktiv 2000/53, eftersom utfärdandet av detsamma per automatik säkerställer
den efterföljande skrotningen av det uttjänta fordonet. Genom en handling med rubriken ”skrotningsintyg”, i den mening som
avses i fransk rätt, säkerställs däremot den faktiska skrotningen av ett uttjänt fordon innan det avregistreras.
Domstolens bedömning
Direktiv 2000/53 syftar, enligt skäl 1 i detsamma, för det första till att begränsa uttjänta fordons miljöpåverkan till ett
minimum. I direktivet föreskrivs inte någon fullständig harmonisering och direktivet utgör således inte hinder för medlemsstaterna
att vidta strängare skyddsåtgärder (se bland annat dom av den 14 april 2005 i mål C‑6/03, Deponiezweckverband Eiterköpfe,
REG 2005, s. I‑2753, punkt 27). Sådana åtgärder ska emellertid vara förenliga med bestämmelserna i EG‑fördraget och kan inte
innebära att förverkligandet av det syfte som avses i andra hand i direktivet undergrävs, nämligen att säkerställa att den
inre marknaden fungerar väl samt att undvika snedvridning av konkurrensen inom unionen.
I likhet med vad kommissionen har påpekat, finner domstolen att förfarandet för hur ett uttjänt fordon ska avregistreras beskrivs
i artikel 5.3 i direktiv 2000/53 på ett klart och tydligt sätt, för att säkerställa samstämmighet mellan de nationella tillvägagångssätten,
såsom anges i skäl 2 i direktivet. I detta förfarande har den avgörande handlingen ”skrotningsintyg” tilldelats en klart avgränsad
funktion.
Nämnda handlings funktion kan inte ändras. Även om uttjänta fordon kan identifieras på ett bättre sätt genom det franska systemet
kan det emellertid konstateras att skrotningsintyget tilldelas en annan funktion i det franska systemet än den som fastställs
i artikel 5.3 i direktiv 2000/53. Att intygets funktion förändras på ett sådant sätt äventyrar samstämmigheten mellan de nationella
tillvägagångssätten, såsom angetts ovan i föregående punkt, och, därigenom, en väl fungerande inre marknad.
Att utfärda en handling som kallas ”mottagningsbevis för omhändertagandet för skrotning”, som enligt Republiken Frankrike
uppfyller den funktion av ett ”skrotningsintyg” som föreskrivs i artikel 5.3 i direktiv 2000/53, kan på samma sätt skapa en
förväxling som kan äventyra syftet med bestämmelsen.
Av det ovan anförda följer att kommissionens talan såvitt avser den tredje anmärkningen ska bifallas.

Den fjärde anmärkningen: Huruvida systemet för omhändertagande av uttjänta fordon är oförenligt med artikel 5.4 i direktiv 2000/53
Parternas argument
Kommissionen har gjort gällande att det i artikel 5.4 i direktiv 2000/53, jämförd med artikel 5.2, föreskrivs att auktoriserade
behandlingsanläggningar ska omhänderta uttjänta fordon för skrotning utan kostnad.
Principen om att uttjänta fordon ska omhändertas utan kostnad ska enligt kommissionen tolkas så, att varje behandlingsanläggning
är skyldig att utan några kostnader omhänderta de fordon som den sista innehavaren och/eller ägaren har lämnat in. Varje behandlingsanläggning
ersätts sedan för sådana kostnader som omhändertagandet av fordonen föranleder, eftersom det är producenterna som ska bära
dem.
Det franska systemet är inte förenligt med direktiv 2000/53 och strider mot direktivets ändamålsenliga verkan, eftersom den
som bedriver verksamhet inom skrotning kan vägra att omhänderta uttjänta fordon för skrotning och eftersom det inte föreskrivs
någon ersättning för dem för de kostnader som behandlingen innebär.
Republiken Frankrike delar inte kommissionens tolkning av direktiv 2000/53. Enligt denna medlemsstat ville inte unionslagstiftaren
ålägga alla behandlingsanläggningar att ta tillbaka uttjänta fordon genom att ersätta dem för detta.
Ett av syftena med direktiv 2000/53 är förvisso att varje uttjänt fordon ska överlämnas till en behandlingsanläggning. För
att förverkliga detta syfte är emellertid kostnadsfriheten endast ett incitament och utgör enbart ett medel, bland andra,
för att uppnå direktivets syfte.
Syftet att möjliggöra insamling av varje uttjänt fordon genom ett lämpligt system med behandlingsanläggningar grundar sig
i fransk rätt inte enbart på stimulerande åtgärder, utan även på repressiva åtgärder i syfte att fördöma att uttjänta fordon
överges.
Mot denna bakgrund förefaller det som om det i fransk rätt har företagits tillräckliga åtgärder, i linje med direktiv 2000/53,
för att uppnå syftet med direktivet. Detta utan att det är nödvändigt att ålägga varje behandlingsanläggning, och därmed den
som bedriver verksamhet inom skrotning, att ta tillbaka uttjänta fordon.
Den ersättningsmekanism som införs genom tillämpningsförordning av den 13 maj 2005 om villkor för ersättning till dem som
bedriver verksamhet inom certifierad fragmentering är således endast en motprestation för deras skyldighet att omhänderta
uttjänta fordon. Kommissionen anser således felaktigt att eftersom den som bedriver verksamhet inom skrotning inte ersätts
så är den franska bestämmelsen att producenterna står för behandlingskostnaderna inte förenlig med syftena med direktiv 2000/53.
Domstolens bedömning
Domstolen påpekar inledningsvis att det klart framgår av ordalydelsen i artikel 5.4 i direktiv 2000/53 att det inte ska medföra
några kostnader att överlämna uttjänta fordon till en auktoriserad behandlingsanläggning eftersom producenterna ska bära de
därmed hänförliga kostnaderna.
Av detta följer att när den som bedriver verksamhet inom skrotning frivilligt accepterar att omhänderta ett uttjänt fordon
för skrotning, ska det i det nationella systemet föreskrivas ett ersättningssystem för behandlingskostnader, i förevarande
fall ett likadant system som det som föreskrivs för behandlingsanläggningar, vilka är skyldiga att omhänderta uttjänta fordon
enligt det nationella systemet.
Republiken Frankrike har följaktligen underlåtit att uppfylla sina skyldigheter enligt artikel 5.4 i direktiv 2000/53, genom
att undanta den som bedriver verksamhet inom skrotning och som har accepterat att omhänderta ett fordon för skrotning från
det ersättningssystem som föreskrivs i artikel 6 i dekret nr 2003‑727.
Vad avser frågan huruvida direktiv 2000/53 ska tolkas så, att den som bedriver verksamhet inom skrotning, i egenskap av behandlingsanläggning,
– i kraft av själva sakförhållandet (
ipso facto
) – ska omhänderta uttjänta fordon som den sista innehavaren och/eller ägaren har lämnat in, ska det erinras om att enligt
ordalydelsen i artikel 5.2 i direktivet ska medlemsstaterna genom erforderliga åtgärder se till att alla uttjänta fordon överlämnas
till auktoriserade behandlingsanläggningar.
Det framgår inte av ordalydelsen i artikel 5.2 eller i artikel 5.4 i direktiv 2000/53 att överlämnande till anläggningarna
ska tolkas så, att alla anläggningar måste acceptera att omhänderta uttjänta fordon.
I skäl 7 i direktiv 2000/53, genom vilket artikel 5.4 införs, anges det dessutom att ”[m]edlemsstaterna bör se till att den
sista innehavaren och/eller ägaren kostnadsfritt kan lämna in det uttjänta fordonet till en auktoriserad behandlingsanläggning
…”.
I skäl 7 avses överlämnande till ”en” och inte till ”alla” behandlingsanläggningar. Skälets ordalydelse är i överensstämmelse
med ordalydelsen i den engelska versionen (”’an’ authorised treatment” facility och inte ”any”) och ordalydelsen i den tyska
versionen (”bei ”einer” zugelassenen Verwertungsanlage” och inte ”jeder”), vilket snarare styrker Republiken Frankrikes tolkning.
Den sistnämnda tolkningen framgår även av en teleologisk tolkning av den omtvistade bestämmelsen. Om ett av syftena enligt
artikel 5.2 i direktiv 2000/53 vore att alla uttjänta fordon ska överlämnas till behandlingsanläggningar och om de åtgärder
som ska vidtas i detta syfte, förutom att det omhändertagande som föreskrivs i artikel 5.4 i direktivet är kostnadsfritt,
omfattas av medlemsstaternas behörighet, skulle direktivet inte utgöra hinder för att bevilja vissa behandlingsanläggningar
valfrihet att omhänderta uttjänta fordon, under förutsättning att det finns ett tillräckligt antal behandlingsanläggningar
som är skyldiga att omhänderta uttjänta fordon som överlämnats, för att det i praktiken ska gå att överlämna uttjänta fordon
till en behandlingsanläggning.
Genom att föreskriva att den som bedriver verksamhet inom fragmentering samt på uppsamlingsplatser är skyldig att omhänderta
uttjänta fordon och att det medför stränga straff att överge uttjänta fordon, vilket anges i punkt 65 i Republiken Frankrikes
svarsinlaga, har det i fransk rätt inrättats ett system för att omhänderta uttjänta fordon som inte kan anses vara oförenligt
med artikel 5.4 i direktiv 2000/53.
Kommissionens talan ska bifallas såvitt avser den fjärde anmärkningen, eftersom var och en som bedriver verksamhet inom skrotning
och som har accepterat att omhänderta ett uttjänt fordon för skrotning undantas från det ersättningssystem som föreskrivs
i artikel 6 i dekret 2003‑727. Kommissionens talan kan inte bifallas såvitt avser den fjärde anmärkningen i övrigt.

Den femte anmärkningen: Huruvida det är oförenligt med artikel 6.3 i direktiv 2000/53 att inte medta begreppet ”demontering”
i de bestämmelser genom vilka direktivet har införlivats med fransk rätt
Parternas argument
Till stöd för denna anmärkning har kommissionen gjort gällande att dekret nr 2003‑727 inte innehåller begreppet ”demontering”,
såsom det anges i artikel 6.3 i direktiv 2000/53, för att beteckna behandlingens första steg. Kommissionen har medgett att
denna term följer av det engelska ordet ”stripping”, som utan tvekan har översatts klumpigt, och anger en minimidemontering
som ska föregå all annan behandling, bland annat sanering, även om termen i franskt språkbruk svårligen kan tillämpas på ett
fordon.
Republiken Frankrike anser att all form av definition av begreppet ”demontering” saknas. Republiken Frankrike har vidare påpekat
att de behandlingar som räknas upp i artikel 6.3 i direktiv 2000/53 endast är minimiskyldigheter som de inrättningar eller
företag som behandlar uttjänta fordon ska uppfylla. Enligt denna medlemsstat avses inte med artikeln att på ett uttömmande
sätt beskriva behandlingsförfarandet eller att ålägga medlemsstaterna en precis kartläggning av behandlingarna.
Republiken Frankrike anser sammanfattningsvis att termen ”sanering” tillämpas på alla behandlingar som avses i artikel 6.3
i direktiv 2000/53 och på ett korrekt sätt har införlivats med fransk rätt, genom att det stadgas att sanering ska föregå
all annan behandling.
Domstolens bedömning
Domstolen påpekar att även om begreppet ”demontering” inte har definierats, står det klart att med demontering, liksom med
sanering, avses att komponenter från fordon som innehåller farliga ämnen ska plockas isär före varje annan behandling för
att minska all negativ miljöpåverkan.
Det kriterium som särskiljer komponenter från fordon som innehåller farliga ämnen – vilka, enligt kommissionen, ska utgöra
föremål för ”demontering” – från komponenter som utgör föremål för ”sanering” är att komponenterna ska kunna plockas isär
på ett enkelt sätt utan att det är miljöfarligt. Batterier som kan plockas isär på ett enkelt sätt omfattas således av ”demontering”,
och de som inte kan plockas isär på ett enkelt sätt omfattas av ”sanering”.
Mot bakgrund av dessa slutsatser ska artikel 6.3 i direktiv 2000/53 tolkas så, att ”demontering” ska anses som ett förfarande
genom vilket ”behandling för sanering” påbörjas samtidigt som det ingår som en del däri. Republiken Frankrike har följaktligen
inte åsidosatt sina skyldigheter enligt artikel 6.3 i direktivet genom att stadga att sanering ska föregå all annan behandling,
utan att härvid, med användning av termen ”demontering”, precisera att sanering inleds med nedmontering av komponenter som
kan plockas isär på ett enkelt sätt, vilket förefaller nödvändigt.
Mot denna bakgrund kan kommissionens talan således inte bifallas såvitt avser den femte anmärkningen.

Den sjätte anmärkningen: Huruvida tolkningen av uttrycket ”miljömässigt möjligt” är oförenlig med artikel 7.1 i direktiv 2000/53
Parternas argument
Kommissionen har påpekat att det förskrivs i artikel 7 i dekret nr 2003‑727, som antagits för att införliva artikel 7.1 i
direktiv 2000/53, att komponenter och material till uttjänta fordon ska återanvändas och återvinnas, särskilt med avseende
på material, hellre än att skrotas, ”i alla de fall de tekniska och ekonomiska förutsättningarna gör detta möjligt”. I artikel 7
i direktivet ges däremot företräde till materialåtervinning ”när detta är miljömässigt möjligt”.
Kommissionen anser att den hänvisning som görs till de ”tekniska och ekonomiska” förutsättningarna har ett annat syfte än
vad unionslagstiftaren ville. Vid tidpunkten för valet mellan materialåtervinning och ett annat förfarande har tyngdpunkten
lagts på den ekonomiska lönsamheten och vad som till minsta kostnad är tekniskt genomförbart, och inte på skyddet för miljön.
Republiken Frankrike anser att begreppet ”miljömässigt möjlig…” materialåtervinning inte är normerande, eftersom en rättsregels
normerande verkan beror på om skyldigheten som följer av denna är klar och precis.
Enligt denna medlemsstat kan inte var och en som bedriver verksamhet inom skrotning eller fragmentering förutse vilka konsekvenser
som deras handlingar kommer att få i förhållande till vad som är ”miljömässigt möjligt” och därmed avgöra under vilka förhållanden
de ska ge företräde åt materialåtervinning. Det borde således ha införts ett subjektivt synsätt för att ge företräde för materialåtervinning
i fransk rätt, eftersom detta endast kan avgöras från fall till fall.
Domstolens bedömning
Domstolen erinrar om att uttrycket ”när detta är miljömässigt möjligt”, som anges i artikel 7.1 i direktiv 2000/53, på ett
korrekt sätt har införlivats med fransk rätt, om uttrycket ”i alla de fall de tekniska och ekonomiska förutsättningarna gör
detta möjligt” i artikel 7 andra stycket i dekret nr 2003‑727 kan anses motsvara det förstnämnda uttrycket.
Det ska härvid uppmärksammas att de två uttrycken påkallar en bedömning från fall till fall som i sig innebär en viss subjektivitet.
Såsom Republiken Frankrike har påpekat skiljer sig dessutom inte de två uttrycken från varandra vad beträffar den normativa
effekten, eftersom denna följer av att skyldigheten i rättsregeln är klar och precis.
När det gäller innehållet i den skyldighet till materialåtervinning som föreskrivs i artikel 7 i direktiv 2000/53 och i artikel 7
i dekret nr 2003‑727 ska det erinras om att de villkor som uppställs i dekretet, när allt kommer omkring, sammanfattas av
de ekonomiska förutsättningarna, eftersom materialåtervinning kan ske endast om det är tekniskt genomförbart.
Av detta följer att innehållet i de två uttrycken, som anges i punkt 69 i förevarande dom, kan anses motsvara varandra endast
om begreppet ”miljömässig hållbarhet” motsvarar begreppet ”ekonomisk genomförbarhet”.
Det är uppenbart att de två uttrycken inte motsvarar varandra, även om det kan medges att de har vissa aspekter gemensamt.
Kommissionens talan såvitt avser den sjätte anmärkningen ska således bifallas.
Mot denna bakgrund fastställer domstolen att Republiken Frankrike har underlåtit att uppfylla sina skyldigheter enligt direktiv 2000/53,
genom att inte anta alla de lagar och andra författningar som är nödvändiga för att på ett korrekt och fullständigt sätt införliva
artikel 2.13, artikel 4.2 a, artikel 5.3 och, såvitt avser artikel 5.4, genom att undanta var och en som bedriver verksamhet
inom skrotning och som har accepterat att omhänderta ett uttjänt fordon för skrotning från ersättningssystemet, samt artiklarna 7.1
och 8.3 i direktivet.

Rättegångskostnader
Enligt artikel 69.3 i rättegångsreglerna kan domstolen besluta att kostnaderna ska delas eller att vardera parten ska bära
sin kostnad, om parterna ömsom tappar målet på en eller flera punkter.
I detta fall har såväl kommissionen som Republiken Frankrike tappat målet på vissa punkter. Vardera parten ska således bära
sin kostnad.
Mot denna bakgrund beslutar domstolen (första avdelningen) följande:
1)
Republiken Frankrike har underlåtit att uppfylla sina skyldigheter enligt Europaparlamentets och rådets direktiv 2000/53/EG
av den 18 september 2000 om uttjänta fordon, genom att inte anta alla de lagar och andra författningar som är nödvändiga för
att på ett korrekt och fullständigt sätt införliva artiklarna 2.13, 4.2 a, 5.3 och 5.4 – såvitt avser sistnämnda bestämmelse
genom att undanta var och en som bedriver verksamhet inom skrotning och som har accepterat att omhänderta ett uttjänt fordon
för skrotning från ersättningssystemet –, samt artiklarna 7.1 och 8.3 i direktivet.
2)
Talan ogillas i övrigt.
3)
Europeiska kommissionen och Republiken Frankrike ska bära sina respektive rättegångskostnader.
Underskrifter
*
Rättegångsspråk: franska.