CELEX: 62005CJ0167
Valsts pienākumu neizpilde
EKL 90. panta otrā daļa
Iekšējie nodokļi, kas skar preces no citām dalībvalstīm
Nodokļi, kas var netieši aizsargāt citus ražojumus
Aizliegums diskriminēt importētas preces salīdzinājumā ar konkurējošām vietējām precēm
Akcīzes nodoklis
Dažāds nodoklis alum un vīnam
Pierādīšanas pienākums

Prasības pieteikumā Eiropas Kopienu Komisija lūdz Tiesu atzīt, ka, piemērojot iekšējos nodokļus, kuri netieši aizsargā alu, kas galvenokārt tiek ražots Zviedrijā, pret konkurenci, ko rada vīns, kas galvenokārt tiek importēts no citām dalībvalstīm, Zviedrijas Karaliste nav izpildījusi pienākumus, ko tai uzliek EKL 90. panta otrā daļa.
Atbilstošās tiesību normas
Likums Nr. 1994:1564 par alkohola akcīzes nodokli
Zviedrijas tiesību normas alkoholiskiem dzērieniem piemērojamu akcīzes nodokļu jomā, par ko ir šī prasība, ir ietvertas 1994. gada 15. decembra Likumā Nr. 1994:1564 par alkohola akcīzes nodokli (
lagen 1994:1564 om alkoholskatt
,
SFS
1994, Nr. 1564), kura grozījumi izdarīti ar Likumu Nr. 2001:822 (turpmāk tekstā — “likums par alkohola akcīzes nodokli”).
Likuma par alkohola akcīzes nodokli 2. pants ir formulēts šādi:
“Ar akcīzes nodokli apliek alu, kas ietilpst kategorijā 2203, ja tā spirta koncentrācija pārsniedz 0,5 tilpumprocentus (turpmāk tekstā — tilp. %).
Ar akcīzes nodokli apliek arī preces, kas ietver alus un bezalkoholisku dzērienu maisījumu un ietilpst kategorijā 2206, ja spirta koncentrācija pārsniedz 0,5 tilp. %.
Akcīzes nodoklis vienam litram ir vienāds ar [SEK] 1,47 par katru spirta tilpumprocentu.
No nodokļa tiek atbrīvots alus, kura maksimālā spirta koncentrācija ir 2,8 tilp. %.”
Šī likuma 3. pants ir formulēts šādi:
“Ar akcīzes nodokli apliek vīnu, kas ietilpst kategorijās 2204 un 2205, ja tajā esošais spirts ir radies vienīgi rūgšanas procesā un
1)
ja spirta koncentrācija pārsniedz 1,2 tilp. %, bet ir mazāka vai vienāda ar 15 tilp. % vai
2)
ja spirta koncentrācija pārsniedz 15 tilp. %, bet ir mazāka vai vienāda ar 18 tilp. % un vīnam nav pievienotas citas vielas.
Akcīzes nodoklis vienam litram:

dzēriena, kura spirta koncentrācija pārsniedz 2,25 tilp. %, bet ir mazāka vai vienāda ar 4,5 tilp. %, ir [SEK] 7,58;

dzēriena, kura spirta koncentrācija pārsniedz 4,5 tilp. %, bet ir mazāka vai vienāda ar 7 tilp. %, ir [SEK] 11,20;

dzēriena, kura spirta koncentrācija pārsniedz 7 tilp. %, bet ir mazāka vai vienāda ar 8,5 tilp. %, ir [SEK] 15,41;

dzēriena, kura spirta koncentrācija pārsniedz 8,5 tilp. %, bet ir mazāka vai vienāda ar 15 tilp. %, ir [SEK] 22,08;

dzēriena, kura spirta koncentrācija pārsniedz 15 tilp. %, bet ir mazāka vai vienāda ar 18 tilp. %, ir [SEK] 45,17.
No nodokļa ir atbrīvoti vīni, kuru maksimālā spirta koncentrācija ir 2,25 tilp. %.”
Pirmstiesas procedūra
Saņēmusi sūdzības par Zviedrijas akcīzes nodokļa režīmu vīnam, kas, kā tika apgalvots, bija diskriminējošs salīdzinājumā ar alum piemērojamo režīmu, Komisija pārbaudīja attiecīgos tiesību aktus un secināja, ka Zviedrijas Karaliste, pārkāpjot EKL 90. panta otro daļu, piemēroja tādus iekšējos nodokļus, kas netieši aizsargāja no konkurences alu, ko galvenokārt ražo Zviedrijā, kaitējot vīnam, kas galvenokārt tika importēts no citām dalībvalstīm.
Pēc tam, kad Komisija 2000. gada 28. februārī un 2002. gada 1. jūlijā paziņotajās vēstulēs bija brīdinājusi šo dalībvalsti un lūgusi tai sniegt apsvērumus šajā sakarā, tā pēc šiem paziņojumiem attiecīgi 2001. gada 19. jūnijā un 2004. gada 7. jūlijā izdeva argumentētu atzinumu un papildu argumentētu atzinumu.
Tā kā Komisija neuzskatīja par apmierinošiem tiesību aktu grozījumus, kas izdarīti pēc 2001. gada 19. jūnija ar Likumiem Nr. 2001:517 un Nr. 2001:822, bet Zviedrijas Karaliste uzskatīja, ka tai nebija jāpiekrīt Komisijas papildu argumentētajā atzinumā izvirzītajam apgalvojumam, Komisija nolēma celt šo prasību.
Ar Tiesas priekšsēdētāja 2005. gada 16. septembra rīkojumu Latvijas Republikai tika atļauts iestāties lietā Zviedrijas Karalistes prasījumu atbalstam.
Par prasību
Ievada apsvērumi
Komisijai un Zviedrijas Karalistei nav domstarpību par to, ka Zviedrijā:
—
alus galvenokārt ir vietēja prece, bet vīns galvenokārt tiek importēts;
—
visvairāk patērētie vīni, kas parasti ir vislētākie, ir pietiekami līdzīgi alum, lai patērētājam tie varētu būt prece, kas to aizstāj, tā ka tos var uzskatīt par alus konkurentiem EKL 90. panta otrā daļas izpratnē;
—
alus un vīna aplikšana ar nodokļiem tradicionāli ir saistīta ar alkohola saturu šajos dzērienos, proti, proporcionāla to spirta tilpumkoncentrācijai;
—
alus un vīna tilpumkoncentrācija ar nodokli tiek aplikta dažādi;
—
nodokļi var ietekmēt patērētāja rīcību.
Tomēr Zviedrijas Karaliste niansē iepriekš minētajā otrajā un piektajā ievilkumā ietvertos apgalvojumus. Šī dalībvalsts uzskata, ka alus un vīns konkurē tikai daļēji un ka nodokļi ir tikai viens no faktoriem, kas var ietekmēt patērētāja rīcību.
Komisija un Zviedrijas Karaliste arī piekrīt, ka, kad šī dalībvalsts iestājās Eiropas Savienībā 1995. gada 1. janvārī, stiprinātā alus — kas ir definēts 1994. gada 16. decembra Likumā Nr. 1994:1738 par alkoholiskiem dzērieniem (
alkohollagen (1994:1738)
,
SFS
1994, Nr. 1738) — kā alus, kura spirta koncentrācija pārsniedz 3,5 tilp. %, un vīna, kura spirta koncentrācija ir 11 tilp. %, spirta tilpumprocenti ar nodokļiem tika aplikti gandrīz identiski.
Kopš 1997. gada 1. janvāra akcīzes nodoklis alum ir samazinājies par aptuveni 40 %.
Šajā sakarā Zviedrijas Karaliste precizē, ka 1996. gadā tās valdība konstatēja, ka alus tirdzniecība pāri Dānijas robežai, ievērojot šīs preces nodokļu atšķirības abās attiecīgajās valstīs, bija kļuvusi tik liela, ka bija jāsamazina alus nodoklis.
Zviedrijas Karaliste turklāt precizē, ka netika konstatēts, ka vīnam būtu izveidojusies tāda pati pārrobežas tirdzniecība kā alum, lai gan Zviedrijā nodokļi arī šai precei bija daudz lielāki nekā Dānijā. Tāpēc saskaņā ar šīs dalībvalsts teikto nav vajadzības pieskaņot vīna akcīzes nodokli un nebija nekāda iemesla vienlaikus alus akcīzes nodokļa samazināšanai pārskatīt vīnam piemērojamo nodokli, kad par to tika lemts. Minētā dalībvalsts tomēr piebilst, ka Komisijas spiediena rezultātā vīna akcīzes nodoklis kopš 2001. gada 1. decembra tika samazināts par 18,8 %, piemērojot Likumu Nr. 2001:822, un ka šī samazinājuma dēļ tika atjaunota iepriekšējā attiecība starp stiprinātā alus un vīna nodokļiem. Tādējādi no šī brīža abi nodokļi ir vienādi.
Zviedrijā vīna, stiprinātā alus un stipro alkoholisko dzērienu mazumtirdzniecība ir monopols, kurš ir uzticēts sabiedrībai
Systembolaget

AB
(turpmāk tekstā — “
Systembolaget
”), kuras akcijas visas pieder Zviedrijas valstij. No Zviedrijas Karalistes sniegtajiem skaidrojumiem, kurus Komisija nav atspēkojusi, izriet, ka šī sistēma ir šīs dalībvalsts politikas galvenais līdzeklis cīņā ar alkoholismu, paredzot regulēt alkoholisko dzērienu mazumtirdzniecību, lai garantētu patērētāju vecuma kontroli un spēkā esošo tirdzniecības aizliegumu ievērošanu, vienlaikus nodrošinot attiecīgo preču pieejamību.
Lietas dalībnieku argumenti
Komisija apgalvo, ka Zviedrijas alum, precei, kas dominē alkohola tirdzniecībā Zviedrijas tirgū, akcīzes nodoklis ir mazāks nekā konkurējošas kategorijas vīnam. Tā uzskata, ka nodokļu atšķirība ietekmē patērētāja izvēli, jo attiecīgā nodokļu režīma struktūra un iezīmes pastiprina Zviedrijas patērētāja vēsturiski ierasto priekšroku alum. Šāda situācija esot neizdevīga vīnam, kas galvenokārt tiek importēts no citām dalībvalstīm, un tādējādi rada saskaņā ar EKL 90. panta otro daļu aizliegtu no konkurences aizsargājošu ietekmi alum, kas galvenokārt tiek ražots Zviedrijā.
Pārbaudot attiecīgās Zviedrijas nodokļu tiesību normas, Komisija apgalvo, ka, lai gan kopš 2001. gada 1. decembra, piemērojot Likumu Nr. 2001:822, vīna akcīzes nodoklis ir samazināts, šīs preces akcīzes nodoklis ne tikai ir lielāks nekā alum, bet turklāt pieaug atkarībā no tā spirta tilpumkoncentrācijas atbilstoši likuma par alkohola akcīzes nodokli 3. panta otrajā daļā paredzētajai akcīzes nodokļa skalai. Tādējādi Komisija norāda, ka vīnam ar spirta koncentrāciju 12,5 tilp. %, ko tā uzskata par parastu parādību, atbilstošais akcīzes nodoklis ir SEK 1,77 par spirta tilpumprocentu, kas par aptuveni 20 % atšķiras no alus akcīzes nodokļa (SEK 1,47 par spirta tilpumprocentu).
Tā uzsver, ka gala cena ietver arī pievienotās vērtības nodokli (turpmāk tekstā — “PVN”) 25 % apmērā, kas tiek aprēķināts no cenas, kurā ietilpst akcīzes nodoklis, un tāpēc, tā kā vīnam ir lielāks akcīzes nodoklis nekā alum un atšķirību palielina PVN, tas pastiprina attiecīgā nodokļa režīma aizsargājošo efektu.
No tā izrietot, ka vīnam tiek noteikti lielāki nodokļi nekā alum un ka nodokļa proporcija ir daudz lielāka visvairāk pārdoto vīnu (kuru spirta tilpumkoncentrācija ir no 8,5 līdz 15 tilp. % un kuru gala pārdošanas cena ir no SEK 49 līdz 70, turpmāk tekstā — “vidējā kategorija”) cenai, nevis alus cenai.
Runājot par konkurences attiecībām starp alu un vīnu, Komisija uzskata, ka Zviedrijā pastāv konkurence starp stiprināto alu, preci, kas dominē tirdzniecībā Zviedrijas tirgū, un vidējās kategorijas vīniem. Tā norāda, ka vīns tāpat kā stiprinātais alus tiek pārdots
Systembolaget
pārdošanas punktos, bet alus, kura spirta koncentrācija ir mazāka par 3,5 tilp. %, ir pieejams pārtikas veikalos. Stiprinātais alus un vīns tādējādi konkurējot vienos pārdošanas punktos. Komisija uzskata, ka tas, ka patērētājam ir jāvēršas
Systembolaget
, lai nopirktu stiprināto alu un vīnu, ir faktors, kas var pastiprināt savstarpēju aizstājamību un tāpēc — konkurences attiecības starp šīm abām precēm. Tā turklāt precizē, ka vīns un alus ir pieejami tikai īpaši licencētos restorānos un sabiedriskās ēdināšanas uzņēmumos, kur arī abi dzērieni tāpēc var konkurēt.
Komisija salīdzina attiecīgā nodokļa režīma ietekmi, ievērojot attiecīgi vīna un alus cenas, alkohola līmeni un tilpumu, un apgalvo, ka, lai kāda būtu izmantotā salīdzinājuma metode, nodokļu nasta vīnam ir daudz lielāka nekā alum. Šajā aspektā tā atzīmē, ka vīniem, kuru gala cena ir robežās no SEK 41 līdz 70 un kuri veido lielāko daļu no šīs preces mazumtirdzniecības (78,7 % 2003. gadā), nodokļu ietekme ir visjūtamākā.
Runājot par attiecīgā nodokļa režīma aizsargājošo raksturu, ievērojot EKL 90. panta otrā daļu, Komisija uzskata, ka ir svarīgi ne tikai konstatēt šī režīma aizsargājošo raksturu, bet arī pierādīt šī rakstura ietekmi uz patērētāju, kas šīs ietekmes dēļ var tieši vai netieši, faktiski vai potenciāli izvēlēties vietējo preci, kas, ja nebūtu šādas ietekmes, būtu vienlīdzīga ar importēto preci un tāpēc ar to konkurētu.
Tā uzskata, ka šajā prasībā apstrīdētajam nodokļu režīmam ir tāds pats mērķis, kāds minēts 1983. gada 12. jūlija sprieduma lietā
170/78 Komisija/Apvienotā Karaliste (
Recueil
, 2265. lpp.
) 27. punktā un par kuru Tiesa konstatēja, ka tas pakļāva no citām dalībvalstīm nākušu vīnu lielākam nodoklim, kas nodrošināja vietējās alus ražošanas aizsardzību no konkurences, jo alus bija vistuvākais atskaites kritērijs konkurences aspektā. Komisija, atsaucoties uz 1980. gada 27. februāra spriedumu lietā
170/78 Komisija/Apvienotā Karaliste (
Recueil
, 417. lpp.
, 14. punkts), uzskata, ka minētais režīms izkristalizē patēriņa ieradumus, pastiprinot priekšrocības alum, kas ir vietējā prece, un diskriminējot vīna — kas ir no citām dalībvalstīm nākoša prece — tirdzniecības potenciālu.
Komisija apgalvo, ka Zviedrijas Karaliste nodokļus šādi izmanto, lai ietekmētu patērētāju rīcību ne tikai preču izvēlē vispār, bet arī izvēlē starp konkurējošām precēm. Saskaņā ar tās teikto no
Systembolaget
publicētiem statistikas datiem izriet, ka pirms alus akcīzes nodokļa samazināšanas par 40 % un vienlaicīgas nelielas vīna nodokļa paaugstināšanas 1997. gada 1. janvārī pārdotais alus un vīna daudzums bija relatīvi līdzīgs un ka pēc šiem grozījumiem vīna pārdošana samazinājās par 3,7 %, bet alus pārdošana palielinājās par 8,9 %. Pēc vīna akcīzes nodokļa samazināšanas, kas raksturojama kā neliela, kopš 2001. gada 1. decembra vīna pārdošana palielinājās par 11 %, kas bija vislielākais pieaugums, kas konstatēts no 1995. gada līdz 2004. gadam. Tomēr šie paši statistikas dati arī norāda, ka vienlaicīgi ar vīna pārdošanas pieaugumu procentuāli ievērojami palielinājās arī alus pārdošana. Komisija piebilst, ka šie dati ir jāpārbauda, zinot, ka Zviedrijas Karaliste nodokļus izmanto kā līdzekli attiecīgo preču patēriņa palielināšanai.
Šajos apstākļos Komisija uzskata, ka abu šo dzērienu pārdotā daudzuma izmaiņu iemesls un izskaidrojums ir 1997. gadā ieviestie atšķirīgie nodokļi, kuru mērķis viennozīmīgi bija aizsargāt vietējo alus ražošanu. Šī aizsargājošā iedarbība joprojām turpinās. Komisija uzsver, ka, lai gan arī vīna akcīzes nodoklis tika samazināts, samazinājums nenotika tādā pašā apmērā kā alus akcīzes nodokļa gadījumā un vīna akcīzes nodoklis tomēr palika daudz lielāks nekā alum, tā ka apstrīdētais nodokļu režīms joprojām veicina alus noietu salīdzinājumā ar vīna noietu.
Nobeigumā Komisija uzskata, ka, lai gan Zviedrijas Karalistei nebūtu alum un vīnam jānosaka noteikta nodokļa likme, tai šo konkurējošo preču akcīzes nodokļi ir jānosaka tādējādi, lai vietējām precēm nebūtu labāki nosacījumi nevienā aspektā. Tā šajā sakarā tiesas sēdē precizēja, ka, pēc tās domām, būtu jāveic jauna vīna nodokļa samazināšana tādā pašā apmērā, kā tas tika veikts no 2001. gada 1. decembra.
Zviedrijas Karaliste nepiekrīt tam, ka tā nebūtu izpildījusi pienākumus, ko tai uzliek EKL 90. panta otrā daļa. Apstrīdēto nodokļu noteikumu, kas neesot identiski, mērķis un ietekme neesot netieši aizsargāt alus tirdzniecību no konkurences ar vīnu.
Zviedrijas Karaliste uzskata, ka apstrīdētā nodokļa režīma vērtējums, ievērojot EKL 90. panta otro daļu, ir jāpamato ar salīdzinājumu starp, pirmkārt, visvairāk pārdoto stiprināto alu un, otrkārt, visvairāk pārdotajiem un vislētākajiem vīniem, kuru spirta koncentrācija ir aptuveni 11 tilp. %.
Saskaņā ar šīs dalībvalsts apgalvoto galvenais jautājums ir, vai šo konkurējošo preču nodokļu nasta var ietekmēt būtisko tirgu, samazinot potenciālu importēto preču patēriņu vietējo preču labā.
Valsts nodokļu noteikumu ietekme esot jānovērtē divās stadijās. Vispirms esot jāsalīdzina cenas, ievērojot ietekmi, kāda tām ir uz patērētāja izvēli starp alu un vīnu, un pēc tam jāizpēta statikas dati par situāciju tirdzniecībā saistībā ar izvēli starp šīm precēm.
Runājot par konkurējošo alus un vīna pārdošanas cenu salīdzinājumu, Zviedrijas Karaliste uzskata, ka nav skaidrs, ko izmantot par pamatu aprēķinā, lai veiktu šādu salīdzinājumu, un ka nav viegli noskaidrot, kāds cenu salīdzinājums vispareizāk atspoguļo konkurences attiecības.
Tāpēc tiesvedībā sakarā ar valsts pienākumu neizpildi Komisijai ir jāpierāda, ka pienākumi nav izpildīti, kā tiek apgalvots, un minētā dalībvalsts neuzskata par vajadzīgu ņemt vērā visus iespējamos attiecīgo preču gala pārdošanas cenu salīdzinājumus. Tā uzskata par pietiekamu šajā lietā, tāpat kā lietā
356/85 Komisija/Beļģija, kurā pasludināts 1987. gada 9. jūlija spriedums (
Recueil
, 3299. lpp.
), pamatoties uz viena litra alus un viena litra vīna pārdošanas cenu salīdzinājuma rezultātiem. Šajā lietā šāds salīdzinājums liecinot arī par to, ka nav iespējams neievērot ievērojamo atšķirību starp alus un vīna cenām, lai kāds arī nebūtu šīm precēm piemērotais nodoklis.
Zviedrijas Karaliste uzskata, ka viena litra visvairāk pārdotā stiprinātā alus un viena litra visvairāk pārdotā un vislētākā vīna, kura spirta koncentrācija ir aptuveni 11 tilp. %, pārdošanas cenu salīdzinājums liecina, ka nodokļu atšķirība šīm abām precēm nav tāda, lai varētu uzskatīt, ka tā ietekmē patērētāja rīcību. Šis vīns, pat ja tā nodoklis būtu tāds pats kā stiprinātajam alum, ar ko tas tiek salīdzināts, esot divreiz dārgāks par alu. Tātad nopietna cenu salīdzināšana neļauj secināt, ka apstrīdētie Zviedrijas nodokļu noteikumi var ietekmēt patērētāja izvēli, veicinot alus tirdzniecību, kas ir vietējā prece, un kaitējot vīna tirdzniecībai, kas ir importēta prece.
Zviedrijas Karaliste, ko atbalsta Latvijas Republika, tādējādi uzskata, ka Komisija tās veiktajā cenu salīdzinājumā nav pierādījusi, ka alus un līdzīgas kvalitātes vīna cenu starpība būtu tik maza, ka abu preču nodokļu atšķirības varētu ietekmēt patērētāja rīcību.
Turpinājumā tā apgalvo, ka Komisijas minētie statistikas dati par alus un vīna patēriņa tendencēm nesniedz nekādas norādes par aizsargājošo ietekmi, ko Zviedrijas nodokļu noteikumi sniedzot alus tirdzniecībai. Šajā sakarā Zviedrijas Karaliste apgalvo, ka visu
Systembolaget
,
Skatteverket
(Zviedrijas tiešo un netiešo nodokļu administrācija) un
Svenska Bryggareföreningen
(Zviedrijas aldaru federācija) statistikas datu pārbaude situāciju atspoguļo daudz pareizāk. Tā precizē, ka kopš 1996. gada pārdotais stiprinātā alus daudzums nosacīti pastāvīgi ir pārsniedzis pārdotā vīna daudzumu par aptuveni 100000000 l gadā.
Šī dalībvalsts piekrīt Komisijai, ka pārdošanas statistikas dati liecina, ka nodokļi principā ietekmē patērētāju, jo tie ietekmē to preču cenas, kurām tie ir piemērojami, un uzskata, ka cenas ir svarīgs līdzeklis, lai sasniegtu tās politikas mērķus cīņā pret alkoholismu. Tomēr tas, ka patērētājs uz cenu samazinājumu reaģē, patērējot vairāk, nepierādot, ka tas tāpēc maina savu rīcību, izvēloties starp dažādu kategoriju alkoholiskiem dzērieniem. Gluži pretēji tas, ka cena ietekmē patērētāju, drīzāk iebilst pret to, ka vīna cenas samazināšana, kas notiktu, ja vīnam tiktu noteikts tieši tāds pats nodoklis kā stiprinātajam alum, varētu nozīmēt, ka vīna patēriņš palielināsies uz alus patēriņa rēķina, jo, ja vīns maksā divreiz vairāk nekā stiprinātais alus, lai arī tiktu samazināts tam uzliktais nodoklis, patērētājs, kuru ietekmē cena, nesāks patērēt vīnu.
Savukārt Latvijas Republika uzskata, ka svarīgs ir jautājums par vīna un alus pieprasījuma savstarpēju elastību. Taču saskaņā ar tās viedokli šo preču pieprasījums ir nosacīti neelastīgs, jo pieprasījums nav atkarīgs no cenas izmaiņām. Tā secina, ka alus un vīna cena nav faktors, kas nosaka patērētāja izvēli.
Zviedrijas Karaliste turklāt uzskata, ka Komisijas viedoklis par veidu, kā akcīzes nodoklis ietekmē patērētāja izvēli starp alu un vīnu, ir pārāk vienkāršots. Tā kā šīs abas preces viena otru pilnībā neaizstāj, papildus nodoklim ir citi faktori, kas varētu ietekmēt patērētāja izvēli.
Zviedrijas Karaliste, ko atbalsta Latvijas Republika, turklāt uzskata, ka Komisijas apsvērumi par vīna un alus patēriņa ieradumiem nav pietiekami, lai pārliecinoši pierādītu, ka izmaiņas patēriņā ir saistītas ar to, ka vīna nodoklis ir nedaudz lielāks par alus nodokli. Komisija tāpēc neesot pierādījusi, ka Zviedrijas nodokļu sistēma faktiski aizsargā no konkurences alus tirdzniecību.
Tiesas vērtējums
Vispirms jāatgādina, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru EK līguma 95. panta (jaunajā redakcijā pēc grozījumu izdarīšanas — EKL 90. pants) mērķis ir nodrošināt preču brīvu apriti starp dalībvalstīm parastos konkurences apstākļos, novēršot jebkāda veida aizsardzību, ko varētu radīt diskriminējoša iekšējo nodokļu piemērošana citu dalībvalstu precēm, un garantēt pilnīgu iekšējo nodokļu neitralitāti attiecībā pret vietējo un importēto preču konkurenci (iepriekš minētais spriedums lietā Komisija/Beļģija, 6. punkts).
Šajā aspektā EKL 90. panta otrā daļas uzdevums ir novērst jebkāda veida netiešu nodokļu protekcionismu tādu importētu preču gadījumā, kas, lai gan tās nav līdzīgas vietējām precēm pirmās daļas izpratnē, tomēr kaut vai daļēji, netieši vai potenciāli konkurē ar dažām no tām (iepriekš minētais spriedums lietā Komisija/Beļģija, 7. punkts, kā arī 1995. gada 11. augusta spriedums apvienotajās lietās no
C-367/93 līdz C-377/93
Roders
u.c.,
Recueil
, I-2229. lpp.
, 38. punkts).
Tādējādi, lai pārbaudītu Komisijas kritizētā nodokļu režīma atbilstību EKL 90. panta otrajai daļai, vispirms ir jāprecizē, kādā mērā alu un vīnu var uzskatīt par konkurējošām precēm šīs tiesību normas izpratnē.
No judikatūras izriet, ka vīns un alus zināmā veidā var apmierināt vienādas vajadzības, tāpēc ir jāatzīst, ka tie viens otru zināmā mērā aizstāj, bet Tiesa tomēr ir precizējusi, ka, ņemot vērā lielo atšķirību vīnu kvalitātē un tādējādi cenā, noteicošās konkurences attiecības starp alu, kas ir populārs un plaši lietots dzēriens, un vīnu ir jāskaidro, ņemot par pamatu plašai sabiedrībai vispieejamākos vīnus, kas parasti ir visvieglākie un lētākie, un ka tādējādi nodokļu salīdzinājums ir jāveic uz šī pamata (skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Komisija/Beļģija, 10. punkts un tajā minētā judikatūra).
Šie apsvērumi ir spēkā arī šajā lietā, jo Tiesai iesniegtie pierādījumi neliecina par nevienu Zviedrijas tirgus īpašību, kas varētu pamatot citādu vērtējumu. Tādējādi šajā lietā jāuzskata, ka tikai vidējās kategorijas vīniem, ko mazumtirdzniecībā pārdod tikai
Systembolaget
, ir pietiekami līdzīgas īpašības kā stiprinātajam alum, kura spirta koncentrācija ir vienāda vai lielāka par 3,5 tilp. % un kuru mazumtirdzniecībā arī pārdod tikai
Systembolaget
, lai tie varētu būt patērētāja izvēles alternatīva un tos tāpēc varētu uzskatīt par konkurējošiem ar stiprināto alu EKL 90. panta otrās daļas izpratnē.
Otrkārt, jāsalīdzina minētajām precēm piemērojamie nodokļu režīmi, lai noteiktu iespējamu atšķirību tiem uzliktajos nodokļos, kā arī šīs atšķirības lielumu.
Komisijai un Zviedrijas Karalistei ir dažādi viedokļi par to, vai šajā lietā ir jāpiemēro iepriekš minētajos spriedumos lietā Komisija/Apvienotā Karaliste un lietā Komisija/Beļģija izmantotās salīdzinājuma metodes, lai novērtētu alus un vīna nodokļu attiecības.
Tiesa uzskata, ka šajā lietā nozīmīgi ir salīdzināt akcīzes nodokļus, kas noteikti atkarībā no spirta tilpumkoncentrācijas šajos abos dzērienos.
Jānorāda, kā to darījis ģenerāladvokāts secinājumu 54. punktā, ka šajā lietā visbūtiskākais vērtējuma kritērijs ir alkohola saturs, jo Zviedrijā tas tiek izmantots par pamatu akcīzes nodokļa noteikšanai. Turklāt tas ir objektīvs kritērijs, kurā tiek ņemtas vērā attiecīgo preču raksturiezīmes.
Saskaņā ar likuma par alkohola akcīzes nodokli 2. pantu akcīzes nodoklis alum ir noteikts nemainīgs, bet saskaņā ar šī likuma 3. pantu akcīzes nodoklis vīnam ir progresīvs, mainīgs atkarībā no pēdējā tiesību normā minētās kategorijas. Turklāt ir skaidrs, ka PVN likme abām precēm ir 25 % no pārdošanas cenas, kurā ietverts akcīzes nodoklis.
Tādējādi no nodokļu apmēra salīdzinājuma atkarībā no alkohola satura izriet, ka vīnam, kas konkurē ar stiprināto alu, kura spirta koncentrācija ir 12,5 tilp. %, nodoklis par katru spirta tilpumprocentu litrā par aptuveni 20 % pārsniedz stiprinātā alus nodokli (SEK 1,77 pret SEK 1,47) un šī atšķirība palielinās līdz 36 % vīnam, kura spirta koncentrācija ir 11 tilp. % (SEK 2 pret SEK 1,47), un līdz 50 % vīnam, kura spirta koncentrācija ir 10 tilp. % (SEK 2,208 pret SEK 1,47).
Vīns, kas konkurē ar stiprināto alu, tādējādi tiek aplikts ar lielāku nodokli nekā alus.
Treškārt, jāpārbauda, vai šis lielākais nodoklis vīnam salīdzinājumā ar stiprināto alu var ietekmēt attiecīgo tirgu, samazinot potenciālu importēto preču patēriņu par labu konkurējošām vietējām precēm (skat. iepriekš minētos spriedumus lietā Komisija/Beļģija, 15. punkts, kā arī lietā
Roders
u.c., 39. punkts).
Šajā sakarā ir jāievēro atšķirība attiecīgo preču pārdošanas cenās un šīs atšķirības ietekme uz patērētāja izvēli, kā arī šo preču patēriņa attīstība (iepriekš minētais spriedums lietā
Roders
u.c., 39. punkts).
Lai veiktu šo vērtējumu, ir jāizmanto salīdzinoša metode, kurai galu galā piekrīt abi lietas dalībnieki un kura attiecas uz vienu litru alus un vienu litru vīna, jo Komisija nav konstatējusi, ka šajā lietā būtu jāizmanto cita metode.
Šajā sakarā jākonstatē, ka, ņemot vērā Komisijas un Zviedrijas Karalistes iesniegtos datus, gala pārdošanas cenas, ieskaitot visus nodokļus, atšķirība vienam litram stiprinātā alus un vienam litram ar to konkurējoša vīna ir 1 pret 2.
Kā izriet no Tiesai iesniegtajiem datiem, pat pieņemot, ka stiprinātajam alum paredzētais akcīzes nodoklis, proti, SEK 1,47 par katru spirta tilpumprocentu litrā, tiktu piemērots ar to konkurējošajam vīnam, kurā ir 12,5 tilp. % alkohola, gala pārdošanas cenas samazināšanās, iekļaujot visus nodokļus, vienam litram vīna būtu SEK 4,63 (EUR 0,5) vai 6,65 %. Neatkarīgi no šī samazinājuma attiecība starp stiprinātā alus un ar to konkurējošā vīna gala pārdošanas cenu, ieskaitot visus nodokļus, paliktu 1 pret 2. Precīzāk, šī gala pārdošanas cenu attiecība būtu 1 pret 2,1 un 1 pret 2,3.
Viena litra stiprinātā alus un viena litra ar to konkurējoša vīna pārdošanas cenas salīdzinājums liecina, ka šo abu preču cenu starpība ir gandrīz vienāda pirms un pēc nodokļa. Šādos apstākļos, pat ja atšķirība starp attiecīgajām alus un ar to konkurējoša vīna pārdošanas cenām ir mazāka, nekā Tiesa konstatēja iepriekš minētajā spriedumā lietā Komisija/Beļģija, jāuzsver, ka šajā lietā norādītā pārdošanas cenas atšķirība tomēr ir tāda, ka abu šo preču nodokļu atšķirība nevar ietekmēt patērētāja rīcību attiecīgajā nozarē.
No visa iepriekš minētā izriet, ka Komisija šajā lietā nav pierādījusi, ka stiprinātā alus, kura spirta koncentrācija ir vienāda vai lielāka par 3,5 tilp. %, un ar to konkurējoša vidējās kategorijas vīna attiecīgo cenu starpība būtu tik maza, ka šīm precēm Zviedrijā piemērotie dažādie akcīzes nodokļi varētu ietekmēt patērētāja rīcību. Ievērojot šī sprieduma 56. punktā veikto konstatējumu par gala pārdošanas cenu attiecību, nešķiet, ka, piemērojot apstrīdēto nodokļu režīmu, Zviedrijas alus tiktu netieši aizsargāts no konkurences EKL 90. panta otrās daļas izpratnē tikai tāpēc, ka tajā vīns, kas galvenokārt tiek importēts no citām dalībvalstīm, tiek aplikts ar lielāku nodokli nekā alus, kas galvenokārt ir vietējā prece.
Katrā ziņā jākonstatē, ka Komisijas sniegtie statistikas dati par attiecīgo preču pārdošanu apliecina ne vairāk kā to, ka patērētāju šo preču cenu izmaiņas zināmā mērā ietekmē tikai īsā termiņā, izslēdzot paliekošas izmaiņas patērētāja ieradumos par labu alum un kaitējot vīnam.
Protams, Tiesa iepriekš minētā 1980. gada 27. februāra sprieduma lietā Komisija/Apvienotā Karaliste 10. punktā atgādināja, ka, piemērojot EKL 90. panta otro daļu, nevar prasīt, lai katrā lietā tiktu sniegti statistikas dati par iekšējo nodokļu režīma aizsargājošo ietekmi, bet pietiek pierādīt, ka noteikts nodokļu mehānisms, ņemot vērā tā īpašības, var radīt šādu ietekmi.
Tomēr šajā lietā, ņemot vērā iepriekš minēto, jāuzskata, ka Komisija nav pietiekami juridiskā ziņā pierādījusi, ka apstrīdētie tiesību akti var radīt šādu aizsargājošu ietekmi.
No tā izriet, ka prasība ir jānoraida kā nepamatota.
Par tiesāšanās izdevumiem
Saskaņā ar Reglamenta 69. panta 2. punktu lietas dalībniekam, kuram spriedums nav labvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs. Tā kā Zviedrijas Karaliste ir prasījusi piespriest atlīdzināt tiesāšanās izdevumus Komisijai, kurai spriedums nav labvēlīgs, jāpiespriež Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
Saskaņā ar Reglamenta 69. panta 4. punkta pirmo daļu dalībvalstis, kas iestājas lietā, sedz savus tiesāšanās izdevumus pašas. Tāpēc jānolemj, ka Latvijas Republika sedz savus tiesāšanās izdevumus pati.

Ar šādu pamatojumu Tiesa (virspalāta) nospriež:

1)
prasību noraidīt;

2)
Eiropas Kopienu Komisija atlīdzina tiesāšanās izdevumus;

3)
Latvijas Republika sedz savus tiesāšanās izdevumus pati.

[Paraksti]
(
*1
)	Tiesvedības valoda — zviedru.