CELEX: 62005CJ0241
Šengeno susitarimą įgyvendinanti konvencija
20 straipsnio 1 dalis
Trečiosios valstybės piliečių, kuriems nereikia vizos, judėjimo sąlygos
Neilgesnis kaip trijų mėnesių buvimas per šešis mėnesius nuo pirmojo atvykimo į Šengeno erdvę dienos
Daugkartiniai buvimai
Pirmojo atvykimo sąvoka

Prašymas priimti prejudicinį sprendimą susijęs su 1990 m. birželio 19 d. Šengene (Liuksemburgas) pasirašytos Konvencijos,
įgyvendinančios 1985 m. birželio 14 d. Šengeno susitarimą tarp Beniliukso ekonominės sąjungos valstybių, Vokietijos Federacinės
Respublikos ir Prancūzijos Respublikos vyriausybių dėl laipsniško jų bendrų sienų kontrolės panaikinimo (OL L 239, 2000, p. 19,
toliau – KĮŠS), 20 straipsnio 1 dalies aiškinimu.
Šis prašymas buvo pateiktas nagrinėjant ieškinį, kurį Rumunijos pilietis N. Bot pareiškė siekdamas, jog būtų panaikintas Val‑de‑Marne
(Prancūzija) prefekto įsakymas išsiųsti jį iš šalies.

Teisinis pagrindas

Šengeno acquis
Šengeno susitarimai
1985 m. birželio 14 d. Šengene pasirašytas susitarimas tarp Beniliukso ekonominės sąjungos valstybių, Vokietijos Federacinės
Respublikos ir Prancūzijos Respublikos vyriausybių dėl laipsniško jų bendrų sienų kontrolės panaikinimo (JO L 239, 2000, p. 13,
toliau – Šengeno susitarimas) buvo įgyvendintas pasirašius KĮŠS.
KĮŠS 1 straipsnis sąvoką „užsienietis“ apibrėžia taip: „bet kuris asmuo, kuris nėra Europos Bendrijų valstybių narių pilietis“.
KĮŠS II antraštinėje dalyje „Kontrolės panaikinimas prie vidaus sienų ir asmenų judėjimas“ esančio 5 straipsnio 1 dalis numato
užsieniečių atvykimo į Šengeno susitarimo Susitariančiųjų valstybių teritorijas (toliau – Šengeno erdvė) sąlygas trijų mėnesių
neviršijančiam laikotarpiui.
Tos pačios II antraštinės dalies 3 skyriuje įtvirtintos su vizomis susijusios taisyklės.
KĮŠS 11 straipsnio, kuris yra šio skyriaus 1 skirsnyje „Trumpalaikės vizos“, 1 dalis nustato:
„10 straipsnyje nustatyta viza gali būti:
a)      vienkartinė arba daugkartinė kelionės viza, jei nei nepertraukiamo buvimo trukmė, nei bendra daugkartinio buvimo trukmė yra
neilgesnė kaip trys mėnesiai per pirmą pusmetį nuo pirmojo atvykimo dienos;
<…>“
KĮŠS 18 straipsnis, kuris yra to paties skyriaus 2 skirsnyje „Ilgalaikės vizos“, nustato:
„Vizos ilgesniam kaip trijų mėnesių laikotarpiui yra nacionalinės vizos, išduodamos vienos iš Susitariančiųjų Šalių pagal
jos nacionalinės teisės aktus. <…>“
KĮŠS II antraštinės dalies 4 skyriaus 19–24 straipsniuose nustatytos užsieniečių judėjimo sąlygos. Šiame skyriuje, be kita
ko, numatyta:
„
19 straipsnis
1.      Užsieniečiai, turintys vienodas vizas ir teisėtai atvykę į Susitariančiosios Šalies teritoriją, savo vizų galiojimo laikotarpiu
gali laisvai keliauti visų Susitariančiųjų Šalių teritorijose, jei jie atitinka 5 straipsnio 1 dalies a, c, d ir e punktuose
nurodytas atvykimo sąlygas.
<…>
20 straipsnis
1.      Užsieniečiai, kuriems nereikia vizos, gali laisvai keliauti Susitariančiųjų Šalių teritorijose, bet ne ilgiau kaip tris mėnesius
per šešis mėnesius nuo pirmojo atvykimo dienos, jei jie atitinka 5 straipsnio 1 dalies a, c, d ir e punktuose nurodytas atvykimo
sąlygas.
<…>
23 straipsnis
1.      Užsieniečiai, kurie neatitinka arba nebeatitinka kurios nors Susitariančiosios Šalies teritorijoje trumpalaikiam buvimui taikomų
reikalavimų, paprastai privalo nedelsdami išvykti iš Susitariančiųjų Šalių teritorijų.
<…>“
Šengeno protokolas
Pagal Protokolo dėl Šengeno
acquis
integravimo į Europos Sąjungos sistemą, pridėto prie Europos Sąjungos sutarties ir Europos Bendrijos steigimo sutarties (toliau
– Šengeno protokolas), 1 straipsnį trylika Europos Sąjungos valstybių narių, tarp jų ir Prancūzijos Respublika, yra įgaliotos
glaudžiau tarpusavyje bendradarbiauti šio Protokolo priede apibrėžto Šengeno
acquis
taikymo srityje. Bendradarbiaujama turi būti Europos Sąjungos teisinės ir institucinės sistemos bei ES ir EB sutarčių pagrindu.
Pagal Šengeno protokolo priedą taip apibrėžtą Šengeno
acquis
, be kita ko, sudaro Šengeno susitarimas ir KĮŠS.
Pagal Šengeno protokolo 2 straipsnio 1 dalies pirmąją pastraipą nuo Amsterdamo sutarties įsigaliojimo dienos, t. y. 1999 m.
gegužės 1 d., Šengeno
acquis
nedelsiant taikomas šio protokolo 1 straipsnyje nurodytoms trylikai valstybių narių.
Taikydama Šengeno protokolo 2 straipsnio 1 dalies antrosios pastraipos antrąjį sakinį, 1999 m. gegužės 20 d. Europos Sąjungos
Taryba priėmė Sprendimą 1999/436/EB, nustatantį kiekvienos nuostatos arba sprendimo, sudarančių Šengeno
acquis
, teisinį pagrindą, atsižvelgiant į atitinkamas Europos bendrijos steigimo sutarties ir Europos Sąjungos sutarties nuostatas
(OL L 176, 1999, p. 17). Iš šio sprendimo 2 straipsnio, skaitomo su jo A priedu, matyti, kad Taryba kaip KĮŠS 20 straipsnio
teisinį pagrindą nurodė EB 62 straipsnio 3 punktą, kuris priklauso EB sutarties IV antraštinei daliai „Vizų, prieglobsčio,
imigracijos ir kitos su laisvu asmenų judėjimu susijusios politikos sritys“.
Reglamentas (EB) Nr. 539/2001
Pagal 2001 m. kovo 15 d. Tarybos reglamento (EB) Nr. 539/2001, nustatančio trečiųjų šalių, kurių piliečiai, kirsdami išorines
sienas, privalo turėti vizas, ir trečiųjų šalių, kurių piliečiams toks reikalavimas netaikomas, sąrašus (OL L 81, p. 1), iš
dalies pakeisto 2001 m. gruodžio 7 d. Tarybos reglamentu (EB) Nr. 2414/2001 (OL L 327, p. 1), 1 straipsnio 2 dalį Rumunijos
piliečiams netaikoma pareiga pateikti vizą kertant valstybių narių išorines sienas neilgesniam kaip trijų mėnesių bendros
trukmės buvimui.

Nacionalinės teisės aktai
1945 m. lapkričio 2 d. Nutarimo Nr. 45‑2658 dėl užsieniečių atvykimo ir buvimo Prancūzijoje sąlygų (JORF, 1945 m. lapkričio
4 d., p. 7225), iš dalies pakeisto 2003 m. lapkričio 26 d. Įstatymu Nr. 2003‑1119 dėl imigracijos valdymo, užsieniečių buvimo
Prancūzijoje ir pilietybės (JORF, 2003 m. lapkričio 27 d., p. 20136, toliau – Nutarimas Nr. 45‑2658), 22 straipsnyje nustatyta:
„I.– Valstybės atstovas departamente, o Paryžiuje – policijos prefektas gali motyvuotu įsakymu nuspręsti, kad užsienietis
bus išsiųstas iš šalies šiais atvejais:
1.       Jei užsienietis negali pagrįsti teisėto atvykimo į Prancūzijos teritoriją, nebent jis turi galiojantį leidimą gyventi.
<…>
II.– I dalies 1 punkto nuostatos taikomos užsieniečiui, kuris nėra Europos bendrijos valstybės narės pilietis:
a)       jeigu jis netenkina (KĮŠS) 5 straipsnyje numatytų atvykimo sąlygų;
b)       arba, jei tiesiogiai atvykęs iš valstybės, kuri yra šios Konvencijos šalis, jis negali pagrįsti, kad atvyko į metropolio teritoriją
laikydamasis (KĮŠS) 19 straipsnio 1 ar 2 dalių, 20 straipsnio 1 dalies, 21 straipsnio 1 ar 2 dalių nuostatų.“

Pagrindinė byla ir prejudicinis klausimas
Iš prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo sprendimo matyti, kad Rumunijos pilietis N. Bot buvo Šengeno erdvėje,
būtent Prancūzijoje, nuo 2002 m. rugpjūčio 15 d. iki lapkričio 2 d., paskui nuo 2002 m. lapkričio mėnesio pabaigos iki 2003 m.
sausio mėnesio pabaigos. Vėliau, 2003 m. vasario 23 d., vyko tranzitu per Vengriją, tada, jo žodžiais tariant, per Austriją
bei Vokietiją grįžo į Prancūziją, kur 2003 m. kovo 25 d. buvo sulaikytas.
2003 m. kovo 26 d. Val‑de‑Marne prefektas priėmė įsakymą išsiųsti jį iš šalies, remdamasis Nutarimo Nr. 45-2658 22 straipsnio
II dalies b punktu.
2003 m. balandžio 1 d. Melun administracinis teismas savo sprendimu atmetė N. Bot pateiktą prašymą panaikinti šį įsakymą motyvuodamas
iš esmės tuo, kad grįždamas į Prancūziją, kai KĮŠS 20 straipsnio 1 dalyje numatytas šešių mėnesių laikotarpis nebuvo pasibaigęs,
N. Bot kelis kartus pažeidė šią nuostatą, todėl negalima pripažinti, jog jis pagrindžia teisėtą atvykimą į Prancūziją šio
nutarimo prasme.
2003 m. gegužės 5 d. N. Bot pateikė
Conseil d’État
prašymą panaikinti šį sprendimą.
Manydama, kad atsakymas į klausimą, ar įsakymo dėl išsiuntimo iš šalies momentu N. Bot padėtis buvo teisėta atsižvelgiant
į KĮŠS 20 straipsnio 1 dalį priklauso nuo to, ką reiškia „pirmojo atvykimo diena“ šios nuostatos prasme,
Conseil d’État
nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šį prejudicinį klausimą:
„Ką reiškia „pirmojo atvykimo diena“ (KĮŠS) 20 straipsnio (1) dalies sąlygų prasme ir, be kita ko, ar „pirmuoju atvykimu“
į valstybių, kurios yra Konvencijos šalys, teritoriją turi būti laikomas bet kuris atvykimas pasibaigus šešių mėnesių laikotarpiui,
kurio metu į šią teritoriją nebuvo atvykta, o užsieniečio, kuris daug kartų atvyksta trumpam laikui, atveju – bet kuris kitas
atvykimas iškart po to, kai pasibaigia šešių mėnesių terminas, skaičiuojant nuo ankstesnės žinomos „pirmojo atvykimo“ dienos
(?)“

Dėl prejudicinio klausimo
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas savo klausimu siekia, kad būtų išaiškinta KĮŠS 20 straipsnio 1 dalyje
įtvirtinta sąvoka „pirmasis atvykimas“, jog galėtų nustatyti, ar trečiosios valstybės piliečio, kuriam nereikia vizos, teisė
laisvai keliauti Šengeno erdvėje pagal šią nuostatą ne ilgiau kaip tris mėnesius per šešis mėnesius buvo pasibaigusi ieškovo
pagrindinėje byloje atveju.
Iš prašymo priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo sprendimo matyti, kad Rumunijos pilietis po daugkartinių apsilankymų
Šengeno erdvėje, kurių bendra trukmė buvo ilgesnė kaip trys mėnesiai per šešis mėnesius skaičiuojant nuo pačio pirmojo atvykimo
į šią erdvę, iš naujo į ją atvyko pasibaigus šiam pirmajam šešių mėnesių laikotarpiui ir joje buvo patikrintas nepraėjus trims
mėnesiams po šio naujo atvykimo.
Tokiomis aplinkybėmis prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas klausia, ar sąvoka „pirmasis atvykimas“ nurodo
bet kurį naują atvykimą į Šengeno erdvę, ar tik, be pačio pirmojo atvykimo į šią teritoriją, atvykimą pasibaigus šešių mėnesių
laikotarpiui, skaičiuojamam nuo šio pirmojo atvykimo.
Kaip matyti iš KĮŠS 20 straipsnio 1 dalies formuluotės, trečiosios valstybės piliečio, kuriam nereikia vizos, pirmojo atvykimo
diena yra šešių mėnesių laikotarpio, per kurį toks pilietis pagal šią nuostatą turi teisę laisvai judėti šioje erdvėje ne
ilgiau kaip tris mėnesius, pradžia.
Iš to išplaukia, o tai pastebėjo ir prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, kad pats pirmasis šio piliečio
atvykimas į Šengeno erdvę, yra pirmasis atvykimas KĮŠS 20 straipsnio 1 dalies prasme, kuriuo remiantis turi būti nustatoma
jo neilgesnio kaip trijų mėnesių buvimo per šešių mėnesių laikotarpį teisė.
Visi suinteresuotieji asmenys, pateikę Teisingumo Teismui rašytines pastabas, pripažino, kad ši nuostata aptariamu atveju
leidžia, pavyzdžiui, kaip tai aiškiai numato KĮŠS 11 straipsnio 1 dalies a punktas dėl trečiųjų valstybių narių piliečių,
kuriems reikia trumpalaikės vizos, tiek nepertraukiamą trijų mėnesių trukmės buvimą, tiek trumpesnius daugkartinius buvimus,
kurių bendra trukmė yra neilgesnė kaip trys mėnesiai.
Tačiau iš KĮŠS 20 straipsnio 1 dalies, skaitomos su KĮŠS 23 straipsnio 1 dalimi, formuluotės matyti, kad kai buvimo ne ilgiau
kaip tris mėnesius teisė pasibaigė per šešių mėnesių laikotarpį, prasidėjusį nuo pačio pirmojo atvykimo į Šengeno erdvę dienos,
atitinkamas pilietis iš esmės turi, atsižvelgdamas į tai, kad jo buvimas šioje erdvėje yra ilgesnis už maksimalų laikotarpį,
nedelsdamas ją palikti.
Taigi, nors KĮŠS 20 straipsnio 1 dalies formuluotė nedraudžia tam pačiam piliečiui vėliau iš naujo judėti Šengeno erdvėje,
o to nė vienas Teisingumo Teismui pastabas pateikęs suinteresuotasis asmuo neginčijo, jis gali iš naujo atvykti į šią erdvę
tik pasibaigus šešių mėnesių laikotarpiui, skaičiuojamam nuo pačio pirmojo atvykimo į šią erdvę dienos.
Prancūzijos, Čekijos ir Slovakijos vyriausybės teigė, kad toks naujas atvykimas vis dėlto turi būti laikomas pirmuoju atvykimu
KĮŠS 20 straipsnio 1 dalies prasme, lygiai taip pat, kaip ir pats pirmasis atvykimas į Šengeno erdvę. Taip ši nuostata leidžia
trečiosios valstybės piliečiams, kuriems vizos nereikia, būti šioje erdvėje ne ilgiau kaip tris mėnesius vienas po kito einančiais
šešių mėnesių laikotarpiais su sąlyga, kad kiekvienas šių laikotarpių prasideda nuo tokio pirmojo atvykimo.
Šį aiškinimą patvirtina KĮŠS nuostatos, taikomos trumpalaikėms vizoms. Iš tikrųjų pagal šios Konvencijos 11 straipsnio 1 dalies
a punktą ir 19 straipsnį kelionės vizą turintys trečiosios valstybės piliečiai, teisėtai atvykę į Šengeno erdvę, gali joje
laisvai judėti ne ilgiau kaip tris mėnesius per pusmetį, skaičiuojant nuo pirmojo atvykimo, taip aiškiai leidžiant trijų mėnesių
buvimus per vienas po kito einančius šešių mėnesių laikotarpius.
Be to, reikia pažymėti, kaip teisingai tvirtino Prancūzijos ir Čekijos vyriausybės bei Europos Bendrijų Komisija, kad taip
aiškinama KĮŠS 20 straipsnio 1 dalyje įtvirtinta sąvoka „pirmasis atvykimas“ visiškai neatima iš kompetentingų nacionalinių
valdžios institucijų galimybės, laikantis Bendrijos teisės, taikyti sankcijas trečiosios valstybės piliečiui, kurio buvimas
Šengeno erdvėje buvo ilgesnis kaip trys mėnesiai per ankstesnį šešių mėnesių laikotarpį, net jeigu patikrinimo dieną jo buvimas
šioje erdvėje, kaip pagrindinėje byloje yra N. Bot atveju, nėra ilgesnis kaip trys mėnesiai nuo naujausio pirmojo atvykimo
dienos.
Tačiau Komisija teigia, kad šis pažodinis KĮŠS 20 straipsnio 1 dalies aiškinimas gali lemti neteisėtus veiksmus, kuriais siekiama
išvengti ilgalaikiams buvimams taikomų taisyklių, nors EB 62 ir EB 63 straipsniai bei KĮŠS nuostatos, ypač jos 5 ir 18 straipsniai,
nustato aiškų skirtumą tarp ilgesnių kaip trys mėnesiai buvimų, kuriems taikomos taisyklės dėl imigracijos politikos, ir trumpesnių
kaip trys mėnesiai buvimų, kuriems taikomos su laisvu asmenų judėjimu susijusios taisyklės.
Taigi Komisija, kaip ir Suomijos vyriausybė, pažymi, kad trečiosios valstybės pilietis, kuriam nereikia vizos ir kuris, pasirūpinęs
palikti Šengeno erdvę tą pačią pirmojo atvykimo dieną, išbuvo tris mėnesius be vienos dienos pirmojo šešių mėnesių laikotarpio
pabaigoje, galėtų, palikdamas šią erdvę vienintelei dienai šio pirmojo laikotarpio pabaigoje ir grįždamas į ją iš naujo rytojaus
dieną, būti joje dar tris mėnesius per antrąjį šešių mėnesių laikotarpį, taip leidžiant jam laisvai judėti šioje teritorijoje
per šešių, vienas po kito einančių mėnesių, neskaitant vienos dienos, laikotarpį.
Šiomis aplinkybėmis Komisija ir Suomijos vyriausybė tvirtina, kad KĮŠS 20 straipsnio 1 dalis turėtų, atsižvelgiant į šia Konvencija
siekiamus tikslus, būti aiškinama kaip užtikrinanti, jog bet kuriam trečiosios valstybės piliečiui, numatančiam vieną ar kelis
vienas po kito einančius buvimus, kurių bendra trukmė viršija maksimalų trijų mėnesių laikotarpį per bet kurį pusmetį, būtų
taikoma Bendrijos teisės ilgalaikiams buvimams numatyta tvarka.
Todėl, Komisijos nuomone, sąvoka „pirmasis atvykimas“ turi būti aiškinama kaip nurodanti patį pirmąjį atvykimą į Šengeno erdvę
ir bet kurį naują atvykimą su sąlyga, kad ilgesnis kaip trijų mėnesių laikotarpis, nebūnant šioje erdvėje, būtų pasibaigęs
tarp paskutinio išvykimo ir šio naujo atvykimo. Jei taip nėra, reikėtų daryti skirtumą, kai buvimo trukmė per šešių mėnesių
laikotarpį, ankstesnį nei šis naujas atvykimas, yra trumpesnė arba ilgesnė kaip trys mėnesiai. Pirmuoju atveju buvimo teisė
būtų pasibaigusi. Antruoju atveju – buvimo teisė turėtų būti skaičiuojama atsižvelgiant į bendrą buvimų trukmę per šį šešių
mėnesių laikotarpį.
Suomijos vyriausybė tvirtina, kad sąvoka „pirmasis atvykimas“ turi būti aiškinama kaip numatanti pirmąjį atvykimą į Šengeno
erdvę per šešių mėnesių laikotarpį, ankstesnį nei naujas atvykimas į šią erdvę, nes bet koks buvimas joje per šį laikotarpį
sutrumpina atitinkamai leidžiamą trijų mėnesių buvimo laikotarpį.
Iš tikrųjų iš pačio EB 62 straipsnio 3 punkto, kuris pagal Sprendimą 1999/436 yra KĮŠS 20 straipsnio 1 dalies pagrindas, formuluotės
išplaukia, kad Taryba gali tik priimti, remdamasi šia EB sutarties nuostata, priemones, įtvirtinančias sąlygas, kurių laikydamiesi
trečiosios valstybės piliečiai gali laisvai judėti Šengeno erdvėje ne ilgiau kaip tris mėnesius.
Iš to matyti, nesvarbu, ar laikomasi reikalavimo dėl šešių mėnesių laikotarpio, skaičiuojamo nuo pirmojo atvykimo dienos,
numatytos KĮŠS 20 straipsnio 1 dalyje, kad trečiosios valstybės piliečių buvimas Šengeno erdvėje pagal šią nuostatą bet kuriuo
atveju negali viršyti bendros trijų, vienas po kito einančių mėnesių trukmės. Trečiosios valstybės piliečių, kuriems nereikia
vizos, atžvilgiu ši maksimali riba aiškiai išplaukia iš KĮŠS 5 straipsnio 1 dalies ir Reglamento Nr. 539/2001 1 straipsnio
2 dalies.
Priešingai nei teigia Komisija ir Suomijos vyriausybė, toks KĮŠS 20 straipsnio 1 dalyje įtvirtintos sąvokos „pirmasis atvykimas“
aiškinimas, išplaukiantis iš šio sprendimo 28 ir 29 punktų, neleidžia trečiosios valstybės piliečiams, kuriems nereikia vizų,
laisvai judėti Šengeno erdvėje ilgesnį nei trijų, vienas po kito einančių mėnesių laikotarpį, nes, kaip jau konstatuota dėl
šių klausimų, bet kuris „pirmasis atvykimas“ šios nuostatos prasme būtinai reikalauja naujo atvykimo į šią erdvę pasibaigus
ankstesniam šešių mėnesių laikotarpiui.
Be to, nors tiesa, kad remiantis Komisijos ir Suomijos vyriausybės siūlomais aiškinimais sąvoka „pirmasis atvykimas“ iš esmės
užtikrina, jog trečiosios valstybės pilietis, kuriam vizos nereikia, Šengeno erdvėje nebūtų ilgiau kaip tris mėnesius per
bet kurį šešių mėnesių laikotarpį, reikia konstatuoti, kad tai nėra KĮŠS 20 straipsnio 1 dalyje įtvirtinta taisyklė, kuri
tik draudžia ilgesnius kaip trijų mėnesių buvimus per šešių mėnesių laikotarpį, skaičiuojamą nuo datos, atitinkančios pirmąjį
atvykimą į šią erdvę. Taigi pabrėžiant perkeliamas pirmojo atvykimo datas remiantis paskutiniojo atvykimo data, šiais aiškinimais
neatsižvelgiama į aplinkybę, kad KĮŠS 20 straipsnio 1 dalyje akcentuojama sąvoka „pirmasis atvykimas“, ir siekiama ją pakeisti
paskutiniojo atvykimo data, kuri šioje nuostatoje neaptariama.
Šiomis aplinkybėmis, nerandant jokio pagrindimo šios nuostatos formuluotėje, tokie aiškinimai, kurių santykinis sudėtingumas
galiausiai galėtų paveikti vienodą KĮŠS 20 straipsnio 1 dalies taikymą ir dėl to pakenkti teisiniam asmenų saugumui, yra nepriimtini.
Dėl Komijos nurodyto ilgalaikiams buvimams taikomų taisyklių vengimo pavojaus, pakanka pastebėti, jog nors šiuo metu galiojančios
redakcijos KĮŠS 20 straipsnio 1 dalis iš tiesų leidžia trečiosios valstybės piliečiui, kuriam nereikia vizos, sudėjus du daugkartinius
buvimus, einančius ne vienas po kito, būti Šengeno erdvėje beveik šešių mėnesių trukmės laikotarpį, Bendrijos teisės aktų
leidėjas prireikus privalo pakeisti šią nuostą, jeigu jis mano, kad tokia sudėtis gali pažeisti taisykles, taikomas ilgesniems
kaip trys mėnesiai buvimams.
Todėl į prejudicinį klausimą reikia atsakyti, kad KĮŠS 20 straipsnio 1 dalis turi būti aiškinama taip, jog šioje nuostatoje
įtvirtinta sąvoka „pirmasis atvykimas“, be pačio pirmojo atvykimo į Šengeno erdvę, nurodo pirmąjį atvykimą į šią erdvę pasibaigus
šešių mėnesių laikotarpiui, skaičiuojamam nuo šio pačio pirmojo atvykimo, ir bet kurį kitą pirmąjį atvykimą pasibaigus bet
kuriam naujam šešių mėnesių laikotarpiui, skaičiuojamam nuo ankstesnės pirmojo atvykimo dienos.

Dėl bylinėjimosi išlaidų
Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą dėl prejudicinio sprendimo pateikusio teismo nagrinėjamoje
byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui,
išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.
Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas nusprendžia:
1990 m. birželio 19 d. Šengene pasirašytos Konvencijos, įgyvendinančios 1985 m. birželio 14 d. Šengeno susitarimą tarp Beniliukso
ekonominės sąjungos valstybių, Vokietijos Federacinės Respublikos ir Prancūzijos Respublikos vyriausybių dėl laipsniško jų
bendrų sienų kontrolės panaikinimo, 20 straipsnio 1 dalis turi būti aiškinama taip, kad šioje nuostatoje įtvirtinta sąvoka
„pirmasis atvykimas“, be pačio pirmojo atvykimo į valstybių, kurios yra šio susitarimo šalys, teritorijas, nurodo pirmąjį
atvykimą į šias teritorijas pasibaigus šešių mėnesių laikotarpiui, skaičiuojamam nuo šio pačio pirmojo atvykimo, ir bet kurį
kitą pirmąjį atvykimą pasibaigus bet kuriam naujam šešių mėnesių laikotarpiui, skaičiuojamam nuo ankstesnės pirmojo atvykimo
dienos.
Parašai.
*
Proceso kalba: prancūzų.