CELEX: 62006CJ0199
Държавни помощи
Член 88, параграф 3 ЕО
Национални юрисдикции
Възстановяване на неправомерно приведени в действие помощи
Помощи, обявени за съвместими с общия пазар

Преюдициалното запитване се отнася до тълкуването на член 88, параграф 3 ЕО.
Запитването е отправено в рамките на спор между Centre d’exportation du livre français (CELF) (наричан по-нататък „CELF“) и Мinistre de la Culture et de la Communication, от една страна, и Société internationale de diffusion et d’édition (SIDE) (наричано по-нататък „SIDE“), по повод помощи, изплатени на CELF от френската държава.
Спорът по главното производство и преюдициалните въпроси
Факти в основата на спора по главното производство и общностни производства
CELF, кооперативно акционерно дружество, осъществява дейност на комисионер, осъществяващ износ.
Според устава му дейността му се състои в неопосреденото изпълняване на поръчки за чужбина, както и за френските отвъдморски територии и департаменти, за книги, брошури и всякакви носители на информация, и по-общо, осъществяване на всякакви дейности, целящи по-специално да развият популяризирането на френската култура по света посредством тези носители.
То групира поръчките на книги на ниска стойност, като по този начин дава възможност на чуждестранни клиенти да контактуват само с един съконтрагент вместо с множество доставчици, като същевременно се ползват от възможно най-голямо предлагане. То изпълнява поръчките на всички оператори независимо от цената на поръчките, дори ако те не са рентабилни.
Задълженията на CELF са препотвърдени в споразумения, сключени с френското Министерство на културата и комуникациите.
От 1980 г. до 2002 г. CELF ползва оборотни субсидии, отпуснати от френската държава, за да бъде компенсирано увеличението на цената при изпълняване на малките поръчки, направени от установени в чужбина търговци на книги.
През 1992 г. SIDE, конкурент на CELF, пита Комисията на Европейските общности дали ѝ е било отправено уведомление в съответствие с член 93, параграф 3 от Договора за ЕО (понастоящем член 88, параграф 3 ЕО) за помощите, които са отпуснати на CELF.
Комисията иска от френското правителство и получава от него сведения относно мерките, от които се ползва CELF.
Тя потвърждава на SIDE съществуването на помощи и го уведомява, че за тези мерки не е отправено уведомление.
С решение NN 127/92 от 18 май 1993 г., съобщение за което е публикувано в
Официален вестник на Европейските общности
от 25 юни 1993 г. под заглавие „Помощи за износителите на френски книги“ (
ОВ С 174, стр. 6
), тя приема, че с оглед на особеното положение на конкуренцията в сектора на книгите и с оглед на културната цел на режима на разглежданите помощи, по отношение на тях се прилага изключението, предвидено в член 92, параграф 3, буква г) от Договора за ЕО [понастоящем член 87, параграф 3, буква г) EО].
SIDE подава жалба за отмяна на това решение пред Първоинстанционния съд на Европейските общности.
С решение от 18 септември 1995 г. по дело SIDE/Комисия (
T-49/93, Recueil, стp. II-2501
) Първоинстанционният съд отменя посоченото решение в частта, отнасяща се до помощта, отпусната единствено на CELF, за да бъде компенсирана по-високата цена при обработването на малките поръчки на книги на френски език, направени от търговци на книги, установени в чужбина.
Той смята, че Комисията е трябвало да направи задълбочено разследване на условията на конкуренцията в съответния сектор, преди да се произнесе по съвместимостта на мерките с общия пазар. Комисията следователно е била длъжна да открие състезателната процедура, предвидена в член 93, параграф 2 от Договора за ЕО (понастоящем член 88, параграф 2 ЕО).
На 30 юли 1996 г. Комисията решава да открие официална процедура по разследване на разглежданите помощи.
В края на разследването си тя приема Решение 1999/133/ЕО от 10 юни 1998 година относно държавна помощ в полза на Coopérative d’exportation du livre français (CELF) (
OВ L 44, стp. 37
), в което, от една страна, тя установява неправомерността на помощите, поради това че не ѝ е отправено уведомление за тях, а от друга страна, обявява, че тези помощи са съвместими с общия пазар, поради това че отговарят на условията, при които могат да се ползват от изключението, предвидено в член 92, параграф 3, буква г) от Договора.
Срещу това решение са подадени две жалби за отмяна.
Първата, подадена до Съда от Френската република и основана на отказа на Комисията да приложи член 90, параграф 2 от Договора за ЕО (понастоящем член 86, параграф 2 ЕО), е отхвърлена с Решение от 22 юни 2000 г. по дело Франция/Комисия (
C-332/98, Reсueil, стp. I-4833
)
Втората, подадена до Първоинстанционния съд от SIDE, е уважена с Решение от 28 февруари 2002 г. по дело SIDE/Комисия (
T-155/98, Recueil, стp. II-1179
), в което, след като приема наличие на явна грешка в преценката при определянето на съответния пазар, той отменя решението на Комисията в частта, в която тя обявява помощите за съвместими с общия пазар.
След тази отмяна Комисията отново обявява помощите за съвместими с общия пазар с Решение 2005/262/EО от 20 април 2004 година относно помощта, приведена в действие от Франция в полза на Coopérative d’exportation du livre français (CELF) (
OВ L 85, стp. 27
).
SIDE подава до Първоинстанционния съд жалба за отмяна на това решение. Производството в момента е висящо пред тази юрисдикция (дело Т-348/04).
Националните производства и преюдициалните въпроси
Успоредно с общностните производства са образувани производства пред националните органи и юрисдикции.
След постановяване на Решението на Първоинстанционния съд от 18 септември 1995 г. по дело SIDE/Комисия, посочено по-горе, SIDE иска от Мinistre de la Culture et de la Communication да бъде преустановено плащането на отпуснатата на CELF помощ и да бъдат върнати изплатените вече помощи.
Това искане е отхвърлено с Решение от 9 октомври 1996 г.
SIDE сезира административния съд на Париж с жалба за отмяна на посоченото решение.
С решение от 26 април 2001 г. тази юрисдикция отменя обжалваното решение.
Мinistre de la Culture et de la Communication, както и CELF обжалват това решение пред Апелативния административен съд на Париж.
С решение от 5 октомври 2004 г. Апелативният административен съд на Париж потвърждава постановеното решение и задължава френската държава да пристъпи към възстановяване на сумите, изплатени на CELF за обработване на малките поръчки на книги, направени от установени в чужбина търговци на книги в срок от три месеца, считано от съобщаването на решението, под страх от периодична имуществена санкция в размер на 1000 EUR за всеки ден закъснение.
CELF и Мinistre de la Culture et de la Communication сезират Conseil d’État с жалби, целящи отмяната на това решение, както и на решението на административния съд на Париж.
В рамките на тези производства по обжалване жалбоподателите поддържат по-специално, че Апелативният административен съд допуска грешка при прилагането на правото и грешка при правната квалификация, като не приема, че в случая обстоятелството, че Комисията признава съвместимостта на помощите с общия пазар, е пречка за налагане на задължението за възстановяването им, което по принцип произтича от неправомерността, свързана с привеждането в действие от държава-членка на мерките, представляващи държавни помощи, в нарушение на член 88, параграф 3 ЕО.
Тъй като смята, че разрешаването на спора зависи от тълкуване на общностното право, Conseil d’Etat решава да спре производството и да постави на Съда следните преюдициални въпроси:
„1)
На първо място, член 88 [ЕО] дава ли право на държава, чиято помощ за дадено предприятие е неправомерна, като неправомерността е установена от юрисдикциите на тази държава, поради това че за помощта не е изпратено предварително уведомление на […] Комисия[та] по реда, предвиден в същия този член 88, параграф 3, да не си възстанови тази помощ от икономическия оператор, който се е ползвал от нея, поради това че Комисията, сезирана от трето лице, е обявила, че помощта е съвместима с правилата на общия пазар и по този начин е осъществила ефективно изключителното право на контрол, който тя упражнява за тази съвместимост?
2)
На второ място, ако това задължение за връщане бъде потвърдено, следва ли да се държи сметка при изчисляване на размера на сумите, които трябва да бъдат върнати, за периодите, през които разглежданата помощ е била обявена от […] Комисия[та] за съвместима с правилата на общия пазар, преди тези решения да бъдат отменени от Първоинстанционния съд на Европейските общности?“
По преюдициалните въпроси
По първия въпрос
С първия си въпрос препращащата юрисдикция иска по същество да се установи дали член 88, параграф 3, трето изречение ЕО трябва да се тълкува в смисъл, че националният съд е длъжен да разпореди възстановяването на помощ, приведена в действие в нарушение на тази разпоредба, след като Комисията е приела окончателно решение, установяващо съвместимостта на тази помощ с общия пазар по смисъла на член 87 ЕО.
В това отношение е уместно да се припомни, че член 88, параграф 3, първо изречение ЕО въвежда в тежест на държавите-членки задължение за отправяне на уведомление за плановете за предоставянето или изменението на помощта.
В съответствие с член 88, параграф 3, второ изречение ЕО, ако Комисията смята, че планът, за който е отправено уведомление, е несъвместим с общия пазар по смисъла на член 87 ЕО, тя без забавяне започва процедурата, предвидена в член 88, параграф 2 ЕО.
В съответствие с член 88, параграф 3, последно изречение ЕО, държавата-членка, която възнамерява да отпусне помощ, не може да започне прилагането на предложените мерки, докато тази процедура не доведе до постановяването на окончателно решение на Комисията.
Забраната, предвидена с тази разпоредба, цели да гарантира, че последиците от една помощ няма да настъпят преди Комисията да е имала разумен срок, за да разгледа плана в подробности и, ако са налице условията за това, да започне процедурата по параграф 2 от същия член (Решение от 14 февруари 1990 г. по дело Франция/Комисия, известно като „Boussas Saint-Frères“,
С-301/87, Recueil, стр. I-307
, точка 17).
По този начин член 88, параграф 3 ЕО въвежда превантивен контрол на плановете за нови помощи (Решение от 11 декември 1973 г. по дело Lorenz,
120/73, Recueil, стр. 1417
, точка 2).
При положение че Комисията трябва да изследва съвместимостта на планираната помощ с общия пазар, дори в случая когато държавата-членка пренебрегва забраната за привеждане в действие на мерките, в които се изразява помощта, националните юрисдикции само опазват, до окончателното решение на Комисията, правата на субектите на правото от едно евентуално неспазване от страна на държавните власти на забраната, предвидена в член 88 параграф 3 ЕО (Решение от 21 ноември 1991 г. по дело Fédération nationale du commerce extérieur des produits alimentaires и Syndicat national des négociants et transformateurs de saumon, известно като „FNCE“,
С-354/90, Recueil, стр. I-5505
, точка 14). Важно е, наистина, да се защитят страните, засегнати от нарушаването на конкуренцията, породено от отпускането на неправомерната помощ (вж. в този смисъл Решение от 5 октомври 2006 г. по дело Transalpine Ölleitung Österreich и др.,
С-368/04, Recueil, стр. I-9557
, точка 46).
Националните юрисдикции трябва по принцип да уважават искане за възстановяване на помощите, изплатени в нарушение на член 88, параграф 3 ЕО (вж. по-специално Решение от 11 юли 1996 г. по дело SFEI и др.,
С-39/94, Recueil, стр. I-3547
, точка 70).
Действително окончателното решение на Комисията няма за резултат да санира a posteriori действията по привеждане в действие, които нямат правна сила поради това, че са били извършени при незачитане на забраната, посочена в този член. Всяко друго тълкуване би довело до благосклонно третиране на незачитането от съответната държава-членка на параграф 3, последно изречение от член 88 ЕО и би го лишило от неговото полезно действие (Решение по дело FNCE, посочено по-горе, точка 16).
Националните юрисдикции следователно трябва да гарантират, че се понасят всички последици от нарушаването на член 88, параграф 3, последно изречение ЕО в съответствие с тяхното национално право както по отношение на действителността на актовете по привеждането в действие на мерките за помощта, така и на възстановяването на финансовите помощи, отпуснати в нарушение на тази разпоредба (посочените по-горе Решение по дело FNCE, точка 12 и Решение по дело SFEI и др., точка 40, както и Решение от 21 октомври 2003 г. по дело van Calster и др.,
С-261/01 и С-262/01, Recueil, стр. I-12249
, точка 64 и Решение по дело Transalpine Ölleitung Österreich и др., посочено по-горе, точка 47).
Възможно е обаче да възникнат изключителни обстоятелства, при които би било неподходящо да се разпореди възстановяването на помощта (Решение по дело SFEI и др., посочено по-горе, точка 70).
В тази насока Съдът вече е приел по повод на положение, при което Комисията е взела отрицателно окончателно решение, че възможността за получателя на неправомерна помощ да се позове на изключителни обстоятелства, които са породили у него оправдани правни очаквания относно редовността на тази помощ и да се противопостави въз основа на това на нейното възстановяване, не може да бъде изключена. В такъв случай националният съд е този, който ако бъде сезиран, трябва да прецени обстоятелствата по случая, след като, ако е необходимо, отправи преюдициално запитване до Съда във връзка с тълкуването (Решение от 20 септември 1990 г. по дело Комисия/Германия,
C-5/89, Recueil, стp. I-3437
, точка 16).
Що се отнася до Комисията, член 14, параграф 1 от Регламент (ЕО) № 659/1999 на Съвета от 22 март 1999 година за установяване на подробни правила за прилагането на член [88] от Договора за ЕО (
ОВ L 83, стр. 1
; Специално издание на български език, 2007 г., глава 8, том 1, стр. 41) предвижда изрично, че в случай на отрицателно решение тя няма да изисква възстановяването на помощта, ако това противоречи на общ принцип на правото на Общността.
В положение като това предмет на спора по главното производство, при което основано на член 88, параграф 3, последно изречение ЕО искане се разглежда, след като Комисията е взела положително решение, националният съд, независимо от установяването на съвместимостта на разглежданата помощ с общия пазар, трябва да се произнесе по действителността на актовете по привеждането ѝ в действие и по възстановяването на отпуснатото финансово подпомагане.
В подобен случай общностното право го задължава да разпореди мерките, които са подходящи, за да бъдат реално отстранени последиците от неправомерността. Все пак дори при липса на изключителни обстоятелства то не му налага задължение за цялостно възстановяване на неправомерната помощ.
Действително член 88, параграф 3, последно изречение ЕО се основава на обезпечителната цел да гарантира, че една несъвместима помощ никога няма да бъде приведена в действие. Тази цел е постигната най-напред временно, чрез забраната, която той въвежда, а след това окончателно, посредством окончателното решение на Комисията, което когато е отрицателно, е пречка за осъществяването в бъдеще на плана за помощ, предмет на уведомление.
Така организираната превенция следователно цели да бъдат привеждани в действие само съвместимите помощи. За да се осъществи тази цел, изпълнението на плана за помощ се отлага, докато съмнението относно неговата съвместимост бъде премахнато с окончателното решение на Комисията.
Когато Комисията взима положително решение, тогава се оказва, че преждевременното плащане на помощта не противоречи на целта, посочена в точки 47 и 48 от настоящото решение.
В този случай от гледна точка на операторите, различни от получателя на такава помощ, неправомерността ѝ би имала за резултат, от една страна, да ги изложи на опасността, в крайна сметка неосъществена, от привеждането в действие на една несъвместима помощ, а от друга страна, да ги накара да понесат по-рано отколкото трябва последиците, ако има такива, от една съвместима от гледна точка на конкуренцията помощ.
От гледна точка на получателя на помощта недължимата полза би се изразявала, от една страна, в неплащане на лихвите, които би платил върху съответната сума на съвместимата помощ, ако трябваше в очакване на решението на Комисията да заеме тази сума на пазара, а от друга страна, в подобряването на конкурентното му положение по отношение на другите оператори на пазара през времетраенето на неправомерността.
В положение като това по спора по главното производство, националният съд следователно трябва, въз основа на общностното право, да разпореди на получателя на помощта плащането на лихвите за периода на неправомерност.
В рамките на националното си право той може, ако случаят го предполага, да разпореди освен това и възстановяването на неправомерната помощ, без това да засяга правото на държавата-членка да я приведе отново в действие в един следващ момент. На него може също да му се наложи да уважи искания за обезщетения за вреди, причинени поради неправомерния характер на помощта (вж. в този смисъл посочените по-горе Решение по дело SFEI и др., точка 75 и Решение по дело Transalpine Ölleitung in Österreich и др., точка 56).
Що се отнася до самата помощ, трябва да се добави, че мярка, състояща се единствено в задължение за възстановяване без лихви, по принцип не би била в състояние да заличи последиците от неправомерността, в случай че след окончателното положително решение на Комисията държавата-членка приведе отново в действие тази помощ. Действително, след като периодът между връщането и новото привеждане в действие е по-кратък от този между първото привеждане в действие и окончателното решение, ако е бил принуден да заеме възстановената сума, получателят на помощта ще бъде задължен да заплати лихви в по-малък размер от този, който би платил, ако е трябвало да заеме равностойността на неправомерно отпуснатата помощ от самото начало.
Уместно е следователно да се отговори на първия поставен въпрос, че член 88, параграф 3, последно изречение ЕО трябва да се тълкува в смисъл, че националният съд не е длъжен да разпореди връщането на помощ, приведена в действие в нарушение на тази разпоредба, когато Комисията е взела окончателно решение, установяващо съвместимостта на тази помощ с общия пазар по смисъла на член 87 ЕО. Въз основа на общностното право той е длъжен да разпореди на получателя на помощта плащането на лихвите за периода на неправомерност. В рамките на своето национално право той може, ако прецени за необходимо, да разпореди освен това и възстановяването на неправомерната помощ, без това да засяга правото на държавата-членка да я приведе отново в действие в един следващ момент. На него може също да му се наложи да уважи искания за обезщетения за вредите, причинени поради неправомерния характер на помощта.
По втория въпрос
С втория въпрос препращащата юрисдикция иска по същество да се установи дали в процесуално положение като това по спора по главното производство задължението по член 88, параграф 3, последно изречение ЕО да бъдат отстранени последиците от неправомерността на една помощ се отнася също, с оглед изчисляване на сумите, които трябва да бъдат изплатени от получателя на помощта, и до периода, изтекъл между датата на решение на Комисията, с което се установява съвместимостта на тази помощ с общия пазар, и датата на отмяната на това решение от общностния съд.
Този въпрос се отнася или до помощите, евентуално приведени в действие между двете посочени дати, както и до лихвите, ако последствието, с което националното право свързва неправомерността на една помощ, отпусната съгласно националното право, дори и в хипотезата на установяване на нейната съвместимост с общия пазар, е възстановяването на тази помощ, или само до лихвите върху помощите, получени през същия период, ако възстановяването на съвместима неправомерна помощ не се предвижда по националното право.
С оглед състоянието на спора, предмет на главното производство, на разглеждане подлежат два периода — между решенията, приети от Комисията на 18 май 1993 г. и на 10 юни 1998 г., и съответно решенията на Първоинстанционния съд, с които те са отменени, от 18 септември 1995 г. и 28 февруари 2002 г. (вж. точки 11—21 от настоящото решение).
Поставеният въпрос се отнася, от една страна, до принципа на презумпцията за законосъобразност на актовете на институциите на Общността и от друга — до правилото, въведено с член 231, първа алинея ЕО.
Презумпцията за законосъобразност на актовете на институциите на Общността предполага те да произвеждат правно действие, докато не бъдат оттеглени от органа, който ги е издал, отменени в производство по жалба за отмяна или обявени за недействителни в резултат на преюдициално запитване или на възражение за незаконосъобразност (Решение от 5 октомври 2004 г. по дело Комисия/Гърция,
C-475/01, Recueil стp. I-8923
, точка 18 и посочената там съдебна практика).
Съгласно член 231, алинея първа ЕО, когато жалбата за отмяна е основателна, общностният съд обявява оспорения акт за недействителен. От това следва, че решението на общностния съд за отмяна премахва с обратна сила оспорвания акт по отношение на всички субекти на правото [Решение от 1 юни 2006 г. по дело P & O European Ferries (Vizcaya) и Diputación Foral de Vizcaya/Комисия,
C-442/03 P и C-471/03 P, Recueil, стp. I-4845
, точка 43].
При обстоятелства като тези по спора — предмет на главното производство, презумпцията за законосъобразност и правилото за обратното действие на отмяната се прилагат последователно.
Предполага се, че помощите, приведени в действие след положителното решение на Комисията, са правомерни до постановяване на решението на общностния съд за отмяна. След това, към момента на това следващо решение, в съответствие с член 231, алинея първа ЕО се смята, че с отмененото решение разглежданите помощи не са били обявени за съвместими, така че привеждането им в действие трябва да се счита неправомерно.
По този начин се оказва, че в случая правилото, произтичащо от член 231, първа алинея ЕО, слага край с обратна сила на прилагането на презумпцията за законосъобразност.
След отмяната на положително решение на Комисията възможността за получателя на неправомерно приведените в действие помощи да се позовава на изключителни обстоятелства, които са създали у него оправдани правни очаквания относно тяхната редовност и въз основа на това да се противопостави на тяхното възстановяване, не може да бъде изключена (вж. по аналогия Решение по дело Комисия/Германия, посочено по-горе, точка 16 относно окончателно отрицателно решение на Комисията).
Все пак Съдът вече е приел по повод на положение, при което Комисията първоначално е решила да не прави възражения срещу спорните помощи, че такова обстоятелство не може да се счита годно да породи оправдани правни очаквания у предприятието получател, след като това решение е било оспорено в срока за съдебно обжалване, а впоследствие отменено от Съда (Решение от 14 януари 1997 г. по дело Испания/Комисия,
C-169/95, Recueil, стp. I-135
, точка 53).
Съдът е приел също, че докато Комисията не е взела решение за одобряване и дори докато срокът за обжалване на едно такова решение не е изтекъл, получателят не може да бъде сигурен относно правомерността на предвижданата помощ, единствено годна да породи у него основателни правни очаквания (вж. Решение от 29 април 2004 г. по дело Италия/Комисия,
C-91/01, Recueil, стр. I-4355
, точка 66).
Трябва да се приеме за установено, че подобно на случая когато е подадена жалба за отмяна, получателят не може да има такава увереност, докато общностният съд не се е произнесъл с окончателно решение.
Следва при това положение да се отговори на втория въпрос, че в процесуално положение като това на спора по главното производство задължението, произтичащо от член 88, параграф 3, последно изречение ЕО, да се отстранят последиците от неправомерността на една помощ се отнася също, с оглед изчисляването на сумите, които трябва да бъдат изплатени от получателя, освен при изключителни обстоятелства, и до периода, изтекъл между датата на решението на Комисията, с което се установява съвместимостта на тази помощ с общия пазар, и датата на отмяната на това решение от общностния съд.
По съдебните разноски
С оглед на обстоятелството, че за страните по главното производство настоящото дело представлява отклонение от обичайния ход на производството пред препращащата юрисдикция, последната следва да се произнесе по съдебните разноски. Разходите, направени за представяне на становища пред Съда, различни от тези на посочените страни, не подлежат на възстановяване.

По изложените съображения Съдът (голям състав) реши:

1)
Член 88, параграф 3, последно изречение ЕО трябва да се тълкува в смисъл, че националният съд не е длъжен да разпореди връщането на помощ, приведена в действие в нарушение на тази разпоредба, когато Комисията на Европейските общности е взела окончателно решение, установяващо съвместимостта на тази помощ с общия пазар по смисъла на член 87 ЕО. Въз основа на общностното право той е длъжен да разпореди на получателя на помощта плащането на лихвите за периода на неправомерност. В рамките на своето национално право той може, ако прецени за необходимо, да разпореди освен това и възстановяването на неправомерната помощ, без това да засяга правото на държавата-членка да я приведе отново в действие в един следващ момент. На него може също да му се наложи да уважи искания за обезщетения за вредите, причинени поради неправомерния характер на помощта.

2)
В процесуално положение като това на спора по главното производство задължението, произтичащо от член 88, параграф 3, последно изречение ЕО, да се отстранят последиците от неправомерността на една помощ се отнася също, с оглед изчисляването на сумите, които трябва да бъдат изплатени от получателя, освен при изключителни обстоятелства, и до периода, изтекъл между датата на решението на Комисията на Европейските общности, с което се установява съвместимостта на тази помощ с общия пазар, и датата на отмяната на това решение от общностния съд.

Подписи
(
*1
)	Език на производството: френски.