CELEX: 62009CJ0067
Appel
statsstøtte
støtteordning for investeringer i ugunstigt stillede områder i Italien
Kommissionens beslutning, hvorved denne ordning erklæres forenelig med fællesmarkedet
påstand om erstatning for tab, der angiveligt er påført på grund af vedtagelsen af denne beslutning
overgangsforanstaltninger mellem denne ordning og den forudgående
tidsmæssige anvendelsesområde for Kommissionens beslutning om ikke at gøre indsigelse mod den forudgående støtteordning
retssikkerhedsprincippet, princippet om beskyttelse af den berettigede forventning og ligebehandlingsprincippet

Nuova Agricast Srl (herefter »Nuova Agricast«) og Cofra Srl (herefter »Cofra«) har med deres appelskrift nedlagt påstand om
ophævelse af dom afsagt af De Europæiske Fællesskabers Ret i Første Instans den 2. december 2008, Nuova Agricast og Cofra
mod Kommissionen (forenede sager T-362/05 og T-363/05, herefter »den appellerede dom«), hvorved Retten frifandt Kommissionen
for en af selskaberne nedlagt påstand om erstatning for tab, der angiveligt er påført dem på grund af Kommissionen for De
Europæiske Fællesskabers vedtagelse af beslutning af 12. juli 2000 om ikke at gøre indsigelse mod en støtteordning for investeringer
i ugunstigt stillede områder i Italien (statsstøtte N 715/99 – Italien) (herefter »den omtvistede beslutning«), af hvilken
der blev offentliggjort et resumé i
De Europæiske Fællesskabers Tidende
(EFT C 278, s. 26), såvel som på grund af Kommissionens adfærd under den administrative procedure forud for vedtagelsen af
denne beslutning.

Retsforskrifter

Støtteordninger for investeringer i ugunstigt stillede områder i Italien, godkendt indtil den 31. december 1999
Ved lovdekret nr. 415 om refinansiering af lov nr. 64 af 1. marts 1986 om love for den ekstraordinære intervention i Mezzogiorno
(Rifinanziamento della legge 1° marzo 1986, n. 64, recante disciplina organica dell’intervento straordinario nel Mezzogiorno)
af 22. oktober 1992 (GURI nr. 249 af 22.10.1992, s. 3), efter ændring indarbejdet i lov nr. 488 af 19. december 1992 (GURI
nr. 299 af 21.12.1992, s. 3, og berigtiget i GURI nr. 301 af 23.12.1992, s. 40), der selv er ændret ved lovdekret nr. 96 af
3. april 1993 (GURI nr. 79 af 5.4.1993, s. 5, herefter »lov nr. 488/1992«), indførte den italienske lovgiver økonomiske foranstaltninger
med henblik på at gøre virksomheder interesserede i at udvikle visse erhvervsaktiviteter i landets ugunstigt stillede områder.
Den 1. marts 1995 og den 21. maj 1997 vedtog Kommissionen to beslutninger om ikke at gøre indsigelser, først indtil den 31.
december 1996, derefter indtil den 31. december 1999, mod de successive støtteordninger, som var baseret på lov nr. 488/92
og forskellige bestemmelser, der gennemførte denne lov (statsstøtte nr. N 40/95 og N 27/A/97). Et resumé af disse beslutninger
blev offentliggjort i
De Europæiske Fællesskabers Tidende
den 18. juli 1995 for så vidt angår beslutningen af 1. marts 1995 (EFT C 184, s. 4) og den 8. august 1997 for så vidt angår
beslutningen af 21. maj 1997 (EFT C 242, s. 4, herefter »1997-beslutningen«).
Bestemmelser for støtteordningen, som blev godkendt ved 1997-beslutningen (herefter »støtteordning 1997-1999«), blev for det
første fastsat ved forhandlinger i Comitato interministeriale per la programmazione economica (tværministerielt udvalg for
økonomisk planlægning) om retningslinjer for tildeling af støtte som omhandlet i artikel 1, stk. 2, i lov nr. 488/1992 (direttive
per la concessione di agevolazioni ai sensi dell’art. 1, comma 2, del decreto-legge 22 ottobre 1992, n. 415, convertito nella
legge 19 dicembre 1992, n. 488, in tema di disciplina organica dell’intervento straordinario nel Mezzogiorno), af 27. april
1995 (GURI nr. 142 af 20.6.1995, s. 17), som ændret ved forhandlingerne i det nævnte udvalg af 18. december 1996 (GURI nr. 70
af 25.3.1997, s. 35), for det andet ved dekret nr. 527 fra Ministero dell’Industria, del Commercio e dell’Artigianato (ministeriet
for industri, handel og håndværk, herefter »MICA«), ved vedtagelse af bekendtgørelsen om de nærmere bestemmelser og fremgangsmåder
for tildeling og anvendelsen af støtte til erhvervsaktiviteter i landets ugunstigt stillede områder (regolamento recante le
modalità e le procedure per la concessione ed erogazione delle agevolazioni in favore delle attività produttive nelle aree
depresse del Paese), af 20. oktober 1995 (GURI nr. 292 af 15.12.1995, s. 3), som ændret ved dekret nr. 319 fra det nævnte
ministerium af 31. juli 1997 (GURI nr. 221 af 22.11.1997, s. 31), og for det tredje ved cirkulære nr. 234363 fra MICA af 20.
november 1997 (almindeligt tillæg til GURI nr. 291 af 15.12.1997).
Disse bestemmelser bestemte især følgende:
–        De finansielle ressourcer for hvert år skulle opdeles i to lige store dele, som hver blev tildelt ved to ansøgningsrunder.
På grundlag af de finansielle midler, der stod til rådighed i det budgetår, som ressourcerne vedrørte, kunne de nævnte retningslinjer
for fordeling heraf imidlertid ændres ved dekret, især ved uddeling af midlerne ved en enkelt ansøgningsrunde.
–        Ansøgningerne indgivet i forbindelse med en ansøgningsrunde blev undersøgt af bank-koncessionsindehavere, der tildelte pointtal
beregnet ud fra lovhjemlede kriterier (»indicatori«, herefter »indikatorer»).
–        På grundlag af resultaterne fra bankernes undersøgelser opstillede MICA en regional prioriteret rækkefølge af ansøgningerne
på baggrund af antallet af tildelte pointtal og vedtog et dekret om uddeling af støtten fra den første, indtil midlerne for
hver liste var opbrugt.
–        Der kunne gives støtte til de udgifter, som var blevet afholdt fra og med dagen efter den dato, der var sidste frist for indlevering
af ansøgning, som ligger forud for den dato, ansøgningen angår, undtagen udgifter til ingeniørplanlægning og undersøgelser
og til køb og byggemodning af erhvervsgrunde, som blev godkendt for en periode på 12 måneder forud for indleveringen af ansøgningen.
–        Virksomheder, hvis ansøgning var blevet indplaceret på en regional prioriteret liste, men som ikke havde kunnet opnå tildeling
af støttemidler, fordi der var færre finansielle midler til rådighed i den pågældende ansøgningsrunde end det støttebeløb,
der samlet var søgt om, kunne enten genfremsætte det samme projekt endnu en gang ved den ansøgningsrunde, som umiddelbart
fulgte efter den, i henhold til hvilken de først havde indgivet ansøgning uden at ændre de kriterier for evalueringen af projektet,
som der var taget hensyn til af indikatorerne (såkaldt »automatisk indplacering« af ansøgningen), eller vælge ikke at deltage
i denne automatiske indplacering og genfremsætte det samme projekt i den næste ansøgningsrunde efter den, med hensyn til hvilken
de havde afstået fra automatisk indplacering med ændring af alle eller nogle af de evalueringskriterier, som der var taget
hensyn til af indikatorerne med henblik på at gøre støtteansøgningen mere konkurrencedygtig, hvilken ændring dog ikke kunne
vedrøre projektets væsentlige indhold (såkaldt »omformulering« af ansøgningen). I begge tilfælde kunne de betingelser, der
gjaldt for de oprindelige ansøgninger, fastholdes med henblik på anerkendelse af udgifterne som støtteberettigede.

Den omtvistede beslutning og ordningen i form af støtte til investeringer i ugunstigt stillede regioner i Italien, godkendt
fra den 1. januar 2000 til den 31. december 2006
Den 18. november 1999 underrettede de italienske myndigheder i henhold til artikel 88, stk. 3, EF Kommissionen om en påtænkt
støtteordning – der blev registeret af Kommissionen under nr. N 715/99 – som skulle gælde med virkning fra den 1. januar 2000,
og som var baseret på lov nr. 488/1992.
Denne underretning blev efterfulgt af en udveksling af korrespondance mellem Kommissionen og de italienske myndigheder og
af et møde mellem repræsentanterne for den italienske regering og Kommissionens tjenestegrene den 16. maj 2000.
Blandt den udvekslede korrespondance befinder sig en skrivelse af 3. april 2000 fra de italienske myndigheder. I denne skrivelse
fremførte MICA, at i tilfælde af at Kommissionen fastholder sit standpunkt, hvorefter princippet om anerkendelse af støtte
til udgifter, som er blevet afholdt fra og med dagen efter den dato, der var sidste frist for indlevering af ansøgning om
støtte, er i strid med princippet om statsstøttens nødvendighed, er det, henset til den væsentlige ændring af støtteordningerne,
der således ville blive gennemført i forhold til deres tidligere anvendelsesmåde, absolut nødvendigt, at muligheden for at
tage de udgifter, som var blevet afholdt fra den dato, der var sidste frist for indlevering af ansøgning, i betragtning med
tilbagevirkende kraft, bliver omfattet af en overgangsordning, der er begrænset til den første ansøgningsrunde efter den nye
ordning.
Blandt denne korrespondance befinder sig ligeledes en skrivelse af 29. maj 2000 fra Kommissionen (herefter »skrivelsen af
29. maj 2000«).
Kommissionen har i denne skrivelse henvist til mødet 16. maj samme år, i forbindelse med hvilket de italienske myndigheder
præsenterede et »forslag om at fastsætte en overgangsbestemmelse for den pågældende ordning udelukkende for den første fase
af ordningens anvendelse, på grundlag af hvilken man med tilbagevirkende kraft ville anerkende de udgifter, som var blevet
afholdt siden datoen for sidste frist for indlevering af ansøgning, som støtteberettigede«. Dette forslag indebærer, at »man
undgår brud på kontinuiteten mellem den tidligere ordning og den nye, især med hensyn til den berettigede forventning hos
de virksomheder (initiativer), som er berørt af den nævnte overgangsbestemmelse, og som tilhører to forskellige kategorier:
a) virksomheder, for hvilke der var indgivet en ansøgning i forbindelse med den seneste relevante ansøgningsrunde, og som
var blevet undersøgt med positivt resultat af bank-koncessionsindehaverne og indplaceret på de regionale prioriterede lister,
men som ikke havde modtaget støtte som følge af manglende økonomiske ressourcer; b) virksomheder, for hvilke der endnu ikke
var indgivet en ansøgning, selv om gennemførelsen af investeringsprojektet allerede var påbegyndt«.
Hvad angår denne kategori a) opfordrer Kommissionen i sin skrivelse af 29. maj 2000 de italienske myndigheder til »udelukkende
i den første fase af den nye ordnings anvendelse at forpligte sig til at overveje de endnu ikke imødekomne ansøgninger inden
for rammen af den sidste ansøgningsrunde, som var blevet undersøgt med positivt resultat og indplaceret på de seneste lister«.
For så vidt angår nævnte kategori b) indbyder Kommissionen nævnte myndigheder til at tilbagetrække forslaget om investeringsprojekters
støtteberettigelse i tilfælde, hvor gennemførelsen af projektet er påbegyndt, inden ansøgningen er indgivet, da dette forslag
ikke er i overensstemmelse med retningslinjerne om regionalstøtte (EFT 1998 C 74, s. 9).
De italienske myndigheder ændrede efterfølgende deres påtænkte støtteordning.
Ved den omtvistede beslutning, som blev meddelt Den Italienske Republik ved skrivelse af 2. august 2000, besluttede Kommissionen
ikke at gøre indsigelser mod denne støtteordning indtil den 31. december 2006 (herefter »støtteordning 2000-2006«).
Den omtvistede beslutning indeholder en bestemmelse, der har til formål præcist at godkende foranstaltningerne i den nævnte
ordning, som sikrer en overgang med »støtteordning 1997-1999« (herefter »overgangsreglen«). Denne bestemmelse har følgende
ordlyd:
»Kun i forbindelse med den første anvendelse af de omhandlede regler, dvs. ved den første ansøgningsrunde, som finder sted
i henhold til disse regler – og med forbehold af, at ansøgningerne om støtte under alle omstændigheder skal være indsendt
inden påbegyndelsen af investeringsprojekternes gennemførelse – kan undtagelsesvist deltage ansøgninger, der er blevet indsendt
i forbindelse med den seneste indkaldelse af ansøgninger på baggrund af [støtteordningen 1997-1999], og som er blevet godkendt
til støtte, men ikke har modtaget støtte, fordi de midler, der var afsat for denne ansøgningsrunde, ikke var tilstrækkelige.«
Efter denne beslutning vedtog MICA dekretet om aftalte maksimumsforanstaltninger med hensyn til erhvervsaktiviteter i landets
ugunstigt stillede områder, som var omfattet af lov nr. 488/1992, for regionerne Basilicata, Calabrien, Campania, Puglia,
Sardinia og Sicilien (misure massime consentite relative alle agevolazioni in favore delle attività produttive nelle aree
depresse del Paese di cui alla legge n. 488/1992 per le regioni Basilicata, Calabria, Campania, Puglia, Sardegna e Sicilia),
af 14. juli 2000 (GURI nr. 166 af 18.7.2000, s. 49), og cirkulære nr. 9003 af 14. juli 2000 (almindeligt tillæg til GURI nr. 175
af 28.7.2000), med henblik på at præcisere betingelserne for opfyldelse af støtteordning 2000-2006.
Det er fastsat i dekretets eneste artikel, stk. 2, første punktum, at støtten kan ydes »på grundlag af […] de støtteberettigede
udgifter inden for rammerne af programmerne vedrørende den seneste relevante ansøgningsrunde, som er blevet bedømt med positivt
resultat, men som ikke har modtaget støtte på grund af utilstrækkelige finansielle ressourcer«.

Sagens baggrund
MICA offentliggjorde i henhold til støtteordning 1997-1999 den 1. december 1997 den tredje ansøgningsrunde for industrisektoren,
som svarer til første halvår 1998 (herefter »tredje ansøgningsrunde«).
De interesserede virksomheder havde indtil den 16. marts 1998 til at indgive en støtteansøgning. Virksomhederne kunne ansøge
om finansiering af udgifter, som var afholdt fra og med dagen efter den dato, der var sidste frist for indgivelse af ansøgninger
indleveret under den foregående ansøgningsrunde (anden ansøgningsrunde), dvs. den 1. januar 1997.
Nuova Agricast og Cofra indgav hver en ansøgning om støtte til et investeringsprojekt i den tredje ansøgningsrunde. Totalbeløbet
for de forudsete udgifter udgjorde 9 516 000 000 ITL, henholdsvis 8 062 000 000 ITL. Hvert af disse beløb inkluderede udgifter,
afholdt inden indgivelsen af ansøgningen om den pågældende støtte, men efter den dato, der var sidste frist for indgivelse
af ansøgning, indleveret under den foregående ansøgningsrunde.
Disse ansøgninger, der blev vurderet som støtteberettigede, blev indplaceret på den prioriterede ansøgningsliste for regionen
Puglia, som blev godkendt ved MICA’s to dekreter af 14. august 1998. På grund af ansøgningernes placering på listen og utilstrækkelige
midler modtog sagsøgerne imidlertid ikke den støtte, de havde ansøgt om.
Disse dekreter angav, at i henhold til dekret nr. 527/95 af 20. oktober 1995, som ændret ved lovdekret nr. 113 af 31. juli
2007, blev ansøgninger, der var indplaceret således, at de ikke ville modtage støtte i den tredje ansøgningsrunde, automatisk
indplaceret i uforandret stand på listen i forbindelse med den fjerde ansøgningsrunde for industrisektoren, som svarer til
andet halvår 1998 (herefter »fjerde ansøgningsrunde«), og de betingelser, der gjaldt for den oprindelige ansøgning, blev fastholdt
med henblik på anerkendelse af udgifterne som støtteberettigede. Dekreterne præciserede ligeledes, at hvis en virksomhed agtede
at fastholde de betingelser, der i givet fald skulle være opfyldt, for at støtteudgifterne var tilskudsberettigede, og samtidig
omformulere sin ansøgning om støtte, skulle denne vælge ikke at deltage i denne automatiske indplacering og genfremsætte sin
ansøgning inden for fristerne for den femte ansøgningsrunde for ansøgninger om støtte, som svarer til andet halvår 1999, hvilke
frister skulle fastsættes ved dekret.
Den fjerde ansøgningsrunde var i mellemtiden blevet offentliggjort. Nuova Agricast og Cofra afstod fra at blive indplaceret
automatisk med ansøgningen i forbindelse med den fjerde ansøgningsrunde for at kunne genfremsætte ansøgningen i en omformuleret
form i henhold til den næste relevante ansøgningsrunde efter denne ansøgningsrunde.
De italienske myndigheder offentliggjorte imidlertid ikke en sådan ansøgningsrunde før den 31. december 1999, der var datoen,
frem til hvilken støtteordning 1997-1999 var blevet godkendt af Kommissionen.
Den 14. juli 2000, dvs. efter ikrafttrædelsen af støtteordning 2000-2006, offentliggjorde de italienske myndigheder den ottende
ansøgningsrunde for industrisektoren (herefter »den ottende ansøgningsrunde«).
Henset til de gældende betingelser under støtteordning 2000-2006, blev appellanternes omformulerede ansøgning – der ikke kunne
omfattes af overgangsreglen i den omtvistede beslutning – afslået og ikke optaget på listen i forbindelse med den ottende
ansøgningsrunde.
Sagsøgerne anlagde derefter sammen med andre italienske virksomheder den første sag ved Retten med påstand om annullation
af den omtvistede beslutning. Ved kendelse af 15. juni 2005, Nuova Agricast m.fl. mod Kommissionen (sag T-98/04), afviste
Retten denne sag, eftersom den var blevet anlagt efter udløbet af søgsmålsfristen på to måneder i henhold til artikel 230,
stk. 5, EF.
Nuova Agricast anlagde desuden sag ved Tribunale ordinario di Roma med påstand om, at Ministero delle Attività Produttive,
som havde overtaget MICA’s opgaver, tilpligtedes at erstatte det tab, som sagsøgeren har lidt på grund af den manglende oppebærelse
af den støtte, der var ansøgt om. I denne sammenhæng har Nuova Agricast navnlig anført, at den italienske stat under drøftelserne
med Kommissionen med henblik på at opnå forlængelse af støtteordningen til efter den 31. december 1999 ikke havde sørget for
en korrekt beskyttelse af de virksomheders erhvervede rettigheder, der ligesom sagsøgeren havde afstået fra at blive indplaceret
automatisk i den fjerde ansøgningsrunde for at kunne genfremsætte ansøgningen i en omformuleret form i den næste relevante
ansøgningsrunde.
I forbindelse med denne procedure har Tribunale ordinario di Roma ved afgørelse af 14. juni 2006 fremsat en anmodning om præjudiciel
afgørelse, der vedrørte gyldigheden af den omtvistede beslutning i forhold til ligebehandlingsprincippet og begrundelsespligten.
Ved dom af 15. april 2008, Nuova Agricast (sag C-390/06, Sml. I, s. 2577), har Domstolen besvaret denne anmodning med, at
gennemgangen heraf intet har frembragt, som kan rejse tvivl om gyldigheden af den omtvistede beslutning.
Domstolen har i sin analyse af fortolkningen af den omtvistede beslutning i forhold til princippet om ligebehandling konstateret
i præmis 62 i nævnte dom, at Kommissionen måtte have været bekendt med tilstedeværelsen af virksomheder som Nuova Agricast,
hvis ansøgning var indplaceret på listen i forbindelse med den tredje ansøgningsrunde, men som ikke havde modtaget den ansøgte
støtte som følge af manglende midler, og som derfor havde afstået fra at blive indplaceret automatisk i forbindelse med den
fjerde ansøgningsrunde for at kunne genfremsætte ansøgningen i en omformuleret form i den næste relevante ansøgningsrunde
(herefter »virksomheder i første kategori«), og virksomheder, hvis ansøgning var blevet indplaceret på listen i forbindelse
med den fjerde ansøgningsrunde, men som ikke havde modtaget den ansøgte støtte som følge af manglende midler (herefter »virksomheder
i anden kategori«).
Domstolen har imidlertid konkluderet i præmis 77 og 78 i samme dom, at Kommissionen ved at godkende støtteordning 2000-2006,
i medfør af hvilken kun virksomheder i anden kategori kunne drage fordel af overgangsreglen indeholdt i den omtvistede beslutning,
ikke har tilsidesat ligebehandlingsprincippet, i og med at virksomheder i første og anden kategori ikke befandt sig i ensartede
situationer.

Sagen for Retten og den appellerede dom
Nuovo Agricast og Cofra anlagde ved stævninger indleveret til Rettens Justitskontor den 21. september 2005 søgsmål med påstand
om, at Kommissionen tilpligtes at erstatte sagsøgerne det tab, som disse havde lidt på grund af vedtagelsen af den omtvistede
beslutning.  De to sager er blevet forenet med henblik på den mundtlige forhandling og dommen.
Ved afgørelser af 1. marts 2006 tog Retten Kommissionens anmodning om foranstaltninger med henblik på sagens tilrettelæggelse
delvist til følge og opfordrede denne til i sine skriftlige indlæg at koncentrere sig om, på den ene side, spørgsmålet om
formaliteten og, på den anden side, spørgsmålene om, hvorvidt denne institution kan tilskrives retsstridig adfærd, om realiteten
vedrørende og arten af de hævdede tab og om årsagsforbindelsen mellem nævnte angiveligt udviste adfærd og disse skader.
Ved den appellerede dom frifandt Retten Kommissionen og tilpligtede appellanterne at betale sagens omkostninger.
I præmis 48-51 i den appellerede dom har Retten først afvist Kommissionens påstande om, at udtrykket »falso ideologico« (intellektuelt
falsk), som er anvendt af appellanterne for at kvalificere skrivelsen af 29. maj 2000, skal udelukkes fra deres processkrifter.
I den sammenhæng bemærkede Retten, at appellanterne i det væsentlige har gjort gældende, at Kommissionen i denne skrivelse
bevidst har sløret den omstændighed, at de italienske myndigheder har forsøgt at beskytte ikke kun situationen for de virksomheder,
der har deltaget i fjerde ansøgningsrunde, men også situationen for de virksomheder, der har deltaget i tredje ansøgningsrunde.
Retten har i den henseende konstateret, at den »falske« erklæring, som appellanterne gør gældende at have konstateret i nævnte
skrivelse, ikke findes deri, idet denne skrivelse skelner imellem det vide anvendelsesområde for den af de italienske myndigheder
påtænkte overgangsordning og Kommissionens opfordring til disse myndigheder om at begrænse anvendelsesområdet for denne foranstaltning
til kun at omfatte de virksomheder, som har deltaget i den sidste forekomne ansøgningsrunde. Retten lagde imidlertid til grund,
at det ikke tilkommer den at indskrænke den ytringsfrihed, som parterne har, når de iagttager grænserne i henhold til reglerne
om faglig etik, hvilke grænser ikke er overskredet i den foreliggende sag, for så vidt som appellanterne udtrykkeligt har
angivet, at de ikke gjorde gældende, at Kommissionen havde begået intellektuelt falsk som omhandlet i italiensk strafferet.
Efter at have fastslået, at der først skulle tages stilling til sagens realitet og ikke til dens formalitet, hvorom der af
Kommissionen var nedlagt indsigelse, undersøgte Retten dernæst i den appellerede doms præmis 76-96, om den betingelse er opfyldt,
hvorefter den adfærd, Kommissionen kritiseres for at have udvist, er retsstridig.
Appellanternes hovedargument, hvorved de søger at påvise, at Kommissionen begik forskellige ulovligheder som følge af den
faktiske omstændighed, at den i skrivelsen af 29. maj 2000 opfordrede de italienske myndigheder til at ændre deres udkast
til en overgangsordning, og at den vedtog den omtvistede beslutning, er blevet forkastet i den appellerede doms præmis 80-84,
der er affattet som følger:
»80      Med hensyn til [appellanternes] hovedargument […] bygger det i det væsentlige på den forudsætning, hvorefter Kommissionen
med [1997-beslutningen] besluttede ikke at gøre indsigelse over for [appellanternes] anden deltagelse i en ansøgningsrunde
om tildeling af statsstøtte i henhold til lov nr. [488/1992], som blev indført efter den 31. december 1999. Det skal i den
forbindelse bemærkes, at det generelle princip, der er fastsat i artikel 87 EF, er et om forbud mod statsstøtte. Ifølge retspraksis
skal undtagelserne til dette princip fortolkes strengt ([Rettens] dom [af 14.1.2004, sag T-109/01], Fleuren Compost mod Kommissionen,
[Sml. II, s. 127,] præmis 75). For at fastslå, om en støtte falder inden for det tidsmæssige anvendelsesområde for en beslutning
om ikke at modsætte sig en støtteordning, skal det undersøges, om støtten kan betragtes som værende tildelt før datoen for
udløbet af denne beslutning, hvorved det relevante kriterium er det juridisk bindende dokument, hvormed de kompetente nationale
myndigheder tilkender støtte (jf. i den forbindelse dommen i sagen Fleuren Compost mod Kommissionen, præmis 68 og 71-74).
Det følger heraf, at en beslutning om ikke at gøre indsigelse mod en støtteordning kun drejer sig om den faktiske tildeling
af relevant støtte inden for den ordning, idet den pågældende nationale myndighed skal yde den pågældende støtte før udløbet
af denne beslutning.
81      Også selv om Kommissionen i den foreliggende sag med [1997-beslutningen] følgelig ikke modsatte sig det forhold, at støtteordningen
[1997-1999] tillader ansøgerne at genfremsætte ansøgningen i en omformuleret form i den relevante ansøgningsrunde, der følger
efter fjerde ansøgningsrunde, var det med henblik på at falde inden for denne beslutnings anvendelsesområde derfor nødvendigt,
dels at denne anden deltagelse fandt sted inden udløbet af godkendelsen i denne beslutning, dels at de italienske myndigheder
forpligtede sig til at yde den anmodede støtte inden for rammen af den anden deltagelse og ligeledes før dennes udløb. Det
er imidlertid ubestridt, at Kommissionen med [1997-beslutningen] besluttede ikke at rejse indsigelse mod støtteordningen [1997-1999]
indtil den 31. december 1999. Det er ligeledes ubestridt, at ingen ansøgningsrunde, som tillod appellanterne at deltage for
anden gang, blev offentliggjort før den 1. januar 2000, og at de italienske myndigheder før denne dato ikke havde vedtaget
nogen bindende retsakt, hvormed de tilkendte den støtte, appellanterne havde ansøgt om.
82      Det er, som Kommissionen med rette har anført, endvidere udelukket, at muligheden for at deltage i en anden ansøgningsrunde,
inden for rammen af hvilken en støtte eventuelt kunne tildeles, i sig selv var tilstrækkelig til, at det kunne lægges til
grund, at den ansøgte støtte blev tildelt, da denne mulighed forelå. Såvel ordlyden af [1997-beslutningen] som reglen om indskrænkende
fortolkning af undtagelser fra det generelle princip om forbud mod statsstøtte efter artikel 87, stk. 1, EF er til hinder
for en sådan udvidelse af det tidsmæssige anvendelsesområde for den godkendte støtteordning. Ydermere er det ubestridt, at
[appellanterne] ikke havde nogen sikkerhed for at blive tildelt den anmodede støtte, hvis de fremsatte en omformuleret ansøgning.
83      Følgelig var »retten til omformulering«, som appellanterne henviser til, for så vidt som det antages, at den eksisterer, ikke
omfattet af [1997-beslutningen], i det omfang […] den var gennemført før den 1. januar 2000, og i det omfang […] de italienske
myndigheder før denne dato var forpligtede til at tildele appellanterne den støtte, som de havde ansøgt om for anden gang.
Som det imidlertid tidligere er nævnt, er det ubestridt, at dette ikke var tilfældet.
84      Da det ikke kan lægges til grund, at [1997-beslutningen] bemyndiger [appellanterne] til at genfremsætte en ansøgning om støtte
i en omformuleret form inden for rammen af en offentliggjort ansøgningsrunde efter udløbet af denne beslutning, er forudsætningen
for appellanternes argumentation urigtig. Derfor bør alle de af appellanternes argumenter, der bygger på denne forudsætning,
forkastes.«
I præmis 85-87 i den appellerede dom har Retten tilføjet, at denne konklusion ikke kan ændres på grundlag af den valgte løsning
i den sag, der har givet anledning til Domstolens dom af 22. juni 2006, Belgien og Forum 187 mod Kommissionen (forenede sager
C-182/03 og C-217/03, Sml. I, s. 5479), som appellanterne har påberåbt sig, da omstændighederne i de to sager i det væsentlige
er forskellige.
Da Retten herefter i den appellerede doms præmis 88-95 har forkastet de af appellanterne subsidiært fremførte anbringender,
har den endelig konkluderet i nævnte doms præmis 96 og 97, at appellanterne ikke har godtgjort, at Kommissionen har begået
en tilstrækkeligt kvalificeret tilsidesættelse til, at Det Europæiske Fællesskab ifalder ansvar uden for kontraktforhold,
hvorfor sagsøgte derfor skal frifindes.

Parternes påstande for Domstolen
Nuova Agricast og Cofra har nedlagt følgende principale påstande:
–        Den appellerede dom ophæves, for så vidt den bestemmer, at skrivelsen af 29. maj 2000 ikke indeholder nogen falsk erklæring,
og der gives ikke Kommissionen medhold i den nedlagte modpåstand om udelukkelse af udtrykket »intellektuelt falsk«.
–        Ved afgørelsen af de spørgsmål, der er omfattet af de foranstaltninger med henblik på sagens tilrettelæggelse, som blev truffet
af Retten ved afgørelser af 1. marts 2006, fastslås det, at Kommissionen ved den adfærd, der er anført i stævningerne i første
instans, har foretaget grov og åbenbar tilsidesættelse af fællesskabsretten og påført appellanterne et økonomisk tab.
–        Sagen hjemvises til Retten med henblik på afgørelse af de spørgsmål, der ikke er omfattet af foranstaltningerne af 2. marts
2006 med henblik på sagens tilrettelæggelse.
–        Vedrørende sagens omkostninger:
i)      Hvis Domstolens dom kan anses for endelig, i det mindste hvad angår de spørgsmål, der er omfattet af foranstaltningerne med
henblik på sagens tilrettelæggelse, som blev truffet af Retten ved beslutningen af 1. marts 2006, tilpligtes Kommissionen
at betale omkostningerne ved begge retsinstanser.
ii)       Hvis denne dom, selv om den indeholder afgørelse af alle de spørgsmål, der er omfattet af disse foranstaltningerne med henblik
på sagens tilrettelæggelse, ikke kan anses for endelig, eftersom en hjemvisning til Retten under alle omstændigheder er nødvendig
for at afklare de spørgsmål, der ikke er indeholdt i nævnte foranstaltninger med henblik på sagens tilrettelæggelse, udsættes
afgørelsen om sagens omkostninger.
Nuova Agricast og Cofra har subsidiært nedlagt påstand om, at sagen i tilfælde af, at Domstolen vurderer, at der ikke kan
afsiges dom heri, hjemvises til Retten.
Kommissionen har nedlagt følgende påstande:
–        Appellen afvises.
–        Subsidiært, appellen forkastes under alle omstændigheder.
–        Alternativt, det i første instans anlagte erstatningssøgsmål afvises.
–        Mest subsidiært, sagen hjemvises til Retten med henblik på fornyet behandling af sagen i henhold til artikel 61 i statutten
for Domstolen.
–        Appellanterne tilpligtes at betale sagens omkostninger.

Appellen
Til støtte for deres påstande har appellanterne påberåbt sig tre anbringender. Med det første og andet anbringende gør de
gældende, at Retten med urette i den appellerede doms præmis 80-84 har afvist forudsætningen for deres hovedargument, hvorefter
1997-beslutningen skal fortolkes som en godkendelse for de virksomheder, som befandt sig i den situation, hvor de genfremsatte
en ansøgning i en omformuleret form inden for rammerne af en selv efter den 31. december 1999 offentliggjort ansøgningsrunde.
Det tredje anbringende vedrører det forhold, at Retten i præmis 50 og 51 i nævnte dom har foretaget en urigtig gengivelse
af indholdet af skrivelsen af 29. maj 2000.

Formaliteten
–       Parternes argumenter
Kommissionen har påstået, at appellen skal afvises med den begrundelse, at de tre anbringender, som appellanterne har påberåbt
sig til støtte for deres påstande, ikke kan antages til realitetsbehandling.
Derfor må det første og andet anbringende afvises, da de ikke klart nok angiver, hvilke elementer i den appellerede dom der
kritiseres. Anbringenderne bør endvidere afvises, for så vidt som de ikke vedrører tilsidesættelse af EU-retten, men spørgsmål
om italiensk ret eller i det mindste de italienske myndigheders adfærd. Den fejl, som Retten eventuelt måtte have begået ved
fortolkningen af national ret, udgør ikke en tilsidesættelse af EU-retten, men vil være sammenlignelig med en urigtig bedømmelse
af de faktiske omstændigheder, som ikke kan påberåbes under appelsagen, medmindre der foreligger en urigtig gengivelse heraf.
Med hensyn til det tredje anbringende bør det afvises, da det omhandler en beslutning, der ikke kan være genstand for appel,
og i det omfang det anfægter Rettens bedømmelse af de faktiske omstændigheder. I øvrigt har appellanterne ikke søgsmålskompetence
i denne henseende, eftersom de ikke har tabt sagen på det punkt.
Det er appellanternes opfattelse, at appellen kan antages til realitetsbehandling, og de har bl.a. forklaret, at det første
og andet anbringende anfægter Rettens urigtige fortolkning af 1997-beslutningen og i særdeleshed af den ordning, hvoraf fremgår
udløbsdatoen for godkendelsen af støtteordningen 1997-1999, som er indeholdt i denne beslutning.
Domstolens bemærkninger
Det fremgår af artikel 225 EF, artikel 51, stk. 1, i statutten for Domstolen og artikel 112, stk. 1, første afsnit, litra
c), i Domstolens procesreglement, at et appelskrift præcist skal angive, hvilke elementer der anfægtes i den dom, som påstås
ophævet, samt de retlige argumenter, der særligt støtter denne påstand, idet appellen eller det pågældende anbringende i modsat
fald afvises (jf. dom af 4.7.2000, sag C-352/98 P, Bergaderm og Goupil mod Kommissionen, Sml. I, s. 5291, præmis 34, af 8.1.2002,
sag C-248/99 P, France/Monsanto og Kommissionen, Sml. I, s. 1, præmis 68, og af 28.6.2005, forenede sager C-189/02 P, C-202/02 P,
C-205/02 P – C-208/02 P og C-213/02 P, Dansk Rørindustri m.fl. mod Kommissionen, Sml. I, s. 5425, præmis 426).
Det bemærkes i denne henseende, at selv om visse passager i argumentationen som udarbejdet af appellanterne i sammenhæng med
deres første og andet anbringende mangler en vis stringens, forekommer denne argumentation dog i sin helhed at være tilstrækkeligt
klar til med den fornødne præcision at identificere de forhold, der anfægtes i den appellerede dom, og de retlige grunde,
der kan støtte denne kritik og følgelig tillade Domstolen at udøve sin legalitetskontrol.
Hvad angår den anden formalitetsindsigelse vedrørende det første og andet appelanbringende, som har til formål at konstatere
en fejl, der er begået af Retten i dennes fortolkning af en national retsakt, dvs. støtteordningen 1997-1999, er det tilstrækkeligt
at fastslå, at dette ikke er tilfældet. Således som appellanterne har understreget det, påberåber de sig med disse anbringender
den angiveligt urigtige fortolkning af det tidsmæssige anvendelsesområde for 1997-beslutningen, og følgelig af en retsakt
fra Kommissionen.
Det følger af det foregående, at det første og andet anbringende kan antages til realitetsbehandling. Som følge heraf og uden
at det er nødvendigt på dette stadium at undersøge klagepunkterne i forhold til antagelse af det tredje anbringende til realitetsbehandling,
kan Kommissionens formalitetsindsigelse, for så vidt som den omhandler appellen i sin helhed, ikke tages til følge.

Om realiteten
Det første og andet anbringende
–       Parternes argumenter
Med det første anbringende har appellanterne gjort gældende, at Retten har begået en retlig fejl ved at fortolke 1997-beslutningen
på en måde, der er uforenelig med retssikkerhedsprincippet, princippet om beskyttelsen af den berettigede forventning og ligebehandlingsprincippet.
De mener bl.a., at hvis 1997-beslutningen fortolkes således, at den ikke indeholder en godkendelse til iværksættelsen af en
ad hoc-ansøgningsrunde efter den 31. december 1999, reserveret til de virksomheder, som under støtteordningen 1997-1999 har
modtaget forsikring om at kunne deltage på ny ved automatisk indplacering eller ved omformulering af ansøgningen, således
som Retten har gjort, er denne beslutning ulovlig, idet den godkender en støtteordning, som tilsidesætter nævnte principper.
En støtteordning, således som den vedrørende sin varighed er fortolket af Retten, ville således i selve sit væsen tilsigte
at tilsidesætte gunstige retsstillinger, som er tildelt ved behørigt godkendte foranstaltninger.
Appellanterne henviser i denne forbindelse til det tilfælde, hvor en ansøgningsrunde blev iværksat i anden halvdel af 1999.
De virksomheder, som vil have deltaget for første gang i denne runde, idet de ikke opnår en stilling, der giver dem adgang
til støtte, vil ligesom de virksomheder, der har deltaget i en tidligere ansøgningsrunde, modtage forsikring om at kunne nyde
godt af muligheden for en anden deltagelse ved automatisk indplacering eller ved omformulering af ansøgningen. Imidlertid
var det fra starten absolut umuligt, at denne anden deltagelse kunne finde sted før den 31. december 1999.
Appellanterne konkluderer, at en støtteordning, som giver præcise tilsagn om, at en virksomhed kan indgive en ansøgning om
støtte, men som bliver fortolket og anvendt på en måde, der gør det praktisk umuligt at indgive en sådan, ikke kan være i
overensstemmelse med retssikkerhedsprincippet og princippet om beskyttelsen af den berettigede forventning. I øvrigt tilsidesættes
ligebehandlingsprincippet ved en sådan ordning, idet kun visse virksomheder, og navnlig dem, som har deltaget for første gang
i en ansøgningsrunde, som var iværksat i anden halvdel af året 1999, ikke har kunnet nyde godt af muligheden for at deltage
for anden gang.
Endelig er appellanterne af den opfattelse, at Domstolen med præmis 50 og 51 i Nuova Agricast-dommen allerede indirekte har
forkastet Kommissionens argument, hvorefter den tillid, som udspringer af de nationale regler vedrørende en støtteordning,
ikke kan tilregnes denne, idet den bl.a. har fastslået, at Kommissionen ikke kan erklære en støtte, der ved visse af sine
gennemførelsesforanstaltninger tilsidesætter EU-rettens almindelige principper, for forenelig med fællesmarkedet. Derfor er
de gennemførelsesforanstaltninger, som Domstolen henviser til, nødvendigvis dem, som er indeholdt i de nationale retsakter
vedrørende denne støtteordning. Ved at godkende disse retsakter må Kommissionen således påtage sig det ansvar, som kan følge
heraf.
Med det andet anbringende har appellanterne gjort gældende, at Retten har begået en retlig fejl, idet den har tilsidesat sin
forpligtelse til at foretrække en fortolkning af 1997-beslutningen, der er i overensstemmelse med retssikkerhedsprincippet,
princippet om beskyttelse af den berettigede forventning og ligebehandlingsprincippet. Appellanterne er af den opfattelse,
at denne beslutning er tilstrækkeligt dobbelttydig til at tillade en fortolkning i denne retning, som de selv har foreslået,
og som vil være den eneste, der iagttager nævnte principper.
Ifølge appellanterne var det forhold, at nævnte beslutning uden yderligere præcisering angiver, at datoen for udløb af den
godkendelse, der var meddelt for støtteordningen 1997-1999, er den 31. december 1999, i sig selv ikke tilstrækkelig til i
den specifikke sammenhæng med denne ordning at fjerne enhver tvetydighed om, hvorvidt de virksomheder, der under denne ordning
havde opnået tilsagn om at kunne fremsætte deres ansøgning om støtte for anden gang ved automatisk indplacering eller omformulering
af ansøgningen, kunne udøve denne rettighed i en ansøgningsrunde, der var iværksat efter denne dato i tilfælde af, at næste
relevante ansøgningsrunde ikke havde fundet sted. Derfor burde en beslutning om ikke at gøre indsigelse mod en statsstøtteordning
læses i sammenhæng med de særlige gennemførelsesforanstaltninger for den pågældende ordning. Når disse bestemmelser som i
det foreliggende tilfælde tog højde for muligheden for at deltage for anden gang med opretholdelse af betingelserne for støtteberettigelse
for de udgifter, der var fastsat for den første deltagelse, uden angivelse af udløbsdato, burde denne omstændighed være taget
i betragtning ved fortolkningen af det tidsmæssige anvendelsesområde for nævnte beslutning.
Sagsøgerne har desuden hævdet, at den italienske regering i skrivelse af 15. september 2006 som svar på Kommissionens anmodning
om nærmere oplysninger vedrørende de støtteordninger, der fandt anvendelse fra 2007, der var genstand for anmodning om godkendelse,
sluttede sig til det synspunkt, der forsvares af appellanterne, hvorefter den første ansøgning om støtte er afgørende for,
hvilken procedure og hvilke forskrifter der ligeledes skal gælde for den anden ansøgning, som blot udgør fortsættelsen af
den med første ansøgning indledte procedure. Kommissionen har ikke anfægtet dette synspunkt og har godkendt nævnte ordning.
Det er Kommissionens opfattelse, at det første og andet anbringende ikke er velbegrundede.
Ifølge Kommissionen skal den løsning, som Retten er nået frem til, ses i lyset af Nuova Agricast-dommen, selv om Retten ikke
har henvist hertil ved sin gennemgang af appellanternes forudsætning. Selv om Domstolen kun udtrykkeligt havde inddraget den
angivelige tilsidesættelse af ligebehandlingsprincippet og af begrundelsespligten, hviler det anførte ræsonnement i denne
doms præmis 66-78 på fortolkningen af 1997-beslutningen og godkendelsen af støtteordningen 1997-1999, der udløber af denne
beslutning. Domstolen har fastslået, at kun virksomhederne i den anden kategori havde en ubetinget ret til at få deres ansøgning
automatisk indplaceret på listen i den efterfølgende ansøgningsrunde. Det var derfor kun for disse virksomheders vedkommende,
at Kommissionen var forpligtet til at midlertidigt at godkende deltagelsen i den næstfølgende ansøgningsrunde, selv om den
var offentliggjort efter den 31. december 1999, som var udløbsdato for den godkendelse, der blev meddelt ved 1997-beslutningen.
Under henvisning til præmis 75 i nævnte dom har Kommissionen yderligere gjort gældende, at det at give adgang for ansøgninger
fra virksomheder i den første kategori, såsom appellanterne, til den første ansøgningsrunde for den nye støtteordning, gav
bedre chancer for disse til at opnå den ansøgte støtte i forhold til virksomheder, der var ved at ansøge for første gang,
og for hvilke nødvendigheden af støtte var indiskutabel. For at undgå sådanne uacceptable konsekvenser var Kommissionen forpligtet
til under anvendelse af nødvendighedsprincippet at erklære den nye støtteordning for uforenelig, hvis denne tillod at modtage
omformulerede ansøgninger fra de virksomheder, der havde deltaget i tredje ansøgningsrunde. Det følger således af den samme
dom, at appellanterne ikke under nogen omstændigheder kunne godkendes til at deltage i en relevant ansøgningsrunde under den
nye støtteordning. En juridisk løsning, der er uomgængelig, kan ikke samtidig hermed være ulovlig, hvilket fuldstændigt udelukker
ethvert ansvar for Kommissionen.
–       Domstolens bemærkninger
Med deres første og andet anbringende gør appellanterne i det væsentlige gældende, at Retten for at iagttage retssikkerhedsprincippet,
princippet om beskyttelsen af den berettigede forventning og ligebehandlingsprincippet var forpligtet til at fortolke 1997-beslutningen
således, at den indeholdt en godkendelse til at iværksætte en ad hoc-ansøgningsrunde efter den 31. december 1999, som var
udløbsdato for den ved denne beslutning meddelte godkendelse af støtteordningen 1997-1999, reserveret for virksomhederne i
første og anden kategori, således at appellanterne kunne betragtes som godkendt til at genfremsætte deres ansøgning i omformuleret
form i den næste relevante ansøgningsrunde under støtteordningen 2000-2006, dvs. den ottende ansøgningsrunde.
For at kunne tage stilling til, om disse anbringender er velbegrundede, skal det undersøges, om 1997-beslutningen, når den
bliver fortolket på en sådan måde, at den ikke hjemler en godkendelse til iværksættelse af en sådan ad hoc-ansøgningsrunde,
tilsidesætter de nævnte principper, således som påstået af appellanterne.
Inden for rammen af denne undersøgelse er det ikke blot vigtigt at undersøge selve teksten i nævnte beslutning, hvoraf kun
et resumé er blevet offentliggjort i
De Europæiske Fællesskabers Tidende
, men ligeledes at tage anmeldelsen af støtteordningen 1997-1999 i betragtning (jf. i denne retning dom af 20.5.2010, sag
C-138/09, Todaro Nunziatina & C., endnu ikke trykt i Samling af Afgørelser, præmis 31).
Der er i denne sammenhæng i øvrigt grund til at bemærke, at en statsstøtte, som ved visse af sine gennemførelsesforanstaltninger
tilsidesætter de generelle principper i EU-retten, såsom retssikkerhedsprincippet, princippet om beskyttelsen af den berettigede
forventning og ligebehandlingsprincippet, ikke kan erklæres forenelig med det indre marked af Kommissionen (jf. Nuova Agricast-dommen,
præmis 51).
I modsætning til, hvad Kommissionen har anført, kan foreneligheden af 1997-beslutningen og støtteordningen 1997-1999 med nævnte
principper derudover ikke udledes af Nuova Agricast-dommen.
Hvis Domstolen i denne dom har fastslået, at den omtvistede beslutning, som godkender overgangsordningerne inden for rammerne
af støtteordning 2000-2006, ikke er i strid med ligebehandlingsprincippet, idet den behandler virksomhederne i første og anden
kategori forskelligt, har den på ingen måde udtalt sig om foreneligheden af denne beslutning eller 1997-beslutningen med andre
principper, såsom bl.a. princippet om beskyttelsen af den berettigede forventning og retssikkerhedsprincippet. Domstolen har
tværtimod understreget i nævnte doms præmis 44, at selv om Nuova Agricast i hovedsagen har anført andre begrundelser for ugyldigheden
af den omtvistede beslutning, er der ikke anledning til at lade prøvelsen af gyldigheden af denne omfatte de andre begrundelser
for ugyldighed, som den forelæggende ret ikke har henvist til.
Ydermere er Domstolens præcisering i Nuova Agricast-dommens præmis 67 og 68, hvorefter virksomhederne i første kategori og
i anden kategori ikke var i en sammenlignelig situation i forhold til nødvendighedskravet for statsstøtte, ikke i sig selv
til hinder for en eventuel forpligtelse fra Kommissionens side til ligeledes at godkende overgangsregler for virksomhederne
i den første kategori for bl.a. at overholde princippet om beskyttelsen af den berettigede forventning.
Forudsat at virksomhederne i den første kategori virkelig kan gøre nævnte princip gældende, ville godkendelsen af sådanne
overgangsforanstaltninger i det foreliggende tilfælde gælde, også selv om disse virksomheder ikke befandt sig i en situation,
der var sammenlignelig med virksomhederne i den anden kategori. Domstolen har bl.a. allerede fastslået, at når der ikke foreligger
afgørende offentlige interesser, har Kommissionen – idet den ikke ved at ophæve en ordning har fastsat overgangsforanstaltninger
til beskyttelse af den forventning, som den erhvervsdrivende med rette måtte nære til de fællesskabsretlige bestemmelser –
tilsidesat en højere retsregel (jf. i denne retning dommen i sagen Belgien og Forum 187 mod Kommissionen, præmis 149 og den
deri nævnte retspraksis).
Det kan i øvrigt bemærkes, at Domstolen har konstateret, at Kommissionen burde have været bekendt med tilstedeværelsen af
virksomheder i såvel første som anden kategori (Nuova Agricast-dommen, præmis 62).
Hvad angår spørgsmålet om foreneligheden af 1997-beslutningen og støtteordningen 1997-1999 med princippet om beskyttelsen
af den berettigede forventning har Domstolen flere gange fastslået, at retten til at påberåbe sig dette princip gælder for
enhver retsundergiven erhvervsdrivende i forbindelse med begrundede forventninger, som en EU-institution har givet anledning
til. Imidlertid kan ingen påberåbe sig tilsidesættelsen af dette princip, når der ikke foreligger præcise løfter, som denne
institution har givet denne. Når en forudseende og påpasselig erhvervsdrivende kan påregne gennemførelsen af en foranstaltning,
der kan påvirke virksomhedens interesser, kan virksomheden dog endvidere ikke påberåbe sig nævnte princip, når foranstaltningen
gennemføres (jf. i denne retning dommen i sagen Belgien og Forum 187 mod Kommissionen, præmis 147 og den deri nævnte retspraksis,
og dom af 17.9.2009, sag C-519/07 P, Kommissionen mod Koninklijke FrieslandCampina, Sml. I, s. 8495, præmis 84).
I den foreliggende sag angav 1997-beslutningen, som offentliggjort i
De Europæiske Fællesskabers Tidende
, datoen den 31. december 1999 under overskriften »Varighed«.
I modsætning til, hvad appellanterne har gjort gældende, kunne en forudseende og påpasselig erhvervsdrivende, der må formodes
at kende nævnte beslutning, udlede af denne angivelse, at muligheden for at kunne deltage, ved automatisk indplacering eller
ved omformulering efter fremgangsmåderne i støtteordningen 1997-1999, i en efterfølgende ansøgningsrunde i forhold til den,
inden for rammen af hvilken ansøgningen om støtte var fremsat, var begrænset af varigheden af den godkendelse, der var meddelt
denne støtteordning.
Herved skal det særligt bemærkes, at i betragtning af, at 1997-beslutningen, som godkendte nævnte støtteordning, var en undtagelse
fra det almindelige princip i artikel 87, stk. 1, EF om, at statsstøtte er uforenelig med fællesmarkedet, kunne en sådan erhvervsdrivende
ikke med rette forvente, at denne beslutning i strid med princippet, hvorefter sådanne undtagelser skal være genstand for
en indskrænkende fortolkning, godkendte tildeling af støtte også efter den deri angivne dato (jf. dom af 29.4.2004, sag C-277/00,
Tyskland mod Kommissionen, Sml. I, s. 3925, præmis 20, og af 23.2.2006, forenede sager C-346/03 og C-529/03, Atzeni m.fl.,
Sml. I, s. 1875, præmis 79).
Før angivelse i 1997-beslutningen af en udløbsdato for godkendelse af støtteordningen 1997-1999 kan det under alle omstændigheder
ikke hævdes, at appellanterne fra Kommissionens side har modtaget et præcist tilsagn om at kunne genfremsætte deres ansøgning
i en omformuleret form ved en ansøgningsrunde, der var iværksat efter denne dato. Derudover kunne appellanterne ikke med rette
forvente, at Kommissionen efter denne dato ville udstede en ny godkendelse til en statsstøtteordning med de samme gennemførelsesforanstaltninger
som dem inden for støtteordningen 1997-1999.
Under disse omstændigheder må det konstateres, at selv om de nationale bestemmelser vedrørende gennemførelsesforanstaltningerne
inden for nævnte ordning og de retsakter, der var vedtaget inden for rammerne af tredje ansøgningsrunde, ikke udtrykkeligt
angav en udløbsdato for gennemførelsen af muligheden for en ny deltagelse ved hjælp af automatisk indplacering eller ved omformulering
i en yderligere ansøgningsrunde, kunne appellanterne ikke have en berettiget forventning om faktisk at kunne benytte denne
mulighed efter den 31. december 1999.
Herefter bemærkes for så vidt angår retssikkerhedsprincippet, at det indebærer, at EU-lovgivningen er klar, og at retssubjekterne
kan forudse dens anvendelse (dom af 15.12.1987, sag 325/85, Irland mod Kommissionen, Sml. I, s. 5041, præmis 18, og af 15.2.1996,
sag C-63/93, Duff m.fl., Sml. I, s. 569, præmis 20, samt dommen i sagen Belgien og Forum 187 mod Kommissionen, præmis 69).
Imidlertid fremgår det af denne doms præmis 73-75, at de virksomheder, som var berettigede til støtte inden for støtteordningen
1997-1999, på grund af angivelsen af en fristdato i 1997-beslutningen kunne forudse, at der efter denne dato ikke kunne iværksættes
flere ansøgningsrunder i henhold til nævnte støtteordning.
Endelig hvad angår foreneligheden af 1997-beslutningen og af støtteordningen 1997-1999 med ligebehandlingsprincippet, bemærkes
det, at dette princip navnlig er til hinder for, at ensartede situationer behandles forskelligt, medmindre en sådan behandling
er objektivt begrundet (jf. dom af 17.6.2010, sag C-413/08 P, Lafarge mod Kommissionen, endnu ikke trykt i Samling af Afgørelser,
præmis 40 og den deri nævnte retspraksis).
I denne sag gør appellanterne gældende, at hvis 1997-beslutningen skal fortolkes således, at den ikke godkender iværksættelse
af en ad hoc-ansøgningsrunde efter den 31. december 1999, som er forbeholdt de virksomheder, som ikke opnåede den ansøgte
støtte under støtteordningen 1997-1999 som følge af manglende midler, og som før denne dato ikke længere havde lejlighed til
at deltage ved automatisk indplacering eller ved omformulering i en senere ansøgningsrunde, tilsidesætter nævnte ordning ligebehandlingsprincippet
som følge af, at den således har givet visse virksomheder muligheder for deltagelse for anden gang, mens denne mulighed fra
starten var udelukket for andre virksomheder.
Det skal i denne henseende bemærkes, at en sådan ulige behandling i forhold til de virksomheder, som havde lejlighed til at
udøve nævnte mulighed, før den ved 1997-beslutningen meddelte godkendelse udløb, og i forhold til dem, som ikke havde denne
lejlighed, er objektivt begrundet. Når en beslutning fra Kommissionen om ikke at gøre indsigelse mod en statsstøtteordning
i henhold til artikel 87, stk. 3, EF udgør en undtagelse til det generelle princip om statsstøttes uforenelighed med fællesmarkedet,
som er indeholdt i artikel 87, stk. 1, EF, bør dens gyldighedsperiode være tidsbestemt. Imidlertid indebærer enhver tidsbegrænsning
pr. definition en ulige behandling, alt efter om en given situation falder inden eller uden for godkendelsesbeslutningens
tidsmæssige anvendelsesområde.
Det følger af alle de ovenstående overvejelser, at Retten ikke har tilsidesat retssikkerhedsprincippet, princippet om beskyttelsen
af den berettigede forventning og ligebehandlingsprincippet ved at fastslå, at 1997-beslutningen ikke kunne anses for en godkendelse
af appellanterne til at genfremsætte en ansøgning om støtte i omformuleret form ved en ansøgningsrunde, der var offentliggjort
efter udløbsdatoen for denne beslutning.
Følgelig skal det første og andet anbringende forkastes som ugrundede.
Om det tredje anbringende
–       Parternes argumenter
Appellanterne har med det tredje anbringende gjort gældende, at Retten har foretaget en urigtig gengivelse af indholdet i
skrivelsen af 29. maj 2000 ved i den appellerede doms præmis 50 og 51 at udelukke, at denne indeholder nogen falsk erklæring.
Appellanterne er bl.a. af den opfattelse, at Retten, i den appellerede doms præmis 12, som nævnte præmis 50 henviser til,
har foretaget en urigtig gengivelse af denne skrivelses tekst. Det er således ikke korrekt, at det er Kommissionen, som heri
har skelnet imellem de to kategorier af virksomheder, der er berørt af overgangsordningen. Ved at anvende formen konditionalis
lader Kommissionen det være op til de italienske myndigheder at identificere de to eneste kategorier af virksomheder, som
optræder i forslaget til overgangsordningen.
Retten har derfor begået en fejl ved at nå frem til, at Kommissionen i nævnte skrivelse har anført, at de italienske myndigheder
har præsenteret denne for en overgangsordning med et vidt anvendelsesområde, der ligeledes omfatter virksomhederne i første
kategori. Tværtimod har Kommissionen bevidst udfærdiget skrivelsen af 29. maj 2000 således, at det heri påstås, at de italienske
myndigheder over for denne kun har udpeget de to kategorier af virksomheder som omfattet af punkterne a) og b) i denne skrivelse
for at foregive ikke at have kendskab til virksomhederne i første kategori.
Appellanterne er af den opfattelse, at de har en interesse i, at den appellerede dom ophæves også for så vidt angår dette
aspekt, da visse af de argumenter, som deres søgsmål er støttet på, bygger på det forhold, at Kommissionen har begået intellektuelt
falsk. Såfremt appellen antages til realitetsbehandling, kunne det som følge heraf vise sig nødvendigt at undersøge nærmere,
om skrivelsen af 29. maj 2000 indeholder en sådan falsk erklæring.
Kommissionen anfører, at det tredje anbringende skal afvises eller i det mindste forkastes som ugrundet.
–       Domstolens bemærkninger
Det fremgår af appellanternes argumenter, som er resumeret i præmis 86 i nærværende dom, at de anerkender, at de udelukkende
har en interesse i ophævelse af de konstateringer, på grundlag af hvilke Retten har konkluderet, at der ikke var indeholdt
nogen falsk erklæring i skrivelsen af 29. maj 2000, hvis appellen antages til realitetsbehandling.
Da det første og andet anbringende imidlertid er blevet forkastet, og for så vidt som det tredje anbringende, selv hvis det
antoges at være velbegrundet, ikke i sig selv vil kunne føre til ophævelse af den appellerede dom, da det er rettet imod konstateringer,
som er uden betydning for domskonklusionen i nævnte dom, bemærkes det, at dette anbringende under alle omstændigheder er irrelevant
og skal forkastes, uden at det er nødvendigt at tage stilling til, om det kan antages til realitetsbehandling.
Følgelig må appellen forkastes.

Sagens omkostninger
I henhold til procesreglementets artikel 69, stk. 2, der i medfør af samme reglements artikel 118 finder tilsvarende anvendelse
i appelsager, pålægges det den tabende part at betale sagens omkostninger, hvis der er nedlagt påstand herom. Da Kommissionen
har nedlagt påstand om, at appellanterne tilpligtes at betale sagens omkostninger, og da appellanterne har tabt sagen, bør
det pålægges dem at betale sagens omkostninger.
På grundlag af disse præmisser udtaler og bestemmer Domstolen (Første Afdeling):
1)
Appellen forkastes.
2)
Nuova Agricast Srl og Cofra Srl betaler sagens omkostninger.
Underskrifter
*
Processprog: italiensk.