CELEX: 62008CJ0296
Politseikoostöö ja õigusalane koostöö kriminaalasjades
Raamotsus 2002/584/JSK
Artiklid 31 ja 32
Euroopa vahistamismäärus ja liikmesriikidevahelised üleandmismenetlused
Väljaandmistaotlust täitva riigi võimalus kohaldada enne 1. jaanuari 2004 vastu võetud, kuid selles liikmesriigis pärast hilisemat kuupäeva kohaldatavaks muutunud konventsiooni

Eelotsusetaotlus puudutab nõukogu 13. juuni 2002. aasta raamotsuse 2002/584/JSK Euroopa vahistamismääruse ja liikmesriikidevahelise üleandmiskorra kohta (
EÜT L 190, lk 1
; ELT eriväljaanne 19/06, lk 34; edaspidi „raamotsus”) artiklite 31 ja 32 tõlgendamist.
Eelotsusetaotlus esitati Chambre de l’instruction de la cour d’appel de Montpellier’ menetluse raames, mis puudutab Hispaania ametiasutuste poolt 2. juunil 2008 esitatud väljaandmistaotlust.
Õiguslik raamistik
Rahvusvaheline õigus
Väljaandmise Euroopa konventsioon allkirjastati Pariisis 13. detsembril 1957. aastal. Selle artikkel 10 „Aegumine” sätestab:
„Väljaandmist ei toimu, kui isiku suhtes ei saa taotleva või taotluse saanud riigi seaduse järgi menetlust algatada või karistust täide viia aegumise tõttu.”
Terrorismi tõkestamise Euroopa konventsioon allkirjastati Strasbourgis 27. jaanuaril 1977.
Euroopa Liidu õigus
Konventsioon Euroopa Liidu liikmesriikide vahelise väljaandmise lihtsustatud korra kohta on koostatud Euroopa Liidu lepingu artikli K.3 alusel nõukogu 10. märtsi 1995. aasta aktiga ning on allkirjastatud samal kuupäeval kõikide liikmesriikide poolt (
EÜT C 78, lk 1
; edaspidi „1995. aasta konventsioon”).
Nimetatud konventsiooni artikli 1 lõige 1 sätestab:
„Käesoleva konventsiooni eesmärk on hõlbustada [13. detsembri 1957. aasta] väljaandmise Euroopa konventsiooni kohaldamist Euroopa Liidu liikmesriikide vaheliste toimingute suhtes, täiendades selle sätteid.”
Euroopa Liidu liikmesriikide vahelise väljaandmise konventsioon, nn Dublini konventsioon on koostatud Euroopa Liidu lepingu artikli K.3 alusel nõukogu 27. septembri 1996. aasta aktiga ning on allkirjastatud samal kuupäeval kõikide liikmesriikide poolt (
EÜT C 313, lk 11
; edaspidi „1996. aasta konventsioon”).
Selle artikkel 1 sätestab eelkõige:
„1.   Käesoleva konventsiooni eesmärk on järgmiste õigusaktide sätete täiendamine ja Euroopa Liidu liikmesriikide vahelise rakendamise hõlbustamine:
—
13. detsembri 1957. aasta väljaandmise Euroopa konventsioon […],
—
27. jaanuari 1977. aasta terrorismi vastu võitlemise Euroopa konventsioon […],
—
19. juuni 1990. aasta Schengeni konventsioon, millega rakendatakse 14. juuni 1985. aasta Schengeni lepingut [Beneluxi Majandusliidu riikide, Saksamaa Liitvabariigi ja Prantsuse Vabariigi valitsuste vahel] kontrolli järkjärgulise kaotamise kohta [
EÜT 2000, L 239, lk 19
; ELT eriväljaanne 19/02, lk 9] konventsiooni osalisteks olevate liikmesriikide vahelistes suhetes nende ühispiiridel.”
1996. aasta konventsiooni artikli 8 lõige 1 on sõnastatud järgmiselt:
„Väljaandmisest ei saa keelduda sellel alusel, et taotluse saanud riigi seaduste kohaselt ei või isiku suhtes enam menetlust algatada või karistust täide viia.”
1996. aasta konventsiooni artikli 18 lõigetest 2 ja 3 ilmneb, et konventsioon jõustub 90 päeva möödumisel kuupäevast, kui viimane liikmesriik teatab konventsiooni vastuvõtmiseks vajaliku põhiseadusest tuleneva menetluse lõpuleviimisest. Vastavalt sellele sättele ei jõustu konventsioon seega enne, kui kõik liikmesriigid on selle vastu võtnud.
1996. aasta konventsiooni artikli 18 lõige 4 näeb ette:
„Kuni käesoleva konventsiooni jõustumiseni võib iga liikmesriik lõikes 2 märgitud teatamistoimingu sooritamisel või mõnel muul ajal deklareerida, et see konventsioon on tema suhtes kohaldatav suhetes teiste sama deklaratsiooni teinud liikmesriikidega. Mainitud deklaratsioon jõustub 90 päeva möödumisel selle hoiuleandmise kuupäevast.”
1996. aasta konventsiooni artikli 18 lõige 5 täpsustab, et konventsioon on kohaldatav ainult nende taotluste suhtes, mis esitatakse pärast selle jõustumise kuupäeva või pärast selle kohaldamise alguskuupäeva taotluse saanud riigi ja taotleva riigi vahelistes suhetes.
Raamotsuse põhjendused 3–5 on sõnastatud järgmiselt:
„(3)
Kõik või mõned liikmesriigid on paljude väljaandmist käsitlevate konventsioonide osalisriigid, sealhulgas 13. detsembri 1957. aasta väljaandmise Euroopa konventsioon ja 27. jaanuari 1977. aasta terrorismi tõkestamise Euroopa konventsioon. Väljaandmist käsitlevad seadused Põhjamaades on identse sõnastusega.
(4)
Lisaks sellele on liikmesriigid sõlminud järgmised kolm konventsiooni, mis käsitlevad ainult või osaliselt väljaandmist ning mis on liidu
acquis
osa: 14. juuni 1985. aasta Schengeni lepingu (kontrolli järkjärgulise kaotamise kohta ühispiiridel) 19. juuni 1990. aasta rakendamise konventsioon (käsitleb nende liikmesriikide vahelisi suhteid, kes on selle konventsiooni osalisriigid), [1995.] aasta konventsioon ja [1996.] aasta konventsioon.
(5)
Tulenevalt eesmärgist kujundada Euroopa Liit vabadusel, turvalisusel ja õigusel rajanevaks alaks tuleks kaotada liikmesriikidevaheline väljaandmine ja asendada see õigusasutustevahelise üleandmissüsteemiga. Lisaks sellele võimaldab süüdimõistetute kriminaalkaristuste täitmiseks või kahtlustatavatele süüdistuse esitamiseks uue lihtsustatud üleandmissüsteemi sisseviimine kõrvaldada keerukuse ja võimalikud viivitused, mis on omased praegusele väljaandmiskorrale. Tavapärased koostöösuhted, mis on siiani domineerinud liikmesriikide vahel, tuleks asendada kriminaalasjades tehtud otsuste vaba liikumisega, mis hõlmaks nii kohtuotsuse eelseid kui lõplikke otsuseid vabadusel, turvalisusel ning õigusel rajaneva ala raamistikus.”
Raamotsuse põhjendus 11 kõlab järgmiselt:
„Liikmesriikidevahelistes suhetes peaks Euroopa vahistamismäärus asendama kõik eelmised juriidilised dokumendid, sealhulgas Schengeni lepingut rakendava konventsiooni III jaotise väljaandmist käsitlevad sätted.”
Raamotsuse artikkel 31 „Seosed muude juriidiliste dokumentidega” on sõnastatud järgmiselt:
„1.   Alates 1. jaanuarist 2004 asendab käesolev raamotsus liikmesriikidevahelistes suhetes väljaandmise valdkonnas kohaldatavate konventsioonide järgmised sätted, piiramata nende kohaldamist liikmesriikide ja kolmandate riikide vahel:
a)
13. detsembri 1957. aasta väljaandmise Euroopa konventsioon, selle 15. oktoobri 1975. aasta lisaprotokoll, selle 17. märtsi 1978. aasta teine lisaprotokoll ning 27. jaanuari 1977. aasta terrorismi tõkestamise Euroopa konventsiooni väljaandmist puudutavad sätted;
b)
Euroopa ühenduste 12 liikmesriigi vaheline 26. mai 1989. aasta kokkulepe väljaandmistaotluste edastamisviiside lihtsustamise ja ajakohastamise kohta;
c)
[1995.] aasta konventsioon […];
d)
[1996.] aasta konventsioon […];
e)
14. juuni 1985. aasta Schengeni lepingut (kontrolli järkjärgulise kaotamise kohta ühispiiridel) rakendava 19. juuni 1990. aasta konventsiooni III jaotise 4. peatükk.
2.   Liikmesriigid võivad jätkata käesoleva raamotsuse vastuvõtmise ajal kehtivate kahe- või mitmepoolsete lepingute või kokkulepete kohaldamist, kui need lepingud ja kokkulepped võimaldavad laiendada käesoleva raamotsuse eesmärke ning aitavad kaasa Euroopa vahistamismääruse alusel isikute üleandmise korra lihtsustamisele või edasisele hõlbustamisele.
Liikmesriigid võivad sõlmida pärast käesoleva raamotsuse jõustumist kahe- või mitmepoolseid lepinguid või kokkuleppeid, kui need lepingud ja kokkulepped võimaldavad laiendada käesoleva raamotsuse sätteid ning aitavad kaasa Euroopa vahistamismääruse alusel isikute üleandmise korra lihtsustamisele või edasisele hõlbustamisele, eelkõige kehtestades artiklis 17 sätestatud tähtaegadest lühemad tähtajad, laiendades artikli 2 lõikes 2 sätestatud kuritegude nimekirja, piirates veelgi artiklites 3 ja 4 sätestatud keeldumise aluseid või vähendades artikli 2 lõigetes 1 ja 2 sätestatud karistusaega.
Teises lõigus osutatud lepingud ja kokkulepped ei tohi mingil moel mõjutada suhteid liikmesriikidega, kes ei ole nende osalised.
Liikmesriigid teatavad nõukogule ja komisjonile kolme kuu jooksul pärast käesoleva raamotsuse jõustumist, milliste esimeses lõigus osutatud olemasolevate lepingute ja kokkulepete kohaldamist nad soovivad jätkata.
Liikmesriigid teatavad nõukogule ja komisjonile kolme kuu jooksul pärast allakirjutamist ka kõigist teises lõigus osutatud uutest lepingutest ja kokkulepetest.
3.   Kui lõikes 1 osutatud konventsioone või lepinguid kohaldatakse liikmesriikide territooriumide või territooriumide suhtes, mille välissuhete eest vastutab liikmesriik, kuid mille suhtes ei kehti käesolev raamotsus, on need juriidilised dokumendid jätkuvalt nende territooriumide ja teiste liikmesriikide suhete aluseks.”
Raamotsuse artikkel 32 „Üleminekusäte” näeb ette:
„Enne 1. jaanuari 2004 saadud väljaandmistaotluste suhtes kohaldatakse jätkuvalt väljaandmisega seotud juriidilisi dokumente. Pärast seda kuupäeva saadud taotluste suhtes kohaldatakse eeskirju, mille liikmesriigid on käesoleva raamotsuse alusel vastu võtnud. Kuid liikmesriik võib ajal, mil nõukogu käesoleva raamotsuse vastu võtab, teha avalduse, et tema kui vahistamismäärust täitev liikmesriik jätkab taotluste läbivaatamist kuritegude osas, mis on toime pandud enne tema määratud kuupäeva, vastavalt enne 1. jaanuari 2004 kohaldatavale väljaandmissüsteemile. Kõnealune kuupäev ei või olla hilisem kui 7. august 2002. Nimetatud avaldus avaldatakse Euroopa Ühenduste Teatajas. Selle võib igal ajal tühistada.”
Vastavalt raamotsuse artiklile 32 tegi Prantsuse Vabariik järgmise avalduse (
EÜT 2002, L 190, lk 19
):
„Prantsusmaa teatab vastavalt raamotsuse […] artiklile 32, et täitva riigina jätkab ta enne Maastrichtis 7. veebruaril 1992 sõlmitud Euroopa Liidu lepingu jõustumise kuupäeva, 1. novembrit 1993, asetleidnud asjaoludega seotud taotluste menetlemist enne 1. jaanuari 2004 kehtinud väljaandmissüsteemi kohaselt.”
Siseriiklik õigus
Raamotsus rakendati loi n
o
2004-204 portant adaptation de la justice aux évolutions de la criminalité (9. märtsi 2004. aasta seadus nr 2004-204 kohtusüsteemi kohandamise kohta kuritegevuse arenguga;
JORF
10.3.2004, lk 4567) abil, viies sel otstarbel code de procedure pénale’i (kriminaalmenetluse seadustik) sisse artiklid 695-11–695-51.
Lisaks nägi see seadus ette 1995. ja 1996. aasta konventsiooni rakendussätted.
1996. aasta konventsioon ratifitseeriti 9. detsembri 2004. aasta seadusega nr 2004-1345 (
JORF
10.12.2004, lk 20876).
Nimetatud konventsioon avaldati 8. juuli 2005. aasta dekreediga 2005-770 (
JORF
10.7.2005, lk 11358). Selles on täpsustatud, et konventsiooni kohaldatakse alates 1. juulist 2005.
Põhikohtuasi ja eelotsuse küsimused
Hispaania valitsus esitas 11. oktoobril 2000 I. Santesteban Goicoechea väljaandmistaotluse 13. detsembri 1957. aasta väljaandmise Euroopa konventsiooni alusel seoses Hispaania territooriumil 1992. aasta veebruaris ja märtsis väidetavalt toimepandud tegudega, mis kvalifitseeruvad sõjarelvade ladustamise, lõhkeainete ebaseadusliku valdamise, teisele isikule kuuluva mootorsõiduki ebaseaduslikus kasutamises seisneva üleastumise, registreerimismärgi asendamises seisneva üleastumise ja terrorirühmitusse kuulumises seisneva üleastumisena. Cour d’appel de Versailles (Versailles’ apellatsioonikohus) chambre de l’instruction (eeluurimise kriminaalkolleegium) jättis selle taotluse 19. juuni 2001. aasta otsusega rahuldamata põhjusel, et asjaolud, millega seoses väljaandmist taotleti, olid Prantsuse õiguse kohaselt aegunud.
31. märtsil 2004 väljastasid Hispaania õigusasutused 2000. aasta väljaandmistaotlusega samade faktiliste asjaolude alusel I. Santesteban Goicoechea suhtes Euroopa vahistamismääruse. Prantsusmaa valitsus on oma kirjalikes märkustes öelnud, et seda määrust ei täidetud. Arvestades faktiliste asjaolude asetleidmise aega ja raamotsuse artikli 32 alusel tehtud avaldust sai seda määrust pidada üksnes eelvangistuse kohaldamise taotluseks, mida tuli menetleda enne 1. jaanuari 2004 kohaldamisele kuulunud väljaandmiskorra kohaselt, s.o vastavalt 13. detsembri 1957. aasta väljaandmise Euroopa konventsioonile. Igal juhul kandis I. Santesteban Goicoechea Prantsusmaal vangistuskaristust, nii et taotlevale liikmesriigile üleandmine ei saanuks toimuda kuni selle karistuse ärakandmiseni.
I. Santesteban Goicoechea oleks pidanud vabastatama 6. juunil 2008. Hispaania valitsus täpsustas kohtuistungil, et tulenevalt võimatusest esitada Euroopa vahistamismäärus, arvestades faktiliste asjaolude asetleidmise aega ja raamotsuse artikli 32 alusel tehtud avaldust, esitas Juzgado Central de Instrucción de la Audiencia Nacional (eeluurimise keskkriminaalkohus, Hispaania) 27. mail 2008 samade asjaolude suhtes eelvangistuse taotluse eesmärgiga esitada väljaandmistaotlus 1996. aasta konventsiooni alusel. 28. mail 2008 pidas
procureur de la République
(riigiprokurör) I. Santesteban Goicoechea väljaandmise eesmärgil kinni.
2. juunil 2008 taotlesid Hispaania ametiasutused I. Santesteban Goicoechea väljaandmist 1996. aasta konventsiooni alusel.
Procureur général
(vanemprokurör) taotles Chambre de l’instruction de la cour d’appel de Montpellier’lt (Montpellier’ apellatsioonikohtu eeluurimise kriminaalkolleegium) Hispaania ametiasutuste taotluse rahuldamist.
I. Santesteban Goicoechea ei nõustunud enda väljaandmisega Hispaania ametiasutusele, leides eelkõige, et Hispaania Kuningriik ei saa tugineda 1996. aasta konventsiooni sätetele.
Eelotsusetaotluse esitanud kohus märgib, et raamotsuse artikkel 31 näeb ette, et see raamotsus asendab alates 1. jaanuarist 2004 liikmesriikidevahelistes suhetes väljaandmise valdkonnas kohaldatavate konventsioonide vastavad, hiljem täpsustatud sätted. 1996. aasta konventsioon on nimetatud raamotsuse artikli 31 lõike 1 punktis d.
Raamotsuse artikli 31 lõige 2 nägevat eelotsusetaotluse esitanud kohtu sõnul küll ette võimaluse, et liikmesriigid jätkavad raamotsuse vastuvõtmise ajal kehtivate kahe- või mitmepoolsete lepingute või kokkulepete kohaldamist. Sellegipoolest peavad nad neist lepingutest teatama kolme kuu jooksul pärast raamotsuse jõustumist. Samas ei ole Hispaania Kuningriik sellekohast avaldust teinud.
Eelotsusetaotluse esitanud kohus tõstatab ka raamotsuse artikli 32 tõlgendamise küsimuse, kuna põhikohtuasjas taotletakse sellise konventsiooni kohaldamist, mis on Prantsusmaal kohaldatav alates 1. juulist 2005.
Neil tingimustel otsustas Chambre de l’instruction de la cour d’appel de Montpellier menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused:
„1.
Kas juhul, kui liikmesriik, antud juhul Hispaania [Kuningriik], ei ole teatanud […] raamotsuse […] artikli 31 lõike 2 alusel oma kavatsusest jätkata kehtivate kahe- või mitmepoolsete lepingute või kokkulepete kohaldamist, tähendab selle raamotsuse artiklis 31 sisalduv sõna „asendab” selle liikmesriigi jaoks võimatust kasutada suhetes teise liikmesriigiga, antud juhul [Prantsuse Vabariigiga], kes on teinud avalduse raamotsuse artikli 32 alusel, teisi menetlusi peale Euroopa vahistamismääruse menetluse?
Juhul kui vastus esimesele küsimusele on eitav, palutakse vastust järgmisele küsimusele:
2.
Kas täitva riigi poolt kehtestatud piirangud võimaldavad sel riigil kohaldada [1996. aasta], s.o enne 1. jaanuari 2004 kehtinud konventsiooni, kui see jõustus selles täitvas riigis pärast raamotsuse artiklis 32 ette nähtud kuupäeva ehk pärast 1. jaanuari 2004?”
Kiirmenetlus
3. juuli 2008. aasta kirjaga, mis saabus Euroopa Kohtu kantseleisse samal päeval, taotles Chambre de l’instruction de la cour d’appel de Montpellier eelotsusetaotluse lahendamist kodukorra artiklis 104b sätestatud kiirmenetluses.
Eelotsusetaotluse esitanud kohus viitas selle taotluse põhjendamisel asjaolule, et I. Santesteban Goicoechea peetakse pärast vangistuskaristuse ärakandmist kinni üksnes väljaandmisvahistamise määruse alusel, mis on tehtud väljaandmismenetluses, mille raames on esitatud käesolev eelotsuseküsimus.
Euroopa Kohtu kolmas koda otsustas 7. juulil 2008 pärast kohtujuristi ärakuulamist rahuldada eelotsusetaotluse esitanud kohtu taotlus lahendada eelotsusetaotlus kiirmenetluses.
Euroopa Kohtu pädevus
Eelotsusetaotlusest ilmneb, et eelotsusetaotlus rajaneb EÜ artiklil 234, samas kui tõlgendus, mille andmist taotletakse, puudutab raamotsust, s.o akti, mis on vastu võetud Euroopa Liidu lepingu VI jaotise alusel.
Kõigepealt tuleb märkida, et EL artikli 46 punkti b alusel kohaldatakse EÜ ja Euratomi asutamislepingute sätteid, mis käsitlevad Euroopa Ühenduste Kohtu volitusi ja nende volituste kasutamist, nende hulgas EÜ artiklit 234, Euroopa Liidu lepingu VI jaotise sätete suhtes EL artiklis 35 sätestatud tingimuste alusel. See tähendab, et EÜ artiklis 234 ette nähtud korda kohaldatakse EL artiklis 35 sätestatud Euroopa Kohtu pädevusele teha eelotsuseid, arvestades selles sättes ette nähtud tingimusi (vt selle kohta 16. juuni 2005. aasta otsus kohtuasjas
C-105/03: Pupino, EKL 2005, lk I-5285
, punktid 19 ja 28, ning 28. juuni 2007. aasta otsus kohtuasjas
C-467/05: Dell’Orto, EKL 2005, lk I-5557
, punkt 34).
Prantsuse Vabariik teatas 14. märtsil 2000 deklaratsiooniga, mis jõustus 11. juulil 2000, et ta aktsepteerib Euroopa Ühenduste Kohtu pädevust teha eelotsuseid Euroopa Liidu lepingu artiklis 35 osutatud õigusaktide kehtivuse ja tõlgendamise kohta nimetatud artikli lõike 3 punktis b sätestatud korras (
ELT 2005, L 327, lk 19
).
Neis tingimustes ei muuda eelotsusetaotlust vastuvõetamatuks üksnes asjaolu, et eelotsusetaotluses tuginetakse EÜ artiklile 234 ja et EL artiklit 35 ei mainita. Seda järeldust rõhutab ka asjaolu, et Euroopa Liidu leping ei näe otseselt ega kaudselt ette, millises vormis peab liikmesriigi kohus eelotsusetaotluse esitama (vt eespool viidatud kohtuotsus Dell’Orto, punkt 36).
Lisaks, nagu Prantsusmaa valitsus oma märkustes välja toob, ei saa asjaolust, et Prantsusmaa Conseil d’État’ kohtupraktika kohaselt täidavad apellatsioonikohtute eeluurimiskolleegiumid väljaandmistaotluse üle otsustamisel haldusfunktsiooni, järeldada, et nende organite puhul ei ole tegemist kohtuga EÜ artikli 234 tähenduses.
Vastavalt väljakujunenud kohtupraktikale võtab Euroopa Kohus selleks, et hinnata, kas eelotsusetaotluse esitanud organ kujutab endast kohut EÜ artikli 234 tähenduses – küsimus, mis kuulub üksnes ühenduse õiguse valdkonda – arvesse järgmisi asjaolusid kogumis: organi õiguslik alus, alalisus, otsuste kohustuslikkus, menetluse võistlevus, õigusnormide kohaldamine organi poolt ning tema sõltumatus (vt eelkõige 31. mai 2005. aasta otsus kohtuasjas
C-53/03: Syfait jt, EKL 2005, lk I-4609
, punkt 29 ja viidatud kohtupraktika). Lisaks on siseriiklikul kohtul õigus Euroopa Kohtu poole pöörduda üksnes juhul, kui vaidlus on selles kohtus pooleli ja kui tema ülesanne on teha otsus menetluses, mille lõpptulemuseks peab olema kohtuotsus (vt eelkõige eespool viidatud kohtuotsus Syfait jt, punkt 29, ja 27. aprilli 2006. aasta otsus kohtuasjas
C-96/04: Standesamt Stadt Niebüll, EKL 2006, lk I-3561
, punkt 13).
Ei ole vaidlustatud seda, et apellatsioonikohtute eeluurimiskolleegiumid vastavad eespool loetletud õigusliku aluse, alalisuse ja sõltumatuse nõuetele. Nende osalemine väljaandmismenetluses on kohustuslik ning nad teevad otsuseid, järgides menetlust, mis vastab kohtumenetluse tunnustele ning mille käigus kuulatakse vaidluses, milles osalevad mõlemad osapooled, ära nii asjaomane isik kui riiklik süüdistus. Nad kontrollivad väljaandmise õiguspärasust ja annavad põhjendatud arvamuse. Kui see arvamus on negatiivne, lõpetab see jõustumisel väljaandmismenetluse ja toob automaatselt kaasa väljaandmisvahistuses viibiva menetlusaluse isiku vabastamise. Lisaks märgib Prantsusmaa valitsus oma märkustes, et kassatsioonikohus on alates aastast 1984 olnud nõus sellega, et eeluurimiskolleegiumi arvamuse peale võib esitada kassatsioonkaebuse vormi- või menetlusnõuete rikkumise alusel. Nüüdseks on see edasikaebuse esitamise võimalus kehtestatud ka code de procédure pénale’i (kriminaalmenetluse seadustik) artiklis 696-15. Lõpuks, kui kassatsioonikohtusse esitatakse edasikaebus eeluurimiskolleegiumi otsuse peale põhimõttelise õigusküsimuse lahendamiseks, teeb kassatsioonikohus otsuse väljaandmise sisuliste nõuete osas.
Eelnevaid kaalutlusi nende kogumis arvestades on Euroopa Kohus esitatud küsimustele pädev vastama.
Eelotsuse küsimused
Sissejuhatavalt: I. Santesteban Goicoechea taotleb Euroopa Kohtult otsuse tegemist, milles leitaks, et Euroopa Liidus kehtivate õiguse üldpõhimõtetega, eelkõige õiguskindluse, õiguspärasuse ja rangema kriminaalseaduse tagasiulatuva jõu puudumise põhimõtetega on vastuolus kohaldada talle 1996. aasta konventsiooni seoses faktiliste asjaoludega, mille osas Chambre de l’instruction de la cour d’appel de Versailles on 19. juuni 2001. aastal teinud aegunuks tunnistamise otsuse ja andnud negatiivse arvamuse väljaandmise kohta.
Ta väidab, et kuigi väljaandmise konventsioonid on kohaldatavad ka enne nende jõustumist asetleidnud faktiliste asjaolude suhtes, ei ole lubatav, et uue väljaandmise konventsiooni tagajärjel seatakse kahtluse alla ka lõplikult lahendatud olukorrad.
Selles osas tuleb märkida, et põhikohtuasja kostja sissejuhatav argumentatsioon käsitles probleeme, mis tulenevad 13. detsembri 1957. aasta väljaandmise Euroopa konventsiooni ja 1996. aasta konventsiooni ajaliselt järjestikusest kohaldamisest, mis aga ei seondu eelotsuse küsimustele vastamise ja raamotsuse artiklite 31 ja 32 kontekstiga.
Samas tuleb meenutada, et vastavalt EL artiklile 35 võivad Euroopa Kohtusse pöörduda liikmesriigi kohtud, mitte põhikohtuasja pooled. Euroopa Kohtule esitatavate küsimuste määratlemine on seega üksnes liikmesriigi kohtu pädevuses ning pooled ei saa muuta nende küsimuste ulatust (vt seoses EÜ artikliga 234 eelkõige 9. detsembri 1965. aasta otsus kohtuasjas
44/65: Singer, EKL 1965, lk 1191
, 1198, ning 17. septembri 1998. aasta otsus kohtuasjas
C-412/96: Kainuun Liikenne ja Pohjolan Liikenne, EKL 1998, lk I-5141
, punkt 23).
Lisaks läheks vastamine käesoleva kohtuotsuse punktis 43 viidatud põhikohtuasja kostja nõudele vastuollu EL artikliga 35 Euroopa Kohtule antud ülesandega ning Euroopa Kohtu kohustusega anda liikmesriikide valitsustele ja teistele huvitatud pooltele võimalus esitada Euroopa Kohtu põhikirja artikli 23 alusel oma märkused, arvestades asjaolu, et selle sätte kohaselt tuleb huvitatud pooltele teatada üksnes eelotsusetaotlustest (vt EÜ artikli 234 kohta eelkõige 20. märtsi 1997. aasta otsus kohtuasjas
C-352/95: Phytheron International, EKL 1997, lk I-1729
, punkt 14, ning eespool viidatud kohtuotsus Kainuun Liikenne ja Pohjolan Liikenne, punkt 24).
Esimene küsimus
Esimese küsimusega soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt teada, kas juhul, kui liikmesriik, näiteks Hispaania, ei ole teatanud oma kavatsusest kohaldada kahe- või mitmepoolseid lepinguid vastavalt raamotsuse artikli 31 lõikele 2, tuleb raamotsuse artiklit 31 tõlgendada nii, et selle lõikes 1 sisalduv sõna „asendab” tähendab selle liikmesriigi jaoks võimatust kasutada suhetes teise liikmesriigiga, näiteks Prantsuse Vabariigiga, kes on teinud avalduse raamotsuse artikli 32 alusel, teisi väljaandmismenetlusi peale Euroopa vahistamismääruse menetluse.
I. Santesteban Goicoechea väidab, et sõna „asendab” on üheselt mõistetav ning kuna Hispaania Kuningriik ei ole teatanud soovist jätkata 1996. aasta konventsiooni kohaldamist, ei ole see konventsioon Hispaania Kuningriigi ja Prantsuse Vabariigi vahelistes suhetes kohaldatav. Tõlgenduse puhul, mille Prantsusmaa valitsus ja komisjon oma kirjalikes märkustes on pakkunud, on tegemist lihtsalt ekstrapolatsiooniga.
Prantsusmaa ja Hispaania valitsus ning komisjon leiavad vastupidi, et raamotsuse artikkel 31 ei ole põhikohtuasjas kohaldatav.
Selles osas tuleneb raamotsuse põhjendustest 5, 7 ja 11, et seni kehtinud väljaandmiskorrale omase keerukuse ja võimalike viivituste kõrvaldamiseks on selle raamotsuse eesmärk asendada 13. detsembri 1957. aasta väljaandmise Euroopa konventsioonil rajanev liikmesriikidevaheline mitmepoolne väljaandmissüsteem õigusasutustevahelise üleandmissüsteemiga. Nimetatud põhjendus 11 täpsustab, et „[l]iikmesriikidevahelistes suhetes peaks Euroopa vahistamismäärus asendama kõik eelmised [väljaandmist käsitlevad] juriidilised dokumendid.”
Raamotsuse põhjendused 3 ja 4 nimetavad konventsioone, mille osalised on kõik või mõned liikmesriigid ning liikmesriikide poolt sõlmitud konventsioone, mille hulgas on mainitud ka 1996. aasta konventsiooni.
Kooskõlas raamotsuse põhjendustes märgitud eesmärkidega näeb selle artikli 31 lõige 1 ette nimetatud artiklis viidatud konventsioonide asendamise raamotsusega kehtestatud Euroopa vahistamismäärusega. Loetletud konventsioonide hulgas on need, mida mainitakse raamotsuse põhjendustes 3 ja 4, seega ka 1996. aasta konventsioon.
Raamotsuse artikli 31 lõige 2 võimaldab liikmesriikidel jätkata raamotsuse vastuvõtmise ajal kehtivate kahe- või mitmepoolsete lepingute või kokkulepete kohaldamist või sõlmida pärast raamotsuse jõustumist kahe- või mitmepoolseid lepinguid või kokkuleppeid, kui need lepingud ja kokkulepped võimaldavad laiendada raamotsuse eesmärke ning aitavad kaasa Euroopa vahistamismääruse alusel isikute üleandmise korra lihtsustamisele või edasisele hõlbustamisele.
See säte ei pea sellegipoolest silmas raamotsuse artikli 31 lõikes 1 nimetatud konventsioone, kuna selle raamotsuse eesmärk on just nimelt asendada need konventsioonid lihtsama ja tõhusama korraga. Nagu on märkinud komisjon oma kirjalikes märkustes ja on toonitanud Hispaania valitsus kohtuistungil, peab raamotsuse artikli 31 lõige 2 silmas teisi konventsioone, millega liikmesriigid lähevad üleandmiskordade lihtsustamises ja hõlbustamises kaugemale kui raamotsus, jäädes samas siiski Euroopa vahistamismääruse raamesse.
Sellest järeldub, et 1996. aasta konventsioon ei kuulu nende artikli 31 lõikes 2 nimetatud kahe- või mitmepoolsete lepingute või kokkulepete hulka, mille kohaldamisest teatamine on võimalik.
Teisalt on Euroopa vahistamismäärus kohaldatav pärast 1. jaanuari 2004 saadud taotlustele ning üksnes raamotsuses ette nähtud tingimustel, eelkõige vastavalt selle artiklile 32, ja ainult juhul, kui täitev liikmesriik ei ole teinud selle sätte alusel avaldust kõnealuse korra ajalise kohaldamise piiramiseks.
Niisiis, nagu ka komisjon on täpsustanud, ei too raamotsuse artikli 31 lõikes 1 loetletud konventsioonide asendamine kaasa nende konventsioonide kadumist, mis on seotud nii liikmesriigi poolt raamotsuse artikli 32 alusel tehtud avaldusega kaetud juhtudega kui ka olukordadega, kus Euroopa vahistamismäärus ei ole kohaldatav.
Sellest järeldub, et raamotsuse artiklid 31 ja 32 reguleerivad erinevaid, teineteist välistavaid olukordi. Samal ajal kui artikkel 31 „Seosed muude juriidiliste dokumentidega” käsitleb Euroopa vahistamismääruse korra kohaldamise tagajärgi väljaandmise valdkonna rahvusvaheliste konventsioonide jaoks, puudutab artikkel 32 „Üleminekusäte” olukorda, kus see kord ei ole kohaldatav.
Antud juhul on Prantsuse Vabariik teinud avalduse raamotsuse artikli 32 alusel, täpsustades, et ta jätkab täitva riigina enne 1. novembrit 1993, mis on Maastrichti lepingu jõustumiskuupäev, asetleidnud asjaoludega seotud taotluste menetlemist enne 1. jaanuari 2004 kehtinud väljaandmissüsteemi kohaselt.
Sellise taotlusega on tegu ka Hispaania ametiasutuste poolt I. Santesteban Goicoechea suhtes esitatud taotluse puhul, kuna viimasele etteheidetavad asjaolud leidsid aset 1992. aasta veebruari- ja märtsikuus.
Kuna raamotsuses ette nähtud Euroopa vahistamismäärus ei ole sellele taotlusele kohaldatav, ei ole raamotsuse artikkel 31 antud juhul asjakohane.
Seega tuleb esimesele küsimusele vastata, et raamotsuse artiklit 31 tuleb tõlgendada nii, et see käsitleb üksnes olukordi, kus Euroopa vahistamismäärus on kohaldatav, millega ei ole aga tegu juhul, kui väljaandmistaotlus puudutab asjaolusid, mis on leidnud aset enne liikmesriigi poolt vastavalt raamotsuse artiklile 32 tehtud avalduses märgitud kuupäeva.
Teine küsimus
Teise küsimusega soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt teada, kas raamotsuse artiklit 32 tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus 1996. aasta konventsiooni kohaldamine täitva liikmesriigi poolt juhul, kui see konventsioon on kõnealuses liikmesriigis kohaldatav alles pärast 1. jaanuari 2004.
I. Santesteban Goicoechea väidab, et nõustumine sellega, et raamotsuse artiklis 32 sisalduv väljend „enne 1. jaanuari 2004 kohaldata[v] väljaandmissüstee[m]” hõlmab nimetatud konventsiooni, mis on Hispaania Kuningriigi ja Prantsuse Vabariigi vahel kohaldatav alles alates 1. juulist 2005, oleks vastuolus Prantsuse Vabariigi poolt nimetatud artikli 32 alusel tehtud avalduse sätte ja mõttega.
Hispaania ja Prantsusmaa valitsus ning komisjon leiavad, et raamotsuses kasutatakse väljendit „enne 1. jaanuari 2004 kohaldata[v] väljaandmissüstee[m]” selleks, et teha vahet esiteks raamotsuse vastuvõtmise ajal olemas olnud ja raamotsuse põhjendustes ja selle artikli 31 lõikes 1 nimetatud konventsioonidega loodud väljaandmissüsteemil ja teiseks raamotsusega väljatöötatud Euroopa vahistamismääruse korral, mille kohta raamotsus ütleb, et seda tuleks kohaldada pärast 1. jaanuari 2004 esitatud taotlustele. Selle väljendi kasutamise eesmärk ei ole külmutada kõnealuse artikli 31 lõikes 1 nimetatud konventsioonide
status quo
ega takistada 13. detsembri 1957. aasta väljaandmise Euroopa konventsioonil rajaneva väljaandmissüsteemi paremaks muutmist.
Lisaks märgivad Hispaania ja Prantsusmaa valitsus ning komisjon, et 1995. ja 1996. aasta konventsioonid ei olnud 1. jaanuaril 2004 veel jõustunud ning nad ei ole jõustunud ka praeguseks, ning et nad kaotaks kogu oma kasuliku mõju, kui liikmesriigid ei saaks jätkata nende kohaldamiseks vajalike siseriiklike menetluste vastuvõtmist. Samas on need konventsioonid osa Euroopa Liidu
acquis
’st, mille liikmesriigid peavad üle võtma ning millest on kasu nii olukordades, kus Euroopa vahistamismääruse kord ei ole kohaldatav, kui ka väljaandmissuhetes kolmandate riikidega, kes on ühinenud 14. juuni 1985. aasta Schengeni lepinguga. Ka nõukogus julgustati liikmesriike neid konventsioone ratifitseerima, olenemata raamotsuse olemasolust.
Komisjon märgib lõpuks, et Prantsusmaa võib raamotsuse artikli 32 alusel tehtud avalduse igal ajal tühistada, mille tagajärjel muutuks Euroopa vahistamismääruse kord kohe kohaldatavaks. Seetõttu on raske mõista, miks peaks pärast raamotsuses ette nähtud korra rakendamist olema keelatud liikuda osaliselt Euroopa vahistamismääruse suunas 1996. aasta konventsiooni rakendamise abil.
Selles osas tuleneb nii raamotsuse põhjendustest kui ka artiklitest 31 ja 32, et väljendiga „enne 1. jaanuari 2004 kohaldata[v] väljaandmissüstee[m]” peab artikkel 32 silmas eelkõige kõiki põhjendustes 3 ja 4 ning raamotsuse artikli 31 lõikes 1 nimetatud konventsioone. Need konventsioonid rajanevad 13. detsembri 1957. aasta väljaandmise Euroopa konventsioonil, kuna need muudavad või täiendavad seda. Nii ütleb 1996. aasta konventsiooni artikkel 1, et selle eesmärk on muu hulgas 13. detsembri 1957. aasta väljaandmise Euroopa konventsiooni sätete täiendamine ja nende Euroopa Liidu liikmesriikide vahelise rakendamise hõlbustamine.
Nagu komisjon kohtuistungil täpsustas, ei saa sõna „kohaldatav” kasutamise tagajärjeks sellegipoolest olla nimetatud konventsioonide kohaldatavaks muutumine üksnes raamotsuse jõustumise tõttu. Selleks et konventsioon oleks kahe liikmesriigi vahel kohaldatav, peavad viimased olema nimetatud konventsiooniga seotud.
Seda sõna ei tule mõista kui üksnes neid konventsioone tähistavat, mis olid liikmesriikide vahel tegelikult kohaldatavad 1. jaanuaril 2004.
Raamotsuse artikli 32 kolmandas ja neljandas lauses ette nähtud avalduste süsteemi eesmärk on võimaldada erandlikult laiendada sama artikli esimeses lauses ette nähtud korda teatavatele pärast 1. jaanuari 2004 saadud taotlustele. Samamoodi nagu miski ei takista väljaandmise valdkonnas kehtivate dokumentide rakendamist teatavates liikmesriikides ajavahemikul, mis jääb raamotsuse vastuvõtmise kuupäeva ja 1. jaanuari 2004 vahele, ei ole ühtegi põhjust, miks liikmesriik ei võiks pärast 1. jaanuari 2004 rakendada Euroopa vahistamismäärusega asendatud väljaandmissüsteemi osaks olevat konventsiooni olukordadele, kus nimetatud kord ei ole kohaldatav.
Nagu on õigesti välja toonud Prantsusmaa ja Hispaania valitsus ning komisjon, on kuupäeva 1. jaanuar 2004 peamiseks eesmärgiks konventsioonidega ette nähtud väljaandmissüsteemi ja raamotsuses väljaarendatud Euroopa vahistamismääruse kohaldamisalade piiritlemine, nii et Euroopa vahistamismäärust kohaldatakse üldreeglina kõigile pärast 1. jaanuari 2004 esitatud taotlustele.
1996. aasta konventsiooni taoliste konventsioonide rakendamine ei kahjusta seega raamotsuses ette nähtud Euroopa vahistamismääruse korda, kuna raamotsuse artikli 31 lõike 1 kohaselt võib sellist konventsiooni kohaldada üksnes juhul, kui Euroopa vahistamismäärus ei ole kohaldatav.
Väljaandmise valdkonna konventsioonide rakendamisel pärast 1. jaanuari 2004 ei saa seetõttu olla muud eesmärki kui väljaandmissüsteemi paremaks muutmine olukorras, kus Euroopa vahistamismäärus ei ole kohaldatav. Samas, nagu on märgitud käesoleva kohtuotsuse punktis 58, jäävad väljaandmise valdkonna konventsioonid asjakohaseks nii liikmesriigi poolt raamotsuse artikli 32 alusel tehtud avaldusega kaetud juhtudel kui ka muudes olukordades, kus Euroopa vahistamismäärus ei ole kohaldatav.
Kindlasti ei ole selline eesmärk vastuolus raamotsuse eesmärkidega, kuna nähtuvalt raamotsuse põhjendusest 5 on selle otsuse eesmärk uue lihtsustatud üleandmissüsteemi sisseviimine süüdimõistetute kriminaalkaristuste täitmiseks või kahtlustatavatele süüdistuse esitamiseks, et kõrvaldada keerukused ja võimalikud viivitused, mis olid omased raamotsuse vastuvõtmise ajal kehtinud väljaandmiskorrale.
Lisaks on 1996. aasta konventsiooni kohaldamine kooskõlas liidu eesmärkidega. Selles osas tuleb meenutada, et nimetatud konventsioon on liidu
acquis
osa ning et komisjon soovitas 27. septembri 1996. aasta aktiga liikmesriikidel see konventsioon vastu võtta kooskõlas nõuetega, mis tulenevad liikmesriikide põhiseadustest.
Lõpuks, ning nii nagu meenutas komisjon, näeb raamotsuse artikkel 32 sõnaselgelt ette, et liikmesriik võib selle sätte alusel tehtud avalduse igal ajal tühistada, mis toob vastupidiste täpsustuste puudumisel kaasa Euroopa vahistamismääruse kohese kohaldatavuse ka nende asjaolude suhtes, mis leidsid aset enne sel viisil tühistatud avalduses märgitud kuupäeva.
Arvestades niiviisi antud võimalust raamotsuse artikli 32 alusel tehtud avaldus tühistada ei ole võimalik väita, et sellise avalduse teinud liikmesriik ei saa muuta 1996. aasta konventsiooni kohaldatavaks pärast 1. jaanuari 2004, nii et see konventsioon hõlmaks eelkõige olukordi, millele Euroopa vahistamismäärus ei ole kohaldatav, samal ajal kui – nii nagu väidab ka komisjon – see konventsioon on edasiminek Euroopa vahistamismääruse suunas, eesmärgiga lihtsustada liikmesriikidevahelist väljaandmist.
Väljakujunenud kohtupraktika kohaselt kohaldatakse üldiselt menetlusnorme nende jõustumise hetkel kõikide pooleliolevate vaidluste suhtes, samas kui materiaalõigusnorme tõlgendatakse tavaliselt nii, et need ei ole kohaldatavad enne nende jõustumist tekkinud olukorra suhtes (vt eespool viidatud kohtuotsus Dell’Orto, punkt 48). 1996. aasta konventsiooni artikli 18 lõige 5 näeb ette, et konventsioon on kohaldatav ainult nende taotluste suhtes, mis esitatakse pärast selle jõustumise kuupäeva või pärast selle kohaldamise alguskuupäeva taotluse saanud riigi ja taotleva riigi vahelistes suhetes. Raamotsuse artikkel 32 näeb ette, et pärast 1. jaanuari 2004 saadud taotluste suhtes kohaldatakse Euroopa vahistamismääruse eeskirju. Kuigi neil kahel juhul kohaldatakse uusi eeskirju mitte menetluses olevatele taotlustele, vaid pärast kindlaksmääratud kuupäeva esitatud taotlustele, on neile ühine see, et neid kohaldatakse taotlustele, mis on seotud enne uue regulatsiooni rakendamist aset leidnud asjaoludega.
Neid asjaolusid arvestades tuleb teisele küsimusele vastata, et raamotsuse artiklit 32 tuleb tõlgendada nii, et sellega ei ole vastuolus 1996. aasta konventsiooni kohaldamine täitva liikmesriigi poolt, isegi kui nimetatud konventsioon muutus selles liikmesriigis kohaldatavaks alles pärast 1. jaanuari 2004.
Kohtukulud
Kuna põhikohtuasja poolte jaoks on käesolev menetlus eelotsusetaotluse esitanud kohtus poolelioleva asja üks staadium, otsustab kohtukulude jaotuse siseriiklik kohus. Euroopa Kohtule märkuste esitamisega seotud kulusid, välja arvatud poolte kohtukulud, ei hüvitata.

Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (kolmas koda) otsustab:

1.
Nõukogu 13. juuni 2002. aasta raamotsuse 2002/584/JSK Euroopa vahistamismääruse ja liikmesriikidevahelise üleandmiskorra kohta artiklit 31 tuleb tõlgendada nii, et see käsitleb üksnes olukordi, kus Euroopa vahistamismäärus on kohaldatav, millega ei ole aga tegu juhul, kui väljaandmistaotlus puudutab asjaolusid, mis on leidnud aset enne liikmesriigi poolt vastavalt raamotsuse artiklile 32 tehtud avalduses märgitud kuupäeva.

2.
Raamotsuse 2002/584 artiklit 32 tuleb tõlgendada nii, et sellega ei ole vastuolus nõukogu 27. septembri 1996. aasta aktiga koostatud ja samal kuupäeval liikmesriikide poolt allkirjastatud Euroopa Liidu liikmesriikide vahelise väljaandmise konventsiooni kohaldamine täitva liikmesriigi poolt, isegi kui nimetatud konventsioon muutus selles liikmesriigis kohaldatavaks alles pärast 1. jaanuari 2004.

Allkirjad
(
*1
)	Kohtumenetluse keel: prantsuse.