CELEX: 62000CJ0159
Direktiivi 83/189/ETY
Teknisiä standardeja ja määräyksiä koskevien tietojen toimittamisessa noudatettava menettely
Velvollisuus ilmoittaa teknisiä määräyksiä koskevat ehdotukset
Direktiivit 75/442/ETY ja 91/156/ETY
Jätteet
Velvollisuus ilmoittaa aiotuista toimenpiteistä
Pakkausjätteistä huolehtimista koskeva kansallinen lainsäädäntö
Tuottajan tai maahantuojan velvollisuus yksilöidä pakkaukset, jotka hyväksytyn yrityksen on otettava huolehdittavakseen
Hyväksytyn yrityksen velvollisuus vastata siitä, että huolehdittavaksi otetut pakkaukset täyttävät tekniset vaatimukset

Tuomion perustelut
1 Cour de Cassation on esittänyt yhteisöjen tuomioistuimelle 18.4.2000 tekemällään päätöksellä, joka on saapunut yhteisöjen tuomioistuimeen 28.4.2000, EY 234 artiklan nojalla kolme ennakkoratkaisukysymystä teknisiä standardeja ja määräyksiä koskevien tietojen toimittamisessa noudatettavasta menettelystä 28 päivänä maaliskuuta 1983 annetun neuvoston direktiivin 83/189/ETY (EYVL L 109, s. 8), sellaisena kuin se on muutettuna 22.3.1988 annetulla neuvoston direktiivillä 88/182/ETY (EYVL L 81, s. 75; jäljempänä direktiivi 83/189/ETY), 1 ja 10 artiklan, jätteistä 15 päivänä heinäkuuta 1975 annetun neuvoston direktiivin 75/442/ETY, sellaisena kuin se on muutettuna 18.3.1991 annetulla neuvoston direktiivillä 91/156/ETY (EYVL L 78, s. 32; jäljempänä direktiivi 75/442/ETY) 3 artiklan 2 kohdan sekä EY:n perustamissopimuksen 30 artiklan (josta on muutettuna tullut EY 28 artikla) tulkinnasta.
2 Kysymykset on esitetty asiassa, jossa asianosaisina ovat Sapod Audic -niminen yhtiö (jäljempänä Sapod) ja Eco-Emballages SA -niminen yhtiö (jäljempänä Eco-Emballages) ja joka koskee korvausta, jota Eco-Emballages vaatii Sapodilta sellaisen sopimuksen nojalla, jolla Sapod on sitoutunut tietyt lakisääteiset velvoitteet täyttääkseen liittymään Eco-Emballagesin käyttöön ottamaan jätteistä huolehtimista koskevaan järjestelmään.
Yhteisön säännöstö
3 Direktiivin 83/189/ETY 1 artiklassa säädetään seuraavaa:
"Tässä direktiivissä tarkoitetaan:
1) 'teknisellä eritelmällä' asiakirjaan sisältyvää eritelmää tuotteelta vaadittavista ominaisuuksista, kuten laadusta, suorituskyvystä, turvallisuudesta tai mitoista, mukaan lukien tuotteita koskevat termistöä, tunnuksia, kokeita ja testausmenetelmiä, pakkaamista, merkitsemistä tai selostetta koskevat vaatimukset
- -
5) 'teknisellä määräyksellä' teknistä eritelmää niihin liittyvine hallinnollisine määräyksineen, joiden noudattaminen on lain nojalla tai käytännössä pakollista saatettaessa tuote markkinoille tai käytettäessä sitä jäsenvaltion alueella tai suuressa osassa sen aluetta, lukuun ottamatta kuitenkaan paikallisten julkisyhteisöjen antamia määräyksiä;
6) 'teknistä määräystä koskevalla ehdotuksella' teknistä eritelmää ja siihen liittyviä hallinnollisia määräyksiä käsittävää tekstiä, joka on tarkoitus tai voidaan saattaa voimaan teknisenä määräyksenä ja joka on sellaisessa valmisteluvaiheessa, että siihen voidaan vielä tehdä olennaisia muutoksia;
7) 'tuotteella' kaikkia teollisesti valmistettuja tuotteita ja kaikkia maataloustuotteita."
4 Direktiivin 83/189/ETY 8 ja 9 artiklassa jäsenvaltiot velvoitetaan antamaan komissiolle tiedoksi direktiivin soveltamisalaan kuuluvia teknisiä määräyksiä koskevat ehdotukset, paitsi jos tekninen määräys on vain kansainvälisen tai eurooppalaisen standardin täytäntöönpanoa sellaisenaan, jolloin tieto kyseisestä standardista riittää, sekä lykkäämään tietyissä tapauksissa useiden kuukausien ajaksi teknistä määräystä koskevan ehdotuksen hyväksymistä, jotta komissiolla on mahdollisuus selvittää, ovatko ehdotukset yhteisön oikeuden mukaisia, tai tehdä asiaa koskeva direktiiviehdotus.
5 Direktiivin 83/189/ETY 10 artiklassa säädetään, että "8 ja 9 artiklaa ei sovelleta, kun jäsenvaltiot täyttävät yhteisön direktiiveistä ja asetuksista johtuvia velvoitteita".
6 Direktiivin 75/442/ETY 3 artiklassa säädetään seuraavaa:
"1 Jäsenvaltioiden on toteutettava asianmukaiset toimenpiteet edistääkseen:
a)  ensiksi jätteiden tuotannon ja niiden haitallisuuden estämistä tai vähentämistä erityisesti:
- -
b)  toiseksi:
- jätteen hyödyntämistä kierrättämisen, uudelleenkäytön tai talteenoton tai jonkin muun toiminnan avulla tarkoituksena erottaa siitä uusioraaka-aineita tai
- jätteen käyttämistä energianlähteenä.
2.  Jäsenvaltioiden on ilmoitettava komissiolle kaikista toimenpiteistä, joita ne aikovat suorittaa 1 kohdassa määriteltyjen tavoitteiden saavuttamiseksi paitsi milloin sovelletaan teknisiä standardeja ja määräyksiä koskevien tietojen toimittamisessa noudatettavasta menettelystä 28 päivänä maaliskuuta 1983 annettua neuvoston direktiiviä 83/189/ETY. Komission on ilmoitettava muille jäsenvaltioille ja 18 artiklassa mainitulle komitealle tällaisista toimenpiteistä."
7 Direktiivin 75/442/ETY 8 artiklassa säädetään seuraavaa:
"Jäsenvaltioiden on toteutettava tarvittavat toimenpiteet sen varmistamiseksi, että jokainen jätteen haltija:
- antaa jätteet yksityisen tai julkisen jätteenkeräilijän tai sellaisen yrityksen käsiteltäväksi, joka suorittaa liitteessä II A tai II B tarkoitettuja toimia,
- hyödyntää tai käsittelee jätteet itse noudattaen tämän direktiivin säännöksiä."
Ranskan lainsäädäntö
8 Jätteistä huolehtimista ja materiaalien talteenottoa koskevan 15.7.1975 annetun lain nro 75-633 (loi no 75-633, du 15 juillet 1975, relative à l'élimination des déchets et à la récupération des matériaux; JORF, 16.7.1975, s. 7279) soveltamisesta pakkausjätteisiin 1.4.1992 annetun asetuksen nro 92-377 (décret no 92-377, du 1er avril 1992, portant application pour les déchets résultant de l'abandon des emballages de la loi no 75-633; JORF 3.4.1992, s. 5003) 4-6 §:ssä säädetään seuraavaa:
"4 §
Jokaisen tuottajan ja maahantuojan - - on osallistuttava kaikista pakkausjätteistään huolehtimiseen tai huolehdittava niistä.
Tässä tarkoituksessa tuottajan tai maahantuojan on yksilöitävä pakkaukset, jotka se antaa sellaisen hyväksytyn laitoksen tai yrityksen huolehdittaviksi, joka on jäljempänä 6 §:ssä määritellyn sopimuksen haltija, jäljempänä 5 §:ssä määriteltyjen menettelytapojen mukaisesti. Tuottaja talteenottaa muut pakkaukset jäljempänä 10 §:ssä säädetyin edellytyksin.
5 §
Edellä 4 §:ssä tarkoitettujen henkilöiden, jotka käyttävät pakkausjätteestään huolehtimiseen hyväksytyn laitoksen tai yrityksen palveluja, on tehtävä tällaisen laitoksen tai yrityksen kanssa sopimus, jossa määritellään erityisesti se tapa, jolla pakkaukset merkitään, vuosittain takaisin otettavien pakkausjätteiden arvioitu määrä sekä laitokselle tai yritykselle maksettava korvaus; näiltä osin sopimusten on oltava jäljempänä 6 §:ssä tarkoitettujen vakioehtojen (clauses du cahier des charges) mukaisia.
6 §
Laitos tai yritys, jonka tavoitteena on ottaa huolehtiakseen 4 ja 5 §:ssä säädetyin edellytyksin sopimuskumppaniensa pakkausjätteestä, voi saada toimiluvan enintään kuudeksi vuodeksi, ja lupa on uudistettavissa ympäristöministerin, talousministerin, teollisuusministerin, maatalousministerin ja paikallisista julkisyhteisöistä vastaavan ministerin yhteisellä päätöksellä.
Kyseisen laitoksen tai yrityksen on lupahakemuksensa tueksi perusteltava tekniset ja taloudelliset edellytyksensä pakkausjätteiden huolehtimistoimien asianmukaiseksi loppuunsaattamiseksi ja ilmoitettava ne edellytykset, joilla se aikoo täyttää tähän sopimukseen kuuluvat vakioehdot.
- -
[Näissä vakioehdoissa] mainitaan ne tekniset vaatimukset, jotka pakkausjätteiden on täytettävä kunkin materiaalityypin osalta, kun hyväksytty laitos tai yritys tekee jätteiden huolehtimista koskevan sopimuksen pakkausten tai pakkausmateriaalin tuottajien kanssa.
- - "
9 Saman asetuksen 10 §:n mukaan asetuksen 4 §ssä tarkoitetut henkilöt voivat ottaa itse hoitaakseen käyttämistään pakkauksista syntyvien jätteiden huolehtimisen. Tässä tapauksessa niiden on "järjestettävä pakkauksiaan varten palautusjärjestelmä, josta ilmoitetaan näkyvästi myös pakkauksissa" (10 § a kohta), "tai järjestettävä pakkauksille erityisesti tarkoitetut keräyspisteet sen jälkeen kun ympäristöministerin, teollisuusministerin ja maatalousministerin yhteispäätöksellä on hyväksytty huolehtimisjärjestelmän valvontaa koskevat yksityiskohtaiset säännöt, joiden avulla voidaan selvittää tällä tavoin huolehdittujen pakkausten määrä suhteessa myytyjen pakkausten määrään". (10 § b kohta).
Pääasia ja ennakkoratkaisukysymykset
10 Eco-Emballages on vuonna 1992 perustettu osakeyhtiö. Sen tarkoituksena on muun muassa järjestää jätteiden huolehtimista ja materiaalien talteenottamista koskevien järjestelmien ja aivan erityisesti niiden yritysten pakkauksista huolehtiminen, jotka ovat jätteistä huolehtimisesta ja materiaalien talteenotosta 15.7.1975 annetun lain nro 75-633, (JORF 16.7.1975, s. 7279), sellaisena kuin se on muutettuna (jäljempänä laki nro 75-633), ja sen soveltamisasetusten mukaisten velvoitteiden alaisia.
11 Eco-Emballages sai 12.11.1992 annetulla ministeriöiden välisellä päätöksellä lain nro 92-377  6 §:ssä tarkoitetun toimiluvan ottaa huolehtiakseen sellaisista kotitalouksien kuluttamista tai käyttämistä pakkauksista aiheutuvista jätteistä, joiden tuottajien tai maahantuojien kanssa sillä oli sopimus.
12 Sapod on ranskalainen yritys, joka pitää kaupan muoviin pakattuja siipikarjatuotteita.
13 Sapod teki 16.9.1993 Eco-Emballagesin kanssa liittymissopimuksen. Sopimuksen mukaan Sapod sitoutui liittymään Eco-Emballagesin käyttöön ottamaan jätteiden huolehtimisjärjestelmään täyttääkseen asetuksen nro 92-377 mukaiset velvollisuutensa.
14 Allekirjoitetulla sopimuksella Eco-Emballages antoi Sapodille oikeuden - joka ei ollut yksinoikeus - käyttää logoa Point vert siten, että merkki piti kiinnittää Sapodin tuotteiden pakkauksiin sopimuksen liitteessä määriteltyjen menettelytapojen mukaisesti.
15 Sopimuksessa määrättiin vuosittaisen korvauksen maksamisesta. Sapod suoritti ensimmäiset korvaukset ongelmitta. Tämän jälkeen se lakkasi maksamasta sovittua korvausta, ja kun sopimus oli uudistettu, 30.9.1996 sen maksettavana oli 60 791 Ranskan frangin suuruinen summa.
16 Eco-Emballages saattoi asian tribunal de commerce de Paris'n (Ranska) käsiteltäväksi, jossa 14.2.1997 välitoimimenettelyssä annetulla määräyksellä Sapod velvoitettiin maksamaan Eco-Emballagesille ennen pääasian ratkaisemista edellisessä kohdassa mainittu summa laillisine korkoineen. Cour d'appel de Paris pysytti tämän päätöksen 23.1.1998 antamallaan tuomiolla.
17 Tässä menettelyssä Sapod väitti muun muassa, että asetus nro 92-377 oli direktiivissä 83/189/ETY tarkoitettu tekninen määräys, jota ei ollut annettu tiedoksi komissiolle, minkä vuoksi siihen ei voitu vedota kolmansia vastaan, ja että velvollisuus liittyä Eco-Emballagesin toteuttaman kaltaiseen hyväksyttyyn järjestelmään oli perustamissopimuksen 30 artiklassa kielletty vaikutukseltaan vastaava toimenpide.
18 Sapodin valitettua Cour d'appel de Paris'n tuomiosta Cour de cassation päätti lykätä asian käsittelyä ja esittää yhteisöjen tuomioistuimelle seuraavat ennakkoratkaisukysymykset:
"1)  Onko teknisiä standardeja ja määräyksiä koskevien tietojen toimittamisessa noudatettavasta menettelystä 23 päivänä maaliskuuta 1983 annetun neuvoston direktiivin 83/189/ETY 1 artiklaa - sellaisena kuin se on sekä ennen direktiivin 83/189/ETY olennaisesta muuttamisesta toisen kerran 23 päivänä maaliskuuta 1994 annettua neuvoston direktiiviä että sen jälkeen - tulkittava siten, että 1.4.1992 annetun asetuksen 92/377 säännökset merkitsevät teknistä määräystä erityisesti siltä osin kuin näiden säännösten nojalla tuottaja voi olla käyttämättä Eco Emballages -nimisen yhtiön hyväksyttyä järjestelmää, jos tuottaja itse huolehtii käyttämänsä pakkausmateriaalin jätehuollosta?
2)  Onko direktiivin 83/189/ETY 10 artiklaa - sellaisena kuin se on sekä ennen 23.3.1994 annettua muutosdirektiiviä 94/10/EY että sen jälkeen - ja jätteistä 15 päivänä heinäkuuta 1975 annetun direktiivin 75/442/ETY 3 artiklan 2 kohtaa, sellaisena kuin se on muutettuna 18.3.1991 annetulla direktiivillä 91/156/ETY, tulkittava siten, että Ranskan hallituksella oli velvollisuus antaa komissiolle tiedoksi 1.4.1992 annetun asetuksen säännökset, ja myöntävässä tapauksessa siten, että yksityinen voi vedota tiedoksiannon laiminlyöntiin ja vaatia näiden säännösten soveltamatta jättämistä?
3)  Onko Euroopan yhteisön perustamisesta tehdyn sopimuksen 28 artiklaa (aiempi 30 artikla) tulkittava siten, että se on esteenä 1.4.1992 annetun asetuksen kaltaiselle lainsäädännölle, jossa muista jäsenvaltioista peräisin olevien, kotitalouksien kulutukseen tarkoitettujen tuotteiden maahantuoja velvoitetaan käyttämään tiettyjen teknisten vaatimusten mukaisia pakkauksia ja kiinnittämään näihin pakkauksiin tuotemerkin, joka osoittaa kuulumisen pakkausjätteiden talteenottoa koskevaan hyväksyttyyn järjestelmään, siltä osin kuin tämä erotuksetta sovellettava lainsäädäntö ei ole suhteeton ympäristönsuojelua koskevaan pakottavaan vaatimukseen nähden?"
Alustavia huomautuksia
19 Ensiksi on todettava, että kansallinen tuomioistuin pyytää ensimmäisellä ja toisella kysymyksellään tulkitsemaan direktiiviä 83/189/ETY sellaisena kuin direktiiviä sovellettiin sekä ennen että jälkeen tämän direktiivin olennaisesta muuttamisesta toisen kerran 23.3.1994 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 94/10/EY (EYVL L 100, s. 30) voimaantuloa.
20 Tältä osin on ensiksi huomattava, että jos oletetaan, että asetuksen nro 92-377 kysymyksessä olevat säännökset ovat teknisiä määräyksiä, niitä koskevat ehdotukset olisi pitänyt antaa tiedoksi direktiivin 83/189/ETY mukaisesti, sellaisena kuin se on direktiivillä 88/182/ETY muutettuna, ja toiseksi, että direktiivillä 94/10/EY direktiivin asian kannalta merkityksellisiin säännöksiin tehdyt muutokset ovat olennaisia, eikä niillä siis pelkästään rajoituttu selkeyttämään direktiivissä 83/189/ETY olevia käsitteitä (ks. vastaavasti erityisesti asia C-33/97, Colim, tuomio 3.6.1999, Kok. 1999, s. I-3175, 25 ja 26 kohta ja asia C-314/98, Snellers, tuomio 12.10.2000, Kok. 2000, s. I-8633, 31-33 kohta).
21 Näin ollen, kuten julkisasiamieskin on todennut ratkaisuehdotuksensa 30 ja 31 kohdassa, nämä kysymykset on tutkittava suhteessa direktiivin 83/189/ETY, sellaisena kuin se on muutettuna direktiivillä 88/182/ETY, mutta ottamatta huomioon direktiiviä 94/10/EY.
22 Ensimmäisen ja toisen kysymyksen osalta on täsmennettävä, että kuten ennakkoratkaisupyyntöä koskevan kansallisen tuomioistuimen päätöksen perusteluista ilmenee, ne asetuksen nro 92-377 säännökset, joiden suhteen kansallinen tuomioistuin kysyy direktiivin 83/189/ETY sovellettavuutta, ovat sen 4 §:n toinen momentti - siltä osin kuin siinä velvoitetaan tuottaja yksilöimään pakkaukset, jotka se antaa hyväksytyn laitoksen tai yrityksen huolehdittaviksi - ja 6 §:n neljäs momentti - siltä osin kuin siinä velvoitetaan kyseinen hyväksytty laitos tai yritys varmistamaan, että käytetyt pakkaukset ovat teknisten vaatimusten mukaisia.
Ensimmäinen kysymys
23 Kansallinen tuomioistuin kysyy ensimmäisellä kysymyksellään, ovatko asetuksen nro 92-377  4 §:n toisen momentin ja 6 §:n neljännen momentin kaltaiset kansalliset säännökset direktiivissä 83/189/ETY tarkoitettuja teknisiä määräyksiä, erityisesti siltä osin kuin näissä säännöksissä sallitaan se, että tuottajien ei tarvitse liittyä Eco-Emballagesin käyttöön ottaman kaltaiseen hyväksyttyyn järjestelmään käytetyistä pakkauksista huolehtimiseksi, jos ne voivat itse huolehtia käyttämistään pakkauksista aiheutuvista jätteistä.
24 On vastattava kieltävästi kansallisen tuomioistuimen erityiseen kysymykseen siitä, vaarantaako se, että tuottajien ei tarvitse noudattaa näiden kansallisten säännösten mukaisia velvoitteita, jos ne päättävät huolehtia jätteistään itse, näiden säännösten direktiivin 83/189/ETY 1 artiklan 5 kohdassa tarkoitetun pakottavan luonteen.
25 Kuten komissio huomauttaa, ainoa tuottajille asetuksessa nro 92-377, erityisesti sen 4 §:n 1 momentissa, annettu valinnan mahdollisuus on, että ne voivat antaa pakkausjätteensä hyväksyttyjen laitosten tai yritysten huolehdittaviksi tai huolehtia niistä itse. Jos tuottaja kuitenkin valitsee - kuten pääasiassa - hyväksytyn laitoksen tai yrityksen ylläpitämän järjestelmän, tulevat tietyt säännökset, mukaan lukien asetuksen nro 92-377  4 §:n toinen momentti ja 6 §:n neljäs momentti, pakottavasti sovellettaviksi. Näin ollen näillä säännöksillä on direktiivin 83/189/ETY 1 artiklan 5 kohdassa tarkoitettu pakottava luonne.
26 Tämän jälkeen on tutkittava, voidaanko pääasiassa kysymyksessä olevan kaltaisia kansallisia säännöksiä pitää direktiivin 83/189/ETY 1 artiklan 1 kohdassa tarkoitettuina teknisinä eritelminä.
27 Asetuksen nro 92-377  4 §:n toisen momentin osalta Sapod väittää, että tätä säännöstä on pidettävä teknisenä eritelmänä, koska se sisältää velvoitteen siitä, että tuotteiden pakkauksissa on oltava tunnus. Eco-Emballages väittää sitä vastoin, että kyseinen säännös ei ole tekninen eritelmä, koska siinä ei aseteta merkitsemistä tai selostetta koskevia velvoitteita. Komissio yhtyy tähän näkemykseen ja toteaa tältä osin, että asetuksessa nro 92-377 ei aseteta erityistä tunnusta, merkitsemistä tai selostetta koskevaa velvoitetta. Ranskan hallitus toteaa myös, että kysymyksessä olevaa säännöstä ei voida pitää teknisenä eritelmänä, koska se on osa palvelujen tarjoamista eikä tuotetta sellaisenaan koskevia yksityiskohtaisia sääntöjä.
28 Tältä osin on todettava, ettei asetuksen nro 92-377  4 §:n toisessa momentissa itsessään, kun otetaan huomioon sen sanamuoto ja asiayhteys sekä yhteisöjen tuomioistuimelle toimitetuista asiakirjoista ilmenevät seikat, aseteta velvoitetta kiinnittää tuotteeseen tai sen pakkaukseen merkki siinä säädetyn pakkausten yksilöintitarkoituksen täyttämiseksi.
29 Tätä analyysia näyttäisi vahvistavan asetuksen nro 92-377  5 §, koska siinä säädetään, että yksilöinnin luonne täsmennetään hyväksyttyjen laitosten ja yritysten sekä tuottajien välisissä sopimuksissa. Asiakirjoista ja erityisesti yhteisöjen tuomioistuimen esittämään kirjalliseen kysymykseen annetuista vastauksista ilmenee, että ainoastaan tällaisissa Sapodin ja Eco-Emballagesin välisen sopimuksen kaltaisissa sopimuksissa asetuksen nro 92-377  4 §:n toisessa kohdassa ilmaistu yleinen yksilöintivelvoite konkretisoituu erityisenä merkitsemisvelvoitteena eli logon Point vert kiinnittämisenä, koska vakioehdoissa, joiden perusteella Eco-Emballages on hyväksytty, ei lausuta mitään tältä osin.
30 Koska asetuksen nro 92-377  4 §:n 2 momentissa säädetty pakkausten yksilöintivelvoite ei sisällä pakkausten merkitsemistä tai selostetta koskevaa velvoitetta, sillä ei välttämättä viitata tuotteeseen tai sen pakkaukseen sellaisenaan. Säännöstä näin tulkittaessa siinä ei siis vahvisteta direktiivin 83/189/ETY 1 artiklan 1 kohdassa tarkoitettuja tuotteelta vaadittavia ominaisuuksia, eikä sitä näin ollen ole pidettävä teknisenä eritelmänä (ks. erityisesti asia C-278/99, Van der Burg, tuomio 8.3.2001, Kok. 2001, s. I-2015, 20 kohta).
31 On kuitenkin todettava, että EY 234 artiklan mukaisen toimivallan jaon perusteella kansallisen tuomioistuimen tehtävänä on kansallisen oikeuden, tässä tapauksessa asetuksen nro 92-377  4 §:n toisen momentin, tulkinta.
32 On siis tutkittava myös tilannetta, jossa kansallinen tuomioistuin kaikkien tiedossaan olevien tosiseikkojen ja oikeudellisten seikkojen perusteella tulee siihen tulokseen, että asetuksen nro 92-377  4 §:n toista momenttia on tulkittava siten, että siinä asetetaan tuottajille merkitsemistä tai selostetta koskeva velvoite, vaikka siinä ei täsmennetäkään, mikä merkki pitäisi kiinnittää.
33 Tässä tilanteessa on todettava, että kysymys on tosiasiallisesti direktiivissä 83/189/ETY tarkoitetusta teknisestä eritelmästä, ja koska velvoitteesta siis säädetään asetuksessa, joka koskee pakattujen tuotteiden kaupan pitämistä koko valtion alueella, se on tekninen määräys.
34 Vaikka merkitsemistä ja selostetta koskevia yksityiskohtaisia sääntöjä ei ole täsmennetty, merkitseminen ja seloste ovat itsessään pakollisia myös maahan tuotujen tuotteiden osalta (ks. erityisesti asia C-13/96, Bic Benelux, tuomio 20.3.1997, Kok. 1997, s. I-1753, 23 kohta). Lisäksi kun otetaan huomioon direktiivin 83/189/ETY tavoite, eli tavaroiden vapaan liikkuvuuden suojeleminen ennakollisen valvonnan avulla (ks. erityisesti asia C-194/94, CIA Security International, tuomio 30.4.1996, Kok. 1996, s. I-2201, 40 ja 48 kohta), tällainen mainitussa direktiivissä säädetyn menettelyn mukainen valvonta on asianmukaista ja mahdollista.
35 Siltä osin voidaanko asetuksen nro 92-377  6 §:n neljännen momentin katsoa olevan direktiivin 83/189/ETY 1 artiklan 1 kohdassa tarkoitettu tekninen eritelmä, on todettava, kuten julkisasiamies tekee ratkaisuehdotuksensa 56 ja 57 kohdassa, että tämän säännöksen sanamuodosta ja muusta yhteisöjen tuomioistuimelle toimitetusta asiakirja-aineistosta, erityisesti yhteisöjen tuomioistuimen esittämään kirjalliseen kysymykseen annetuista vastauksista, ilmenee, että tässä säännöksessä asetetaan velvoite pakkausjätteiden keräämisestä huolehtiville laitoksille ja yrityksille, ja että siinä ilmaistaan tekniset vähimmäisvaatimukset, jotka pakkausjätteiden on täytettävä, jotta ne voitaisiin ottaa käsittelyketjuun.
36 On todettava, että yhteisöjen tuomioistuimelle esitetty asiakirja-aineisto ei sisällä mitään, mikä osoittaisi, että asetuksen nro 92-377  6 §:n 4 momenttia voisi tulkita siten, että siinä asetetaan tuottajille ja maahantuojille, joiden tuotteita pidetään kaupan pakkauksissa, velvoite valvoa, että nämä pakkaukset ovat tiettyjen teknisten vaatimusten mukaisia.
37 Tästä seuraa, että kyseinen säännös on erilainen kuin ne säännöt, joita pääasiassa käsiteltävänä olevan kaltaisessa tapauksessa voidaan soveltaa tuottajiin, joiden tuotteita pidetään kaupan pakkauksissa (ks. erityisesti asia C-226/97, Lemmens, tuomio 16.6.1998, Kok. 1998, s. I-3711, 34 kohta).
38 Näin ollen ei ole tarpeen tutkia, voidaanko asetuksen nro 92-377  6 §:n 4 momenttia pitää pääasiassa käsiteltävänä olevan kaltaisessa tapauksessa direktiivissä 83/189/ETY tarkoitettuna teknisenä eritelmänä.
39 Kun otetaan huomioon edellä esitetyt seikat, ensimmäiseen kysymykseen on vastattava, että asetuksen nro 92-377  4 §:n 2 momentin kaltaista kansallista säännöstä voidaan pitää direktiivissä 83/189/ETY tarkoitettuna teknisenä määräyksenä vain silloin, kun kansallinen tuomioistuin katsoo, että sitä on tulkittava niin, että se sisältää merkitsemistä tai selostetta koskevan velvoitteen.
Toinen kysymys
40 Kansallinen tuomioistuin pyytää toisessa kysymyksessään sekä direktiivin 83/189/ETY että direktiivin 75/442/ETY tulkintaa. Näitä kahta direktiiviä on syytä tarkastella peräkkäin.
Direktiivi 83/189/ETY
41 Kun otetaan huomioon ensimmäiseen kysymykseen annettu vastaus, toinen kysymys, siltä osin kuin se koskee direktiiviä 83/189/ETY, koskee vain tilannetta, jossa kansallinen tuomioistuin tulkitsee asetuksen nro 92-377  4 §:n 2 momenttia siten, että se sisältää merkitsemistä tai selostetta koskevan velvoitteen sillä tavoin - kuten tämän tuomion 33 kohdassa todetaan - että tätä säännöstä on pidettävä direktiivissä 83/189/ETY tarkoitettuna teknisenä määräyksenä.
Vapautus teknisten määräysten tiedoksiantamista komissiolle koskevasta vaatimuksesta
42 Sen tilanteen varalta, jossa asetuksen nro 92-377  4 §:n 2 momentin kaltaista kansallista säännöstä on pidettävä direktiivissä 83/189/ETY tarkoitettuna teknisenä määräyksenä, kansallinen tuomioistuin kysyy, eikö tämä säännös ole saman direktiivin 10 artiklan nojalla kuitenkin vapautettu direktiivin 8 artiklassa säädetystä tiedoksiantoa komissiolle koskevasta velvollisuudesta, koska säännöksen antaessaan kyseinen jäsenvaltio on täyttänyt yhteisön direktiiveistä tai asetuksista, erityisesti direktiivistä 75/442/ETY, johtuvat velvoitteensa.
43 Eco-Emballages ja Ranskan ja Alankomaiden hallitukset katsovat, että asetus nro 92-377 on annettu direktiivin 75/442/ETY täytäntöönpanemiseksi tai soveltamiseksi tai tämän direktiivin tavoitteiden täyttämiseksi, minkä vuoksi sitä ei koske direktiivin 83/189/ETY 10 artiklassa tarkoitettu tiedoksiantovelvollisuus.
44 Tätä näkemystä ei voida hyväksyä. Kuten komissio on todennut, tähän kysymykseen on vastattava kieltävästi, koska vaikka asetuksen nro 92-377 johdanto-osassa viitataan direktiiviin 75/442/ETY, siinä määritellään vain yleiset puitteet ja jätetään jäsenvaltioille runsaasti liikkumavaraa (ks. vastaavasti erityisesti asia C-443/98, Unilever, tuomio 26.9.2000, Kok. 2000, s. I-7535, 29 kohta). On todettava, että tämä direktiivi ei sisällä säännöksiä, joissa asetettaisiin jäsenvaltioille sellaisia erityisiä velvoitteita, jotka pantaisiin täytäntöön asetuksen nro 92-377  4 §:n 2 momentilla.
45 On aiheellista lisätä, että koska pakkauksista ja pakkausjätteistä 20 päivänä joulukuuta 1994 annettua Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiiviä 94/62/EY (EYVL L 365, s. 10) ei ollut vielä annettu asetuksen nro 92-377 antamisajankohtana, sitä ei pidä ottaa huomioon tutkittaessa direktiivin 83/189/ETY 10 artiklan sovellettavuutta nyt käsiteltävänä olevassa tapauksessa.
46 Toisen kysymyksen ensimmäiseen osaan on siis vastattava, siltä osin kuin se koskee direktiiviä 83/189/ETY, että tämän direktiivin 10 artiklaa on tulkittava siten, että jos asetuksen nro 92-377  4 §:n 2 momentin kaltaisen kansallisen säännöksen on katsottava sisältävän merkitsemistä tai selostetta koskevan velvoitteen, kyseistä kansallista säännöstä ei ole vapautettu direktiivin 83/189/ETY 8 artiklassa asetetusta tiedoksiantovelvollisuudesta.
Sellaisiin teknisiin määräyksiin vetoaminen, joita ei ole ilmoitettu komissiolle
47 Toiseksi tilanteessa, jossa asetuksen nro 92-377  4 §:n 2 momentin kaltaista kansallista säännöstä on pidettävä teknisenä määräyksenä, jota vastoin direktiivissä 83/189/ETY säädettyä ei ole annettu tiedoksi, ja kun otetaan huomioon se, että tällaisessa tilanteessa säännöstä ei ole vapautettu saman direktiivin 10 artiklan mukaisesta tiedoksiantovelvollisuudesta, kuten tämän tuomion 46 kohdassa on todettu, kansallinen tuomioistuin kysyy, voiko yksityinen pääasian kaltaisessa oikeudenkäynnissä vedota siihen, että ilmoitusta ei ole tehty, ja vaatia tämän säännöksen soveltamatta jättämistä?
48 Sapodin mukaan erityisesti edellä mainitussa asiassa CIA Security International annetusta tuomiosta seuraa, että kansallisen tuomioistuimen on kieltäydyttävä soveltamasta teknistä määräystä, jota ei ole ilmoitettu direktiivin 83/189/ETY mukaisesti. Komissio katsoo, että tällä kysymyksellä ei ole kohdetta, koska ensimmäiseen kysymykseen olisi pitänyt vastata, että pääasiassa kysymyksessä olevaa kansallista säännöstöä ei voida pitää teknisenä määräyksenä.
49 Tältä osin on ensiksikin huomattava, että vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan direktiiviä 83/189/ETY on tulkittava siten, että sen 8 artiklan mukaisen tiedoksiantovelvollisuuden laiminlyönti merkitsee olennaisten menettelymääräysten rikkomista, joka aiheuttaa sen, ettei kyseisiä teknisiä määräyksiä voida soveltaa yksityisiä oikeussubjekteja vastaan (ks. erityisesti edellä mainitut asiat CIA Security International, tuomion 48 ja 54 kohta ja Lemmens, tuomion 33 kohta).
50 Toiseksi on muistettava, että yhteisöjen tuomioistuimen oikeuskäytännön mukaan siihen, ettei sellaista teknistä määräystä sovelleta, jota ei ole annettu tiedoksi direktiivin 83/189/ETY 8 artiklan mukaisesti, voidaan vedota muun muassa yksityisten välisissä sopimusoikeudellisia oikeuksia ja velvoitteita koskevissa riita-asioissa (ks. erityisesti edellä mainittu asia Unilever, tuomion 49 kohta).
51 Tästä seuraa, että tilanteessa, jossa kansallinen tuomioistuin tulkitsee asetuksen nro 92-377  4 §:n 2 momenttia siten, että se sisältää merkitsemistä tai selostetta koskevan velvoitteen ja on näin ollen direktiivissä 83/189/ETY tarkoitettu tekninen määräys, tuomioistuimen on kieltäydyttävä soveltamasta tätä säännöstä pääasiassa.
52 On kuitenkin huomattava, että kysymys siitä, mitä päätelmiä siitä, että asetuksen nro 92-377  4 §n 2 momenttia ei sovelleta, pääasiassa on tehtävä sovellettavassa kansallisessa oikeudessa säädetyn seuraamuksen ankaruudesta - kuten Sapodin ja Eco-Emballagesin välisen sopimuksen pätemättömyys tai soveltamatta jättäminen - on kansallisen oikeuden alaan kuuluva kysymys erityisesti sellaisten sopimusoikeudellisten sääntöjen ja periaatteiden osalta, joilla rajoitetaan tai muutetaan tällaista seuraamusta, jotta seuraamus olisi oikeassa suhteessa todetun virheen ominaispiirteisiin nähden. Nämä säännöt ja periaatteet eivät kuitenkaan saa olla epäedullisempia kuin ne säännöt, jotka koskevat samankaltaisia jäsenvaltion sisäiseen oikeuteen perustuvia vaatimuksia (vastaavuusperiaate), eikä niillä saa tehdä yhteisön oikeusjärjestyksessä tunnustettujen oikeuksien käyttämistä käytännössä mahdottomaksi (tehokkuusperiaate) (ks. esimerkiksi asia 33/76, Rewe, tuomio 16.12.1976, Kok. 1976, s. 1989, Kok. Ep. III, s. 271, 5 kohta ja yhdistetyt asiat C-52/99 ja C-53/99, Camarotto ja Vignone, tuomio 22.2.2001, Kok. 2001, s. I-1395, 21 kohta).
53 Toisen kysymyksen toiseen osaan, siltä osin kuin se koskee direktiiviä 83/189/ETY, on siis vastattava, että yksityinen voi vedota siihen, että tämän direktiivin 8 artiklan mukainen tiedoksianto asetuksen nro 92-377  4 §:n 2 momentin kaltaisesta kansallisesta säännöksestä on laiminlyöty silloin, kun viimeksi mainittua säännöstä on tulkittava siten, että se sisältää merkitsemistä tai selostetta koskevan velvoitteen. Kansallisen tuomioistuimen on siis kieltäydyttävä soveltamasta kansallista säännöstä, kunhan pidetään mielessä, että kysymys siitä, mitä päätelmiä siitä, että mainittua kansallista säännöstä ei sovelleta, on tehtävä kansallisessa oikeudessa säädetyn seuraamuksen ankaruudesta - kuten asianosaisten välisen sopimuksen pätemättömyys tai soveltamatta jättäminen - on kansallisen oikeuden alaan kuuluva kysymys. Tämä päätelmä edellyttää kuitenkin, että sovellettavat kansallisen oikeuden säännöt eivät ole epäedullisempia kuin ne, jotka koskevat samankaltaisia jäsenvaltion sisäiseen oikeuteen perustuvia vaatimuksia, eikä niillä saa tehdä yhteisön oikeusjärjestyksessä tunnustettujen oikeuksien käyttämistä käytännössä mahdottomaksi.
Direktiivi 75/442/ETY
Velvollisuus ilmoittaa aiotuista toimenpiteistä komissiolle
54 Sen tilanteen varalta, jossa direktiiviä 83/189/ETY ei sovelleta pääasiassa kysymyksessä oleviin kansallisiin säännöksiin, kansallinen tuomioistuin kysyy, onko kyseisen jäsenvaltion ilmoitettava komissiolle näiden säännösten antamisesta direktiivin 75/442/ETY 3 artiklan 2 kohdan nojalla.
55 Sapod ja komissio katsovat, että Ranskan viranomaisten on ilmoitettava komissiolle tällaisia kansallisia säännöksiä koskevista ehdotuksista.
56 Tältä osin on todettava, että asetuksella nro 92-377 annettujen sääntöjen luonteesta sekä sen johdanto-osasta seuraa selvästi, että Ranskan viranomaisten pitää ilmoittaa komissiolle kysymyksessä olevia kansallisia säännöksiä koskevista ehdotuksista silloin kun direktiiviä 83/189/ETY ei sovelleta.
57 Edellä esitetty huomioon ottaen toisen kysymyksen ensimmäiseen osaan, siltä osin kuin se koskee direktiiviä 75/442/ETY, on vastattava, että tilanteessa, jossa direktiiviä 83/189/ETY ei sovelleta asetuksen nro 92-377 säännöksiin, kyseisen jäsenvaltion on direktiivin 75/442/ETY 3 artiklan 2 kohdan nojalla ilmoitettava komissiolle tällaisia kansallisia säännöksiä koskevat ehdotukset.
Vetoaminen toimenpiteisiin, jotka on tehty ilman, että niistä olisi ilmoitettu komissiolle
58 Sen tilanteen varalta, jossa jäsenvaltio on direktiivin 75/442/ETY 3 artiklan 2 kohdan vastaisesti jättänyt ilmoittamatta komissiolle aikovansa antaa pääasiassa käsiteltävänä olevan kaltaisia kansallisia säännöksiä, kansallinen tuomioistuin kysyy, voiko yksityinen vedota tähän ilmoittamatta jättämiseen saadakseen todetuksi, että säännöksiä ei sovelleta.
59 Sapodin, Eco-Emballagesin, Alankomaiden hallituksen ja komission mukaan tähän kysymykseen on yhteisöjen tuomioistuimen oikeuskäytännön ja erityisesti asiassa 380/87, Enichem Base ym., 13.7.1989 annetun tuomion (Kok. 1989, s. 2491) perusteella vastattava kieltävästi.
60 Tältä osin on todettava, että erityisesti edellä mainitussa asiassa Enichem Base ym. annetun tuomion 20-23 kohdassa yhteisöjen tuomioistuin on todennut, ettei direktiivin 75/442/ETY 3 artiklan 2 kohdan, sellaisena kuin se oli alkuperäisessä versiossaan, sanamuodosta eikä sen tarkoituksesta voitu päätellä, että jäsenvaltioille asetetun ennakollisen tiedoksiantovelvollisuuden noudattamatta jättäminen aiheuttaisi itsessään jäsenvaltioiden antamien säädösten lainvastaisuuden, koska kyseisessä säännöksessä rajoituttiin asettamaan tiedoksiantovelvollisuus eikä siinä säädetty yhteisön suorittamasta kyseisten ehdotusten valvonnasta, eikä suunniteltujen säädösten täytäntöönpanon edellytykseksi asetettu komission suostumusta tai sen vastustuksen puuttumista (ks. vastaavasti em. asia CIA Security International, tuomion 49 kohta).
61 Nämä seikat huomioon ottaen yhteisöjen tuomioistuin katsoi edellä mainitussa asiassa Enichem Base ym. annetun tuomion 24 kohdassa, että direktiivin 75/442/ETY 3 artiklan 2 kohtaa, sellaisena kuin se oli alkuperäisessä versiossaan, on tulkittava siten, että siinä ei anneta yksityisille oikeutta, johon he voisivat vedota kansallisissa tuomioistuimissa tämän säännöksen alaan kuuluvan kansallisen säännöstön kumoamiseksi tai soveltamatta jättämiseksi sillä perusteella, että tämä säännöstö on annettu ilman, että siitä olisi ennakolta ilmoitettu komissiolle.
62 Vaikka direktiivin 75/442/ETY 3 artiklan 2 kohtaa onkin muutettu direktiivillä 91/156/ETY sen jälkeen kun edellä mainitussa asiassa Enichem Base ym. annettiin tuomio, ja nyt tämän säännöksen sanamuodon mukaan jäsenvaltioiden on ilmoitettava komissiolle kaikista toimenpiteistä, joita ne aikovat suorittaa, ja komissio ilmoittaa niistä muille jäsenvaltioille ja direktiivin 75/442/ETY 18 artiklassa mainitulle komitealle, on todettava, että tämä muutos ei vaikuta millään tavoin mainitun tuomion perusteella tapahtuvan, tämän tuomion 60 kohdassa selostetun päättelyn sisältöön, eikä näin ollen niihin päätelmiin, joita yhteisöjen tuomioistuin on tehnyt edellä mainitussa asiassa Enichem Base ym. annetussa tuomiossa ja jotka on toistettu tämän tuomion edellisessä kohdassa.
63 Edellä esitetty huomioon ottaen toisen kysymyksen toiseen osaan, siltä osin kuin se koskee direktiiviä 75/442/ETY, on vastattava, että tämän direktiivin 3 artiklan 2 kohtaa on tulkittava siten, että sillä ei anneta yksityisille oikeutta, johon he voisivat vedota kansallisissa tuomioistuimissa tämän säännöksen alaan kuuluvan kansallisen säännöstön kumoamiseksi tai soveltamatta jättämiseksi sillä perusteella, että tämä säännöstö on annettu ilman, että siitä olisi ennakolta ilmoitettu komissiolle.
Kolmas kysymys
64 Kansallisen tuomioistuimen kolmas kysymys koskee sitä, ovatko asetuksen nro 92-377  4 §:n 2 momentin ja 6 §:n 4 momentin kaltaiset kansalliset säännökset perustamissopimuksen 30 artiklan vastaisia siltä osin kuin nämä erotuksetta sovellettavat säädökset eivät ole suhteettomia ympäristönsuojelua koskevaan pakottavaan vaatimukseen nähden.
65 Sapodin mukaan asetuksen nro 92-377  4 §:n 2 momenttia on pidettävä perustamissopimuksen 30 artiklassa kiellettynä rajoituksena. Tältä osin Sapod väittää, että Eco-Emballagesilla on absoluuttinen monopoli muovipakkauksista huolehtimisen alalla, että ulkomaisen tuottajan, joka haluaa myydä Ranskassa pakkauksissa kaupan pidettyjä tuotteitaan, on valmistettava tai ostettava Eco-Emballagesin hyväksymiä pakkauksia, jotka on varustettu tämän yhtiön erottamiskykyisellä merkillä, eli logolla Point vert, mistä aiheutuu huomattavia lisäkuluja ja mikä vaikeuttaa tuotteiden tuontia Ranskaan, ja lopuksi, että tämä järjestelmä ei ole joustava eikä tehokas.
66 Perustaen kantansa erityisesti asiassa 120/78, Rewe-Zentral, 20.2.1979 annettuun tuomioon, kutsumanimeltään Cassis de Dijon -tuomio (Kok. 1979, s. 649, Kok. Ep. IV, s. 403), asiassa 302/86, komissio v. Tanska 20.9.1988 annettuun tuomioon (Kok. 1988, s. 4607, Kok. Ep. IX, s. 761) ja asiassa C-389/96, Aher-Waggon, 14.7.1998 annettuun tuomioon (Kok. 1998, s. I-4473), Eco-Emballages ja Saksan ja Alankomaiden hallitukset katsovat, että vaikka pääasiassa käsiteltävänä oleva kansallinen säännöstö kuuluu perustamissopimuksen 30 artiklan alaan, se on perusteltu ympäristönsuojelua koskevien pakottavien vaatimusten nojalla.
67 Ranskan hallitus ja komissio katsovat, että pääasiassa käsiteltävänä oleva kansallinen säännöstö ei kuulu perustamissopimuksen 30 artiklan alaan.
68 Tältä osin on ensiksi todettava, että kun otetaan huomioon ensimmäiseen ja toiseen kysymykseen annetut vastaukset, kolmanteen kysymykseen ei ole tarpeen vastata siltä osin kuin se koskee asetuksen nro 92-377  4 §:n 2 momenttia silloin, kun kansallinen tuomioistuin tulkitsee tätä säännöstä niin, että se sisältää merkitsemistä ja selostetta koskevan velvoitteen. Tässä tapauksessa säännökseen ei voida vedota yksityisiin nähden, kuten tämän tuomion 49-51 kohdassa on todettu.
69 Toiseksi, vaikka vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan EY 234 artiklan mukaisessa yhteisöjen tuomioistuimen ja kansallisten tuomioistuimien yhteistyössä yksinomaan kansallisen tuomioistuimen, jossa asia on vireillä ja joka vastaa annettavasta ratkaisusta, tehtävänä on kunkin asian erityispiirteiden perusteella harkita, onko ennakkoratkaisu tarpeen asian ratkaisemiseksi ja onko sen yhteisöjen tuomioistuimelle esittämillä kysymyksillä merkitystä asian kannalta, yhteisöjen tuomioistuin on myös katsonut, että oman toimivaltaisuutensa arvioimiseksi sen on poikkeustapauksissa tutkittava ne olosuhteet, joiden vallitessa kansallinen tuomioistuin esitti ennakkoratkaisukysymyksen. Kansallisen tuomioistuimen esittämä pyyntö voidaan jättää tutkimatta vain jos on ilmeistä, että kansallisen tuomioistuimen pyytämällä yhteisön oikeuden tulkitsemisella tai yhteisön oikeussäännön pätevyyden tutkimisella ei ole mitään yhteyttä kansallisessa tuomioistuimessa käsiteltävän asian tosiasialliseen luonteeseen tai kohteeseen, kun ongelma on luonteeltaan hypoteettinen tai yhteisöjen tuomioistuimella ei ole tiedossaan niitä tosiseikkoja ja oikeudellisia seikkoja, jotka ovat tarpeen, jotta se voisi antaa hyödyllisen vastauksen sille esitettyihin kysymyksiin (ks. erityisesti asia C-36/99, Idéal tourisme, tuomio 13.7.2000, Kok. 2000, s. I-6049, 20 kohta; asia C-379/98, PreussenElektra, tuomio 13.3.2001, Kok. 2001, s. I-2099, 39 kohta; asia C-340/99, TNT Traco, tuomio 17.5.2001, Kok. 2001, s. I-4109, 31 kohta ja asia C-472/99, Clean Car Autoservice, tuomio 6.12.2001, 14 kohta, ei vielä julkaistu oikeustapauskokoelmassa).
70 Kuten tämän tuomion 36 kohdassa on jo todettu, yhteisöjen tuomioistuimelle esitetty asiakirja-aineisto ei sisällä mitään, mikä osoittaisi, että asetuksen nro 92-377 6 §:n 4 momenttia voisi tulkita siten, että siinä asetetaan tuottajille ja maahantuojille, joiden tuotteita pidetään kaupan pakkauksissa, velvoite valvoa, että nämä pakkaukset ovat tiettyjen teknisten vaatimusten mukaisia. Siltä osin kuin kolmas kysymys koskee tällaisen velvoitteen yhteensopivuutta perustamissopimuksen 30 artiklan kanssa, on todettava, että yhteisöjen tuomioistuimella ei ole tiedossaan niitä tosiseikkoja ja oikeudellisia seikkoja, jotka ovat tarpeen, jotta se voisi antaa hyödyllisen vastauksen tähän kysymykseen siltä osin kuin se koskee asetuksen nro 92-377  6 §n 4 momenttia.
71 Näin ollen kolmanteen kysymykseen on vastattava ainoastaan siltä osin kuin sillä halutaan tietää, onko asetuksen nro 92-377  4 §:n 2 momentin kaltainen kansallinen säännös perustamissopimuksen 30 artiklan vastainen ja vain silloin, kun tätä säännöstä on tulkittava niin, että se ei sisällä merkitsemistä tai selostetta koskevaa velvoitetta, vaan siinä asetetaan vain yleinen velvoite yksilöidä pakkaukset, joista huolehti niistä huolehtimiseen hyväksytty yritys.
72 Jos kansallisen säännöksen tällainen tulkinta hyväksytään, on todettava, että sen sisältämä velvoite ei sellaisenaan viittaa tuotteeseen tai sen pakkaukseen, eikä näin ollen itsessään liity muun muassa tavaroiden merkintöjä tai pakkausta koskeviin edellytyksiin (ks. erityisesti asia C-123/00, Bellamy ja English Shop Wholesale, tuomio 5.4.2001, Kok. 2001, s. I-2795, 18 kohta).
73 Sitä vastoin tällaisessa tilanteessa kansallisessa säännöksessä tarkoitettu yleinen velvoite yksilöidä pakkaukset voidaan luokitella myyntijärjestelyksi. Kansallisen tuomioistuimen on kuitenkin tutkittava, täyttyvätkö yhteisöjen tuomioistuimen oikeuskäytännössä tältä osin määritellyt edellytykset, joiden nojalla voidaan katsoa, että tällainen velvoite ei kuulu perustamissopimuksen 30 artiklan soveltamisalaan, nimittäin se, että kyseistä säännöstä sovelletaan kaikkiin kyseisen jäsenvaltion alueella toimiviin toimijoihin, ja se, että sillä on oikeudellisesti ja tosiasiallisesti sama vaikutus sekä kotimaisten tuotteiden että muista jäsenvaltioista maahan tuotujen tuotteiden markkinointiin (ks. erityisesti yhdistetyt asiat C-267/91 ja C-268/91, Keck ja Mithouard, tuomio 24.11.1993, Kok. 1993, s. I-6097, Kok. Ep. XIV, s. I-477, 16 kohta ja asia C-254/98, TK-Heimdienst, tuomio 13.1.2000, Kok. 2000, s. I-151, 23 kohta).
74 Lopuksi on todettava, että jos asetuksen nro 92-377  4 §:n 2 momentissa säädetty yleinen pakkausten yksilöintivelvoite konkretisoituu Sapodin merkitsemistä koskevana velvoitteena, joka koostuu logon Point vert kiinnittämisestä, tämä viimeksi mainittu velvoite seuraa pääasian asianosaisten tekemästä yksityisoikeudellisesta sopimuksesta. Tällaista sopimusmääräystä ei voida pitää perustamissopimuksen 30 artiklassa tarkoitettuna rajoituksena, koska sitä ei ole antanut jäsenvaltio, vaan yksityiset ovat sopineet siitä keskenään (ks. erityisesti vastaavasti asia 8/74, Dassonville, tuomio 11.7.1974, Kok. 1974, s. 837, Kok. Ep. II, s. 349, 5 kohta ja em. asia Colim, tuomion 36 kohta).
75 Edellä esitetyt seikat huomioon ottaen kolmanteen kysymykseen on vastattava, että asetuksen nro 92-377  4 §:n 2 momentin kaltaista kansallista säännöstä voidaan pitää myyntijärjestelynä tilanteessa, jossa kansallinen tuomioistuin tulkitsee sitä niin, että se ei sisällä merkitsemistä tai selostetta koskevaa velvoitetta, vaan että siinä asetetaan vain yleinen velvoite yksilöidä pakkaukset, joista huolehti niistä huolehtimiseen hyväksytty yritys. Kansallisen tuomioistuimen on tutkittava, täyttyvätkö yhteisöjen tuomioistuimen myyntijärjestelyjä koskevan oikeuskäytännön mukaiset edellytykset, joiden nojalla voidaan katsoa, että tällainen velvoite ei kuulu perustamissopimuksen 30 artiklan soveltamisalaan, eli että kyseistä säännöstä sovelletaan kaikkiin kyseisen jäsenvaltion alueella toimiviin toimijoihin ja että sillä on oikeudellisesti ja tosiasiallisesti sama vaikutus sekä kotimaisten tuotteiden että muista jäsenvaltioista maahan tuotujen tuotteiden markkinointiin.
Päätökset oikeudenkäyntikuluista
Oikeudenkäyntikulut
76 Yhteisöjen tuomioistuimelle huomautuksensa esittäneille Ranskan, Saksan ja Alankomaiden hallituksille ja komissiolle aiheutuneita oikeudenkäyntikuluja ei voida määrätä korvattaviksi. Pääasian asianosaisten osalta asian käsittely yhteisöjen tuomioistuimessa on välivaihe kansallisessa tuomioistuimessa vireillä olevan asian käsittelyssä, minkä vuoksi kansallisen tuomioistuimen asiana on päättää oikeudenkäyntikulujen korvaamisesta.
Päätöksen päätösosa
Näillä perusteilla
YHTEISÖJEN TUOMIOISTUIN
(viides jaosto)
on ratkaissut Cour de cassationin 18.4.2000 tekemällään päätöksellä esittämät kysymykset seuraavasti:
1) Jätteistä huolehtimisesta ja materiaalien talteenotosta 15.7.1975 annetun lain nro 75-633 soveltamisesta pakkausjätteisiin annetun asetuksen nro 92-377  4 §:n 2 momentin kaltaista kansallista säännöstä voidaan pitää teknisiä standardeja ja määräyksiä koskevien tietojen toimittamisessa noudatettavasta menettelystä 28 päivänä maaliskuuta 1983 annetussa neuvoston direktiivissä 83/189/ETY, sellaisena kuin se on muutettuna 22.3.1988 annetulla neuvoston direktiivillä 88/182/ETY, tarkoitettuna teknisenä määräyksenä vain silloin, kun kansallinen tuomioistuin katsoo, että sitä on tulkittava niin, että se sisältää merkitsemistä tai selostetta koskevan velvoitteen.
2) Direktiivin 83/189/ETY, sellaisena kuin se on muutettuna direktiivillä 88/182/ETY, 10 artiklaa on tulkittava siten, että jos asetuksen nro 92-377  4 §:n 2 momentin kaltaisen kansallisen säännöksen on katsottava sisältävän merkitsemistä tai selostetta koskevan velvoitteen, kyseistä kansallista säännöstä ei ole vapautettu direktiivin 83/189/ETY 8 artiklassa asetetusta tiedoksiantovelvollisuudesta.
3) Yksityinen voi vedota siihen, että tämän direktiivin 8 artiklan mukainen ilmoitus asetuksen nro 92-377  4 §:n 2 momentin kaltaisesta kansallisesta säännöksestä on laiminlyöty, silloin kun viimeksi mainittua säännöstä on tulkittava siten, että se sisältää merkitsemistä tai selostetta koskevan velvoitteen. Kansallisen tuomioistuimen on siis kieltäydyttävä soveltamasta tätä säännöstä, kun pidetään mielessä, että kysymys siitä, mitä päätelmiä siitä, että mainittua kansallista säännöstä ei sovelleta, on tehtävä sovellettavassa kansallisessa oikeudessa säädetyn seuraamuksen ankaruudesta - kuten asianosaisten välisen sopimuksen pätemättömyys tai soveltamatta jättäminen - on kansallisen oikeuden alaan kuuluva kysymys. Tämä päätelmä edellyttää kuitenkin, että sovellettavat kansallisen oikeuden säännöt eivät ole epäedullisempia kuin ne, jotka koskevat samankaltaisia jäsenvaltion sisäiseen oikeuteen perustuvia vaatimuksia, eikä niillä saa tehdä yhteisön oikeusjärjestyksessä tunnustettujen oikeuksien käyttämistä käytännössä mahdottomaksi.
4) Tilanteessa, jossa direktiiviä 83/189/ETY ei sovelleta asetuksen nro 92-377 säännöksiin, kyseisen jäsenvaltion on jätteistä 15 päivänä heinäkuuta 1975 annetun direktiivin 75/442/ETY 3 artiklan 2 kohdan nojalla ilmoitettava komissiolle tällaisia kansallisia säännöksiä koskevat ehdotukset.
5) Direktiivin 75/442/ETY 3 artiklan 2 kohtaa on tulkittava siten, että sillä ei anneta yksityisille oikeutta, johon he voisivat vedota kansallisissa tuomioistuimissa tämän säännöksen alaan kuuluvan kansallisen säännöstön kumoamiseksi tai soveltamatta jättämiseksi sillä perusteella, että tämä säännöstö on annettu ilman, että siitä olisi ennakolta ilmoitettu komissiolle.
6) Asetuksen nro 92-377  4 §:n 2 momentin kaltaista kansallista säännöstä voidaan pitää myyntijärjestelynä tilanteessa, jossa kansallinen tuomioistuin tulkitsee sen niin, että se ei sisällä merkitsemistä tai selostetta koskevaa velvoitetta, vaan siinä asetetaan vain yleinen velvoite yksilöidä pakkaukset, joista huolehti niistä huolehtimiseen hyväksytty yritys. Kansallisen tuomioistuimen on tutkittava, täyttyvätkö yhteisöjen tuomioistuimen myyntijärjestelyjä koskevan oikeuskäytännön mukaiset edellytykset, joiden nojalla voidaan katsoa, että tällainen velvoite ei kuulu perustamissopimuksen 30 artiklan (josta on muutettuna tullut EY 28 artikla) soveltamisalaan, eli että kyseistä säännöstä sovelletaan kaikkiin kyseisen jäsenvaltion alueella toimiviin toimijoihin ja että sillä on oikeudellisesti ja tosiasiallisesti sama vaikutus sekä kotimaisten tuotteiden että muista jäsenvaltioista maahan tuotujen tuotteiden markkinointiin.