CELEX: 62007CJ0204
Recurs
Acordul de asociere CEE-Turcia
Regulamentul (CEE) nr. 2913/92
Articolul 239
Codul vamal comunitar
Rambursarea și remiterea drepturilor de import
Concentrat din sucuri de fructe care provine din Turcia
Certificate de circulație
Falsificare
Situație specială

Prin recursul formulat, C. A. S. SpA (denumită în continuare „recurenta”) solicită anularea Hotărârii Tribunalului de Primă Instanță al Comunităților Europene din 6 februarie 2007, CAS/Comisia (
T-23/03, Rec., p. II-289
, denumită în continuare „hotărârea atacată”), prin care s-a respins acțiunea având ca obiect anularea articolului 2 din Decizia Comisiei din 18 octombrie 2002 (REC 10/01, denumită în continuare „decizia în litigiu”) privind o cerere de remitere a unor taxe la import.
Cadrul juridic
Reglementarea referitoare la acordul de asociere
Prezentul recurs se încadrează în domeniul Acordului de asociere dintre Comunitatea Economică Europeană (CEE) și Turcia, semnat la 12 septembrie 1963 la Ankara de Republica Turcia, pe de o parte, și de statele membre ale CEE și de Comunitate, pe de altă parte. Acordul de asociere a fost încheiat, aprobat și confirmat în numele Comunității prin Decizia 64/732/CEE a Consiliului din 23 decembrie 1963 (
JO 1964, 217, p. 3685
, Ediție specială, 11/vol. 1, p. 10, denumit în continuare „acordul de asociere”). Acesta a intrat în vigoare la 1 decembrie 1964.
Acordul de asociere prevede o etapă pregătitoare, care să permită Republicii Turcia, potrivit articolului 3, să își consolideze economia cu ajutorul Comunității Europene, o etapă tranzitorie consacrată, potrivit articolului 4, punerii în practică în mod progresiv a unei uniuni vamale și apropierii politicilor economice și o etapă definitivă care, potrivit articolului 5, se bazează pe uniunea vamală și presupune consolidarea coordonării politicilor economice.
Etapa definitivă avută în vedere prin acordul de asociere a intrat în vigoare la 31 decembrie 1995 [Decizia nr. 1/95 a Consiliului de asociere CE-Turcia din 22 decembrie 1995 privind punerea în aplicare a etapei definitive a uniunii vamale (
JO 1996, L 35, p. 1
)]. Deciziile Consiliului de asociere adoptate în cursul etapei tranzitorii erau aplicabile și importurilor prevăzute în decizia în litigiu, dat fiind că acestea au avut loc între 5 aprilie 1995 și 20 noiembrie 1997.
Printre aceste decizii figurează în special Decizia nr. 5/72 din 29 decembrie 1972 privind metodele de cooperare administrativă pentru aplicarea articolelor 2 și 3 din Protocolul adițional la Acordul de la Ankara (
JO 1973, L 59, p. 74
).
Articolul 11 din această decizie prevede că statele membre și Republica Turcia își acordă reciproc asistență, prin intermediul administrațiilor lor vamale respective, pentru verificarea autenticității și a regularității certificatelor, în vederea asigurării unei aplicări corecte a dispozițiilor prezentei decizii.
Articolul 12 din aceeași decizie prevede că „[Republica] Turcia, statele membre și Comunitatea adoptă, fiecare în domeniul său de competență, măsurile pentru executarea dispozițiilor deciziei.” [traducere neoficială]
Decizia nr. 1/95 reglementează în mod detaliat punerea în aplicare a etapei definitive a uniunii vamale, iar anexa 7 la aceasta privește asistența reciprocă în materie vamală între autoritățile administrative competente ale Comunității și cele ale Republicii Turcia.
Articolele 3 și 7 din această anexă prevăd normele care reglementează asistența pe care trebuie să și-o acorde aceste autorități la cererea uneia dintre ele și, respectiv, executarea unei astfel de cereri de asistență.
În plus, potrivit articolului 15 din Decizia nr. 1/96 a Comitetului de cooperare vamală CE-Turcia din 20 mai 1996 privind modalitățile de aplicare a Deciziei nr. 1/95 (
JO L 200, p. 14
), statele membre și Republica Turcia își acordă reciproc asistență, în vederea asigurării aplicării corecte a dispozițiilor acestei decizii, prin intermediul administrațiilor lor vamale respective și în cadrul asistenței reciproce prevăzute în anexa 7 la Decizia nr. 1/95, în scopul verificării autenticității și a regularității certificatelor.
Pe de altă parte, articolul 13 alineatul (2) din Decizia nr. 1/96 prevede:
„Biroul vamal unde se efectuează fracționarea emite un extras al certificatului A. TR. pentru fiecare parte a expediției fracționate, utilizând în acest scop un formular al certificatului A. TR.
Rubrica 12 din extras trebuie să menționeze numărul de înregistrare, data, biroul și țara de eliberare a certificatului inițial […]” [traducere neoficială]
Reglementarea referitoare la rambursarea și la remiterea taxelor vamale
Articolul 239 alineatul (1) din Regulamentul (CEE) nr. 2913/92 al Consiliului din 12 octombrie 1992 de instituire a Codului vamal comunitar (
JO L 302, p. 1
, Ediție specială, 02/vol. 5, p. 58, denumit în continuare „CVC”) prevede:
„Drepturile de import […] se pot rambursa sau remite în alte situații […]:
—
[…]
—
care rezultă din circumstanțe care nu implică înșelăciune sau neglijență evidentă din partea persoanei interesate. Situațiile în care se poate aplica această dispoziție și procedura de urmat în acest scop sunt definite în conformitate cu procedura comitetului. […]”
Articolul 905 alineatul (1) din Regulamentul (CEE) nr. 2454/93 al Comisiei din 2 iulie 1993 de stabilire a unor dispoziții de aplicare a Regulamentului (CEE) nr. 2913/92 (
JO L 253, p. 1
, Ediție specială, 02/vol. 7, p. 3, denumit în continuare „regulamentul de aplicare a CVC”) prevede:
„În cazul în care autoritatea vamală de decizie căreia i s-a prezentat o cerere de rambursare sau de remitere în conformitate cu articolul 239 alineatul (2) din [CVC] nu poate lua o decizie în baza articolului 899, dar cererea este susținută de dovezi ce pot constitui o situație specială rezultând din circumstanțe ce nu au rezultat ca urmare a dolului sau a neglijenței manifeste din partea persoanei respective, statul membru de care aparține autoritatea trimite cazul Comisiei pentru soluționare în conformitate cu procedura prevăzută la articolele 906-909. […]”
Articolul 904 litera (c) din regulamentul de aplicare a CVC prevede:
„Nu se procedează la rambursarea sau la remiterea drepturilor de import atunci când singurul motiv în sprijinul cererii de rambursare sau de remitere este, după caz:
[…]
(c)
prezentarea, în scopul obținerii unui tratament tarifar preferențial în favoarea mărfurilor declarate pentru liberă circulație, a unor documente care ulterior se dovedesc a fi false, falsificate sau nevalabile pentru acordarea acestui tratament tarifar preferențial, chiar dacă ele au fost prezentate de bună-credință.”
Articolul 220 alineatul (2) litera (b) din CVC prevede că înscrierea ulterioară în evidența contabilă a drepturilor rezultând dintr-o datorie vamală nu este posibilă dacă valoarea drepturilor legal datorate nu a fost înscrisă în evidența contabilă ca urmare a unei erori din partea autorităților vamale înseși, care nu ar fi putut fi detectată în condiții rezonabile de către contribuabil, acesta acționând la rândul lui cu bună-credință și respectând toate dispozițiile prevăzute de legislația în vigoare în ceea ce privește declarația vamală.
Istoricul cauzei
Recurenta este o societate de drept italian, filială deținută în proporție de 95,1 % de societatea Steinhauser GmbH, cu sediul în Ravensburg. Activitatea sa principală constă în transformarea concentratelor din sucuri de fructe importate, aceasta desfășurând, în paralel, o activitate de import al acestor produse în Italia.
Potrivit constatărilor Tribunalului, între 5 aprilie 1995 și 20 noiembrie 1997, recurenta a importat și a pus în liberă circulație în Comunitate sucuri concentrate de mere și de pere, declarate ca provenind și fiind originare din Turcia. Importul în cadrul Comunității al acestui tip de produs a fost realizat cu ajutorul certificatelor A. TR. 1, astfel încât aceste produse au beneficiat de scutirea de taxele vamale prevăzută în Acordul de asociere și în protocolul adițional la acest acord, semnat la 23 noiembrie 1970 la Bruxelles și încheiat, aprobat și confirmat în numele Comunității prin Regulamentul (CEE) nr. 2760/72 al Consiliului din 19 decembrie 1972 (
JO L 293, p. 1
, Ediție specială, 11/vol. 1, p. 37).
Serviciul vamal din Ravenna (Italia) a efectuat o verificare ulterioară a documentelor privind autenticitatea certificatului A. TR. 1 D 141591, prezentat de recurentă în cadrul uneia dintre operațiunile de import incluse în perioada sus-menționată. În conformitate cu dispozițiile aplicabile în această materie, cererea de verificare a autenticității certificatului respectiv a fost adresată autorităților turcești.
Prin scrisoarea din 15 mai 1998, aceste din urmă autorități au informat serviciul vamal din Ravenna că rezulta din verificarea efectuată că acest certificat nu era autentic, dat fiind că nu fusese eliberat de autoritățile vamale turcești. Pe de altă parte, acestea au comunicat faptul că urmau a fi efectuate și alte verificări.
În consecință, autoritățile italiene au efectuat verificarea ulterioară a unui număr de 103 certificate A. TR. 1 prezentate de recurentă în cadrul diferitelor operațiuni de import.
Prin scrisoarea din 10 iulie 1998, Reprezentanța Permanentă a Republicii Turcia la Uniunea Europeană (denumită în continuare „Reprezentanța Permanentă turcă”) a informat Comisia asupra faptului că 22 de certificate A. TR. 1 prezentate de recurentă și enumerate în anexa la acea scrisoare, care priveau exporturile realizate de societatea turcă Akman către Italia, erau false.
În urma acestei scrisori, între 12 și 15 octombrie 1998, precum și între 30 noiembrie și 2 decembrie 1998, Unitatea de Coordonare a Luptei Antifraudă a Comisiei (UCLAF), premergătoarea Oficiului European de Luptă Antifraudă (OLAF), a întreprins unele verificări în Turcia.
Prin scrisoarea din 8 martie 1999, Reprezentanța Permanentă turcă a informat serviciul vamal din Ravenna că un număr de 32 de certificate A. TR. 1 prezentate de recurentă (denumite în continuare „certificatele în litigiu”), care includeau 18 certificate enumerate în anexa la scrisoarea din 10 iulie 1998, nu erau legale și nu fuseseră nici întocmite, nici validate de autoritățile turcești. Certificatele sus-menționate erau evidențiate în anexa la această scrisoare.
Ulterior, caracterul neautentic sau nelegal al unui număr important de certificate A. TR. 1 a constituit obiectul unei corespondențe voluminoase între Comisie, autoritățile turcești și autoritățile italiene în cadrul căreia figurează în special scrisorile autorităților turcești din 22 aprilie 1999 și din 16 iulie 1999.
Autoritățile italiene au considerat că din ansamblul acestei corespondențe reieșea că autoritățile turcești considerau că 48 de certificate A. TR. 1, inclusiv certificatele în litigiu, fie nu aveau caracter autentic, fie erau nelegale.
În speță, certificatele în litigiu erau considerate „false”, dat fiind că nu fuseseră nici eliberate, nici validate de birourile vamale turcești. În schimb, celelalte 16 certificate (aferente unor taxe vamale în valoare totală de 1904763758 ITL, mai exact 983728,38 euro) erau calificate ca fiind „nevalabile”, dat fiind că, deși fuseseră eliberate de autoritățile vamale turcești, mărfurile vizate nu erau originare din Turcia.
În măsura în care toate cele 48 de certificate fuseseră calificate fie „false”, fie „nevalabile”, mărfurile avute în vedere de acestea nu puteau beneficia de tratamentul preferențial acordat importurilor de produse agricole turcești. În consecință, administrația vamală italiană a solicitat recurentei plata taxelor vamale datorate în valoare totală de 5200954129 ITL, mai exact 2686068,63 euro.
Prin scrisoarea din 28 martie 2000, în temeiul articolului 220 alineatul (2) litera (b) și al articolelor 236 și 239 din CVC, recurenta a adresat serviciului vamal din Ravenna o cerere de neînscriere ulterioară în evidența contabilă și de „rambursare” a taxelor la import solicitate. În sprijinul cererii sale, recurenta a invocat buna sa credință, erorile nedetectabile din partea autorităților competente, precum și neîndeplinirea obligațiilor imputabilă acestora.
În urma cererii recurentei, autoritățile italiene au solicitat Comisiei să decidă dacă era justificat, pe de o parte, în temeiul articolului 220 alineatul (2) litera (b) din CVC, să nu se recurgă la înscrierea ulterioară în evidența contabilă a taxelor la import solicitate recurentei și, pe de altă parte, în temeiul articolului 239 din CVC, să se acorde „rambursarea” acestor taxe.
Prin scrisoarea din 3 iunie 2002, Comisia a solicitat anumite informații suplimentare autorităților italiene, care au răspuns prin scrisoarea din 7 iunie 2002.
Prin scrisoarea din 25 iulie 2002, Comisia a informat recurenta cu privire la intenția sa de a nu da curs favorabil cererii acesteia. Cu toate acestea, înainte de a lua o decizie definitivă, Comisia a invitat-o pe recurentă să îi comunice observațiile sale eventuale și să consulte dosarul pentru a lua cunoștință de documentele neconfidențiale.
La 6 august 2002, reprezentanții recurentei au consultat dosarul administrativ la sediul Comisiei. Pe de altă parte, aceștia au semnat o declarație de confirmare a faptului că au avut acces la documentele menționate în anexa la aceasta.
La 18 octombrie 2002, Comisia a adoptat decizia în litigiu, notificată recurentei la 21 noiembrie 2002. În primul rând, Comisia a concluzionat că înscrierea în evidența contabilă a taxelor la import care făceau obiectul cererii era justificată.
În al doilea rând, Comisia a concluzionat că era justificată recurgerea la „rambursarea” taxelor la import pentru partea de cerere referitoare la cele 16 certificate „nevalabile”, în măsura în care recurenta se găsea, în privința acestora, într-o situație specială în sensul articolului 239 din CVC.
În schimb, în al treilea rând, în privința certificatelor în litigiu, Comisia a concluzionat că împrejurările invocate de recurentă nu erau de natură să creeze o situație specială în sensul articolului 239 din CVC. În consecință, Comisia a decis, la articolul 2 din decizia în litigiu, că nu se justifica recurgerea la „rambursarea” taxelor la import aferente acestora în valoare de 1702340,25 euro.
Acțiunea în fața Tribunalului și hotărârea atacată
Prin cererea introductivă depusă la grefa Tribunalului la 29 ianuarie 2003, recurenta a solicitat anularea articolului 2 din decizia în litigiu.
Recurenta a invocat trei motive în sprijinul concluziilor sale, întemeiate pe încălcarea dreptului la apărare, pe încălcarea articolului 239 din CVC și, respectiv, pe încălcarea articolului 220 alineatul (2) litera (b) din CVC.
Tribunalul a respins acțiunea în integralitatea sa.
Cu privire la primul motiv
Prin intermediul primului său motiv, recurenta a susținut că dreptul său la apărare a fost încălcat în cursul procedurii administrative în sensul că, deși a avut acces la dosarul care conținea elementele pe baza cărora Comisia și-a întemeiat decizia în litigiu, cu toate acestea, nu a avut acces la documente de o importanță decisivă pentru aprecierea globală făcută de Comisie asupra situației.
Cu toate acestea, Tribunalul a respins acest argument pentru motivele prezentate la punctele 87-102 din hotărârea atacată.
Cu privire la al doilea motiv
Al doilea motiv, întemeiat pe încălcarea articolului 239 din CVC, conține patru aspecte. Primul aspect privește calificarea incorectă a certificatului de circulație A. TR. 1 D 437214. Al doilea și al treilea aspect prezintă neîndeplinirile grave ale obligațiilor imputate autorităților turcești și, respectiv, cele imputate Comisiei în scopul de a dovedi existența unei situații speciale în sensul articolului menționat. În sfârșit, al patrulea aspect privește lipsa unei neglijențe evidente din partea recurentei și aprecierea riscurilor comerciale.
În ceea ce privește primul aspect al acestui motiv, după ce a amintit că determinarea originii mărfurilor este întemeiată pe o repartizare a competențelor între autoritățile statului de export și cele ale statului de import, în sensul că originea este determinată de autoritățile statului de export, Tribunalul a analizat mai întâi corespondența schimbată între Comisie și autoritățile italiene și cele turcești.
În această privință, la punctul 122 din hotărârea atacată, Tribunalul a constatat că, în principal, Comisia s-a întemeiat pe scrisoarea autorităților turcești din 8 martie 1999, adresată serviciului vamal din Ravenna, în ceea ce privește partea din decizia în litigiu referitoare la certificatele în cauză.
Cu toate acestea, comparând conținutul acestei scrisori cu cel al comunicărilor subsecvente ale autorităților turcești, Tribunalul a evidențiat, la punctele 124-128 din hotărârea atacată, existența unor ambiguități în ceea ce privește calificarea certificatului D 437214, arătând că, înainte de adoptarea deciziei în litigiu, Comisia nu a putut să ajungă în mod valabil la concluzia falsificării certificatului respectiv.
Totuși, în temeiul unei scrisori din 22 august 2003, așadar ulterioară deciziei în litigiu, în care autoritățile turcești au confirmat concluziile lor cuprinse în scrisoarea din 8 martie 1999, Tribunalul a statuat în sensul că acest motiv, considerat în mod individual, nu era suficient pentru a determina anularea deciziei în litigiu, deoarece recurenta nu avea niciun interes legitim să anuleze o decizie pentru un viciu de formă, în cazul în care anularea deciziei nu ar putea determina decât adoptarea unei noi decizii, identică pe fond cu decizia anulată.
În continuare, Tribunalul a analizat al doilea aspect al celui de al doilea motiv privind diferitele afirmații referitoare la neîndepliniri ale obligațiilor imputabile autorităților turcești, care se întemeiază în principal pe teza potrivit căreia autoritățile respective au eliberat și au vizat în mod efectiv certificatele în litigiu.
În această privință, după ce, la punctele 150-152 din hotărârea atacată, a considerat că, pe de o parte, constatarea caracterului original sau falsificat al documentelor emise de autoritățile turcești era de competența exclusivă a acestora și că, pe de altă parte, autoritățile respective au concluzionat în sensul caracterului falsificat al certificatelor în litigiu, Tribunalul a respins argumentul recurentei potrivit căruia amprentele ștampilelor și ale semnăturilor aplicate pe certificatele în litigiu dovedesc că acestea au fost eliberate și au fost autentificate, după toate probabilitățile, de autoritățile turcești.
În sfârșit, acesta a subliniat că nici acordul de asociere, nici dispozițiile sale de aplicare nu prevăd în mod explicit ținerea de registre privind certificatele eliberate de autoritățile turcești.
Cu toate acestea, Tribunalul a recunoscut că punctul II alineatul (12) din anexa II la Decizia nr. 1/96 prevede înscrierea numărului documentului în rubrica 12 a certificatelor A. TR. 1 și că articolul 13 din aceeași decizie prevede că, în cazul fracționării certificatelor, rubrica 12 din extras menționează în special numărul de înregistrare al certificatului inițial.
Totuși, Tribunalul a apreciat că acest fapt nu ar face să se presupună că este vorba de certificate autentice, deoarece falsificatorii ar avea tot interesul să utilizeze pentru certificatele falsificate un număr de înregistrare ce corespunde unui certificat legal.
În ceea ce privește al treilea aspect al celui de al doilea motiv, referitor la o serie de afirmații susținând neîndeplinirea unor obligații imputabilă Comisiei, Tribunalul s-a bazat pe anchetele efectuate de UCLAF în Turcia pentru a ajunge la concluzia că, în mod efectiv, Comisia a vegheat la aplicarea adecvată a acordului de asociere.
Tribunalul a constatat de asemenea, la punctul 240 din hotărârea atacată, că recurenta nu a fost în măsură să demonstreze că, în cadrul asistenței administrative convenite cu autoritățile turcești, Comisia a întâmpinat dificultăți care justificau sesizarea Consiliului de asociere sau a Comitetului mixt al uniunii vamale CE-Turcia (denumit în continuare „Comitetul mixt”).
Tribunalul s-a pronunțat ulterior în sensul că nici acordul de asociere, nici deciziile Consiliului de asociere, nici legislația comunitară aplicabilă nu au prevăzut o obligație de transmitere a specimenelor de ștampile și de semnături între părțile contractante, nici avertizarea importatorilor în caz de îndoieli cu privire la validitatea tranzacțiilor vamale efectuate de aceștia din urmă în cadrul unui regim preferențial, nici adoptarea de către UCLAF a unei anumite metode de investigație.
În ceea ce privește al patrulea aspect al celui de al doilea motiv care se referă la lipsa unei neglijențe evidente din partea recurentei, Tribunalul l-a respins ca fiind inoperant, după ce a evidențiat că, în partea din decizia în litigiu referitoare la certificatele în cauză, Comisia nu s-a pronunțat asupra problemei diligenței sau a neglijenței recurentei.
Cu privire la al treilea motiv
Tribunalul a respins și cel de al treilea motiv întemeiat pe încălcarea articolului 220 alineatul (2) litera (b) din CVC, dat fiind că recurenta nu a făcut dovada că un comportament activ din partea autorităților competente contribuise la întocmirea sau la acceptarea certificatelor în litigiu care s-au dovedit a fi false.
Cu privire la măsurile de organizare a procedurii și la activitățile de cercetare judecătorească necesare
În sfârșit, Tribunalul a respins propunerile de probe și activitățile de cercetare judecătorească solicitate de recurentă, cum ar fi, printre altele, cererea de a solicita Comisiei să prezinte toate documentele pe care recurenta consideră că nu a putut să le consulte în cadrul accesului la dosarul administrativ.
Concluziile părților
Prin recursul formulat, recurenta solicită Curții:
—
anularea hotărârii atacate;
—
admiterea cererilor prezentate în primă instanță; în subsidiar, trimiterea cauzei spre rejudecare Tribunalului pentru a se pronunța asupra fondului litigiului;
—
admiterea cererilor privind luarea măsurilor de organizare a procedurii formulate de recurentă prin memoriile sale din 28 ianuarie 2003, din 4 august 2003 și din 11 august 2003, precum și
—
obligarea pârâtei în procedura din primă instanță la plata cheltuielilor de judecată.
Comisia solicită Curții:
—
respingerea recursului în integralitatea sa;
—
admiterea concluziilor Comisiei prezentate în primă instanță și
—
obligarea recurentei la plata cheltuielilor de judecată, inclusiv a celor efectuate în primă instanță.
Cu privire la recurs
În susținerea recursului formulat, recurenta invocă nouă motive.
În primul rând, aceasta susține că Tribunalul a comis o eroare de drept atunci când a stabilit repartizarea competențelor între statul de export și statul de import în măsura în care autoritățile turcești nu se bucurau, contrar a ceea ce a statuat Tribunalul, de o competență exclusivă pentru a constata caracterul autentic sau neautentic al certificatelor în litigiu.
În al doilea rând, recurenta invocă o încălcare a dreptului său de acces la dosar care nu poate fi limitat doar la documentele pe baza cărora Comisia și-a întemeiat decizia în litigiu.
Al treilea și al patrulea motiv se întemeiază pe o repartizare eronată a sarcinii probei constând în aceea că Tribunalul i-ar fi impus recurentei în totalitate această sarcină, respingând propunerile sale de probe și activitățile de cercetare judecătorească pe care le solicitase.
Erorile privind calificarea juridică a neîndeplinirii obligaților imputate autorităților turcești și Comisiei constituie obiectul celui de al cincilea motiv. În această privință, recurenta invocă mai multe obiecții privind evaluarea certificatelor în litigiu ca fiind nelegale sau neautentice, netransmiterea specimenelor de ștampile și de semnături, încălcarea obligației de avertizare a importatorilor, modalitatea în care au fost efectuate investigațiile în Turcia și nedivulgarea înregistrării certificatelor în litigiu.
Prin intermediul celui de al șaselea motiv, recurenta critică hotărârea atacată în măsura în care prin aceasta se statuează că Comisia nu era obligată să sesizeze Comitetul mixt sau Consiliul de asociere.
Nerespectarea interesului său legitim pentru anularea deciziei în litigiu în ceea ce privește certificatul A. TR. 1 D 437214 constituie obiectul celui de al șaptelea motiv de recurs, în timp ce lipsa, în cadrul hotărârii atacate, a analizei considerațiilor de echitate și a riscurilor constituie obiectul celui de al optulea motiv.
În final, în cadrul celui de al nouălea motiv, recurenta reproșează Tribunalului că a încălcat articolul 220 alineatul (2) litera (b) din CVC.
Observații introductive
În primul rând, trebuie să se sublinieze că, în cadrul ședinței, recurenta a arătat că executarea articolului 2 din decizia în litigiu nu a fost suspendată decât parțial, o parte din taxele la import aferente certificatelor în litigiu fiind plătită de aceasta. În consecință, ne aflăm în situația atât a rambursării taxelor la import, în ceea ce privește sumele care au fost plătite de recurentă, cât și a remiterii unor astfel de taxe, în ceea ce privește taxele înscrise ulterior în evidența contabilă, dar neplătite de recurentă.
În al doilea rând, trebuie să se sublinieze că, în susținerea recursului formulat, recurenta a invocat numeroase obiecții vizând atât încălcarea unor norme fundamentale de procedură, cât și nerespectarea normelor de fond. Cu toate acestea, având în vedere împrejurările speciale ale speței și în afară de motivele întemeiate pe o încălcare a dreptului de acces la dosar și a articolului 220 alineatul (2) litera (b) din CVC, aceste obiecții echivalează, în esență, cu contestarea modului în care Tribunalul a aplicat articolul 239 din CVC, îndeosebi în ceea ce privește existența unei situații speciale în sensul acestui articol. Prin urmare, de la bun început, trebuie analizate toate aceste obiecții.
Cu privire la încălcarea articolului 239 din CVC
Argumentele părților
Recurenta critică, în esență, calificarea juridică realizată de Tribunal cu privire la neîndeplinirile obligațiilor imputabile, pe de o parte, autorităților turcești și, pe de altă parte, Comisiei.
Referitor la neîndeplinirea obligațiilor imputabilă autorităților turcești, recurenta apreciază că Tribunalul a comis o eroare de drept sub mai multe aspecte:
—
atunci când a evaluat certificatele în litigiu și în special certificatul A. TR. 1 D 437214 în sensul că acestea ar rezulta din acte de falsificare;
—
în ceea ce privește neîndeplinirea de către aceste autorități a obligațiilor referitoare la specimenele ștampilelor și ale semnăturilor pe care le utilizează și la înregistrarea certificatelor pe care le eliberează;
—
în cadrul asistenței reciproce, cu privire la existența unui concurs al autorităților turcești la întocmirea certificatelor în litigiu și
—
cu privire la alte elemente care, potrivit recurentei, dovedesc neîndeplinirea unor obligații de către autoritățile turcești constitutive ale unei situații speciale în privința sa.
În ceea ce privește neîndeplinirea obligațiilor imputabilă Comisiei, recurenta susține că există suficiente indicii obiective care pledează în favoarea constatării încălcărilor sistematice și deliberate din partea autorităților turcești, care ar fi trebuit să justifice din partea Comisiei un control mai riguros al regimului preferențial.
De asemenea, întemeindu-se pe articolul 93 din regulamentul de aplicare a CVC și pe articolul 4 din Decizia nr. 1/96, recurenta susține că Republica Turcia și Comisia erau obligate din punct de vedere juridic să transmită funcționarilor vamali competenți specimenele ștampilelor utilizate de autoritățile vamale turcești sau să solicite astfel de specimene, inclusiv pe parcursul perioadei de referință, și anume între 1995 și 1997.
Aceasta subliniază că Tribunalul a comis de asemenea o eroare de drept, întrucât nu a concluzionat în sensul reținerii obligației Comisiei de a-i avertiza pe importatorii de concentrate din sucuri de fructe, cel târziu spre sfârșitul anului 1994 sau la începutul anului 1995, cu privire la neregulile comise în Turcia cu ocazia întocmirii de certificate A. TR. 1, precum și că aceasta era obligată, de asemenea, să sesizeze Comitetul mixt sau Consiliul de asociere.
În plus, UCLAF nu și-ar fi îndeplinit obligațiile de a desfășura o investigație corectă în Turcia, întrucât UCLAF nu ar fi pus în aplicare un anumit număr de metode de investigație.
În sfârșit, recurenta reproșează Tribunalului că nu a avut în vedere faptul că suportarea de către aceasta a prejudiciului care rezultă din decizia în litigiu este contrară principiului echității care stă la baza articolului 239 din CVC, având în vedere raportul între operatorul economic și administrație.
Cu titlu preliminar, Comisia apreciază că motivele invocate de recurentă, în ceea ce privește neîndeplinirea obligațiilor care îi este imputată atât acesteia, cât și autorităților turcești, nu se referă la probleme de drept, ci constau în aprecieri de fapt, care nu pot fi repuse în discuție în cadrul unei proceduri de recurs.
În plus, aceasta susține că normele juridice aplicabile în speță nu impuneau nici Republicii Turcia, nici Comisiei obligația de a transmite specimenele de ștampile sau de semnături și nici ținerea de registre ale certificatelor A. TR. 1.
În ceea ce privește avertizarea importatorilor, Comisia amintește că importurile în litigiu în speță datează din perioada aprilie 1995-noiembrie 1997, în timp ce autenticitatea certificatelor A. TR. 1 și regularitatea conținutului acestora nu au început să dea naștere la îndoieli decât ulterior, respectiv începând din anul 1998.
Aceasta mai subliniază că, ținând cont de cooperarea ireproșabilă oferită de autoritățile turcești, nu a avut niciun motiv să sesizeze Comitetul mixt sau Consiliul de asociere în speță.
Aprecierea Curții
— Cu privire la admisibilitate
Conform articolului 225 alineatul (1) CE și articolului 58 primul paragraf din Statutul Curții de Justiție, recursul se limitează la chestiuni de drept și trebuie să fie întemeiat pe motive de lipsă de competență a Tribunalului, de nerespectare a procedurii în fața Tribunalului, care aduce atingere intereselor reclamantului, sau pe încălcarea dreptului comunitar de către acesta din urmă (a se vedea în special Hotărârea din 28 februarie 2008, Neirinck/Comisia, C-17/07 P, punctul 73).
În susținerea recursului formulat, recurenta invocă numeroase împrejurări care, în opinia sa, sunt constitutive ale unei situații speciale în sensul articolului 239 din CVC.
Potrivit unei jurisprudențe constante, o astfel de situație specială este demonstrată atunci când rezultă din împrejurările speței că acel contribuabil se află într-o situație excepțională în raport cu alți operatori care desfășoară aceeași activitate (a se vedea în acest sens Hotărârea din 25 februarie 1999, Trans-Ex-Import,
C-86/97, Rec., p. I-1041
, punctele 21 și 22, precum și Hotărârea din 7 septembrie 1999, De Haan,
C-61/98, Rec., p. I-5003
, punctele 52 și 53). Or, acestea sunt împrejurările în temeiul cărora este necesar să se analizeze aspectul dacă acestea sunt constitutive ale unei situații speciale în sensul articolului 239 din CVC.
Obiecțiile invocate în cadrul recursului echivalează astfel cu criticarea modului în care Tribunalul a aplicat în hotărârea atacată articolul 239 din CVC, constând în aceea că s-a pronunțat în sensul că împrejurările din speță nu erau constitutive ale unei situații speciale. Această calificare juridică reprezintă o chestiune de drept care poate fi analizată de Curte în cadrul unui recurs.
În consecință, excepția de inadmisibilitate invocată de Comisie trebuie respinsă.
— Cu privire la fond
Trebuie să se sublinieze de la bun început că, potrivit unei jurisprudențe constante, articolul 239 din CVC constituie o clauză generală de echitate (a se vedea în special Hotărârea din 3 aprilie 2008, Militzer & Münch,
C-230/06, Rep., p. I-1895
, punctul 50).
Conform articolului 239 din CVC, contribuabilul are dreptul la rambursarea sau la remiterea taxelor vamale, în măsura în care sunt îndeplinite două condiții, și anume existența unei situații speciale și absența unei neglijențe evidente și a dolului din partea sa.
Referitor la diligența recurentei și la absența dolului din partea sa, trebuie precizat că acestea nu constituie obiectul prezentului recurs. Într-adevăr, astfel cum a constatat Tribunalul la punctul 295 din hotărârea atacată, în partea din decizia în litigiu referitoare la certificatele în litigiu, Comisia nu s-a pronunțat asupra problemei diligenței sau a neglijenței recurentei.
În ceea ce privește existența unei situații speciale în sensul articolului 239 din CVC, aceasta este demonstrată, astfel cum s-a amintit la punctul 82 din prezenta hotărâre, dacă rezultă din împrejurările speței că respectivul contribuabil se află într-o situație excepțională în raport cu alți operatori care desfășoară aceeași activitate și că, în absența unor astfel de împrejurări, nu ar fi suferit prejudiciul cauzat de înscrierea ulterioară în evidența contabilă a taxelor vamale (a se vedea în acest sens Hotărârea din 26 martie 1987, Coopérative agricole d’approvisionnement des Avirons,
58/86, Rec., p. 1525
, punctul 22).
Astfel, pentru a stabili dacă împrejurările speței sunt constitutive ale unei situații speciale care nu implică nici neglijența evidentă, nici dolul din partea persoanei interesate în sensul articolului 239 din CVC, Comisia trebuie să analizeze ansamblul elementelor de fapt pertinente (a se vedea în acest sens Hotărârea din 15 mai 1986, Oryzomyli Kavallas și Oryzomyli Agiou Konstantinou/Comisia,
160/84, Rec., p. 1633
, punctul 16).
Într-un caz cum este cel din speță, în care contribuabilul a invocat, în susținerea cererii sale de rambursare sau de remitere a taxelor la import, existența unor grave neîndepliniri ale obligațiilor de către autoritățile turcești și de către Comisie în cadrul aplicării acordului de asociere, această obligație presupune ca, atunci când analizează această cerere, Comisia să aprecieze ansamblul faptelor referitoare la certificatele în litigiu de care a luat cunoștință în cadrul funcției sale de supraveghere și de control al aplicării corecte a acordului menționat.
De altfel, această concluzie este susținută de articolul 904 litera (c) din regulamentul de aplicare a CVC, care prevede că nu se procedează la rambursarea sau la remiterea taxelor la import atunci când „singurul motiv” în sprijinul cererii de rambursare sau de remitere este constituit din prezentarea, în scopul obținerii unui tratament tarifar preferențial, a unor documente care ulterior se dovedesc a fi false, falsificate sau nevalabile pentru acordarea tratamentului respectiv, chiar dacă acestea au fost prezentate de bună-credință. Cu alte cuvinte, prezentarea unor certificate false, falsificate sau nevalabile nu este, prin ea însăși, constitutivă a unei situații speciale în sensul articolului 239 din CVC.
În schimb, alte împrejurări invocate în susținerea unei cereri de rambursare sau de remitere a taxelor la import, cum ar fi controlul deficitar din partea Comisiei cu privire la aplicarea corectă a acordului de asociere, pot constitui o astfel de situație specială.
Or, deși Comisia se bucură de o marjă de apreciere în ceea ce privește aplicarea articolului 239 din CVC, aceasta nu poate face abstracție de obligația sa de a pune în mod efectiv în balanță, pe de o parte, interesul Comunității cu privire la respectarea deplină a dispozițiilor reglementării vamale, fie că este legislație comunitară sau legislație care doar obligă Comunitatea, și, pe de altă parte, interesul importatorului de bună-credință de a nu suporta prejudicii care depășesc riscul comercial obișnuit.
Această punere în balanță se află la baza economiei articolului 239 din CVC, care constituie, astfel cum s-a amintit la punctul 85 din prezenta hotărâre, o clauză generală de echitate. În consecință, atunci când analizează o cerere de rambursare sau de remitere a taxelor la import, Comisia nu poate în mod valabil să se limiteze la evaluarea comportamentului și a acțiunilor importatorului și a celor ale exportatorului. Aceasta mai trebuie să țină cont în special de incidența propriului comportament asupra situației concrete în speță, în cadrul obligației sale de supraveghere și de control.
În această privință, trebuie subliniat că din articolul 211 CE rezultă că, în calitate de gardian al Tratatului CE și al acordurilor încheiate în temeiul acestuia, Comisia este obligată să asigure aplicarea corectă de către o țară terță a obligațiilor asumate în temeiul unui acord încheiat cu Comunitatea prin intermediul mijloacelor prevăzute în acord sau prin deciziile luate în temeiul acestuia.
Această obligație rezultă și din acordul de asociere însuși, precum și din numeroasele decizii adoptate pentru aplicarea acestuia. Astfel, articolul 7 din acest acord coroborat cu articolul 211 CE prevede că, pentru asigurarea executării obligațiilor care decurg din acordul menționat, Comisia adoptă toate măsurile generale sau speciale adecvate.
În plus, potrivit articolului 24 din același acord, Comisia este prezentă în cadrul Consiliului de asociere și participă la diferite comitete, instituite de acest consiliu, în calitate de reprezentant al Comunității, în scopul de a asigura continuitatea cooperării necesare bunei funcționări a acordului. Astfel, conform articolului 52 alineatul (2) din Decizia nr. 1/95, Comisia poate sesiza Comitetul mixt în cazul în care ar interveni dificultăți pentru Comunitate sau pentru Republica Turcia cu ocazia punerii în aplicare a acestei decizii.
Mai mult, Comisia dispune de o reprezentanță permanentă în Turcia, ceea ce îi permite, cel puțin, să fie informată în mod fiabil cu privire la evoluțiile juridice în acest stat și în special cu privire la stadiul de aplicare a acordului respectiv.
De asemenea, trebuie subliniat că, în cadrul obligației sale de supraveghere și de control al aplicării corecte a acordului de asociere, Comisia dispune de prerogative importante.
Astfel, conform dispozițiilor articolului 3 din anexa 7 la Decizia nr. 1/95, Comisia poate solicita autorităților turcești orice informație de natură să îi permită să se asigure că legislația vamală este aplicată în mod corect.
În temeiul alineatului (4) litera (a) al aceluiași articol, această instituție poate de asemenea să solicite autorităților turcești să ia măsurile necesare pentru a exercita o supraveghere specială asupra persoanelor fizice sau juridice cu privire la care există motive rezonabile de a bănui că comit sau că au comis operațiuni care contravin legislației vamale.
În plus, potrivit articolului 7 alineatele (3) și (4) din anexa menționată, funcționarii Comisiei, autorizați în mod corespunzător, pot culege informații referitoare la operațiunile care contravin legislației vamale, în cadrul birourilor respective ale autorităților vamale turcești, sau pot fi prezenți la investigațiile efectuate pe teritoriul turc, cu acordul și în condițiile prevăzute de aceste autorități.
Pe de altă parte, aceeași concluzie se impune și în ceea ce privește articolul 15 din Decizia nr. 1/96, potrivit căruia, în vederea asigurării aplicării corecte a dispozițiilor acestei decizii, statele membre și Republica Turcia își acordă reciproc asistență pentru verificarea autenticității și a regularității certificatelor, prin intermediul administrațiilor lor vamale respective și în cadrul asistenței reciproce prevăzute în anexa 7 la Decizia nr. 1/95.
În consecință, Comisia nu poate să pretindă în mod valabil, astfel cum a făcut în cadrul ședinței, că se află în aceeași situație cu cea a recurentei în ceea ce privește verificarea faptelor care s-au desfășurat într-o țară terță, și anume în Turcia. Dimpotrivă, acesteia îi revine obligația de a utiliza pe deplin prerogativele de care dispune în temeiul dispozițiilor acordului de asociere și ale deciziilor adoptate pentru punerea în aplicare a acestuia în scopul de a-și îndeplini obligațiile de supraveghere și de control al aplicării corecte a acordului respectiv.
O astfel de utilizare s-ar impune cu atât mai mult într-o situație în care exporturile către același port comunitar, respectiv cel din Ravenna, prin intermediul aceleiași societăți exportatoare turcești, în cursul aceleiași perioade de referință, fuseseră efectuate, potrivit constatărilor care figurează în hotărârea atacată, prin intermediul atât al unor certificate nelegale, cât și al unor certificate neautentice.
Utilizarea deplină a prerogativelor de care dispune Comisia în cadrul obligației sale de supraveghere și de control al aplicării corecte a acordului de asociere rezultă și din faptul că evaluările realizate de autoritățile turcești cu privire la caracterul neautentic sau nelegal al certificatelor în litigiu scot în evidență anumite ambiguități sau, cel puțin, anumite incoerențe.
Astfel, după cum a constatat Tribunalul la punctele 120-128 din hotărârea atacată, o comparație între conținutul scrisorii autorităților turcești din 8 martie 1999 și conținutul comunicărilor subsecvente ale acelorași autorități, cum ar fi scrisoarea Reprezentanței Permanente turce către UCLAF din 22 aprilie 1999, evidențiază ambiguități în ceea ce privește caracterul pretins neautentic al certificatului D 437214.
Referitor la alte două certificate A. TR. 1, a căror autenticitate a fost evaluată de autoritățile turcești în cadrul aceluiași exercițiu de verificare ulterioară, chiar dacă nu fac parte dintre certificatele în litigiu, Tribunalul a constatat, la punctele 198-201 din hotărârea atacată, și anumite incoerențe în sensul că autoritățile turcești le-au calificat, în diferitele etape ale procedurii, fie drept false, fie drept incorecte, fie drept parțial incorecte.
Pe de altă parte, astfel cum rezultă din hotărârea atacată, utilizarea de către autoritățile respective a unei varietăți de termeni pentru a descrie rezultatul verificărilor lor cu privire la certificatele examinate, cum ar fi în special „false” (scrisoarea Reprezentanței Permanente turce către UCLAF din 10 iulie 1998, menționată la punctul 41 din hotărârea atacată), „[in]corecte și [ne]eliberate și [ne]vizate de biroul vamal [turc]” (scrisoarea Direcției generale a vămilor din Turcia din 8 martie 1999, menționată la punctul 123 din hotărârea atacată), „incorecte și […] neîndeplinind regulile de origine” (scrisoarea Reprezentanței Permanente turce către UCLAF din 22 aprilie 1999, menționată la punctul 124 din hotărârea atacată), „incorect[e]” (scrisoarea Direcției generale a vămilor din Turcia din 16 iulie 1999, menționată la punctul 200 din hotărârea atacată), a dat naștere, de asemenea, la ambiguități.
În plus, termenii contradictorii folosiți de către autoritățile turcești în corespondența lor cu Comisia și cu autoritățile vamale italiene nu corespund noțiunilor „autenticitate” și „regularitate” prevăzute la articolul 11 din Decizia nr. 5/72 și la articolul 15 din Decizia nr. 1/96.
Ambiguitățile și incoerențele descrise anterior ar fi trebuit să determine Comisia să se întrebe cu privire la evaluările realizate de autoritățile turcești. În aceste condiții, Comisiei îi revenea obligația de a se asigura, în cadrul sarcinii sale de supraveghere și de control al aplicării corecte a acordului de asociere, că autoritățile turcești calificaseră în mod corect certificatele respective fie drept nelegale, fie drept neautentice.
Cu toate acestea, se impune constatarea potrivit căreia Comisia nu a utilizat pe deplin prerogativele pe care i le conferă acordul de asociere și dispozițiile sale de aplicare.
Mai întâi, deși este adevărat că UCLAF a efectuat două investigații în Turcia în perioada 12-15 octombrie 1998, precum și între 30 noiembrie și 2 decembrie 1998, trebuie constatat că, la punctul 218 din hotărârea atacată, Tribunalul a statuat în mod eronat că niciun element de probă nu permitea supoziția că UCLAF nu a putut să efectueze o investigație aprofundată, în special la administrația vamală din Mersin. Din rapoartele de misiune ale UCLAF din 9 și din 23 decembrie 1998 rezultă în mod clar că printre organizațiile vizitate de anchetatori în Turcia nu figurează biroul vamal de la care produsele în cauză au fost exportate către Comunitate, și anume cel din Mersin. Astfel, aceștia nu au putut verifica dacă certificatele în litigiu aveau sau nu aveau un caracter autentic. Într-adevăr, cele două rapoarte de misiune ale UCLAF din 9 și din 23 decembrie 1998 nu se referă la problema dacă certificatele în litigiu au fost în mod efectiv falsificate sau, dimpotrivă, eliberate în mod eronat de autoritățile turcești.
Această constatare este confirmată printr-o scrisoare din 9 decembrie 1998, cu alte cuvinte ulterior investigațiilor efectuate de UCLAF în Turcia, în care directorul UCLAF, domnul Knudsen, a solicitat autorităților turcești să își dea „neîntârziat” acordul pentru o verificare comună în cadrul biroului vamal din Mersin în scopul de a obține detalii privind toate exporturile de concentrate din sucuri de fructe începând cu sfârșitul anului 1993 efectuate de societatea Akman.
În această privință, nu se poate contesta că, pentru a efectua o verificare în cadrul birourilor respective ale autorităților vamale turcești, Comisia ar fi trebuit să aibă acordul autorităților menționate, conform articolului 7 alineatul (3) din anexa 7 la Decizia nr. 1/95. Este suficient să se sublinieze împrejurarea potrivit căreia Comisia nu a făcut cunoscută în niciun mod lipsa acordului din partea autorităților turcești, care ar fi împiedicat-o să efectueze o astfel de verificare la fața locului.
În continuare, rezultă de la punctele 244-259 din hotărârea atacată că specimenele amprentelor ștampilelor utilizate în cadrul biroului vamal din Mersin nu au fost solicitate de către Comisie autorităților turcești și nici nu au fost transmise de aceasta autorităților vamale ale statelor membre. În această privință, Tribunalul a ajuns la concluzia că, în cursul întregii perioade în care au avut loc importurile în litigiu, Republica Turcia și Comisia nu erau supuse niciunei obligații de a-și transmite reciproc specimenele ștampilelor utilizate de birourile vamale.
Or, transmiterea specimenelor amprentelor ștampilelor și ale semnăturilor utilizate în cadrul acestor birouri permite realizarea unei supravegheri efective cu privire la respectarea normelor vamale referitoare la preferințele tarifare.
Obligația care revine Comisiei de a veghea ca acordul de asociere să fie aplicat în mod corect impune ca aceasta și, prin intermediul său, autoritățile vamale ale statelor membre să dispună în orice moment de toate elementele susceptibile să îi permită realizarea unui control eficient, specimenele de amprente ale ștampilelor și ale semnăturilor constituind în mod incontestabil astfel de elemente.
De asemenea, trebuie subliniat că, spre deosebire de ceea ce a statuat Tribunalul la punctul 255 din hotărârea atacată, din textul articolului 15 alineatul (1) din Decizia nr. 1/96, astfel cum a fost modificată prin Decizia nr. 2/97 a Comitetului de cooperare vamală CE-Turcia din 30 mai 1997 (
JO L 249, p. 18
), intrată în vigoare la 1 septembrie 1997, cu alte cuvinte în cursul perioadei în care au avut loc importurile în litigiu, rezultă dincolo de orice dubiu că „autoritățile vamale ale statelor membre, ale Comisiei și ale [Republicii] Turcia își transmit reciproc, prin intermediul Comisiei […], specimenele amprentelor ștampilelor utilizate în cadrul birourilor lor pentru eliberarea certificatelor de circulație a mărfurilor A. TR”. [traducere neoficială]
În orice caz, chiar și înainte de intrarea în vigoare a acestei decizii, pentru a permite aplicarea corectă a acordului de asociere, Comisia ar fi trebuit să solicite autorităților turcești să îi transmită specimenele respective în temeiul articolului 3 din anexa 7 la Decizia nr. 1/95, care o îndreptățește să solicite „orice informație de natură să îi permită să se asigure că legislația vamală este aplicată în mod corect”. [traducere neoficială]
Faptul că Republica Turcia a transmis în mod voluntar amprentele ștampilelor utilizate pentru certificatele A. TR. 1, astfel cum a constatat Tribunalul la punctul 258 din hotărârea atacată, nu repune în discuție concluzia potrivit căreia Comisia nu și-a îndeplinit obligația de a solicita autorităților turcești să îi transmită specimenele amprentelor ștampilelor și ale semnăturilor utilizate în cadrul biroului vamal din Mersin și de a le transmite, la rândul său, autorităților vamale ale statelor membre.
În sfârșit, de la punctele 153-160 din hotărârea atacată rezultă că, de asemenea, Comisia s-a limitat să observe că nici acordul de asociere, nici dispozițiile de aplicare nu prevedeau în mod explicit ținerea de registre în Turcia, în care certificatele de vamă să fie înscrise și că, în orice caz, existența eventuală a unor astfel de registre nu ar presupune să fie vorba de certificate autentice, dat fiind că falsificatorii ar avea tot interesul să utilizeze pentru certificatele falsificate un număr de înregistrare care să corespundă unui certificat legal. Acest raționament a fost admis de Tribunal la punctele 161 și 162 din hotărârea atacată.
Cu toate acestea, teza menționată nu poate fi admisă. În această privință, trebuie subliniat că înregistrarea certificatelor eliberate de autoritățile vamale este o practică indispensabilă în cadrul comerțului internațional. Într-adevăr, lipsa unor astfel de registre riscă să anihileze eficacitatea oricărui control ulterior al certificatelor eliberate de autoritățile vamale respective.
Pe de altă parte, obligația autorităților turcești de a înregistra certificatele A. TR. 1 decurge, spre deosebire de ceea ce a statuat Tribunalul la punctul 161 din hotărârea atacată, din dispozițiile de aplicare a acordului de asociere. Într-adevăr, articolul 13 din Decizia nr. 1/96 prevede că, în cazul fracționării certificatelor, rubrica 12 din extras menționează în special numărul de înregistrare al „certificatului inițial”. Or, chiar dacă articolul 13 se aplică în cazul special al fracționării certificatelor, este evident că în rubrica 12 a formularului certificatului A. TR. 1 trebuie să figureze numărul de înregistrare al „certificatului inițial”, cu alte cuvinte, în orice caz, certificatul inițial trebuie să fie înregistrat în registrele vamale ale statului de export.
În ceea ce privește afirmația Tribunalului care figurează la punctul 162 din hotărârea atacată, potrivit căreia falsificatorii ar avea tot interesul să utilizeze un număr de înregistrare ce corespunde unui certificat legal care fusese deja înregistrat, aceasta nu este de natură să exonereze Comisia de obligația de a veghea la aplicarea corectă a acordului de asociere.
Dimpotrivă, dat fiind că această afirmație presupune un import dublu în cadrul Comunității efectuat prin intermediul unor certificate A. TR. 1 având același număr de înregistrare, unul autentic, iar celălalt neautentic, Comisia ar fi trebuit să verifice dacă a avut loc în mod efectiv un astfel de import dublu în cadrul Comunității prin intermediul unor certificate A. TR. 1 care aveau același număr de înregistrare. Or, din argumentele Comisiei, expuse atât în fața Tribunalului, cât și în fața Curții, se poate deduce că nu aceasta a fost situația.
În plus, dat fiind că niciuna dintre cele două misiuni ale UCLAF nu a fost realizată în cadrul biroului vamal din Mersin, astfel cum s-a amintit la punctul 113 din prezenta hotărâre, acestea nu au putut verifica nici existența unor astfel de registre, nici înscrierea sau lipsa înscrierii certificatelor în litigiu în aceste registre.
Din toate considerațiile de mai sus rezultă că Comisia nu și-a îndeplinit obligațiile de supraveghere și de control al aplicării corecte a acordului de asociere.
Or, în lipsa acestei neîndepliniri a obligațiilor din partea Comisiei, falsificările certificatelor în litigiu ar fi putut fi descoperite și clarificate încă de la primele importuri în cadrul Comunității, iar întinderea pierderilor financiare, atât pentru bugetul comunitar, cât și pentru recurentă, ar fi putut fi limitată. De altfel, odată descoperite asemenea falsificări, Comisia ar fi putut astfel să îi avertizeze pe importatori în timp util și să sesizeze, dacă era cazul, Comitetul mixt.
Oricum, în cazul în care Comisia ar fi utilizat pe deplin prerogativele de care dispune în cadrul acordului de asociere, îndoielile cu privire la caracterul neautentic sau nelegal al certificatelor în litigiu ar fi putut fi înlăturate și autenticitatea sau neautenticitatea acestora ar fi putut fi stabilită cu certitudine.
Rezultă că această neîndeplinire a obligațiilor din partea Comisiei este constitutivă a unei situații speciale în sensul articolului 239 din CVC.
De aceea, hotărând că existența unei situații speciale în sensul articolului 239 din CVC nu fusese demonstrată, Tribunalul a făcut o aplicare incorectă a articolului 239 și a comis, prin urmare, o eroare de drept.
În consecință, acest motiv este fondat.
Având în vedere cele de mai sus, nu este necesar să se mai analizeze motivele întemeiate pe încălcarea dreptului de acces la dosar și pe încălcarea articolului 220 alineatul (2) litera (b) din CVC.
Cu privire la efectele anulării hotărârii atacate
În conformitate cu articolul 61 primul paragraf din Statutul Curții de Justiție, dacă recursul este întemeiat, Curtea anulează decizia Tribunalului. Aceasta poate astfel să soluționeze ea însăși litigiul în mod definitiv atunci când acesta este în stare de judecată. Această situație se regăsește în speță.
Din ansamblul considerațiilor dezvoltate la punctele 85-133 din prezenta hotărâre se desprinde concluzia potrivit căreia Comisia a comis o eroare evidentă de apreciere atunci când a considerat că nu erau îndeplinite condițiile prevăzute la articolul 239 din CVC și că, în consecință, nu trebuia să recurgă la rambursarea sau la remiterea taxelor la import referitoare la certificatele în litigiu. Este necesar, așadar, ca articolul 2 din decizia în litigiu să fie anulat.
Cu privire la cheltuielile de judecată
În temeiul articolului 122 primul paragraf din Regulamentul de procedură, atunci când recursul este fondat, iar Curtea soluționează ea însăși în mod definitiv litigiul, aceasta se pronunță asupra cheltuielilor de judecată.
Potrivit articolului 69 alineatul (2) din același regulament, aplicabil procedurii de recurs în temeiul articolului 118 din acest regulament, partea care cade în pretenții este obligată, la cerere, la plata cheltuielilor de judecată. Întrucât recurenta a solicitat obligarea Comisiei la plata cheltuielilor de judecată, iar aceasta din urmă a căzut în pretenții, se impune obligarea acesteia la plata cheltuielilor de judecată efectuate la cele două instanțe.

Pentru aceste motive, Curtea (Camera a treia) declară și hotărăște:

1)
Anulează Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță al Comunităților Europene din 6 februarie 2007, CAS/Comisia (T-23/03).

2)
Anulează articolul 2 din Decizia Comisiei din 18 octombrie 2002 (REC 10/01).

3)
Obligă Comisia Comunităților Europene la plata cheltuielilor de judecată efectuate la cele două instanțe.

Semnături
(
*1
)	Limba de procedură: germana.