CELEX: 61996TJ0126
Statsstøtte
EF-traktatens artikel 93, stk. 2
Meddelelse om indledning af en procedure
Støtteforanstaltninger, der ikke er udtrykkeligt nævnt
Støtte til virksomheder i dårligt stillede regioner
Omstrukturering
Tilbagesøgning af støtten
Forældelsesfrist

Dommens præmisser
Faktiske omstaendigheder
1 Selskabet Breda Fucine Meridionali (herefter »BFM«), der blev stiftet i 1961, er en stoeberivirksomhed, der arbejder med omsmeltet metal. Selskabet har bl.a. specialiseret sig i levering af materiel til jernbaner og sporveje, navnlig staalkrydsninger. Selskabet er etableret i Bari i Italiens Mezzogiorno, som er en af de regioner, der eventuelt kan modtage stoette med regionalt sigte i henhold til EF-traktatens artikel 92, artikel 3, litra a).
2 Indtil udgangen af 1986 var BFM kontrolleret af to selskaber (Oto Melara SpA og Breda Meccanica Bresciana SpA), som efter BFM's udsagn var leverandoer til forsvarssektoren. BFM har anfoert, at selskabet dengang foretog en raekke investeringer bl.a. i forsvars-, nuklear- og energisektoren. Sagsoegte har imidlertid bestridt, at BFM er leverandoer til forsvarssektoren. Siden 1987 har BFM vaeret kontrolleret af Finanziaria Ernesto Breda (herefter »FEB«), som igen ejes af det statslige holdingselskab Ente partecipazioni e finanziamento industria manifatturiera (herefter »EFIM«).
3 Ved lovdekret nr. 340 af 18. juli 1992, som blev stadfaestet ved lovdekret nr. 362/92 af 14. august 1992 (herefter »lovdekret nr. 362/92«), satte den italienske regering EFIM i likvidation med virkning fra samme dato. Reglerne for likvidation var nedfaeldet i flere lovdekreter, herunder lovdekret nr. 414 af 20. oktober 1992 (herefter »lovdekret nr. 414/92«) og lovdekret nr. 487/92 af 19. december 1992 (herefter »lovdekret nr. 487/92«), som med enkelte aendringer blev omdannet til lov nr. 33 af 17. februar 1993 (herefter »lov nr. 33/1993«). Der blev under likvidationen ydet stoette, som ikke var blevet anmeldt af de italienske myndigheder. Ved beslutning af 23. december 1992, som blev meddelt de italienske myndigheder den 24. februar 1993, indledte Kommissionen derfor i anledning af bl.a. lovdekret nr. 362/92 og nr. 414/92 den i traktatens artikel 93, stk. 2, fastsatte procedure [Kommissionens meddelelse i medfoer af EOEF-traktatens artikel 93, stk. 2, til de oevrige medlemsstater og andre interesserede parter om den stoette, Italien har besluttet at yde EFIM (EFT 1993 C 75, s. 2)]. Ved beslutning af 26. januar 1993, der blev meddelt den italienske regering den 10. marts 1993, blev ovennaevnte procedure udvidet til ogsaa at omfatte lovdekret nr. 487/92 [Kommissionens meddelelse i medfoer af EOEF-traktatens artikel 93, stk. 2, til de oevrige medlemsstater og andre interesserede parter om en stoette, Italien havde besluttet at yde EFIM (EFT 1993, C 78, s. 4)]. EFIM blev sat i tvungen likvidation ved bekendtgoerelse af 21. januar 1995, udstedt af den italienske finansminister for statskassen. Likvidationen blev definitivt afsluttet ved beslutning af 27. december 1996. FEB blev sat i tvungen likvidation ved dekret af 11. marts 1994, udstedt af den italienske finansminister for statskassen.
4 Den 5. oktober 1994 indgav en af BFM's franske konkurrenter, selskabet Manoir industries (herefter »Manoir«) klage til Kommissionen over den italienske stats stoette til BFM. Ved skrivelse af 17. oktober 1994 anmodede Kommissionen de italienske myndigheder om oplysninger om disse stoetteforanstaltninger.
5 Paa baggrund af de indhentede oplysninger naaede Kommissionen bl.a. til den konklusion, at FEB og EFIM mellem 1985 og 1994 flere gange havde stoettet BFM ved kapitalindsproejtninger samt daekning af tab og laan. Kommissionen fastslog ogsaa, at BFM havde kunnet fortsaette sit virke og undgaa likvidation i kraft af bl.a. en saerlig bestemmelse i lov nr. 33/1993.
6 Da Kommissionen fandt det saerdeles vanskeligt at afgoere, om de paagaeldende foranstaltninger var forenelige med faellesmarkedet, underrettede den ved skrivelse af 10. marts 1995 den italienske regering om sin beslutning om at indlede proceduren i EF-traktatens artikel 93, stk. 2, vedroerende de naevnte foranstaltninger. Kommissionen opfordrede endvidere den italienske regering til at fremsaette sine bemaerkninger. Den italienske regering besvarede Kommissionens skrivelse den 3. maj 1995 og fremhaevede, at Kommissionens bemaerkninger var vage og unoejagtige, idet disse ikke indeholdt nogen konkret angivelse af det stoettebeloeb, der var tale om. Regeringen fandt saaledes at maatte tilbagevise Kommissionens paastande.
7 Ved skrivelse af 12. september 1995 opfordrede Kommissionen de italienske myndigheder til at fremsende regnskaberne for BFM for aarene 1985-1994.
8 Kommissionen har ved sin meddelelse i henhold til EOEF-traktatens artikel 93, stk. 2, til de oevrige medlemsstater og andre interesserede parter angaaende den stoette, som den italienske regering har ydet til BFM (EFT 1995, C 293, s. 8, herefter »aabningsmeddelelsen«) underrettet medlemsstaterne og andre interesserede parter om indledningen af den i naevnte bestemmelse fastsatte procedure.
9 I sjette afsnit af aabningsmeddelelsen hedder det bl.a.:
»Det fremgaar [...] af sagens akter, at EFIM paa den ene side skulle have finansieret BFM med et beloeb paa 52 mia. [ITL], og at bankerne paa den anden side har bevilget BFM laan paa ca. 10 mia. [ITL] med garanti fra den italienske stat. Endelig anfoeres det, at BFM takket vaere ad hoc-loven om proceduren for likvidation af EFIM ikke er blevet sat i likvidation, selv om likvidation af et moderselskab normalt altid indebaerer likvidation af datterselskaberne. Endvidere er det lykkedes BFM at holde sig paa markedet og undgaa oploesning takket vaere en anden ad hoc-bestemmelse i artikel 7, stk. 2, i [lov nr. 33/1993], som udelukkende finder anvendelse paa de af EFIM kontrollerede virksomheder. Bestemmelsen udgoer en afvigelse fra de bindende bestemmelser i den italienske civillovs artikel 2448, hvori det fastsaettes, at blandt grundene til oploesning af selskabet er svind af kapitalen som foelge af tab til under det lovfastsatte mindstebeloeb [200 mio. ITL] [...]«.
10 I tiende afsnit af aabningsmeddelelsen fastslaar Kommissionen endvidere:
»[...] BFM har lidt betydelige tab i de sidste tre aar, og [dets gaeld svarer nu] til fem gange aktiekapitalen. Det kan med foeje antages, at BFM kun har kunnet holde sig paa det paagaeldende marked takket vaere de offentlige stoetteforanstaltninger, det har nydt godt af, eller finansieringerne fra EFIM og [FEB], samt de garantier, den italienske stat har ydet over for BFM's leverandoerer og fordringshavere.«
11 Ud fra de indhentede oplysninger skoennede Kommissionen nemlig, at BFM's samlede gaeld ved udgangen af regnskabsaaret 1993 var paa 88,7 mia. ITL, hvilket skal ses i forhold til en aktiekapital paa 17 mia. ITL.
12 Efter en gennemgang af situationen konkluderede Kommissionen foreloebig, at »de foranstaltninger til fordel for BFM, den italienske stat har vedtaget, isaer den manglende anvendelse af de almindelige bestemmelser om likvidation og oploesning af selskaber, samt garantien for BFM's gaeld, og de foranstaltninger, der er vedtaget af [EFIM] samt af [FEB], isaer i form af finansieringer og garantier, har gjort det muligt for BFM paa kunstig vis at holde sig paa markedet, og de maa derfor betragtes som statsstoette, der forvrider konkurrencen paa det paagaeldende marked« (tolvte afsnit af aabningsmeddelelsen). Kommissionen har ligeledes paa ny fremhaevet, at den har meget vanskeligt ved at fastslaa, »om den paagaeldende stoette, isaer den italienske stats garanti for BFM's gaeld, de finansieringer og garantier til fordel for BFM, der er indroemmet af EFIM og [FEB], den manglende anvendelse over for BFM af den italienske civillovs bestemmelser om likvidation og oploesning af selskaber, samt alle andre offentlige stoetteforanstaltninger, som BFM maatte have nydt godt af, er forenelige med faellesmarkedet« (sekstende afsnit af aabningsmeddelelsen).
13 De bemaerkninger, Manoir og den tyske regering forelagde Kommissionen ved skrivelser af henholdsvis 21. november 1995 og 6. november 1995, blev videregivet til den italienske regering ved skrivelse af 31. januar 1996. Den italienske regering har ikke taget stilling til disse bemaerkninger.
14 Den 27. februar 1996 afholdtes et moede, hvor BFM forklarede sin holdning for repraesentanterne for Kommissionens Generaldirektorat for Konkurrence. Kommissionens repraesentanter udbad sig en rapport om BFM's oekonomiske og finansielle situation indeholdende yderligere oplysninger. Den 4. april 1996 tilstillede de italienske myndigheder Kommissionen den oenskede rapport.
15 Den 29. maj 1996 vedtog Kommissionen beslutning 96/614/EF om visse italienske offentlige stoetteforanstaltninger til fordel for BFM (EFT L 272, s. 46, herefter »den anfaegtede beslutning«).
16 Artikel 1 i den anfaegtede beslutning er affattet saaledes:
»De statsstoetteforanstaltninger, BFM har nydt godt af, nemlig:
a) kapitaloverfoersler paa 12 mia. [ITL], nemlig 7 mia. i 1986 og 5 mia. i 1987
b) daekning af tab med 50,8 mia. [ITL], nemlig 7,1 mia. i 1985, 11,2 mia. i 1987, 3,9 mia. i 1988, 11,6 mia. i 1990, 17 mia. i 1991
c) finansieringer, der er indroemmet BFM af [FEB] og af EFIM, og som giver sig udslag i, at BFM har en gaeld til de to moderselskaber paa 63 mia. [ITL]
d) artikel 7, andet afsnit, i lov nr. 33/1993, som forlaenget ved dekret af 24. januar 1996, idet denne har gjort det muligt for BFM at undlade at tilbagebetale gaeld til det offentlige og til offentlige foretagender, herunder gaeld, BFM havde optaget i offentlige finansieringsinstitutter, samt at fortsaette driften uden at tilbagebetale den offentlige stoette, der maa erklaeres uforenelig, og uden at blive oploest.
e) bestemmelserne i lov nr. 33/1993, for saa vidt som disse har gjort det muligt for BFM at nyde godt af indstillingen af tilbagebetalingen af de laan, der var bevilget af de offentlige finansieringsselskaber Isveimer og IMI, og som andrager 6 609 mio. [ITL],
er ulovlige, for saa vidt som de ikke i overensstemmelse med EF-traktatens artikel 93, stk. 3, er blevet anmeldt til Kommissionen, inden de blev ydet.
De er endvidere uforenelige med faellesmarkedet i henhold til EF-traktatens artikel 92.«
17 I beslutningens artikel 2 hedder det, at Italien skal tilbagesoege stoetten til BFM med tillaeg af renter, der beregnes fra udbetalingsdagen til tilbagebetalingsdagen. Endelig skal Italien ifoelge beslutningens artikel 3 soerge for oejeblikkelig ophaevelse, dog kun over for BFM, af bestemmelserne om forlaengelse af ordningen om undtagelse fra den almindelige lovgivning, for saa vidt angaar gaeld til det offentlige og til offentlige virksomheder. Endvidere skal Italien soerge for oejeblikkelig ophaevelse, dog kun over for BFM, af bestemmelserne om indstilling af tilbagebetaling af et laan, der er ydet af offentlige finansieringsinstitutter.
18 BFM blev sat i tvungen administrativ likvidation den 21. august 1996. Efter en auktion blev BFM's formuegoder af auktionarius overdraget til koeberen Finmeccanica.
Retsforhandlinger
19 Dette er baggrunden for, at BFM og EFIM ved staevninger indleveret til Rettens Justitskontor den 12. august 1996 har anlagt de foreliggende sager, som blev registreret under nr. T-126/96 og T-127/96.
20 Ved begaeringer indleveret til Rettens Justitskontor henholdsvis den 18. december 1996 og den 30. januar 1997 har Manoir og Den Franske Republik anmodet om tilladelse til at intervenere til stoette for de paastande, der er nedlagt af sagsoegte i de to sager.
21 Ved telefax modtaget i Rettens Justitskontor den 6. februar 1997 har Den Italienske Republik anmodet om tilladelse til at intervenere til stoette for de to sagsoegeres paastande.
22 Ved skrivelser indleveret til Rettens Justitskontor den 20. februar 1997 har sagsoegerne i de to sager anmodet om fortrolig behandling vis-à-vis Den Franske Republik og Manoir af visse af oplysningerne i sagens akter.
23 Ved kendelser af 11. marts 1997 afviste Rettens praesident Den Italienske Republiks interventionsbegaeringer som for sent indgivet.
24 Ved kendelser af 16. juli 1997 imoedekom Rettens praesident Den Franske Republiks og Manoir's begaeringer om tilladelse til at intervenere til stoette for de paastande, der er nedlagt af sagsoegte i de to sager, og tog delvis de to sagsoegeres anmodninger om fortrolig behandling af oplysninger til foelge.
25 Ved kendelse af 30. september 1997 besluttede Rettens praesident efter at have hoert parterne at forene sagerne T-126/96 og T-127/96 med henblik paa den mundtlige forhandling og domsafsigelsen.
26 Intervenienterne indgav deres interventionsindlaeg den 15. oktober 1997.
27 Kommissionen gav ved skrivelse indgivet til Rettens Justitskontor den 5. december 1997 afkald paa at fremsaette bemaerkninger til disse indlaeg. Sagsoegerne fremsatte derimod deres bemaerkninger til interventionsindlaeggene den 16. februar 1998. Samme dato afsluttedes den skriftlige forhandling.
28 Paa grundlag af den refererende dommers rapport har Retten (Tredje Udvidede Afdeling) besluttet at indlede den mundtlige forhandling. Parterne har fremsat deres mundtlige indlaeg og besvaret Rettens spoergsmaal i retsmoedet den 26. maj 1998. Som led i foranstaltningerne med henblik paa sagens tilrettelaeggelse har Retten anmodet parterne om visse oplysninger.
Parternes paastande
29 BFM har nedlagt foelgende paastande:
- Den anfaegtede beslutning annulleres i sin helhed, subsidiaert delvis.
- Kommissionen betaler sagens omkostninger.
30 EFIM har nedlagt foelgende paastande:
- Den anfaegtede beslutning annulleres i sin helhed, subsidiaert delvis.
- Kommissionen betaler sagens omkostninger.
31 Kommissionen har i begge sager nedlagt foelgende paastande:
- Frifindelse.
- Sagsoegerne betaler sagens omkostninger.
32 Den franske regering har stoettet Kommissionens paastande, men har derudover nedlagt paastand om, at sagsoegernes andet anbringende forkastes.
33 Manoir har nedlagt foelgende paastande:
- Sagsoegte frifindes.
- Sagsoegerne betaler sagens omkostninger, herunder interventionsomkostningerne.
Realiteten
34 Sagsoegerne har paaberaabt sig fem anbringender til stoette for paastandene. Ved det foerste anbringende, der er inddelt i to led, goer sagsoegerne gaeldende, dels at deres processuelle rettigheder er blevet tilsidesat - i det vaesentlige fordi den anfaegtede beslutning erklaerer foranstaltninger, der ikke er omfattet af aabningsmeddelelsen, uforenelige med faellesmarkedet - dels at begrundelsespligten er blevet tilsidesat. Det andet anbringende vedroerer tilsidesaettelse af principperne om retssikkerhed og beskyttelse af berettigede forventninger samt overskridelse af en foraeldelsesfrist paa fem aar. Det tredje anbringende vedroerer tilsidesaettelse af traktatens artikel 92, stk. 1, idet Kommissionen ikke har godtgjort, at de anfaegtede foranstaltninger udgoer statsstoette. Det fjerde anbringende drejer sig om fejlagtig anvendelse af traktatens artikel 92, stk. 3, litra a) og c). Det femte anbringende gaar endelig ud paa, at artikel 2 i den anfaegtede beslutning er ulovlig. Det andet og femte anbringende, som i det vaesentlige anfaegter den tid, der er gaaet mellem ydelsen af den omtvistede stoette og Kommissionens tilbagevisning af stoetten i den anfaegtede beslutning, vil blive behandlet under ét.
Foerste anbringende, foerste led: tilsidesaettelse af processuelle rettigheder
Parternes argumenter
35 Sagsoegerne har bemaerket, at Kommissionen i aabningsmeddelelsen blot har anfoert, at BFM havde modtaget 52 mia. ITL i finansieringsstoette fra EFIM, og statsgaranterede laan paa 10 mia. ITL, men ikke med ét ord har naevnt andre formodede kapitalindskud eller datoerne for disse. Sagsoegerne fremhaever, at Kommissionen saaledes i meddelelsen overhovedet ikke har naevnt stoerstedelen af de stoetteforanstaltninger, der bestrides i den anfaegtede beslutning.
36 Kommissionen har ved foerst i den endelige beslutning at naevne stoette, som Kommissionen ikke tidligere har anfaegtet, dels tilsidesat sagsoegernes ret til kontradiktion, dels misforstaaet aanden i den procedure, der er fastsat i traktatens artikel 93, stk. 2, og som bl.a. har til formaal at give den beroerte medlemsstat og de beroerte virksomheder samt de oevrige medlemsstater og andre interesserede kredse mulighed for at blive hoert.
37 Sagsoegerne har tilfoejet, at forbuddet mod i den endelige beslutning at aendre de i aabningsmeddelelsen formulerede klagepunkter og mod at tilfoeje nye klagepunkter gaelder for alle lignende procedurer i faellesskabsretten.
38 Under disse omstaendigheder maa den anfaegtede beslutning annulleres, om ikke andet saa for den dels vedkommende, der vedroerer de paastaaede stoetteforanstaltninger, som ikke udtrykkeligt er bestridt i aabningsmeddelelsen.
39 Kommissionen har for det foerste gjort gaeldende, at klagepunkterne vedroerende aabningsmeddelelsen ikke kan antages til realitetsbehandling, da sagsoegerne ikke har anlagt sag til proevelse af denne retsakt, der kan goeres til genstand for soegsmaal, og som giver en endelig vurdering af stoettens art (se Domstolens dom af 30.6.1992, sag C-312/90, Spanien mod Kommissionen, Sml. I, s. 4117).
40 Kommissionen har understreget, at den i sekstende afsnit af aabningsmeddelelsen har angivet, at undersoegelsen omfatter alle offentlige stoetteforanstaltninger, som BFM havde nydt godt af (se praemis 12 ovenfor, in fine).
41 Kommissionen forklarer, at den under alle omstaendigheder ved i en telefax af 1. december 1994 dels at anmode likvidator for EFIM om »alle de oplysninger, der er noedvendige for at klarlaegge sagen«, dels at anmode de italienske myndigheder om regnskaberne for de seneste ti aar, samt ved at tilstille de italienske myndigheder en kopi af Manoir's og den tyske regerings bemaerkninger og opfordre de italienske myndigheder til at kommentere disse, har angivet genstanden for sin undersoegelse. I oevrigt vidste BFM og EFIM udmaerket, hvilken stoette de havde modtaget.
42 Sagsoegerne har hertil svaret, at der kun kan anlaegges sag til proevelse af en meddelelse om indledning af den i traktatens artikel 93, stk. 2, fastsatte procedure, saafremt Kommissionen fejlagtigt har betegnet en eksisterende stoette som en ny stoette. Da dette ikke er tilfaeldet i den foreliggende sag, kan de klagepunkter, der er rettet mod aabningsmeddelelsen, antages til paakendelse.
Rettens bemaerkninger
43 Hvad angaar formaliteten er det ganske vist rigtigt, at en beslutning om at indlede proceduren i henhold til traktatens artikel 93, stk. 2, har retsvirkninger og dermed udgoer en retsakt, som kan goeres til genstand for soegsmaal, for saa vidt som den indebaerer et valg mellem at kvalificere stoetten som en allerede eksisterende eller en ny stoette, og et valg med hensyn til, hvilke bestemmelser om fremgangsmaaden der skal tages i anvendelse (jf. ovennaevnte dom Spanien mod Kommissionen, praemis 17, 20 og 24). Imidlertid er det kun, saafremt retsakten indebaerer disse valg, at den kan siges at udgoere en retsakt, der kan goeres til genstand for soegsmaal i henhold til traktatens artikel 173. I ovennaevnte dom paapegede Domstolen nemlig, at dens gennemgang ikke vedroerte Kommissionens stillingtagen i aabningsmeddelelsen til, om stoetten er forenelig med traktaten (dommens praemis 10). Anbringendet kan saaledes tages under paakendelse.
44 Efter fast retspraksis skal Kommissionen, saafremt den efter en foerste undersoegelse har naaet til den opfattelse, at en statsstoette er uforenelig med traktaten, eller hvis Kommissionen paa grundlag af denne foerste undersoegelse ikke har kunnet overvinde alle vanskelighederne ved bedoemmelsen af, om stoetten er forenelig med faellesmarkedet, indhente alle de noedvendige udtalelser og med henblik herpaa indlede proceduren efter traktatens artikel 93, stk. 2 (jf. bl.a. Domstolens dom af 2.4.1998, sag C-367/95 P, Kommissionen mod Sytraval m.fl., Sml. I, s. 1719, praemis 39).
45 Det fremgaar nemlig af traktatens artikel 93, stk. 2, at Kommissionen traeffer beslutning »efter at have givet de interesserede parter en frist til at fremsaette deres bemaerkninger«. Domstolen har tidligere fastslaaet, at aabningsmeddelelsen alene tilsigter at fremskaffe alle oplysninger fra de paagaeldende, som kan klarlaegge forholdene for Kommissionen med henblik paa, hvad denne videre skal foretage sig (Domstolens dom af 12.7.1973, sag 70/72, Kommissionen mod Tyskland, Sml. s. 813, praemis 19).
46 Det skal her fastslaas, at de foranstaltninger, der anfaegtes i den foreliggende sag, i strid med traktatens artikel 93, stk. 3, ikke er blevet anmeldt til Kommissionen foer ivaerksaettelsen. Retten bemaerker i den forbindelse, at formaalet med denne anmeldelsespligt er at sikre, at Kommissionen faar lejlighed til rettidigt og i Faellesskabets almindelige interesse at udoeve sin kontrol med enhver paataenkt indfoerelse eller aendring af stoetteforanstaltninger (Domstolens dom af 14.2.1990, sag C-301/87, Frankrig mod Kommissionen, Sml. I, s. 307, praemis 17).
47 Herved findes sagsoegerne ikke at burde faa medhold i argumentet om, at en foranstaltning med noejagtig den samme virkning paa BFM's retlige og oekonomiske situation som artikel 7, andet afsnit, i lov nr. 33/1993, nemlig lovdekret nr. 414/92, allerede var blevet anmeldt til Kommissionen, som stiltiende havde godkendt foranstaltningen. Under behandlingen af sagen vedroerende den stoette, Italien havde besluttet at yde EFIM, fastslog Kommissionen nemlig, at de italienske myndigheders fremsendelse af en genpart af lovdekret nr. 414/92 ikke kunne accepteres som gyldig anmeldelse, idet genparten ikke var ledsaget af nogen udtrykkelig henvisning til traktatens artikel 93, stk. 3, og ikke var blevet tilstillet Generalsekretariatet, saaledes at de paagaeldende foranstaltninger maa anses for ikke at vaere blevet anmeldt (jf. Kommissionens ovennaevnte meddelelse, punkt 1, 8., 9. og 10. afsnit).
48 Hertil kommer, at de italienske myndigheder ikke har givet Kommissionen de oplysninger, den anmodede om den 17. oktober 1994 foer indledningen af proceduren i henhold til traktatens artikel 93, stk. 2 (jf. praemis 4 ovenfor). Kommissionen maatte derfor paa det tidspunkt noejes med oplysningerne fra klageren.
49 Retten finder, at Kommissionen under disse omstaendigheder, bl.a. den manglende forudgaaende anmeldelse, ved indledningen af proceduren ikke kunne have et klart overblik over den statsstoette, der var ydet BFM. Det kan derfor ikke laegges Kommissionen til last, at den i aabningsmeddelelsen ud over at naevne artikel 7, andet afsnit, i lov nr. 33/1993, i generelle vendinger har omtalt »den italienske stats garanti for BFM's gaeld, de finansieringer og garantier til fordel for BFM, der er indroemmet af EFIM og [FEB]« (jf. praemis 12 ovenfor) og »de foranstaltninger, der er vedtaget af [EFIM] samt af [FEB], isaer i form af finansieringer og garantier« (jf. praemis 8 ovenfor). Henvisningen til foranstaltningernes gentagne karakter (jf. bl.a. 10. afsnit i aabningsmeddelelsen) maa noedvendigvis have gjort det klart for de beroerte parter, at Kommissionens undersoegelse omfattede alle de stoetteforanstaltninger, der var truffet i de forudgaaende aar.
50 Retten finder under alle omstaendigheder, at de i den anfaegtede beslutning omhandlede stoetteforanstaltninger (jf. praemis 16 ovenfor), dvs. kapitaloverfoersler, daekning af tab og finansieringer, der er indroemmet BFM af FEB og EFIM, artikel 7, andet afsnit, i lov nr. 33/1993 - som bl.a. har gjort det muligt for BFM at undlade at tilbagebetale gaeld til det offentlige og til offentlige foretagender - samt bestemmelserne i lov nr. 33/1993, for saa vidt som disse har gjort det muligt for BFM at indstille tilbagebetalingen af de laan, der var bevilget af offentlige finansieringsselskaber, uomtvisteligt er af samme art som de i aabningsmeddelelsen anfaegtede foranstaltninger, jf. praemis 49.
51 De saerlige omstaendigheder i den foreliggende sag, herunder bl.a. den manglende anmeldelse af stoetten og den manglende omstruktureringsplan (praemis 46 ovenfor og praemis 87 og 88 nedenfor) bevirker, at det ikke har nogen betydning, at det noejagtige stoettebeloeb foerst blev angivet i den endelige beslutning, idet den noejagtige angivelse af beloebet foerst og fremmest var noedvendig for at kunne fastslaa, hvor meget der skulle tilbagebetales. Da Kommissionen endvidere foerst ved gennemgangen af regnskaberne for BFM, der blev fremlagt, efter at Kommissionen havde anmodet herom under sagsbehandlingen, fik lejlighed til at kontrollere, hvornaar foranstaltningerne var blevet truffet, kunne Kommissionen med fuld ret angive disse tidspunkter i sin endelige beslutning.
52 I oevrigt kan BFM paa ingen maade vaere uvidende om, hvilke statslige foranstaltninger selskabet havde nydt fordel af i de paagaeldende aar.
53 Endelig fastslaar Retten, at da aabningsmeddelelsen tilstraekkelig klart beskriver de stoetteforanstaltninger, der senere i den endelige beslutning blev betragtet som ulovlige og uforenelige med faellesmarkedet, gav aabningsmeddelelsen, som den skulle, de interesserede parter, herunder BFM og EFIM, mulighed for at fremsaette deres bemaerkninger.
54 Heraf foelger, at foerste anbringende, foerste led, maa forkastes.
Foerste anbringende, andet led: tilsidesaettelse af begrundelsespligten
Parternes argumenter
55 Sagsoegerne har gjort gaeldende, at begrundelsen for den anfaegtede beslutning er yderst mangelfuld, navnlig hvad angaar de paagaeldende foranstaltningers karakter af statsstoette og deres forenelighed med faellesmarkedet. Kommissionens opfattelse af stoettens karakter og forenelighed har direkte indflydelse paa Kommissionens raesonnement og paa beslutningens indre logiske sammenhaeng, og sagsoegeren hindres saaledes i at faa klarhed over begrundelsen for beslutningen.
56 Kommissionen finder, at ogsaa dette klagepunkt boer forkastes.
Rettens bemaerkninger
57 Den forpligtelse, der i medfoer af traktatens artikel 190 paahviler Faellesskabets institutioner til at begrunde deres beslutninger, skal goere det muligt for Faellesskabets retsinstanser at udoeve deres legalitetskontrol og for den beroerte at goere sig bekendt med begrundelsen for den trufne foranstaltning med henblik paa at kunne varetage sine interesser og afgoere, om beslutningen er lovlig (jf. f.eks. Rettens dom af 12.12.1996, sag T-358/94, Air France mod Kommissionen, Sml. II, s. 2109, praemis 161).
58 Begrundelsen for den anfaegtede beslutning er i det store og hele tilstraekkelig til at underbygge beslutningens artikel 1, hvorefter de paagaeldende foranstaltninger udgoer ulovlig statsstoette og er uforenelige med faellesmarkedet. Beslutningen mangler ikke indre sammenhaeng, idet Kommissionen tilstraekkelig tydeligt har forklaret, at hver enkelt kapitaltilfoersel havde gjort det muligt for BFM at forblive paa markedet, selv om selskabet aabenlyst havde vaeret urentabelt siden stiftelsen, og til trods for, at selskabets oprindelige aktiekapital for laengst var blevet slugt af selskabets tab. Kommissionen har ligeledes tilstraekkelig tydeligt forklaret, hvorfor den finder den saerlige ordning uberettiget. Endelig har Kommissionen forklaret, at faellesskabsretten kraever tilbagebetaling af stoetten, og har saaledes begrundet artikel 2 og 3, ifoelge hvilke stoettens virkninger skal annulleres.
59 Under disse omstaendigheder kan det foerste anbringende, andet led, ikke tages til foelge.
60 Foelgelig maa foerste anbringende forkastes i det hele.
Det andet og femte anbringende: tilsidesaettelse af principperne om retssikkerhed og beskyttelse af berettigede forventninger, overskridelse af en foraeldelsesfrist paa fem aar samt den ulovlige karakter af artikel 2 i den anfaegtede beslutning
Parternes argumenter
61 Sagsoegerne har med deres andet anbringende gjort gaeldende, for det foerste at Kommissionen ved med udgangspunkt i 1995 at lade sin retlige vurdering af sagen omfatte retsakter og rapporter - der for nogles vedkommende gaar helt tilbage til 1985 - har tilsidesat principperne om retssikkerhed og beskyttelse af berettigede forventninger. En beslutning, som fastslaar ulovligheden og uforeneligheden af foranstaltninger, der gaar saa langt tilbage i tiden, kan nemlig faa alvorlige og uberettigede foelger for sikkerheden i retlige og oekonomiske forhold. Kommissionen har for det andet overskredet en foraeldelsesfrist, som i analogi med gaeldende regler paa andre omraader boer vaere paa fem aar.
62 Med det femte anbringende om den ulovlige karakter af den anfaegtede beslutnings artikel 2 har sagsoegerne gjort gaeldende, at den ved denne artikel fastsatte forpligtelse til at tilbagesoege den udbetalte stoette ogsaa er i strid med principperne om retssikkerhed, beskyttelse af berettigede forventninger og foraeldelse samt proportionalitetsprincippet og det principielle forbud mod forskelsbehandling.
63 Foelgelig finder sagsoegerne, at den anfaegtede beslutning boer annulleres, om ikke andet saa for den dels vedkommende, der vedroerer den stoette, som paastaas ydet mere end fem aar foer aabningsmeddelelsen.
64 Kommissionen har fremhaevet, at der ikke er nogen regler om foraeldelse eller praeklusion hvad angaar Kommissionens initiativer paa statsstoetteomraadet. Ifoelge Kommissionen kan sagsoegerne ej heller paaberaabe sig de principper, de har paaberaabt sig i den foreliggende sag.
65 Tilbagesoegningen er endvidere den logiske foelge af, at stoetten er fundet ulovlig (Domstolens dom af 21.3.1990, sag C-142/87, Belgien mod Kommissionen, Sml. I, s. 959, praemis 66). Mere noejagtigt kan man sige, at den genoprettelse af den tidligere tilstand, der tilsigtes med tilbagesoegningsordren, noedvendigvis betyder, at tilbagesoegningsordren ogsaa omfatter renterne af de tildelte beloeb fra udbetalingstidspunktet (Rettens dom af 8.6.1995, sag T-459/93, Siemens mod Kommissionen, Sml. II, s. 1675, praemis 96-103).
66 Den franske regering anerkender, at overholdelsen af principperne om retssikkerhed og beskyttelse af berettigede forventninger under visse omstaendigheder kan bevirke, at der efter et vist tidsrum ikke laengere kan vedtages en beslutning, som erklaerer en statsstoette ulovlig eller uforenelig med faellesmarkedet. Da faellesskabslovgiver ikke har fastsat nogen foraeldelsesfrist, vil det vaere at foretraekke i hvert enkelt tilfaelde at undersoege, om princippet om retssikkerhed er overholdt. Anvendelsen af dette princip boer i hvert fald ikke tilskynde de interesserede parter til at tilsidesaette traktatens artikel 93. Hvad angaar den foreliggende sag finder den franske regering ikke, at sagsoegerne kan paaberaabe sig foraeldelse.
Rettens bemaerkninger
67 Det skal for det foerste bemaerkes, at faellesskabslovgiver hidtil ikke har fastsat nogen foraeldelsesfrist for Kommissionens handlinger i forbindelse med uanmeldt statsstoette. En foraeldelsesfrist skal af hensyn til dens formaal, som er at tjene retssikkerheden, principielt fastsaettes forud af faellesskabslovgiver (jf. f.eks. Domstolens dom af 15.7.1970, sag 41/69, ACF Chemiefarma mod Kommissionen, Sml. s. 107, org. ref.: Rec. s. 661, praemis 19 og 20, og af 14.7.1972, sag 48/69, ICI mod Kommissionen, Sml. s. 151, org. ref.: Rec. s. 619, praemis 47 og 48, og Rettens dom af 17.10.1991, sag T-26/89, De Compte mod Parlamentet, Sml. II, s. 781, praemis 68).
68 Endvidere kan hverken fristen i Raadets forordning (EOEF) nr. 2988/74 af 26. november 1974 om foraeldelse af adgangen til at paalaegge oekonomiske sanktioner inden for Det Europaeiske Faellesskabs transport- og konkurrenceret og af adgangen til tvangsfuldbyrdelse af disse sanktioner (EFT L 319, s. 1) eller fristen i artikel 43 i EF-statutten for Domstolen, for, hvornaar krav mod Faellesskabet, der stoettes paa ansvar uden for kontraktforhold, foraeldes, anvendes analogt.
69 Det skal endvidere paapeges, at de paagaeldende foranstaltninger ikke er blevet anmeldt til Kommissionen. Som den franske regering har gjort gaeldende, kan en stoettemodtager ikke undtagen i helt exceptionelle tilfaelde have nogen berettiget forventning om en stoettes lovlighed, medmindre stoetten er ydet under overholdelse af bestemmelserne i traktatens artikel 93 (Domstolens dom af 20.9.1990, sag C-5/89, Kommissionen mod Tyskland, Sml. I, s. 3437, praemis 17, og af 14.1.1997, sag C-169/95, Spanien mod Kommissionen, Sml. I, s. 135, praemis 48). Hertil kommer, at en medlemsstat under ingen omstaendigheder maa faa fordel af konsekvenserne af, at medlemsstaten har tilsidesat den i traktatens artikel 93, stk. 3, fastsaette anmeldelsespligt (ovennaevnte dom Frankrig mod Kommissionen, praemis 11).
70 Herefter, og idet der i den foreliggende sag ikke er paavist saerlige omstaendigheder, maa disse to anbringender forkastes.
Det tredje anbringende: Tilsidesaettelse af traktatens artikel 92, stk. 1, da Kommissionen ikke har godtgjort, at de paagaeldende foranstaltninger har karakter af stoette
Parternes argumenter
71 Sagsoegerne anser ikke de anfaegtede foranstaltninger for stoette i henhold til traktatens artikel 92, stk. 1. Der er dels tale om investeringer, som kunne vaere gennemfoert af en privat investor, dels om investeringer som led i en omstruktureringsplan, der skal goere virksomheden levedygtig og sikre, at virksomheden kan saelges paa fordelagtige vilkaar.
72 Sagsoegerne har foreholdt Kommissionen, at denne ikke har vurderet de paagaeldende foranstaltninger paa baggrund af situationen paa det tidspunkt, hvor foranstaltningerne blev truffet. Sagsoegerne finder nemlig, at Kommissionens afgoerelse ville have vaeret en anden og mere fordelagtig for sagsoegerne, saafremt Kommissionen havde taget hensyn til den mulige forklaring paa tiltagene samt til BFM's situation paa det tidspunkt, hvor de statslige foranstaltninger blev truffet.
73 Sagsoegerne haevder for det foerste, at gaelden som foelge af BFM's driftsudgifter i forbindelse med aktiviteterne i forsvarssektoren foer 1987 kraftigt paavirkede resultaterne for den efterfoelgende periode. I oevrigt har sagsoegerne bemaerket, at de tiltag, der kom i den periode, hvor BFM arbejdede for forsvarssektoren, ikke henhoerer under traktatens artikel 92, men under den undtagelse, der er fastsat i traktatens artikel 223, stk. 1, litra b).
74 Hvad angaar tiltagene efter 1987 kan disse forklares ved moderselskabets »koncernpolitik«, som skyldes et oenske om at beskytte koncernens gode navn og trovaerdighed samt vaerdien af de tidligere investeringer. Endelig var ordningen efter artikel 7, andet afsnit, i lov nr. 33/1993 (jf. bl.a. praemis 5 ovenfor) noedvendig for at sikre BFM's oekonomiske genopretning og omstrukturering, ligesom ordningen havde gengivet virksomheden dens levedygtighed.
75 Sagsoegerne paapeger, at Domstolen i dommen af 14. november 1984, sag 323/82, Intermills mod Kommissionen, Sml. s. 3809, praemis 39, antog, at »afviklingen af tidligere gaeld, hvis formaal er at redde virksomheden, ikke noedvendigvis indvirker paa samhandelsvilkaarene i strid med den faelles interesse, jf. [traktatens] artikel 92, stk. 3, saasom naar foranstaltningen ledsages af en omstruktureringsplan«.
76 Sagsoegerne haevder, at BFM allerede i september 1984 havde vedtaget en omstruktureringsplan, og at den oekonomiske genopretning af virksomheden siden 1985 er forloebet planmaessigt. Sagsoegerne bemaerker, at virksomheden i 1988 naesten havde opnaaet balance i oekonomien. De erkender, at den positive udvikling blev afbrudt i 1989 som foelge af »ekstraordinaere omstaendigheder«, men har understreget, at en ny omstruktureringsfase siden 1992 medfoerte drastiske kapacitetsnedskaeringer og arbejdskraftbesparelser. Endvidere har en ekspertundersoegelse vist, at styringsindikatorerne er blevet klart forbedret. I virkeligheden var BFM paa tidspunktet for Kommissionens vedtagelse af den anfaegtede beslutning en levedygtig virksomhed.
77 Ifoelge Kommissionen er dette anbringende uden grundlag. I den foreliggende sag har Kommissionen ikke faaet forelagt nogen omstruktureringsplan. Adressaten for en beslutning, hvori en stoette erklaeres uforenelig med faellesmarkedet, skal bevise, at de anfaegtede foranstaltninger har til formaal at loese den stoettemodtagende virksomheds strukturproblemer. Under alle omstaendigheder er en varighed paa over fire aar for en undtagelsesordning som den, der i den foreliggende sag er fastsat ved lov nr. 33/1993, alt for lang.
78 Kommissionen fremhaever dernaest, at BFM siden oprettelsen aldrig har haft noget overskud. Under disse omstaendigheder kan EFIM og FEB i deres adfaerd over for BFM ikke sidestilles med en almindelig investor, end ikke med en investor, der soeger at redde koncernen, idet virksomheden ikke havde nogen reel udsigt til at blive rentabel. Sagsoegernes argumenter om aarsagerne til gaeldsaetningen er endvidere ganske irrelevante. Kommissionen skal ikke anstille nogen moralsk betragtning, men blot vurdere virksomhedens evne til paa kort sigt at kunne overleve paa markedsoekonomiske vilkaar ved hjaelp af stoetteforanstaltningerne.
Rettens bemaerkninger
79 Ifoelge fast retspraksis kan offentlige myndigheders indgreb i en virksomheds kapital, uanset under hvilken form dette indgreb sker, udgoere statsstoette, naar betingelserne i traktatens artikel 92 er opfyldt. For at kunne afgoere, om saadanne foranstaltninger udgoer statsstoette, maa det saaledes undersoeges, om en privat investor under tilsvarende omstaendigheder kunne taenkes at ville have indskudt en kapital af den omhandlede stoerrelse. I den forbindelse har Domstolen praeciseret, at der vel skal foretages en sammenligning mellem de indgreb, som ivaerksaettes af en offentlig investor, naar denne forfoelger visse formaal med hensyn til oekonomisk politik, og den fremgangsmaade, der foelges af en privat investor, men denne sidste behoever ikke noedvendigvis at vaere en almindelig investor, som placerer kapital til forrentning paa kortere eller laengere sigt, men skal dog i det mindste vaere et privat holdingselskab eller en privat koncern af virksomheder, som foelger en global eller sektorbestemt strukturpolitik, og som lader sig lede af mere langsigtede rentabilitetsudsigter (jf. bl.a. Domstolens dom af 14.9.1994, sag C-278/92, C-279/92 og C-280/92, Spanien mod Kommissionen, Sml. I, s. 4103, praemis 20, 21 og 22).
80 Domstolen har ligeledes fastslaaet, at »en privat virksomhed rimeligvis kan fremskaffe den noedvendige kapital for at sikre, at en virksomhed, der er kommet i forbigaaende vanskeligheder, kan overleve og paa ny blive rentabel. Det maa derfor ogsaa anerkendes, at et moderselskab i et begraenset tidsrum kan paatage sig at daekke tabene i et af dets datterselskaber, saaledes at datterselskabet kan standse driften paa de bedst mulige betingelser. [...] Naar en offentlig investors kapitalindskud foretages uden skelen overhovedet til selv langsigtede rentabilitetsmuligheder, maa der imidlertid antages at vaere tale om stoette efter betydningen i traktatens artikel 92« (Domstolens dom af 21.3.1991, sag C-303/88, Italien mod Kommissionen, Sml. I, s. 1433, praemis 21 og 22).
81 Foer der tages stilling til det konkrete tilfaelde, skal det bemaerkes, at Kommissionens undersoegelse af, om en bestemt foranstaltning kan anses for stoette i henhold til traktatens artikel 92, stk. 1, fordi staten ikke har handlet »som en almindelig erhvervsdrivende«, indebaerer en kompliceret oekonomisk bedoemmelse (Domstolens dom af 29.2.1996, sag C-56/93, Belgien mod Kommissionen, Sml. I, s. 723, praemis 10 og 11). Men ifoelge fast retspraksis raader Kommissionen over et skoen, naar den vedtager en retsakt, der indebaerer saadanne vurderinger. Domstolsproevelsen maa derfor begraenses til en kontrol af, om procedure- og begrundelsesforskrifterne er overholdt, om de faktiske omstaendigheder, paa grundlag af hvilke det anfaegtede valg er foretaget, er materielt rigtige, samt til, om der foreligger en aabenbar fejl ved vurderingen af de naevnte faktiske omstaendigheder, eller om der er begaaet magtfordrejning (ovennaevnte dom af 29.2.1996, Belgien mod Kommissionen, praemis 11, og ovennaevnte dom Air France mod Kommissionen, praemis 71 og 72). Navnlig kan Retten ikke saette sit skoen med hensyn til de oekonomiske forhold i stedet for det, der er anlagt af den institution, der har vedtaget beslutningen (Rettens dom af 12.12.1996, sag T-380/94, AIUFFASS og AKT mod Kommissionen, Sml. II, s. 2169, praemis 56).
82 Det skal for det foerste fremhaeves, at BFM ifoelge det oplyste ikke har haft overskud siden selskabets oprettelse. Sagsoegerne har imidlertid gjort gaeldende, at BFM's oekonomiske resultat i 1988 naermede sig balancepunktet, at styringsindikatorerne efter en vanskelig periode var blevet klart bedre, og at BFM var blevet levedygtig, havde faaet en sund struktur og var i stand til at give overskud. Kommissionen har imidlertid i den anfaegtede beslutning uden at blive modsagt af sagsoegerne fastslaaet, at
- BFM i 1990 led et tab paa ca. 18 mia. ITL ved en omsaetning paa 14,6 mia.
- BFM i 1991 led et tab paa 14 mia. ITL ved en omsaetning paa 18,4 mia.
- BFM i 1992 led et tab paa 27,6 mia. ITL ved en omsaetning paa 19,9 mia.
- tabene i 1993 voksede til 36,1 mia. ITL, mens omsaetningen faldt til 14,7 mia.
- BFM's tab i 1994 beloeb sig til 13,8 mia. ITL ved en omsaetning paa 20,6 mia.
- tabene i 1995 beloeb sig til 15 mia. ITL ved en omsaetning paa 28,1 mia.
- BFM's gaeld ved udgangen af 1994 oversteg 85 mia. ITL og paa tidspunktet for vedtagelsen af den anfaegtede beslutning svarede til det femdobbelte af BFM's aktiekapital paa 17 mia. ITL.
83 Retten finder endvidere, at selv om det maatte vaere rigtigt, at BFM's regnskaber som haevdet af sagsoegerne var »skaemmet af ekstraordinaere poster, der var arvet efter de tidligere ledelser«, skal de tilsvarende gaeldsposter ikke desto mindre alligevel tages i betragtning ved bedoemmelsen af selskabets oekonomiske og finansielle situation, der ifoelge den sagkyndige udtalelse, som sagsoegerne selv har fremlagt, var »ubestrideligt usikker«, hvis der ikke sondres mellem »ordinaer« og »ekstraordinaer« drift. Saaledes skal der, som Kommissionen har fremhaevet i den anfaegtede beslutning, ved vurderingen af virksomhedens rentabilitet endvidere tages hensyn til ikke alene driftsresultatet, men ogsaa de finansielle byrder, virksomheden normalt maa baere. Hvad dette angaar har sagsoegerne i deres svar paa et skriftligt spoergsmaal fra Retten erkendt, at afskrivningerne og de finansielle byrder i BFM var unormalt hoeje, og at der maatte ses bort fra »ekstraordinaere« byrder, hvis virksomheden skulle kunne anses for levedygtig.
84 Endelig var Kommissionen under disse omstaendigheder ikke forpligtet til ved udoevelsen af det vide skoen, der tilkommer den paa omraadet, at forbedre det negative resultat, den var kommet frem til ved vurderingen af samtlige de anfaegtede foranstaltninger, ved at tage hensyn til de ringe tegn paa og udsigter til forbedring, som sagsoegerne har paaberaabt sig, naar disse kunne anses for ubetydelige eller endog kunstigt skabt ved at oprette saerskilte konti for den »ordinaere drift« i forhold til BFM's generelle oekonomiske og finansielle situation paa tidspunktet for indgrebene (jf. Domstolens dom af 3.10.1991, sag C-261/89, Italien mod Kommissionen, Sml. I, s. 4437, praemis 14, og ovennaevnte dom Air France mod Kommissionen, praemis 98).
85 Under disse omstaendigheder har Kommissionen med rette konkluderet, at en privat investor ikke ville have foretaget de kapitalindskud og andre finansieringsforanstaltninger, som de italienske myndigheder foretog i den foreliggende sag.
86 Retten finder i lighed med, hvad Kommissionen er naaet frem til i sin anfaegtede beslutning, at en privat investor, som overvejer finansieringer og kapitalindsproejtninger af denne stoerrelsesorden, ville kraeve en omstruktureringsplan, der kunne goere virksomheden loensom.
87 Men sagsoegerne har i retsmoedet erkendt, at der ikke fandtes nogen konkret og detaljeret omstruktureringsplan for perioden efter 1987.
88 Hvad angaar perioden foer 1987 bestrider ingen af parterne, at det dokument med titlen »Femaarsplan 1983-1987«, som sagsoegerne har fremlagt efter anmodning fra Retten, ikke var blevet tilstillet Kommissionen under den administrative procedure. Retten skal erindre om, at sagsoegerne ikke for Retten kan paaberaabe sig et saadant dokument, der ikke er blevet forelagt Kommissionen under den administrative fase, idet retmaessigheden af en beslutning om stoette skal vurderes i forhold til de oplysninger, som Kommissionen sad inde med paa det tidspunkt, da den gennemfoerte den (Domstolens dom af 26.9.1996, sag C-241/94, Frankrig mod Kommissionen, Sml. I, s. 4551, praemis 33). Selv om det antages, at dette dokument kunne indgaa i overvejelserne, ville det i kraft af sit indhold klart ikke kunne betragtes som en egentlig omstruktureringsplan. I dokumentet er der nemlig ikke fastsat nogen saerlig foranstaltning til at afhjaelpe BFM's specifikke problemer. Den stoette, som hidroerte fra offentlige midler, var saaledes ikke kaedet sammen med konkrete omstruktureringsforanstaltninger fastsat i et program, der var udarbejdet til dette formaal, og disse betingelser skal vaere opfyldt, for at en plan kan betragtes som en omstruktureringsplan.
89 Hvad endelig angaar argumentet om, at indgrebene i den periode, hvor BFM angiveligt arbejdede for forsvarssektoren, dvs. foer 1986, ikke henhoerer under artikel 92, men under undtagelsen i traktatens artikel 223, stk. 1, litra b), skal Retten for det foerste bemaerke, at den italienske regering paa intet tidspunkt har paaberaabt sig denne artikel. Det fremgaar endvidere af sagsoegernes svar paa Rettens skriftlige og mundtlige spoergsmaal, at ingen af de af Kommissionen anfaegtede stoetteforanstaltninger havde specifik tilknytning til militaerprojekter henhoerende under den nationale forsvarspolitik. Faktisk har sagsoegerne, samtidig med at de haevder, at nogle af indgrebene »havde forbindelse med en uligevaegt« foraarsaget af BFM's virke i forsvarssektoren, ogsaa anerkendt, at det er »umuligt at etablere en aarsagsforbindelse mellem kapitalindskuddene og disses formaal«. Heraf foelger, at selv om det antages, at BFM's tilknytning til forsvarssektoren bevises, kan tiltag, der fandt sted foer denne periode, under ingen omstaendigheder anses for at henhoere under undtagelsen i traktatens artikel 223, stk. 1, litra b), i stedet for artikel 92.
90 Af de ovenfor anfoerte grunde finder Retten ikke, at Kommissionen ved at betegne de paagaeldende indgreb som statsstoette i henhold til traktatens artikel 92, stk. 1, har begaaet en aabenbar skoensfejl.
91 Foelgelig maa det tredje anbringende forkastes.
Det fjerde anbringende: fejlagtig anvendelse af traktatens artikel 92, stk. 3, litra a) og c)
Parternes argumenter
92 Sagsoegerne er af den opfattelse, at Kommissionen har anvendt traktatens artikel 92, stk. 3, litra a) og c), fejlagtigt, idet hverken de af BFM gennemfoerte genopretnings- og omstruktureringsforanstaltninger eller det forhold, at virksomheden er etableret i en saerlig ugunstigt stillet region, er blevet bedoemt korrekt. Havde Kommissionen anvendt disse bestemmelser korrekt, ville den ifoelge sagsoegerne have konstateret, at de paagaeldende foranstaltninger er forenelige med faellesmarkedet.
93 De anfaegtede foranstaltninger burde i hvert fald vaere betragtet som forenelige med faellesmarkedet, idet de bidrager til tilpasningen af BFM's strukturer som led i en redningsplan, idet foranstaltningerne vedroerer en virksomhed beliggende i en stoettet region, hvor opretholdelsen af produktionsaktiviteter har hoej prioritet, og idet de vedroerer en lille virksomhed, som paa grund af sin stoerrelse har behov for en smidig anvendelse af statsstoettebestemmelserne.
94 Kommissionen har for det foerste paapeget, at den i traktatens artikel 92, stk. 3, litra a) og c), omhandlede undtagelse forudsaetter, at der er udarbejdet en egentlig omstruktureringsplan, saaledes at stoettens positive indvirkning paa regionaludviklingen kan faa varig karakter og foelgelig udligne foelgerne af konkurrencefordrejningen (Domstolens dom af 21.3.1991, sag C-305/89, Italien mod Kommissionen, Sml. I, s. 1603, praemis 36).
95 Kommissionen har fremhaevet, at der i den foreliggende sag ikke findes nogen omstruktureringsplan, og at der ikke er mulighed for nogen undtagelse.
96 Intervenienten Manoir har for sit vedkommende tilfoejet, at der ikke boer ses med stoerre velvilje paa gentagne stoetteforanstaltninger til fordel for en virksomhed, beliggende i en stoettet region, end paa en tilsvarende stoette til fordel for ikke-stoettede regioner. Virksomheden skal nemlig altid efter omstruktureringen vaere levedygtig og reelt bidrage til regionens udvikling uden bestandig at skulle modtage stoette.
Rettens bemaerkninger
97 Kommissionen kan med hjemmel i traktatens artikel 92, stk. 3 - som en undtagelse fra forbuddet mod statsstoette, der paavirker samhandelen mellem medlemsstaterne, og som kan fordreje konkurrencevilkaarene - erklaere foelgende former for stoette forenelige med faellesmarkedet, nemlig
»a) stoette til fremme af den oekonomiske udvikling i omraader, hvor levestandarden er usaedvanlig lav, eller hvor der hersker en alvorlig underbeskaeftigelse
[...]
c) stoette til fremme af udviklingen af visse erhvervsgrene eller oekonomiske regioner, naar den ikke aendrer samhandelsvilkaarene paa en maade, der strider mod den faelles interesse«.
98 Som anfoert af Kommissionen skal stoette til virksomheder i vanskeligheder for at kunne erklaeres forenelig med traktatens artikel 92, stk. 3, litra c), vaere knyttet til en omstruktureringsplan, der skal begraense eller omlaegge virksomhedernes aktivitetsomraader (ovennaevnte dom af 14.9.1994, Spanien mod Kommissionen, praemis 67). Foelgelig er statsstoette til en virksomhed, som anvendes til at daekke virksomhedens tab uden at indgaa i noget tilfredsstillende omstruktureringsprogram, af en saadan karakter, at den ikke kan vaere omfattet af den undtagelse fra forbuddet mod stoette, der er fastsat i naevnte bestemmelse (Domstolens dom af 14.9.1994, sag C-42/93, Spanien mod Kommissionen, Sml. I, s. 4175, praemis 26-29).
99 Endvidere maatte sagsoegerne kende, og kunne med rimelighed formodes at kende, denne pligt til at knytte stoetteforanstaltningerne til en tilfredsstillende omstruktureringsplan. Kommissionen har nemlig allerede i sin Ottende Beretning om Konkurrencepolitikken af 1979 (punkt 228) fremhaevet, at Kommissionen kraever forudgaaende fremlaeggelse af en omstruktureringsplan, naar der er tale om et konkret tilfaelde af vaesentlig betydning. Denne regel er blevet bekraeftet og tydeliggjort i Faellesskabets rammebestemmelser for statsstoette til redning og omstrukturering af kriseramte virksomheder (EFT 1994, C 368, s. 12), som udtrykkeligt kraever, at et baeredygtigt omstrukturerings-/saneringsprogram skal forelaegges Kommissionen i alle detaljer (punkt 3.2.2, A), og at virksomheden skal gennemfoere den af Kommissionen godkendte omstruktureringsplan fuldstaendigt (punkt 3.2.2,D), ligesom rammebestemmelserne fastsaetter, at der skal foeres tilsyn med omstruktureringsplanens gennemfoerelse, udvikling og resultater paa basis af detaljerede aarlige rapporter til Kommissionen (punkt 3.2.2, E).
100 Imidlertid staar det fast i den foreliggende sag, at Kommissionen ikke har faaet forelagt nogen omstruktureringsplan for BFM under den administrative procedure (jf. praemis 81 og 82 ovenfor). Derfor er det under alle omstaendigheder udelukket at anvende traktatens artikel 92, stk. 3, litra c), til fordel for BFM.
101 For saa vidt angaar regional stoette skal det endelig erindres, at undtagelserne fra princippet om fri konkurrence er indfoert ved traktatens artikel 92, stk. 3, litra a) og c), under henvisning til faellesskabssolidariteten, der er et grundlaeggende maal for traktaten, saaledes som det fremgaar af praeamblen. Det tilkommer Kommissionen ved udoevelsen af sine skoensbefoejelser at soerge for den noedvendige afvejning mellem hensynet til den frie konkurrence og behovet for solidaritet under iagttagelse af proportionalitetsprincippet. I denne forbindelse skal Kommissionen vurdere den paataenkte regionalstoettes sektorbestemte virkninger selv for saa vidt angaar regioner, der kan vaere omfattet af stk. 3, litra a), for at undgaa, at der paa faellesskabsplan gennem en stoetteforanstaltning skabes et sektorproblem, der er alvorligere end det oprindelige regionale problem. Saaledes faar levedygtighedskriteriet ogsaa relevans i denne gennemgang (jf. ovennaevnte dom i sagen AIUFFASS og AKT mod Kommissionen, praemis 54 og 120). Domstolen har i oevrigt fremhaevet, at forskellen i formuleringen af artikel 92, stk. 3, litra a), og artikel 92, stk. 3, litra c), ikke kan foere til den antagelse, at Kommissionen overhovedet ikke maa tage hensyn til Faellesskabets interesse, naar den anvender artikel 92, stk. 3, litra a), og at den skal begraense sig til at efterproeve, om de paagaeldende foranstaltninger har en saerlig regional karakter uden at vurdere deres virkning paa det eller de relevante markeder inden for Faellesskabet som helhed (ovennaevnte dom af 14.1.1997, Spanien mod Kommissionen, praemis 17).
102 Ganske vist er BFM etableret i et omraade, som er del af de regioner, der i henhold til traktatens artikel 92, stk. 3, litra a), kan modtage stoette med regionalt sigte. Sektoren er imidlertid praeget af en uhyre overkapacitet (jf. den ubestridte konstatering i afsnit VI i den anfaegtede beslutning). Ifoelge ovennaevnte retspraksis har Kommissionen ikke begaaet nogen aabenbar fejl ved - under henvisning til denne markedssituation og til, at virksomheden helt aabenbart ikke var levedygtig - at naegte at anvende undtagelsesbestemmelsen. I den foreliggende sag, hvor den virksomhed, der har modtaget ulovlig stoette, efter alt at doemme alene har kunnet holde sig paa markedet paa grund af denne stoette, kan regionale hensyn saaledes ikke under daekke af artikel 92, stk. 3, litra a), retfaerdiggoere en undtagelse fra forbuddet mod stoette, der kan fordreje konkurrencen. En saadan stoette kan nemlig ikke betragtes som en stoette »til fremme af den oekonomiske udvikling« i regionen i henhold til traktatens artikel 92, stk. 3, litra a).
103 Heraf foelger, at Kommissionen ikke har udoevet et aabenbart fejlskoen ved at fastslaa, at ingen af de undtagelser fra det forbud mod stoette, der er fastsat i traktatens artikel 92, stk. 3, litra a) og c), kan anvendes i den foreliggende sag.
104 Under disse omstaendigheder maa ogsaa dette anbringende forkastes.
105 Da ingen af sagsoegernes anbringender har kunnet tages til foelge, maa sagsoegte frifindes.
Afgørelse om sagsomkostninger
Sagens omkostninger
106 I henhold til procesreglementets artikel 87, stk. 2, paalaegges det den tabende part at betale sagens omkostninger, saafremt der er nedlagt paastand derom. Sagsoegerne har tabt sagen og boer derfor tilpligtes til solidarisk at betale Kommissionens og intervenienten Manoir's omkostninger i henhold til disse parters paastande. I henhold til artiklens stk. 4, foerste afsnit, boer den franske regering baere omkostningerne ved sin intervention.
Afgørelse
Paa grundlag af disse praemisser
udtaler og bestemmer
RETTEN
(Tredje Udvidede Afdeling)
1) Kommissionen frifindes.
2) Sagsoegerne betaler solidarisk de af Kommissionen og Manoir industries SA afholdte omkostninger.
3) Den Franske Republik baerer sine egne omkostninger.