CELEX: 62002CJ0220
Zásada stejné odměny za práci pro muže a ženy
Pojem odměny
Přihlédnutí k dobám odslouženým v rámci vojenské služby při výpočtu odstupného
Možnost srovnat pracovníky, kteří vykonávají vojenskou službu, a ženy, které po uplynutí své mateřské dovolené čerpají rodičovskou dovolenou, k jejíž délce trvání není při výpočtu odstupného přihlédnuto

Usnesením ze dne 22. května 2002, došlým Soudnímu dvoru dne 14. června 2002, položil Oberster Gerichtshof na základě článku
234 ES tři předběžné otázky týkající se výkladu článku 141 ES a článku 1 směrnice Rady 75/117/EHS ze dne 10. února 1975 o
sbližování právních předpisů členských států týkajících se uplatňování zásady stejné odměny za práci pro muže a ženy (Úř.
věst. L 45, s. 19).
Tyto otázky vyvstaly v rámci sporu mezi Österreichischer Gewerkschaftsbund, Gewerkschaft der Privatangestellten (dále jen
„Gewerkschaftsbund“), odborového svazu zastupujícího zaměstnance soukromého sektoru, a Wirtschaftskammer Österreich, rakouskou
hospodářskou komorou, ve věci požadavku stejného odstupného pro muže a ženy.
Právní rámec
Právní úprava Společenství
Článek 141 odst. 1 a 2 ES stanoví:
„1.

Každý členský stát zajistí uplatnění zásady stejné odměny mužů a žen za stejnou nebo rovnocennou práci.
2. Odměnou ve smyslu tohoto článku se rozumí obvyklá základní či minimální mzda nebo plat a veškeré ostatní odměny, jež zaměstnavatel
přímo nebo nepřímo, v hotovosti nebo v naturáliích vyplácí zaměstnanci v souvislosti se zaměstnáním.“
Článek 1 směrnice 75/117 stanoví:
„Zásadou stejné odměny za práci pro muže a ženy uvedenou v článku 119 Smlouvy (nově článek 141 ES) a která je dále nazvána
,zásadou stejné odměny’, se rozumí pro stejnou práci nebo pro práci, které je přiznána stejná hodnota, odstranění veškeré
diskriminace na základě pohlaví ve všech hlediscích a podmínkách odměňování.
Zejména pokud se pro stanovení odměny používá systém klasifikace prací, musí být založen na stejných kritériích pro muže i
pro ženy a musí být sestaven tak, aby vyloučil diskriminaci na základě pohlaví.“
Vnitrostátní právní úprava
Relevantní vnitrostátní právní rámec, jak vyplývá z postupujícího usnesení, je následující.
Přihlédnutí k dobám dovolených při těhotenství a porodu při výpočtu odstupného
Na základě ustanovení článku 23 Angestelltengesetz (zaměstnanecký zákon, BGBl. 1921/292, změněného BGBl. I, 2002/100, dále
jen „AngG“), který je v souladu s čl. 2 odst. 1 Arbeiter-Abfertigungsgesetz (zákon o odstupném dělníků) rovněž použitelný
na dělníky, mají pracovníci za určitých podmínek právo na odstupné. Výše tohoto odstupného závisí zejména na počtu odsloužených
let pracovníka v jeho zaměstnání.
Na základě čl. 3 odst. 1 Mutterschutzgesetz 1979 (zákon o ochraně mateřství, BGBl. 1979/221, změněného BGBl. I, 2002/100,
dále jen „MSchG“) nemají těhotné ženy právo pracovat během posledních osmi týdnů před předpokládaným datem porodu. Krom toho
z čl. 3 odst. 3 MSchG vyplývá, že kromě této doby osmi týdnů je povinnost nepracovat uložena rovněž těhotným ženám, pokud
by pokračování v činnosti ohrozilo život nebo zdraví matky nebo dítěte.
Čl. 5 odst. 1 MSchG stanoví, že ženy nesmí pracovat během osmi týdnů po porodu. V případě předčasného nebo mnohočetného porodu
nebo v případě porodu císařským řezem je tato doba alespoň dvanáct týdnů.
Oberster Gerichtshof rozhodl ve věci 9 ObA 199/00f, že k dobám odpovídajícím těmto zákazům pracovat musí být přihlédnuto při
výpočtu počtu odsloužených let v zaměstnání za účelem stanovení výše odstupného. Soud odůvodnil svoje stanovisko zejména neexistencí
opačných ustanovení v právních předpisech.
Po těchto dobách má zaměstnankyně na základě čl. 15 odst. 1 MSchG právo, na svou žádost, na neplacenou dovolenou až do doby,
nežli její dítě dosáhne věku dvou let, za podmínky, že s ním žije ve stejné domácnosti. V souladu s čl. 15 odst. 2 MSchG musí
tato rodičovská dovolená trvat alespoň tři měsíce. Během této dovolené nemůže být vypovězena pracovní smlouva a zaměstnankyně
nemůže být propuštěna. Na základě odstavce 4 téhož článku požívá zaměstnankyně stejnou ochranu po dobu čtyř týdnů po skončení
této dovolené.
Podle čl. 15f odst. 1 MSchG, „s výjimkou opačné dohody není k délce trvání [rodičovské] dovolené přihlédnuto, pokud jde o
práva zaměstnankyně, která závisí na počtu jí odsloužených let.“
Přihlédnutí k délce trvání vojenské služby při výpočtu odstupného
Podle článku 8 Arbeitsplatz-Sicherungsgesetz (zákon o zajištění zaměstnaní, BGBl. 1991/683, změněného  BGBl. I, 1998/30, dále
jen „APSG“), „závisí-li práva pracovníka na počtu jím odsloužených let, doby
1.

vojenské služby ve smyslu čl. 27 odst. 1 bodů 1 až 4 a 6 až 8 Wehrgesetz (zákon o obraně; jež se staly čl. 19 odst. 1 body
1 až 4 a 6 až 8 Wehrgesetz 2001),
2.

služby jakožto smluvní voják ve smyslu čl. 27 odst. 1 bod 5 Wehrgesetz (jež se stal čl. 19 odst. 1 bod 5 Wehrgesetz 2001),
až do 12 měsíců,
3.

služby vojenského vzdělávání vyhrazené ženám a
4.

civilní služby,
během nichž je pracovní poměr zachován, musí být zahrnuty do počtu odsloužených let.“
Článek 12 APSG stanoví pro dotčené pracovníky zvláštní ochranu během těchto dob proti vypovězení jejich pracovní smlouvy nebo
proti jejich propuštění. Tato ochrana běží od okamžiku, kdy pracovník obdrží povolávací rozkaz k vojenské službě, službě vojenského
vzdělávání vyhrazené ženám nebo civilní službě, až obecně do jednoho měsíce po ukončení jeho služby podle čl. 13 odst. 1 bodu
3 APSG.
V souladu s čl. 20 odst. 1 Wehrgesetz jsou všichni branci povinni vykonat vojenskou službu v délce trvání šesti měsíců. Pokud
to vyžadují vojenské zájmy, mohou být pozdrženi na dodatečnou dobu odpovídající tomu, co vyžadují dané naléhavé vojenské požadavky,
aniž by celková doba mohla přesáhnout osm měsíců.
K této době odpovídající uvedené službě je vhodné přidat doby vojenského cvičení, které musí povolaní vykonávat, aby si udrželi
svou úroveň výcviku a za účelem vzdělávání intervenčních misí v souladu s čl. 19 odst. 1 bod 2 Wehrgesetz 2001. Délka trvání
tohoto cvičení závisí na naléhavých vojenských požadavcích a obecně nesmí překročit patnáct dnů za rok.
K ostatním dobám může být přihlédnuto na stejném základě, jako zejména k dobám cvičení kádrů na základě čl. 19 odst. 1 bod
3 Wehrgesetz 2001. Tyto doby jsou vykonávány buď dobrovolně, nebo na základě povolání, jsou-li odůvodněny naléhavými vojenskými
požadavky. Cvičení kádrů slouží k vzdělávání povolaných pro funkce velitelských kádrů, jakož i k udržení a k prohloubení získané
kvalifikace. Povinná délka trvání tohoto výcviku je v souladu s čl. 21 odst. 1 bod 1 devadesát dnů pro funkci důstojníka a
v souladu se stejným ustanovením bod 2 šedesát dnů pro ostatní velitelské funkce. Je nicméně možné účastnit se tohoto cvičení
dobrovolně až do dvojnásobku jeho celkové délky trvání.
Mimoto z čl. 23 odst. 1 Wehrgesetz 2001 vyplývá, že branci, jež plně vykonali vojenskou službu v délce trvání osmi měsíců,
mohou, pokud to dají dobrovolně najevo a pokud to odpovídá naléhavým vojenským požadavkům, být povoláni sloužit jako „smluvní
vojáci“ na celkovou dobu nejvýše šesti měsíců. Prodloužení o čtyři měsíce je za určitých podmínek možné.
V souladu s čl. 37 odst. 1 Wehrgesetz 2001 mohou také ženy dobrovolně a v závislosti na daných naléhavých vojenských požadavcích
vykonávat službu vojenského vzdělávání („Ausbildungsdienst“) ve smyslu čl. 8 odst. 3 APSG po dobu dvanácti měsíců. Pokud to
vyžadují naléhavé vojenské požadavky, může být rozhodnuto o prodloužení na dobu nejvýše šesti měsíců. Odstavec 4 téhož článku
37 stanoví, že články 3 až 9 MSchG týkající se ochrany těhotných a kojících žen se použijí na ženy vykonávající službu vojenského
vzdělávání.
Na základě čl. 2 odst. 1 Zivildienstgesetz (zákon o civilní službě mající sílu ústavního zákona) z roku 1986 vykonávají civilní
službu branci, kteří byli posouzeni jako způsobilí k vojenské službě, ale kteří prohlásí, že nemohou vykonávat své vojenské
povinnosti proto, že odmítají používat z důvodů svědomí ozbrojenou sílu proti lidským bytostem, s výjimkou případu nutné obrany
nebo pomoci druhému. K délce trvání této služby je přihlédnuto při výpočtu počtu odsloužených let v předchozím vykonávaném
zaměstnání na stejném základě jako k délce trvání vojenské služby.
Je vhodné krom toho dodat, že vnitrostátní právní úprava stanoví další doby dovolené, které zakládají právo na přihlédnutí
k jejich délce trvání při výpočtu odstupného. Tak tomu je zejména v případě dovolených na vzdělávání zástupců zaměstnanců
na základě čl. 119 odst. 1 Arbeitsverfassungsgesetz (spolkový zákon upravující pracovní vztahy a sociální organizaci podniků,
dále jen „ArbVG“) pro členy podnikového výboru.
K délce trvání ostatních dovolených naopak není přihlédnuto. Tak tomu je v případě dovolených na vzdělávání sjednaných mezi
zaměstnavatelem a zaměstnancem na základě čl. 11 odst. 1 Arbeitsvertragsrechts – Anpassungsgesetz (zákon přizpůsobující právní
předpisy v oblasti pracovních smluv, dále jen „AVRAG“) nebo dále v případě neplacené výluky dohodnuté mezi zaměstnavatelem
a pracovníkem, během níž pracovník požívá dávky pojištění v nezaměstnanosti nebo služby odpovědné za trh práce v souladu s článkem
12 AVRAG.
Spor v původním řízení
Gewerkschaftsbund, žalobce v původním řízení, podal k Oberster Gerichtshof žalobu směřující k tomu, aby bylo určeno, že k
první rodičovské dovolené pracovníků vázaných zaměstnaneckým vztahem musí být přihlédnuto při výpočtu odstupného na základě
počtu odsloužených let v tomto zaměstnání, a to v délce trvání osmi měsíců podle vzoru vojenské nebo civilní služby.
Podle Gewerkschaftsbund skutečnost, že v souladu s čl. 15f odst. 1 MSchG není k dobám rodičovské dovolené přihlédnuto při
výpočtu odstupného předvídaného v článku 23 AngG na rozdíl od dob vykonaných v rámci vojenské nebo civilní služby, zakládá
nepřímou diskriminaci zakázanou článkem 141 ES.
Pracovníci na rodičovské dovolené jsou ve skutečnosti z 98,253 % ženy, muži představují 1,747 %. Avšak pouze menšina kolektivních
smluv stanoví přihlédnutí k těmto dobám rodičovských dovolených pro výpočet odsloužených let v zaměstnání.
Naopak k délce trvání vojenské služby povinné pro muže nebo k délce trvání civilní služby, která ji nahrazuje, je plně přihlédnuto,
pokud jde o práva vypočítávaná v závislosti na počtu odsloužených let. Tyto služby se týkají výlučně mužů. Pro rok 2000 například
pouze stovka žen vykonala službu vojenského vzdělávání, která je jim vyhrazena.
Odborový svaz z toho vyvozuje, že tento rozdíl v zacházení mezi pracovníky, většinou ženami, kteří si berou rodičovskou dovolenou,
a pracovníky, většinou muži, kteří vykonávají vojenskou nebo civilní službu, zakládá nepřímou diskriminaci.
Oberster Gerichtshof uvádí, že přihlédnutí k dobám neplacených dovolených při výpočtu odstupného je obecně vyloučeno zákonem,
pokud jsou tyto dovolené čerpány na podnět pracovníka, ledaže by důvody, pro které si pracovník bere dovolenou, představovaly
závažný důvod, který by opravňoval pracovníka ukončit sám pracovní poměr a zároveň si zachovat odstupné, za podmínek stanovených
vnitrostátním zákonem.
Postupující soud uvádí, že pokud jde o rozhodnutí pracovníka pokračovat v péči o své dítě sám po uplynutí šestnáctého týdne
mateřské dovolené, Soudní dvůr již stanovil v rozsudku ze dne 14. září 1999, Gruber (C-249/97, Recueil, s. I-5295, body 32
a následující), že závažné důvody uváděné v článku 26 AngG a 82a Gewerbeordnung 1859 (dále jen „GewO 1859“) vedoucí k předčasnému
ukončení pracovního poměru pracovníkem se odlišují od nutnosti pečovat sám o dítě. Soudní dvůr upřesnil, že se jedná o důvod
bez vztahu k pracovním podmínkám v podniku nebo k chování zaměstnavatele a že tento důvod neznemožňuje pokračování v práci.
Oberster Gerichtshof z toho vyvozuje, že je vhodné srovnat skupinu rodičů, kteří si vzali ve svém zájmu a pouze v závislosti
na své vlastní vůli dodatkovou dovolenou, aby pečovali o své dítě, se skupinou pracovníků, kteří se z jiných důvodů, které
jsou jim vlastní, ale které jim nebrání pracovat, jako zajišťování péče o nemocného rodiče, rozhodli přerušit práci na dlouhou
dobu.
Postupující soud má za to, že na skutečnost, že zákonodárce podporuje rodiče tím, že jim přiznává možnost vzít si jednostranně
dovolenou na výchovu namísto toho, aby museli ukončit pracovní poměr, a tím, že jim přiznává mimoto zvláštní ochranu, pokud
jde o propuštění, nemůže být nahlíženo jako na diskriminaci k újmě pracovníků ženského pohlaví.
Oberster Gerichtshof nicméně konstatuje, že žalobce v původním řízení se odchyluje od těchto úvah a přistupuje k rozboru diskriminace,
který vychází ze srovnání mezi skupinou osob na rodičovské dovolené, pro které není při výpočtu odstupného přihlédnuto k době,
po kterou nevykonávají své zaměstnání, a skupinou těch, k jejichž dobám vojenské nebo civilní služby je naopak při tomto výpočtu
přihlédnuto.
Předběžné otázky
Vzhledem k tomu, že za těchto podmínek Oberster Gerichtshof měl za to, že řešení sporu, který je mu předložen, závisí na výkladu
dotčených ustanovení práva Společenství, rozhodl Oberster Gerichtshof přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující
předběžné otázky:
„1)
Musí být pojem odměny v článku 141 ES a v článku 1 směrnice 75/117 […] vykládán v tom smyslu, že se týká rovněž obecných právních
ustanovení  takových, jako jsou ty v článku 8 [APSG], podle kterých musí být z důvodů obecného zájmu k dobám vykonané služby
v odvětvích vymezených tímto textem, které odpovídají posláním veřejné služby, během kterých není obecně možné pracovat soukromě,
přihlédnuto, pokud jde o práva předvídaná pracovněprávními předpisy vypočítávaná v závislosti na délce trvání soukromoprávních
zaměstnaneckých vztahů?
2)
Musí být článek 141 ES a článek 1 směrnice 75/117 […] vykládány v tom smyslu, že z hlediska stejné odměny v rámci systému
odměn poskytujícího pracovníkům ― hlavně z důvodů věrnosti podniku v minulosti a za účelem zajistit přechod k novému zaměstnání
― v případě skutečného zrušení zaměstnaneckého vztahu, k němuž nedojde z důvodů na straně pracovníka, s výjimkou závažného
důvodu nebo důvodu, který mu není přičitatelný, odstupné závisící na délce trvání pracovního poměru s tím, že různé doby odpovídající
této délce trvání mají zcela samostatný charakter, a s tím, že vyloučení dob neplacených dovolených je povoleno, je-li tato
dovolená čerpána z důvodů zájmu pracovníka a z jeho podnětu s tím, že tyto důvody nejsou důvodem opravňujícím pracovníka ukončit
sám pracovní poměr a současně si zachovat odstupné, je skupina pracovníků ženského nebo mužského pohlaví předvídaných článkem
8 APSG (skupina A) srovnatelná se skupinou pracovnic, které se, dovolávajíce se ustanovení článku 15 Mutterschutzgesetz, rozhodnou
na konci své mateřské dovolené, jejíž délka trvání je zpravidla šestnáct týdnů, čerpat proto, aby mohly pečovat o své dítě,
rodičovskou dovolenou („dovolenou na výchovu“), jež způsobuje ztrátu jejich pravidelné odměny, až ― nejpozději ― do doby,
kdy dítě dosáhne věku dvou let (skupina B)?
3)
Musí být článek 141 ES a článek 1 směrnice 75/117 […] vykládány v tom smyslu, že rozdíly mezi skupinami pracovníků ženského
pohlaví a mužského pohlaví uvedené ve druhé otázce, které spočívají hlavně v tom, že, pokud jde o skupinu A, skupinu ,osob
vykonávajících vojenskou službu’,
–
,vstup do služby’ zakládá obecně povinnost, ale v každém případě, dokonce i v případě dobrovolného závazku,
–
tento vstup do služby je podřízen obecnému zájmu v tomto ohledu a
–
není obvykle možné pracovat v rámci soukromoprávního zaměstnaneckého vztahu ― i když by se jednalo o další zaměstnanecký vztah,
zatímco, pokud jde o skupinu B, tvořenou pracovníky ženského a mužského pohlaví na ,rodičovské dovolené’,
–
přísluší výlučně pracovníkům rozhodnout v rámci určeného zaměstnaneckého vztahu, zda si vezmou rodičovskou dovolenou, aby
pečovali o své dítě, a
–
mohou rovněž pokračovat ve výkonu činnosti v rámci soukromého zaměstnaneckého vztahu v omezené míře v čase, který jim zbývá
mimo čas, kdy se věnují dítěti,
stačí pro objektivní odůvodnění toho, že k daným dobám je přihlédnuto různým způsobem, pokud jde o práva, která závisí na
počtu odsloužených let?“
K první otázce
První otázkou se postupující soud v podstatě táže, zda výhoda, která pro osoby, které vykonávají vojenskou službu nebo jako
náhradu povinnou civilní službu, které mohou být dobrovolně prodlouženy, spočívá v přihlédnutí při výpočtu odstupného, které
by následně mohly žádat, k délce trvání těchto služeb, musí být považována za složku jejich odměny ve smyslu článku 141 ES.
Vyjádření předložená Soudnímu dvoru
Gewerkschaftsbund, rakouská vláda a Komise Evropských společenství mají za to, že navýšení práva na odstupné jako to, jež
vyplývá z článku 8 APSG, ve prospěch osob, které vykonávají vojenskou službu nebo službu jí rovnocennou, musí být jako odstupné
(viz rozsudky výše uvedený Gruber, bod 22, a ze dne 27. ledna 2000, Graf, C-190/98, Recueil, s. I-493, bod 14) považováno
za složku odměny.
Wirtschaftskammer Österreich má naopak za to, že povinnost pro soukromého zaměstnavatele přihlédnout při výpočtu odstupného
k dobám přerušení pracovního poměru nespadá pod pojem odměny ve smyslu článku 141 ES nebo směrnice 75/117.
Závěry Soudního dvora
Není popíráno účastníky původního řízení, rakouskou vládou ani Komisí, že spor v původním řízení se týká délky trvání pracovního
poměru se zaměstnavatelem a že k této délce trvání musí být přihlédnuto při výpočtu výše odstupného, ježto spadá pod pojem
odměny (viz v tomto smyslu výše uvedený rozsudek Gruber, bod 22).
Okolnost, že tato délka trvání může být zvýšena na základě právních předpisů tím, že bude přihlédnuto k délce trvání vojenských
nebo civilních služeb vykonaných v obecném zájmu a bez vztahu k zaměstnání, z důvodu něhož je odstupné přiznáno, nemá vliv
na povahu odměny tohoto odstupného.
Úprava odstupného patří do rozsahu působnosti článku 141 ES, a proto mohou být případy zvláštního postavení týkající se různých
pracovníků s ohledem na tuto úpravu rozebrány na základě ustanovení tohoto článku.
V důsledku toho je namístě odpovědět na první položenou otázku tak, že výhoda, která pro osoby, které vykonávají vojenskou
službu nebo jako náhradu povinnou civilní službu, které mohou být dobrovolně prodlouženy, spočívá v přihlédnutí při výpočtu
odstupného, které by následně mohly žádat, k délce trvání těchto služeb, musí být považována za složku jejich odměny ve smyslu
článku 141 ES.
K druhé a třetí otázce
Druhou a třetí otázkou  se postupující soud v podstatě táže, zda článek 141 ES a směrnice 75/117 brání tomu, aby bylo při
výpočtu odstupného přihlédnuto z titulu počtu odsloužených let v zaměstnání k délce trvání vojenských služeb nebo jejich rovnocenné
náhrady v podobě civilní služby, vykonávaných převážně muži, ale nikoliv k délce trvání rodičovských dovolených, které čerpají
nejčastěji ženy.
Vyjádření předložená Soudnímu dvoru
Gewerkschaftsbund uplatňuje, že podle ustálené judikatury Oberster Gerichtshof musí být k neplaceným dobám zpravidla přihlédnuto
při výpočtu výše odstupného, pokud je zachován zaměstnanecký vztah.
Žalobce v původním řízení má za to, že neexistují skutečné rozdíly mezi skupinou A, jež je tvořena pracovníky vykonávajícími
vojenskou nebo civilní službu, a skupinou B, jež je tvořena pracovníky na rodičovské dovolené, vymezenými v druhé a třetí
předběžné otázce.
Podle něj totiž není přesné uvádět, že na rozdíl od vojenské služby, jejíž výkon představuje povinnost v obecném zájmu, rodičovská
dovolená, jež odráží „přání pokračovat v péči o své dítě sám“, spočívá na dobrovolném základě, a spadá tak výlučně pod soukromé
zájmy dotyčné(ho).
Vojenská služba může být na jednu stranu prodloužena o dobrovolné doby. Vzít si rodičovskou dovolenou je na druhou stranu
nutností pro ženy, jsou-li místa v předškolních zařízeních nedostatečná, muži jsou málo přitahováni touto dovolenou a zanedbání
povinné péče a výchovy je trestně postižitelné.
Mimoto podle žalobce v původním řízení jsou obě dvě skupiny ve stejném postavení s ohledem na jejich možnost pracovat během
dané doby.
Gewerkschaftsbund na základě toho dospívá k závěru, že z hlediska stejné odměny ve smyslu článku 141 ES a článku 1 směrnice
75/117 je skupina pracovníků předvídaná článkem 8 APSG srovnatelná se skupinou pracovníků ženského pohlaví podléhajících článku
15 MSchG a že je nutno shledat, že druhá skupina je neodůvodněně diskriminována ve srovnání s první.
Pro Wirtschaftskammer Österreich není možné srovnávat skupinu A tvořenou osobami vykonávajícími svou vojenskou službu a skupinu
B tvořenou osobami na rodičovské dovolené, jelikož cíle sledované zákonodárcem, pokud jde o pravidla týkající se každé z těchto
dvou skupin, jsou různé, takže nelze mít za to, že jejich postavení jsou srovnatelná.
Oberster Gerichtshof uvádí ve svém postupujícím usnesení, že rakouská úprava práva na odstupné umožňuje nepřihlédnout k délce
trvání rodičovské dovolené z důvodu, že tato dovolená je čerpána z důvodů spadajících pod zájmy pracovníka a na jeho podnět.
Naopak zájmy pracovníka jsou cizí povinným službám předvídaným článkem 8 APSG. Pokud jde o služby vykonávané dobrovolně, jejichž
součástí je ostatně služba vojenského vzdělávání přístupná ženám, pouze naléhavé vojenské požadavky státu tvoří hledisko pro
jejich povolení. V tomto případě slouží přerušení pracovní smlouvy zájmům obecného a především vojenského charakteru.
Za těchto podmínek je různé zacházení se skupinami A a B v souladu s článkem 141 ES a článkem 1 směrnice 75/117.
Wirtschaftskammer Österreich dodává, že hlavní důvod, proč nelze srovnávat skupiny A a B, je spojen se skutečností, že osoby
vykonávající svou vojenskou službu jsou předmětem nerovného zacházení spočívajícího přímo na příslušnosti k určitému pohlaví.
Tato nerovnost spočívá ve vyloučení těchto osob po dobu vojenské nebo civilní služby nejen z přístupu k zaměstnání, ale také
z odborného vzdělávání a kariérního postupu, což je znevýhodňuje ve srovnání s ženami. Slučitelnost výhod přiznaných mužům,
aby jim byla vynahrazena tato nerovnost, s právem Společenství byla připuštěna v rozsudcích ze dne 7. prosince 2000, Schnorbus
(C-79/99, Recueil, s. I-10997), a ze dne 11. března 2003, Dory (C-186/01, Recueil, s. I-2479).
Rovněž pro rakouskou vládu nejsou pracovnice, které si berou rodičovskou dovolenou v souladu s MSchG, a osoby vykonávající
svou vojenskou službu ve srovnatelném postavení.
Má za to, že to jsou objektivní důvody, které vysvětlují, že k těmto dobám, během kterých jsou pozastaveny povinnosti vyplývající
z pracovní smlouvy, není přihlédnuto stejným způsobem při výpočtu odstupného a že tento rozdíl nezakládá diskriminaci založenou
na pohlaví a odsouzenou článkem 141 ES.
Komise má za to, že není nutné učinit srovnání mezi dvěma úpravami odstupného, jež jsou rozebrány výše. Tvrdí, že Oberster
Gerichtshof si pouze přeje vědět, zda článek 141 ES a článek 1 směrnice 75/117 musí být vykládány v tom smyslu, že z hlediska
nepřímé diskriminace brání vnitrostátní právní úpravě, jako je úprava obsažená v článku 15f MSchG.
Podle Komise se navíc jeví, že je možno konstatovat přímou diskriminaci založenou na pohlaví, jelikož věc v původním řízení
se týká nepřihlédnutí k dovolené, která se týká ve skutečnosti jen zaměstnankyň, neboť vyloučení vyplývající z čl. 15f odst.
1 MSchG se týká pouze žen. Komise nicméně vychází z přístupu, který zaujal postupující soud, přezkoumávajíc, zda existuje
nepřímá diskriminace.
Pokud jde o tuto otázku postupujícího soudu, Komise tvrdí, že otázka nepřímé diskriminace s ohledem na odstupné vyplývající
z různých úprav rodičovské dovolené a doby vojenské nebo civilní služby může zůstat nezodpovězena. Srovnání mezi těmito dvěma
úpravami ani na jedné straně nepřináší nic navíc pro to, aby byla shledána diskriminace již prokázaná na samotném základě
omezující právní úpravy článku 15f MSchG, ani na druhé straně neumožňuje zjistit objektivní důvod cizí jakékoli diskriminaci
založené na pohlaví, který by mohl tuto diskriminaci odůvodnit.
V každém případě se Komise domnívá, že neexistuje objektivní faktor cizí veškeré diskriminaci založené na pohlaví, který by
mohl odůvodnit nerovné zacházení se ženami, které přináší článek 15f MSchG.
Závěry Soudního dvora
Přímá diskriminace připomínaná Komisí má vyplývat z toho, že pro pracovníky mužského pohlaví neexistuje žádný odkaz na článek
15f odst. 1 MSchG, který předvídá nepřihlédnutí k dobám rodičovské dovolené. Není však popíráno  účastníky původního řízení,
rakouskou vládou ani Komisí, že platné právní předpisy stačí k zajištění stejného zacházení, pokud jde o rodičovské dovolené
čerpané muži a ženami.
Pokud jde o otázku položenou postupujícím soudem týkající se rozdílného zacházení s ohledem na odstupné mezi pracovníky, kteří
čerpají rodičovskou dovolenou, a těmi, kteří vykonávají vojenskou nebo civilní službu, je třeba připomenout, že zásada stejné
odměny zakotvená v článku 141 ES a směrnici 75/117, stejně jako zásada zákazu diskriminace, jejíž je zvláštním výrazem, předpokládá,
že pracovníci mužského pohlaví a pracovníci ženského pohlaví, kterým tyto zásady prospívají, se nacházejí se srovnatelných
postaveních (viz rozsudky ze dne 16. září 1999, Abdoulaye e.a., C-218/98, Recueil, s. I-5723, bod 16, a ze dne 29. listopadu
2001, Griesmar, C-366/99, Recueil, s. I-9383, bod 39).
V daném případě je ovšem rodičovská dovolená dovolenou dobrovolně čerpanou pracovníkem, aby vychovával své dítě. Tento dobrovolný
charakter nemůže ztratit na základě skutečnosti, že existují obtíže nalézt odpovídající předškolní zařízení pro péči o velmi
malé dítě, ať je tato situace jakkoli politováníhodná. Tato dovolená nemá stejný cíl jako mateřská dovolená; je upravena jinými
právními předpisy a může být krom toho čerpána v jiném období než v tom, které následuje po mateřské dovolené.
Oproti tomu výkon vojenské služby odpovídá občanské povinnosti stanovené zákonem a nesleduje zvláštní zájem pracovníka. Omezení
pracovního poměru ve veřejném zájmu má obecný charakter, bez ohledu na velikost podniku a počet let v něm pracovníkem odsloužených.
V rámci vojenské služby je branec k dispozici ozbrojeným silám v době, kterou si nevybírá. Zvláštní charakter povinnosti vojenské
služby vedl krom toho Soudní dvůr k rozhodnutí, že právo Společenství nebrání tomu, aby tato povinnost byla v členském státě
vyhrazena mužům (výše uvedený rozsudek Dory).
Okolnost, že tato služba může být prodloužena dobrovolně, nemění nic na její povaze a předmětu. I když prodloužení vojenské
služby spočívá na dobrovolnosti, takovéto prodloužení je stále vedeno uspokojením potřeby veřejné povahy na základě APSG,
který podřizuje možnost prodloužení naléhavým vojenským požadavkům (článek 8 APSG, články 19, 20, 23 a 37 Wehrgesetz).
Ve všech případech je tak přerušení pracovní smlouvy odůvodněno svými vlastními důvody, konkrétněji zájmem pracovníka a jeho
rodiny v případě rodičovské dovolené a zájmem národního společenství v případě vojenské služby. Vzhledem k tomu, že tyto důvody
jsou různé povahy, nejsou pracovníci, kterým prospívají, ve srovnatelném postavení.
V důsledku předcházejícího je namístě odpovědět na druhou a třetí položenou otázku tak, že článek 141 ES a směrnice 75/117
nebrání tomu, aby bylo při výpočtu odstupného přihlédnuto z titulu počtu odsloužených let v zaměstnání k délce trvání vojenských
služeb nebo jejich rovnocenné náhrady v podobě civilních služeb, vykonávaných převážně muži, ale nikoliv k délce trvání rodičovských
dovolených, které čerpají nejčastěji ženy.
K nákladům řízení
Výdaje vzniklé rakouské vládě a Komisi, které předložily Soudnímu dvoru vyjádření, se nenahrazují. Vzhledem k tomu, že řízení
má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení vzhledem ke sporu probíhajícímu před vnitrostátním
soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud.
Z těchto důvodů
SOUDNÍ DVŮR (velký senát)
o otázkách, které mu předložil Oberster Gerichtshof usnesením ze dne 22. května 2002, rozhodl takto:
1)
Výhoda, která pro osoby, které vykonávají vojenskou službu nebo jako náhradu povinnou civilní službu, které mohou být dobrovolně
prodlouženy, spočívá v přihlédnutí při výpočtu odstupného, které by následně mohly žádat, k délce trvání těchto služeb, musí
být považována za složku jejich odměny ve smyslu článku 141 ES.
2)
Článek 141 ES a směrnice Rady 75/117/EHS ze dne 10. února 1975 o sbližování právních předpisů členských států týkajících se
uplatňování zásady stejné odměny za práci pro muže a ženy nebrání tomu, aby bylo při výpočtu odstupného přihlédnuto z titulu
počtu odsloužených let v zaměstnání k délce trvání vojenských služeb nebo jejich rovnocenné náhrady v podobě civilních služeb,
vykonávaných převážně muži, ale nikoliv k délce trvání rodičovských dovolených, které čerpají nejčastěji ženy.
Skouris
Jann
Timmermans
Rosas
Puissochet
Cunha Rodrigues
Schintgen
Macken
Colneric
von Bahr
Silva de Lapuerta
Takto vyhlášeno na veřejném zasedání v Lucemburku dne 8. června 2004.
Vedoucí soudní kanceláře
Předseda
R. Grass
V. Skouris
–
Jednací jazyk: němčina.