CELEX: 62008CJ0419
Kasační opravný prostředek
Dumping
Nařízení (ES) č. 2320/97 o uložení antidumpingového cla z dovozu některých bezešvých trubek a dutých profilů
Mimosmluvní odpovědnost
Újma
Příčinná souvislost

Prostřednictvím svého kasačního opravného prostředku se společnost Trubowest Handel GmbH (dále jen „Trubowest“) a V. Makarov
domáhají zrušení rozsudku Soudu prvního stupně Evropských společenství ze dne 9. července 2008, Trubowest Handel a Makarov
v. Rada a Komise (T‑429/04, dále jen „napadený rozsudek“), kterým posledně uvedený soud zamítl jejich žalobu na náhradu škody
na základě článku 288 ES týkající se újmy, kterou údajně utrpěli v důsledku přijetí nařízení Rady (ES) č. 2320/97 ze dne 17. listopadu
1997 o uložení konečného antidumpingového cla z dovozu některých bezešvých trubek a dutých profilů ze železa nebo nelegované
oceli pocházejících z Maďarska, Polska, Ruska, České republiky, Rumunska a Slovenské republiky, zrušení nařízení (EHS) č. 1189/93
a o zastavení řízení týkajícího se těchto dovozů z Chorvatské republiky (Úř. věst. L 322, s. 1; Zvl. vyd. 11/26, s. 329, dále
jen „konečné nařízení“).

Právní rámec
Základním právním předpisem Společenství v oblasti cel je nařízení Rady (EHS) č. 2913/92 ze dne 12. října 1992, kterým se
vydává celní kodex Společenství (Úř. věst. L 302, s. 1; Zvl. vyd. 02/04, s. 307, dále jen „CKS“). Článek 236 tohoto nařízení
stanoví:
„1.      Dovozní nebo vývozní clo se vrátí, jestliže se zjistí, že v době, kdy bylo zaplaceno, nebyla jeho částka dlužná ze zákona
nebo že byla zaúčtována v rozporu s čl. 220 odst. 2.
Dovozní nebo vývozní clo se promine, jestliže se zjistí, že v době, kdy bylo zaúčtováno, nebyla jeho částka dlužná ze zákona
nebo že byla zaúčtována v rozporu s čl. 220 odst. 2.
Clo se nevrátí ani nepromine, jestliže skutečnosti, které vedly k zaplacení nebo k zaúčtování částky, která nebyla dlužná
ze zákona, vyplývají z úmyslného jednání zúčastněné osoby.
2.      Dovozní nebo vývozní clo se vrátí nebo promine na základě žádosti podané u příslušného celního úřadu ve lhůtě tří let ode
dne, kdy byla částka cla dlužníkovi sdělena.
Tato lhůta se prodlouží, jestliže zúčastněná osoba prokáže, že nemohla podat žádost ve stanovené lhůtě z důvodu nepředvídatelných
okolností nebo vyšší moci.
Celní orgány vrátí nebo prominou clo z úřední povinnosti, pokud samy v této lhůtě zjistí, že nastala některá ze skutečností
uvedených v odst. 1 prvním a druhém pododstavci.“
Ustanovení upravující použití antidumpingových opatření Evropským společenstvím se nacházejí v nařízení Rady (ES) č. 384/96
ze dne 22. prosince 1995 o ochraně před dumpingovými dovozy ze zemí, které nejsou členy Evropského společenství (Úř. věst.
L 56, s. 1; Zvl. vyd. 11/10, s. 45, dále jen „základní nařízení“).

Skutečnosti předcházející sporu
Soud skutkový rámec sporu vylíčil v bodech 1 až 21 napadeného rozsudku následovně:
„1.      Rozhodnutím ze dne 25. listopadu 1994 (věc IV/35.304), které nebylo zveřejněno a bylo přijato zejména na základě čl. 14 odst. 3
nařízení Rady č. 17 ze dne 6. února 1962, prvního nařízení, kterým se provádějí články [81 ES] a [82 ES] (Úř. věst. 1962,
13, s. 204; Zvl. vyd. 08/01, s. 3), Komise rozhodla o provedení šetření případného protisoutěžního jednání ohledně trubek
z nelegované oceli, jímž by mohl být porušen článek 53 dohody o Evropském hospodářském prostoru [ze dne 2. května 1992 (Úř.
věst. L 1, s. 3),] jakož i článek 81 ES .
2.      V návaznosti na toto šetření Komise dne 20. ledna 1999 rozhodla o zahájení správního řízení ve věci IV/E-1/35.860-B – Bezešvé
ocelové trubky, v jehož závěru vydala dne 8. prosince 1999 rozhodnutí 2003/382/ES v řízení podle článku 81 [ES] (Věc IV/E-1/35.860-B – Bezešvé
ocelové trubky) (Úř. věst. L 140, s. 1, dále jen ‚rozhodnutí o kartelové dohodě‘).
3.      Podle čl. 1 odst. 1 rozhodnutí o kartelové dohodě osm podniků, jimž bylo toto rozhodnutí určeno, ,porušil[o] ustanovení čl. 81
odst. 1 [ES] účastí […] na dohodě, která mimo jiné stanovila vzájemné respektování jejich domácích trhů standardních závitových
trubek [Oil Country Tubular Goods] a bezešvých [naftovodných trubek zvláštního provedení a využití]‘. Článek 1 odst. 2 rozhodnutí
o kartelové dohodě stanoví, že protiprávní jednání v případě Mannesmannröhren-Werke AG, Vallourec SA, Dalmine SpA, Sumitomo
Metal Industries Ltd, Nippon Steel Corp., Kawasaki Steel Corp. a NKK Corp trvalo od roku 1990 do roku 1995. Pokud jde o British
Steel Ltd, v rozhodnutí se uvádí, že protiprávní jednání trvalo od roku 1990 do února roku 1994. Těmto podnikům byly z toho
titulu uloženy pokuty ve výši od 8,1 do 13,5 milionu eur.
4.      Rozhodnutí o kartelové dohodě bylo předmětem tiskové zprávy IP/99/957 Komise ze dne 8. prosince 1999 a bylo zveřejněno v
Úředním věstníku Evropské unie
dne 6. června 2003.
5.      Dne 8. července 2004 Soud v rozsudku JFE Engineering a další v. Komise (T‑67/00, T‑68/00, T‑71/00 a T‑78/00, Sb. rozh. s. II‑2501)
jednak zrušil čl. 1 odst. 2 rozhodnutí o kartelové dohodě v rozsahu, v němž Komise nesprávně konstatovala, že se čtyři z podniků
uvedených ve zmíněném článku před 1. lednem 1991 a po 30. červnu 1994 účastnili na kartelové dohodě, a jednak snížil výši
pokuty, kterou Komise těmto podnikům uložila.
6.      Krom toho na základě podnětu podaného výborem na obranu výrobního odvětví Evropské unie vyrábějícího bezešvé ocelové trubky
dne 19. července 1996 Komise na základě nařízení [...] č. 384/96 [...], ve znění nařízení Rady (ES) č. 2331/96 ze dne 2. prosince
1996 (Úř. věst. L 317, s. 1; Zvl. vyd. 11/10, s. 76), zveřejnila dne 31. srpna 1996 oznámení o zahájení antidumpingového řízení
týkajícího se dovozů některých bezešvých trubek a dutých profilů ze železa nebo nelegované oceli pocházejících z Ruska, České
republiky, Rumunska a Slovenska (Úř. věst. C 253, s. 26).
7.      Dne 29. května 1997 přijala Komise nařízení (ES) č. 981/97 o uložení prozatímního antidumpingového cla z dovozu některých
bezešvých trubek a dutých profilů ze železa nebo nelegované oceli pocházejících z Ruska, České republiky, Rumunska a Slovenské
republiky (Úř. věst. L 141, s. 36).
8.      Dne 17. listopadu 1997 přijala Rada [konečné] nařízení.
9.      Dne 16. července 2004 přijala Rada nařízení (ES) č. 1322/2004, kterým se mění konečné nařízení (Úř. věst. L 246, s. 10). V souladu
s článkem 1 tohoto nařízení se do konečného nařízení vkládá článek 8, podle nějž článek 1 konečného nařízení, jímž se ukládá
antidumpingové clo z dovozů, na které se toto nařízení vztahuje, se nepoužije ode dne 21. července 2004.
10.      Trubowest [...] je německou společností, která do Společenství dováží bezešvé trubky a duté profily pocházející z Ruska. Společnost
Trubowest, jejímž ředitelem je od roku 1997 V. Makarov, svou činnost dovozu uvedených výrobků zahájila v lednu roku 1999 a v říjnu
1999 tuto činnost ukončila. [...]
11.      Krom toho byl V. Makarov od roku 1992 rovněž ředitelem společnosti Truboimpex Handel GmbH (dále jen ,Truboimpex‘), jejíž obchodní
činnost spočívala v tom, že od roku 1996 dovážela zejména vlastním jménem do Společenství bezešvé trubky a duté profily pocházející
z Ruska.
12.      Dne 15. října 1999 vydal Amtsgericht Kleve (okresní soud v Kleve, Německo) zatýkací rozkaz zejména na V. Makarovova, neboť
posledně uvedený byl ,vážně podezřelý z toho, že finančním orgánům v Kolíně nad Rýnem a v Emmerichu v letech 1997 až 1999
poskytl nepravdivé a neúplné údaje o důležitých daňových skutečnostech, přičemž tato prohlášení představují 36 odlišných trestných
činů, a že tím snížil daně k tomu, aby pro [sebe] a pro další osoby získal neodůvodněné daňové výhody, což mu údajně umožnilo
se do značné míry vyhnout placení dovozních cel‘. V uvedeném zatýkacím rozkazu bylo krom toho uvedeno, že ,[při] této příležitosti
[trubky a duté profily pocházející z Ruska, dovezené společnostmi Truboimpex a Trubowest] byly předmětem nepravdivých prohlášení
s cílem obejít ustanovení [konečného nařízení]‘.
13.      Na základě tohoto zatýkacího rozkazu byl V. Makarov vzat do vazby na dobu od 27. října do 12. listopadu 1999. Poté, co byl
V. Makarov propuštěn, byla mu uložena opatření omezující svobodu pohybu, na základě kterých byl zejména povinen se až do 31. ledna
2000 třikrát týdně dostavovat na příslušnou policejní stanici a bez předchozího povolení se nemohl přemisťovat do zahraničí
(dále jen ,opatření omezující svobodu‘).
14.      Počínaje dnem 27. října 1999 sdělil Hauptzollamt Emmerich (hlavní celní úřad v Emmerichu, Německo), následně Hauptzollamt
Duisburg (hlavní celní úřad v Duisburgu, Německo) žalobcům dodatečné celní výměry požadující zaplacení antidumpingových cel
z dovozů uskutečněných společnostmi Truboimpex a Trubowest v období od prosince 1997 do října 1999. Německé celní orgány se
v zásadě domnívaly, že dovozy navrhovatelů nebyly zařazeny pod položky nomenklatury Společenství zahrnující bezešvé trubky
a duté profily, jež byly předmětem konečného nařízení, což bylo v rozporu s pravidly. V rámci toho byly obestaveny bankovní
účty společnosti Trubowest a V. Makarovova.
15.      Podle německých celních orgánů tak byly společnosti Truboimpex a Trubowest povinny zaplatit neuhrazená antidumpingová cla,
a to Truboimpex ve výši 1 575 181,86 eur a Trubowest ve výši 729 538,78 eur, tedy v souhrnné výši 2 304 720,64 eur antidumpingových
cel neuhrazených za obě tyto společnosti. Navíc byl V. Makarov ve svém postavení ředitele společností Trubowest a Truboimpex
shledán odpovědným za uhrazení souhrnné částky dlužné těmito dvěma společnostmi.
16.      Od 16. a 17. listopadu 1999 zpochybnili žalobci u Hauptzollamt Emmerich v souladu s článkem 243 [CKS], a platným vnitrostátním
právem dodatečné celní výměry antidumpingových cel vydané vůči společnosti Trubowest a V. Makarovovi. Dne 15. prosince 2000
podali žalobci u Finanzgericht Düsseldorf (daňový soud v Düsseldorfu, Německo) žalobu, v níž se domáhali odkladu vykonatelnosti
celních výměrů, které byly okamžitě vykonatelné. Dne 30. října 2001 Finanzgericht Düsseldorf návrh žalobců zamítl. Dne 29. srpna
2003 předložili žalobci návrhová žádání k Hauptzollamt Duisburg, v rámci kterých v podstatě tvrdili, že celní orgány měly
neprávem za to, že jejich dovozy spadaly do působnosti konečného nařízení.
17.      Dne 19. června 2000 vzneslo Staatsanwaltschaft Kleve (státní zastupitelství v Kleve) vůči V. Makarovovi obvinění týkající
se nepravdivých celních prohlášení o vývozech společností Trubowest a Truboimpex. Staatsanwaltschaft Kleve mělo v tomto obvinění
v podstatě za to, že souhrnná částka 4 376 250,25 německých marek, tedy 2 237 541,22 eur, byla dlužná z důvodu nezaplacení
cla pocházejícího z dovozů společností Trubowest a Truboimpex.
18.      Dne 14. listopadu 2002 přerušil Landgericht Kleve (krajský soud v Kleve) probíhající trestní řízení proti V. Makarovovi do
doby, než bude ukončeno probíhající daňové řízení s posledně uvedeným.
19.      Dne 15. prosince 2004 uzavřeli navrhovatelé s celním úřadem Hauptzollamt Duisburg smír ukončující spor mezi nimi a německými
celními orgány.
20.      Tento smír stanoví zejména následující:
,Preambule
[...]
Prostřednictvím tohoto popisu skutečností hodlají strany s konečnou platností tento spor ohledně legality sporných celních
výměrů urovnat. Strany připouští, že tento společný popis skutečností neřeší spor, který vedou ohledně otázky, které ocelové
trubky podléhají a které nepodléhají antidumpingovému právu.
[...]
Na základě výše uvedeného se strany dohodly na následujícím:
(1.)
Výměry a prohlášení odpovědnosti [...] týkající se antidumpingových cel ve výši 2 304 734,45 eur budou vypořádány zaplacením
celkové částky 460 000 eur [konkrétně žalobci]. Strany se dohodly, že z dlužné částky 460 000 eur bude odečtena pouze část
ve výši 343 644,15 eur částky dosahující 435 125,21 eur, která byla doposud vybrána Hauptzollamt Duisburg.
[...]
(3.)
Podpis této dohody povede k okamžitému ukončení všech opatření k vymáhání pohledávek vůči společnosti Trubowest a vůči [V.
Makarovovi zejména].
[...]
(5.)
[Žalobci] tímto upouštějí od uplatňování nových nároků vůči celní správě, například za účelem získání náhrady škody s příslušenstvím
ve vztahu ke skutečnostem, na které se vztahuje tento společný popis. Krom toho žalobci upouštějí od podání jiných opravných
prostředků k soudu proti celní správě. Strany si nicméně ponechávají možnost uplatnit nároky této povahy vůči třetím osobám,
zvláště zmíněné žaloby na náhradu škody proti Komisi [...] a Radě [...] na základě článku 288 ES.‘
21.      Dne 2. května 2005 vydal Landgericht Kleve rozhodnutí (Beschluss) podle čl. 153a Strafprozessordnung-StPO (německý trestní
řád) o ukončení probíhajícího trestního řízení s V. Makarovem pod podmínkou, že posledně uvedený zaplatí pokutu ve výši 18
000 eur. Landgericht Kleve v uvedeném rozhodnutí uvádí, že je přihlédnuto k tomu, že ,[V. Makarov] prohlašuje, že jeho souhlas
[s ukončením trestního řízení] neznamená uznání viny, ale je dán z procesních a hospodářských důvodů‘.“

Řízení před Soudem a napadený rozsudek
Návrhem došlým kanceláři Soudu dne 25. října 2004 podali navrhovatelé na základě článku 288 ES žalobu na náhradu škody proti
Radě a Komisi směřující k tomu, aby bylo těmto orgánům uloženo zaplatit následující částky:
–       118 058,46 eur společnosti Trubowest, navýšenou o úroky z prodlení v roční výši 8 % odpovídající částce, kterou tato společnost
skutečně zaplatila v důsledku rozličných celních výměrů antidumpingových cel vydaných německými celními orgány vůči navrhovatelům
a která představuje ušlý zisk společnosti Trubowest;
–       397 916,91 eur V. Makarovovi, navýšenou o úroky z prodlení v roční výši 8 %, z níž část ve výši 277 939,37 eur odpovídá celkové
částce, kterou V. Makarov skutečně zaplatil v důsledku rozličných celních výměrů antidumpingových cel, a část ve výši 63 448,54
eur odpovídá výdělku, který mu nebyl společností Trubowest zaplacen a část ve výši 56 529 eur odpovídá nákladům na advokáta
vynaloženým v rámci řízení vedených proti německým celním orgánům;
–       128 000 eur společnosti Trubowest navýšenou o úroky z prodlení v roční výši 8 %, jako ušlý zisk, nebo podpůrně částku, která
má být dohodnuta stranami v návaznosti na mezitímní rozsudek Soudu;
–       150 000 eur V. Makarovovi, navýšenou o úroky z prodlení v roční výši 8 %, jako náhradu nemajetkové újmy.
Soud napadeným rozsudkem zamítl všechny žalobní důvody vznesené na podporu žaloby na náhradu škody a uložil navrhovatelům
náhradu nákladů řízení vynaložených Radou a Komisí.
V bodech 41 až 74 a 77 až 82 napadeného rozsudku Soud některé žalobní body obsažené v žalobě na náhradu škody odmítl jako
nepřípustné, jelikož měl za to, že nebyl na základě článku 288 ES příslušný o nich rozhodovat. Pokud jde jednak o návrhy na
náhradu škod, jejichž výše odpovídaly částkám zaplaceným navrhovateli jakožto antidumpingová cla, měl Soud za to, že tyto
návrhy spadají do výlučné pravomoci vnitrostátních soudů v souladu s postupy zavedenými CKS. Pokud jde dále o návrh na náhradu
nákladů na advokáta, Soud rozhodl, že se tento návrh týká prvku sporu mezi žalobci a německými celními orgány, který výlučně
spadá do pravomoci vnitrostátních soudů.
Navíc se při posuzování podmínky vzniku mimosmluvní odpovědnosti Společenství týkající se existence přímé příčinné souvislosti
mezi vytýkanou protiprávností a další údajně způsobenou újmou, tedy ušlým ziskem společnosti Trubowest, ušlým výdělkem V.
Makarovova, jakož i nemajetkovou újmou V. Makarovova, Soud domníval, že tvrzená újma dostatečně přímo nevyplývala z vytýkané
protiprávnosti.
Soud v bodě 86 napadeného rozsudku považoval za vhodné úvodem přezkoumat otázku, zda navrhovatelé prokázali, že existuje příčinná
souvislost mezi údajně protiprávním jednáním Rady, jakož i Komise a údajnou majetkovou a nemajetkovou újmou. Soud v bodech
98 až 137 napadeného rozsudku rozhodl, že mezi antidumpingovými cly zavedenými konečným nařízením a touto újmou neexistuje
dostatečná přímá příčinná souvislost. Za těchto podmínek se Soud nezabýval přezkumem otázky, zda je konečné nařízení stiženo
protiprávností nebo zda navrhovatelé uvedenou újmu skutečně utrpěli.
Soud zvláště přezkoumal, zda existuje dostatečně přímá příčinná souvislost mezi jednáním vytýkaným Radě a Komisi a údajnou
újmou jak v případě, že by se konečné nařízení na zboží dovážené navrhovateli nevztahovalo, tak v opačném případě. V tomto
ohledu Soud v bodě 110 napadeného rozsudku rozhodl, že v prvním případě by odpovědnost Společenství nemohla vzniknout, jelikož
je tvrzená újma přičitatelná výlučně německým celním a trestním orgánům, a nikoliv údajně protiprávnímu jednání Rady a Komise.
V druhém případě měl Soud v bodě 116 napadeného rozsudku za to, že rozhodující příčinou tvrzené újmy by bylo vlastní chování
navrhovatelů spočívající v tom, že správně nezařadili své dovozy.
Soud nakonec zamítl návrh navrhovatelů týkající se určitých organizačních procesních opatření, přičemž měl v bodech 138 až
144 napadeného rozsudku za to, že nebylo nezbytné Komisi ukládat, aby předložila jednak důkazy o tom, že přispěla k jednáním
souvisejícím se sporem o zařazení zboží dováženého navrhovateli, která vedla ke smíru uzavřenému mezi navrhovateli a německými
celními orgány, a jednak jakoukoli korespondenci, kterou si vyměnila s celními orgány a ruskou vládou.

Řízení před Soudním dvorem a návrhová žádání účastníků řízení
Navrhovatelé navrhují, aby Soudní dvůr:
–        v plném rozsahu zrušil napadený rozsudek;
–        rozhodl s konečnou platností o sporu a vyhověl návrhu na náhradu škody podanému Soudu a uložil Radě a Komisi náhradu nákladů
řízení v prvním stupni nebo podpůrně vrátil věc Tribunálu, a
–        uložil Radě a Komisi náhradu nákladů tohoto řízení.
Rada navrhuje, aby Soudní dvůr:
–        zamítl kasační opravný prostředek, a
–        podpůrně vrátil věc Tribunálu;
–        ještě podpůrněji zamítl návrh navrhovatelů na náhradu škody, a
–        uložil navrhovatelům náhradu nákladů řízení.
Komise navrhuje Soudnímu dvoru, aby zamítl kasační opravný prostředek a uložil navrhovatelům náhradu nákladů řízení.

Ke kasačnímu opravnému prostředku
Soud přezkoumal podmínku týkající se přímé příčinné souvislosti mezi vytýkanou protiprávností a újmou tvrzenou navrhovateli,
pouze pokud jde o návrhy, které prohlásil za přípustné. První důvod, který se týká napadeného rozsudku v rozsahu, v němž rozhoduje
o uvedené podmínce, se tedy vztahuje výhradně na tyto návrhy. V rámci kasačního opravného prostředku je vhodné přezkoumat
nejprve druhý důvod, který se týká napadeného rozsudku v rozsahu, v němž některé další návrhy na náhradu škody prohlásil na
nepřípustné.

Ke druhému důvodu kasačního opravného prostředku
Argumentace účastníků řízení
Navrhovatelé svým druhým důvodem kasačního opravného prostředku, který se dělí na dvě části, tvrdí zaprvé, že Soud porušil
čl. 288 druhý pododstavec ES a dopustil se nesprávného právního posouzení tím, že měl v bodech 41 až 74, 77 až 82 a 138 až
141 napadeného rozsudku za to, že nebyl příslušný pro rozhodování o jejich návrzích na náhradu škody týkajících se částek
odpovídajících částkám zaplaceným jakožto antidumpingové clo, jakož i nákladů na advokáta vynaložených v rámci řízení mezi
navrhovateli a německými celními orgány, s ohledem na mimořádné okolnosti projednávané věci spočívající ve skutečnosti, že
dostupné vnitrostátní prostředky nápravy byly vyčerpány v důsledku uzavření smíru. Zadruhé navrhovatelé uvádějí, že Soud v bodě
68 napadeného rozsudku zkreslil skutkové okolnosti a důkazy, když měl za to, že nepředložili žádný důkaz, který by podporoval
jejich tvrzení týkající se dopadu jednak role, kterou hrály Komise a ruské orgány, a jednak trestního stíhání zahájeného německými
orgány na uzavření smíru.
Rada a Komise mají za to, že Soud správně konstatoval, že jsou antidumpingová cla vybírána vnitrostátními celními orgány a že
tudíž podle ustálené judikatury pouze vnitrostátní soudy mají pravomoc nařídit vrácení cel protiprávně vybraných na základě
pravidel Společenství, která byla poté prohlášena za neplatná. Orgánům Společenství tudíž nepřísluší uložit takové navrácení
nebo úhradu nákladů na advokáta vynaložených v rámci vnitrostátních řízení týkajících se takových cel. Krom toho smír uzavřený
mezi navrhovateli a německými celními orgány nemůže založit pravomoc soudů Společenství, která před uvedeným smírem neexistovala.
Pravomoc těchto soudů se vztahuje pouze na újmu, která jde nad rámec pouhého vrácení protiprávně vybraných cel.
Rada navíc tvrdí, že jsou části tohoto důvodu nepřípustné. První část totiž neobsahuje přesný popis právních úvah, na kterých
je založeno tvrzení, že navrhovatelé smír s německými celními orgány neuzavřely dobrovolně. Pokud jde o druhý důvod, navrhovatelé
přesně neoznačili skutečnosti, které byly Soudem zkresleny a neprokázali nesprávné posouzení, které vedlo k tomuto zkreslení.
Komise krom toho tvrdí, že kasační opravný prostředek nezpochybňuje opodstatněnost analýzy, kterou Soud provedl v bodech 61
až 66 napadeného rozsudku, podle níž mohli navrhovatelé legalitu konečného nařízení zpochybnit v rámci vnitrostátního řízení,
ve kterém by mohla být podána žádost o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 234 ES a tím by mohlo být dosaženo
případného zrušení uvedeného nařízení Soudním dvorem. Komise má za to, že je tvrzení, že se navrhovatelé navzdory smíru, který
uzavřeli s německými celními orgány, „nikdy nevzdali svého práva na náhradu škody“, a že na tento smír přistoupili „aniž je
dotčena protiprávnost [konečného] nařízení“, neslučitelné se skutkovými a právními okolnostmi. Krom toho údajná role orgánů
a vliv trestního stíhání vůči jednomu z navrhovatelů nemají žádnou souvislost s opodstatněností posouzení Soudu, podle kterého
není příslušný rozhodovat o určitých žalobních bodech.
Závěry Soudního dvora
V první části druhého důvodu navrhovatelé uvádějí zaprvé, že se dva žalobní body, pro které se Soud prohlásil nepříslušným,
týkají částek, které jsou součástí částky, kterou zaplatili na základě smíru, který uzavřeli s německými celními orgány, navzdory
uplatňované protiprávnosti konečného nařízení. I když navrhovatelé ve svém kasačním opravném prostředku přesně nezmiňují,
že jde o antidumpingová cla, jež zaplatili uvedeným orgánům, je třeba uvést, že Soud v bodě 46 napadeného rozsudku konstatoval,
že dotčené částky odpovídají částkám, které navrhovatelé z tohoto titulu zaplatili a v bodě 47 uvedeného rozsudku rozhodl,
že jejich návrhy v tomto ohledu jsou v konečném důsledku návrhy na vrácení uvedených cel údajně neoprávněně zaplacených, což
navrhovatelé v rámci projednávaného kasačního opravného prostředku nezpochybňují.
Krom toho navrhovatelé tvrdí, že po uzavření uvedeného smíru přesto doposud existuje významná újma vyplývající z existence
konečného nařízení, které považují za protiprávní a zakládající odpovědnost Společenství, která musí být nahrazena podle čl. 288
druhého pododstavce ES.
Soud v bodě 63 napadeného rozsudku rozhodl, že smír uzavřený mezi německými celními orgány a navrhovateli není takové povahy,
aby mu přiznával pravomoc rozhodovat o návrzích na náhradu škody posledně uvedených týkajících se zaplacených antidumpingových
cel. Dále Soud v bodě 67 tohoto napadeného rozsudku konstatoval, že sami navrhovatelé připustili, že v rámci jimi zahájených
vnitrostátních postupů měli k dispozici účinný opravný prostředek umožňující napadnout zaplacení antidumpingových cel uplatněním
protiprávnosti konečného nařízení, ale že uzavřením uvedeného smíru byly tyto postupy ukončeny.
V tomto ohledu je třeba připomenout, že pouze vnitrostátní soudy mají pravomoc rozhodovat o žalobě na vrácení částek neoprávněně
vybraných státní institucí na základě právní úpravy Společenství, která byla následně prohlášena za neplatnou (viz v tomto
smyslu rozsudky ze dne 30. května 1989, Roquette frères v. Komise, 20/88, Recueil, s. 1553, bod 14; ze dne 13. března 1992,
Vreugdenhil v. Komise, C‑282/90, Recueil, s. I‑1937, bod 12, a ze dne 27. září 2007, Ikea Wholesale, C‑351/04, Sb. rozh. s. I‑7723,
bod 68).
Pokud se v této souvislosti jednotlivec domnívá, že byl poškozen použitím antidumpingového nařízení, které považuje za protiprávní,
má možnost před příslušným vnitrostátním soudem zpochybnit platnost nařízení použitého vnitrostátními celními orgány. Tento
soud tak může, nebo dokonce musí za podmínek článku 234 ES Soudnímu dvoru položit otázku ohledně platnosti dotčeného nařízení.
Je rovněž třeba připomenout, že vnitrostátním orgánům přísluší, aby ve svém právním řádu vyvodily důsledky z prohlášení neplatnosti,
což by mělo za následek, že antidumpingová cla zaplacená na základě dotčeného nařízení již nebudou v souladu s právem dlužná
ve smyslu čl. 236 odst. 1 CKS a celní orgány budou podle tohoto ustanovení v zásadě povinny je vrátit, pokud jsou splněny
podmínky, kterým takové vrácení podléhá, včetně podmínky stanovené v odstavci 2 uvedeného článku (viz výše uvedený rozsudek
Ikea Wholesale, bod 67).
V důsledku toho právní předpisy Společenství předpokládají, nehledě na smír uzavřený v projednávané věci mezi navrhovateli
a německými celními orgány, že návrh na vrácení neoprávněně zaplacených antidumpingových cel spadá do pravomoci dotčených
vnitrostátních soudů. Tento smír nemůže zakládat pravomoc soudů Společenství, která před uvedeným smírem neexistovala.
Navrhovatelé první částí tohoto důvodu zadruhé kritizují napadený rozsudek v rozsahu, v němž Soud prohlásil, že nemá pravomoc
rozhodovat o jejich návrhu na náhradu škody týkajícím se nákladů na advokáta vynaložených v souvislosti s řízeními na vnitrostátní
úrovni. Navrhovatelé nicméně neuvedli žádnou argumentaci, která by mohla vyvrátit vedlejší povahu uvedených nákladů ve vztahu
k vnitrostátnímu sporu. Z judikatury správně uvedené Soudem v bodě 78 napadeného rozsudku vyplývá, že otázka vrácení nákladů
vzniklých v rámci vnitrostátního řízení, která je vedlejší otázkou ve vztahu ke sporu, který k tomuto řízení vedl, spadá do
výlučné pravomoci vnitrostátního soudu.
Je tedy třeba konstatovat, že Soud oprávněně prohlásil, že nemá pravomoc rozhodovat o dotčených žalobních bodech, takže první
část druhého důvodu není opodstatněná.
Druhou částí tohoto důvodu týkající se smíru ve sporu na vnitrostátní úrovni, navrhovatelé tvrdí, že Soud zkreslil skutkové
okolnosti a důkazy, které mu byly předloženy tím, že v bodě 68 napadeného rozsudku konstatoval, že nepředložili důkazy na
podporu tvrzení týkajících se jednak dopadu role Společenství a ruských orgánů, a jednak trestního stíhání, které bylo zahájeno
německými orgány, na uzavření tohoto smíru. Navrhovatelé rovněž uvádějí, že se Soud dopustil nesprávného posouzení tím, že
v bodech 138 až 141 napadeného rozsudku odmítl nařídit Komisi, aby předložila jednak důkazy jejího přispění k jednáním souvisejícím
se sporem ohledně zařazení dováženého zboží, která vedla k uvedenému smíru, a jednak veškerou korespondenci, kterou si vyměnila
s německými celními orgány a s ruskou vládou. Tyto důkazy týkající se jednání orgánů Společenství podle navrhovatelů mohou
být relevantní v rámci žaloby založené na čl. 288 druhém pododstavci ES.
V tomto ohledu je třeba připomenout, že podle ustálené judikatury z článku 225 ES a prvního pododstavce článku 58 statutu
Soudního dvora vyplývá, že jedině Soud je příslušný jednak zjistit skutkový stav, kromě případu, kdy věcná nesprávnost jeho
zjištění vyplývá z písemností ve spise, které mu byly předloženy, a jednak tento skutkový stav posoudit. Pokud Soud zjistil
nebo posoudil skutkový stav, je Soudní dvůr na základě článku 225 ES příslušný k výkonu přezkumu právní kvalifikace tohoto
skutkového stavu a právních důsledků, které z něj Soud vyvodil (viz zejména rozsudky ze dne 6. dubna 2006, General Motors
v. Komise, C‑551/03 P, Sb. rozh. s. I‑3173, bod 51; ze dne 22. května 2008, Evonik Degussa v. Komise, C‑266/06 P, bod 72;
ze dne 18. prosince 2008, Coop de France bétail et viande v. Komise, C‑101/07 P a C‑110/07 P, Sb. rozh. s. I‑10193, bod 58,
jakož i ze dne 3. září 2009, Moser Baer India v. Rada, C‑535/06 P, Sb. rozh. s. I-7051, bod 31).
Soudní dvůr tedy není příslušný ke zjišťování skutkového stavu ani v zásadě k přezkoumávání důkazů, které Soud přijal na podporu
tohoto skutkového stavu. Pokud totiž tyto důkazy byly řádně získány a byly dodrženy obecné právní zásady a procesní pravidla
použitelná v oblasti důkazního břemene a provádění důkazů, přísluší samotnému Soudu posoudit hodnotu, kterou je třeba přidělit
důkazům, které mu byly předloženy. Takové posouzení tudíž nepředstavuje, s výhradou případu zkreslování těchto důkazů, právní
otázku, která by jako taková podléhala přezkumu Soudního dvora (viz zejména výše uvedené rozsudky General Motors v. Komise,
bod 52; Evonik Degussa v. Komise, bod 73; Coop de France bétail et viande v. Komise, bod 59, jakož i Moser Baer India v. Rada,
bod 32).
Je třeba krom toho připomenout, že zkreslení musí zjevně vyplývat z písemností ve spise, aniž by bylo nutné provést nové posouzení
skutkového stavu a důkazů (viz zejména výše uvedené rozsudky General Motors v. Komise, bod 54; Evonik Degussa v. Komise, bod
74; Coop de France bétail et viande v. Komise, bod 60, jakož i Moser Baer India v. Rada, bod 33).
Pokud jde v projednávané věci o výtku týkající se důkazu předloženého navrhovateli ohledně podmínek, za kterých strany uzavřely
dotčený smír, není v kasačním opravném prostředku tvrzené zkreslení skutkových okolností přesně a dostatečně prokázáno. Krom
toho navrhovatelé neprokazují, že skutečnost, že Komise by byla povinna předložit požadované dokumenty, mohla mít vliv na
právní důsledky, které byly Soudem odvozeny v bodě 139 napadeného rozsudku, v tom smyslu, že Soud nemá pravomoc rozhodovat
o návrzích na náhradu škody týkajících se antidumpingových cel a nákladů na advokáta vynaložených v souvislosti s řízeními
na vnitrostátní úrovni.
Je nutno konstatovat, že navrhovatelé tímto způsobem usilují o opětovný přezkum posouzení skutkového stavu učiněného Soudem,
ke kterému není Soudní dvůr v rámci kasačního opravného prostředku příslušný, takže tato výtka musí být prohlášena za nepřípustnou.
Z toho vyplývá, že musí být druhý žalobní důvod zamítnut v plném rozsahu jako zčásti nepřípustný a zčásti neopodstatněný.

K prvnímu důvodu kasačního opravného prostředku
Navrhovatelé tvrdí, že se Soud ve svém výkladu a ve svém použití čl. 288 druhého pododstavce ES dopustil nesprávného právního
posouzení, pokud jde o podmínky, za kterých může vzniknout mimosmluvní odpovědnost Společenství. Tímto důvodem, který obsahuje
dvě části, navrhovatelé Soudu vytýkají jednak, že nevyšetřil protiprávní jednání, které mohlo způsobit újmu a zvláště, že
vytýkané protiprávní jednání nepřezkoumal v jeho právním kontextu a v kontextu posouzení příčinné souvislosti, a jednak, že
rozhodl, že příčinnou souvislost existující mezi jednáním vytýkaným orgánům Společenství a jednotlivými prvky údajné újmy
nelze považovat za dostatečně přímou.
K první části
–       Argumentace účastníků řízení
Navrhovatelé uvádějí, že ve fázi přezkumu příčinné souvislosti mezi údajným protiprávním jednáním a údajnou újmou, musejí
být tyto prvky nějakým způsobem přezkoumány, předtím než bude možné rozhodnout, že mezi nimi neexistuje taková dostatečně
přímá souvislost nebo, že tato souvislost byla přerušena. Jinými slovy, ačkoli podle navrhovatelů v oblasti mimosmluvní odpovědnosti
Společenství skutečnost, kdy je nejdříve přezkoumána údajná protiprávnost a údajná újma, nepředpokládá přezkum dalších podmínek
této odpovědnosti, skutečnost, kdy je nejprve přezkoumána příčinná souvislost předpokládá, že obě další podmínky byly zohledněny
tím či oním způsobem.
Rada uvádí, že je tvrzení, podle kterého je Soud povinen „jakýmkoli způsobem [...] zohlednit obě další podmínky“ nebo „přezkoumat
právní rámec příčinné souvislosti a zvláště protiprávní jednání“, neopodstatněné. Přístup Soudu, který spočívá v analýze příčinné
souvislosti, přičemž je na údajně protiprávní jednání a údajnou škodu nahlíženo jako na skutečnost, je běžný. Soud není povinen
podmínky odpovědnosti orgánu přezkoumávat v daném pořadí a není-li splněna jedna ze tří podmínek, musí být návrh na náhradu
škody zamítnut, aniž by bylo nutné přezkoumávat další podmínky.
Podle názoru Komise žádné pravidlo nebrání Soudu v přezkumu podmínky týkající se příčinné souvislosti, aniž by se vyjádřil
k otázce údajné protiprávnosti konečného rozhodnutí. I když skutečně může být pravda, že „příčinná souvislost neexistuje absolutně“,
kasační opravný prostředek vůbec nezohledňuje skutečnost, že příčinná souvislost je vymezena nikoli jednak protiprávním jednáním,
a jednak způsobenou újmou, ale pouze otázkou, zda vytýkané jednání způsobilo údajnou újmu.
–       Závěry Soudního dvora
Z judikatury Soudního dvora vyplývá, že vznik mimosmluvní odpovědnosti Společenství a uplatnění práva na náhradu způsobené
újmy podle čl. 288 druhého pododstavce ES závisí na splnění souhrnu podmínek týkajících se protiprávnosti jednání vytýkaného
orgánům Společenství, skutečné existence škody a existence příčinné souvislosti mezi tímto jednáním a uplatňovanou škodou
(viz zejména rozsudky ze dne 29. září 1982, Oleifici Mediterranei v. EHS, 26/81, Recueil, s. 3057, bod 16; ze dne 15. září
1994, KYDEP v. Rada a Komise, C‑146/91, Recueil, s. I‑4199, bod 19, jakož i ze dne 9. září 2008 FIAMM a další v. Rada a Komise,
C‑120/06 P a C‑121/06 P, Sb. rozh. s. I‑6513, bod 106).
Vzhledem k tomu, že všechny tři podmínky odpovědnosti stanovené v čl. 288 druhém pododstavci ES musejí být splněny kumulativně,
stačí k zamítnutí žaloby na náhradu škody skutečnost, že nebyla splněna jedna z těchto podmínek (rozsudek ze dne 9. září 1999,
Lucaccioni v. Komise, C‑257/98 P, Recueil, s. I‑5251, bod 14).
Krom toho neexistuje žádná povinnost, aby byly podmínky odpovědnosti orgánu přezkoumány v určeném pořadí (viz v tomto smyslu
výše uvedený rozsudek Lucaccioni v. Komise, bod 13).
Vzhledem k zamítnutí druhého důvodu se tento důvod týká pouze návrhů na náhradu škody týkajících se jednak majetkové újmy,
která spočívá v ušlém zisku společnosti Turbowest a ušlém výdělku V. Makarovova, které byly ohodnoceny na 128 000 eur a na
63 448,54 eur, a jednak nemajetkové újmy, která byla způsobena V. Makarovovi ohodnocené na 150 000 eur.
Soud v bodě 134 napadeného rozsudku dospěl k závěru, že v každém případě, tedy ať se na dovozy společnosti Turbowest vztahuje
konečné nařízení, či nikoli, a ať se navrhovatelé dopustili nesprávného zařazení, či nikoli, nelze příčinnou souvislost existující
mezi protiprávním jednáním vytýkaným Radě, jakož i Komisi a údajnou újmou kvalifikovat jako dostatečně přímou.
Navrhovatelé na jednání zdůraznili, že Soud nepřezkoumal právní událost, která způsobila škodu. Podle navrhovatelů se lze
otázkou příčinné souvislosti zabývat pouze v rámci důkladného přezkumu právních souvislostí sporného aktu, tedy konečného
nařízení, které považují za protiprávní.
Rada a Komise mají za to, že Soud nemá žádnou povinnost vyjadřovat se k vytýkané protiprávnosti před přezkumem existence příčinné
souvislosti mezi touto protiprávností a údajnou újmou.
Jak uvedl generální advokát v bodě 68 svého stanoviska, navrhovatelé nevysvětlili, jaký by byl vliv přezkumu jednání vytýkaného
orgánům Soudem na posouzení podmínky příčinné souvislosti provedené v napadeném rozsudku. Soud mohl při přezkumu příčinné
souvislosti vycházet z předpokladu, že, jak uvádějí navrhovatelé, je vytýkaný akt skutečně protiprávní a újma skutečně existuje
(viz obdobně výše uvedený rozsudek Lucaccioni v. Komise, body 12, 15 a 16, jakož i usnesení ze dne 12. dubna 2005, DLD Trading
Company Import‑Export v. Rada, C‑80/04 P, bod 50).
Podmínka týkající se příčinné souvislosti je nezávislá na podmínce týkající se protiprávnosti dotčeného aktu v rámci žaloby
na náhradu škody na základě čl. 288 druhého pododstavce ES. V projednávané věci tedy otázka, zda bylo zavedení antidumpingových
cel konečným nařízením protiprávní, nemá vliv v rámci přezkumu podmínky týkající se příčinné souvislosti.
Soud měl tedy oprávněně za to, že mohl přezkoumat nejprve otázku příčinné souvislosti mezi jednáním vytýkaným Radě, jakož
i Komisi a údajnou újmou.
V důsledku toho musí být první část prvního důvodu kasačního opravného prostředku zamítnuta jako neopodstatněná.
K druhé části
–       Argumentace účastníků řízení
Navrhovatelé tvrdí, že se Soud dopustil nesprávného právního posouzení tím, že rozhodl, že příčinnou souvislost existující
mezi protiprávním jednáním orgánů Společenství a údajnou újmou nelze považovat za dostatečně přímou, jelikož se opřel o dva
hypotetické scénáře, které představují nepodložená tvrzení. Soud nezohlednil skutečnost, že se navrhovatelé domáhali náhrady
újmy způsobené z důvodu zavedení protiprávních cel. Soud postupoval nesprávně, když zohlednil hypotetické pochybení v zařazení
dováženého zboží, které nebylo ověřeno a které údajně zakládá pochybení německých orgánů nebo navrhovatelů. Navrhovatelé mají
za to, že Soud nesprávně použil podmínku příčinné souvislosti tím, že přezkoumal existenci přetržení příčinné souvislosti,
aniž by předtím posoudil existenci přímé příčinné souvislosti mezi protiprávním jednání a údajnou újmou.
Rada a Komise uvádějí, že vzhledem k tomu, že nikdy nebylo přesvědčivě prokázáno, zda se uvedené nařízení vztahuje na bezešvé
trubky a duté profily, pro které německé celní orgány zavedly na základě konečného nařízení antidumpingová cla, vycházel soud
při přezkumu příčinné souvislosti ze dvou předpokladů.
–       Závěry Soudního dvora
Zásad společných právním řádům členských států, na které odkazuje čl. 288 druhý pododstavec ES, se nelze dovolávat na podporu
existence povinnosti Společenství nahradit veškeré škodlivé následky, a to i vzdálené, vyplývající z jednání jeho orgánů (viz
v tomto smyslu rozsudky ze dne 4. října 1979, Dumortier a další v. Rada, 64/76, 113/76, 167/78, 239/78, 27/79, 28/79 a 45/79,
Recueil, s. 3091, bod 21, jakož i ze dne 30. ledna 1992, Finsider a další v. Komise, C‑363/88 a C‑364/88, Recueil, s. I‑359,
bod 25). Podmínka týkající se příčinné souvislosti vyžadovaná v čl. 288 druhém pododstavci ES totiž předpokládá existenci
dostatečně přímého vztahu příčiny a následku mezi jednáním orgánů a škodou (viz v tomto smyslu výše uvedený rozsudek Dumortier
a další v. Rada, bod 21).
Krom toho je třeba připomenout, že podle ustálené judikatury Soudního dvora kasační opravný prostředek může být podle článku
225 ES a čl. 58 prvního pododstavce jednacího řádu Soudního dvora založen pouze na důvodech týkajících se porušení právních
pravidel, nikoli však na posouzení skutkového stavu (viz v tomto smyslu zejména rozsudek ze dne 1. října 1991, Vidrányi v. Komise,
C‑283/90 P, Recueil, s. I‑4339, bod 12, a usnesení ze dne 17. září 1996, San Marco v. Komise, C‑19/95 P, Recueil, s. I‑4435,
bod 39).
Navrhovatelé nevysvětlují, jak může údajná protiprávnost konečného nařízení souviset s existencí dostatečně přímé souvislosti
mezi údajně vzniklou škodou a údajným protiprávním jednáním. Legalita tohoto nařízení totiž nemá žádný vztah s platností posouzení
skutkových předpokladů učiněných Soudem, které Soud vedlo k tomu, aby dospěl k závěru, že příčinná souvislost byla přerušena.
Navrhovatelé krom toho tvrdí, že se Soud dopustil nesprávného právního posouzení tím, že v bodě 134 napadeného rozsudku dospěl
k závěru, že příčinnou souvislost existující mezi protiprávním jednáním orgánů a údajnou újmou nelze považovat za dostatečně
přímou.
Z napadeného rozsudku vyplývá, že Soud předem a obecně nepřezkoumal otázku, zda by údajná škoda vznikla i bez protiprávního
jednání orgánů. Odůvodnění tohoto rozsudku se zaměřuje na otázku přerušení příčinné souvislosti mezi těmito dvěma skutečnostmi.
Soud měl v bodech 112 a 113 uvedeného rozsudku v rámci prvního předpokladu za to, že posouzení existence příčinné souvislosti
nezávisí na otázce, zda by se v případě neexistence protiprávního jednání události vyvinuly odlišně. Stejně tak podle judikatury
uvedené v bodech 99 a 102 napadeného rozsudku musí údajná újma vyplývat z vytýkaného jednání dostatečně přímo, a aniž by došlo
k přerušení příčinné souvislosti.
V tomto ohledu je třeba konstatovat, že existence příčinné souvislosti ve smyslu čl. 288 druhého pododstavce ES je připuštěna,
pokud existuje přímý vztah příčiny a následku mezi protiprávním jednáním dotčených orgánů a uplatňovanou újmou.
Je nutné, aby uvedená škoda byla skutečně způsobena jednáním, které je orgánům vytýkáno. Tento přístup je potvrzen ustálenou
judikaturou připomenutou v bodě 53 tohoto rozsudku, podle níž i v případě, že by orgány případně přispěly k újmě, jejíž náhrada
je požadována, může být uvedené přispění velmi vzdálené z důvodu odpovědnosti jiných osob, případně navrhovatelů.
Soud měl zaprvé správně za to, že kdyby konečné nařízení nepokrývalo zboží dovážené navrhovateli a navrhovatelé by tedy nepochybili
při jeho sazebním zařazení, bylo by třeba konstatovat, že by újma tvrzená navrhovateli byla přičitatelná pouze německým celním
orgánům, jelikož z uvedených dovozů vybíraly antidumpingová cla, zatímco tyto dovozy nespadaly do působnosti konečného nařízení.
Zadruhé měl Soud právem za to, že kdyby konečné nařízení pokrývalo zboží dovážené navrhovateli a navrhovatelé by v důsledku
toho toto zboží zařadili nesprávně, bylo by třeba konstatovat, že rozhodující příčinou újmy, kterou uplatňují, bylo jejich
vlastní jednání, a nikoli údajné protiprávní jednání Rady a Komise. Pokud jde o tento případ, Soud rovněž správně v bodech
100 a 101 napadeného rozsudku připomenul, že je třeba ověřit, zda poškozený, vystaven riziku, že bude muset nést škodu sám,
vynaložil, jakožto informovaný jednotlivec, přiměřenou péči, aby zabránil újmě nebo aby omezil její rozsah. Příčinná souvislost
může být přerušena nedbalým jednáním poškozeného, vzhledem k tomu, že toto jednání může být rozhodující příčinou újmy.
Navrhovatelé tvrdí, že Soud nezohlednil skutečnost, že se domáhají náhrady škody způsobené z důvodu zavedení protiprávních
cel a že se neprávem soustředil na hypotetická pochybení při sazebním zařazení dováženého zboží. Podle navrhovatelů otázkou
není, zda konečné nařízení pokrývá toto zboží, či nikoli. Částky, které byly vybrány jakožto antidumpingová cla a které jsou
příjmem německých celních orgánů, v souladu se smírem uzavřeným navrhovateli a těmito orgány znamenají, že tato cla byla dlužná
na základě nařízení, jehož protiprávní povaha je namítána.
Soud v rámci přezkumu údajné újmy přímo, či nepřímo vyplývající ze zavedení antidumpingových cel nijak neodkazuje na legální
či protiprávní povahu uvedeného nařízení. Pokud totiž jde o otázku, zda zavedení uvedených cel konečným nařízením přímo způsobilo
újmy údajně způsobené navrhovateli, Soud postupně přezkoumal situaci navrhovatelů v rámci dvou jím shledaných skutkových předpokladů,
které zahrnují všechny představitelné možnosti. Přezkum každého z těchto předpokladů vede ke stejnému řešení.
V důsledku toho navrhovatelé neprokázali, že se Soud dopustil nesprávného právního posouzení tím, že rozhodl, že neexistuje
dostatečně přímá příčinná souvislost mezi jednáním vytýkaným orgánům a škodami tvrzenými navrhovateli.
Za těchto podmínek je třeba zamítnout první důvod kasačního opravného prostředku jako neopodstatněný.
Z toho vyplývá, že kasační opravný prostředek musí být zamítnut v plném rozsahu.

K nákladům řízení
Podle čl. 69 odst. 2 jednacího řádu, jenž se na řízení o kasačním opravném prostředku použije na základě článku 118 téhož
jednacího řádu, se účastníku řízení, který neměl úspěch ve věci, uloží náhrada nákladů řízení, pokud to účastník řízení, který
měl ve věci úspěch, požadoval. Vzhledem k tomu, že Rada a Komise požadovaly náhradu nákladů řízení a společnost Turbowest
a V. Makarov neměli ve věci úspěch, je důvodné posledně uvedeným uložit náhradu nákladů řízení v tomto stupni.
Z těchto důvodů Soudní dvůr (čtvrtý senát) rozhodl takto:
1)
Kasační opravný prostředek se zamítá.
2)
Společnosti Trubowest Handel GmbH a Viktoru Makarovovi se ukládá náhrada nákladů řízení.
Podpisy.
*
Jednací jazyk: angličtina.