CELEX: 62002TJ0251
Úředníci
Odměna
Žaloba na neplatnost
Žaloba na náhradu škody

Žaloba, jejímž předmětem je jednak návrh na zrušení rozhodnutí orgánu oprávněného ke jmenování ze dne 29. srpna 2001, jímž
se za místo původu a místo náboru žalobkyně určuje Brusel a jímž se zamítá její nárok na příspěvek za práci v zahraničí, příspěvek
na zařízení a denní příspěvek, jakož i náhrada cestovních výdajů a stěhovacích nákladů spojených s jejím nástupem do služebního
poměru, a jednak návrh na úhradu úroků z prodlení a na náhradu škody.
Rozhodnutí
:      Žaloba se zamítá. Každý účastník řízení ponese vlastní náklady řízení.
Shrnutí
1.
Úředníci – Odměňování – Příspěvek za práci v zahraničí ─ Podmínky přiznání ─ Neexistence obvyklého bydliště a hlavní profesní
činnosti ve členském státě přidělení během referenčního období ─ Pojem
(Služební řád úředníků, příloha VII, čl. 4 odst. 1)
2.
Úředníci – Odměňování ─ Přiznání příspěvků a dávek uvedených v příloze VII služebního řádu ─ Přesně stanovená pravomoc příslušného
orgánu ─ Rozsah soudní kontroly
(Služební řád úředníků, příloha VII, články 4, 5, 7, 9 a 10)
3.
Úředníci – Odměňování – Příspěvek za práci v zahraničí ─ Podmínky přiznání ─ Rozlišování mezi situacemi vyplývajícími z práce
ve službách státu nebo mezinárodní organizace a situacemi vyplývajícími ze služby konané v rámci dočasného přidělení soukromou
institucí ─ Porušení zásady rovnosti zacházení ─ Neexistence
1.     Článek 4 odst. 1 přílohy VII služebního řádu musí být vykládán tak, že jako základní kritérium pro přiznání příspěvku za práci
v zahraničí zohledňuje obvyklé bydliště úředníka před jeho nástupem do služebního poměru.
Obvyklým bydlištěm je místo, kde si dotyčný stanovil, s vůlí udělit mu trvalou povahu, trvalé nebo obvyklé středisko svých
zájmů, přičemž za účelem stanovení obvyklého bydliště je nutno zohlednit veškeré skutkové okolnosti, které ho tvoří.
Jakýkoliv výklad, který by z nároku na příspěvek za práci v zahraničí vylučoval úředníka, který měl v zemi svého budoucího
místa přidělení svoje obvyklé bydliště nebo tam vykonával svoji hlavní profesní činnost pouze v průběhu části referenčního
období, by nerespektoval důvod existence tohoto příspěvku, a sice kompenzaci nákladů a zvláštních nevýhod vyplývajících z
trvalého výkonu služebních povinností v zemi, se kterou úředník před svým nástupem do služebního poměru nenavázal trvalé styky.
(viz body 53, 54 a 70)
Odkazy: Soudní dvůr, 15. září 1994, Magdalena Fernández v. Komise, C‑452/93 P, Recueil, s. I‑4295, bod 22; Soud, 8. dubna
1992, Costacurta Gelabert v. Komise, T‑18/91, Recueil, s. II‑1655, bod 42 a uvedená judikatura; Soud, 14. prosince 1995, Diamantaras
v. Komise, T‑72/94, Recueil FP, s. I‑A-285 a II‑865, bod 48; Soud, 28. září 1999, J v. Komise, T‑28/98, Recueil FP, s. I‑A-185
a II‑973, bod 32
2.     Ustanovení přílohy VII služebního řádu neposkytují příslušnému orgánu žádnou diskreční pravomoc pro poskytnutí či neposkytnutí
příspěvků a dávek, které stanoví, ale svěřuje mu související pravomoc v tom smyslu, že kogentní znění výše uvedených ustanovení
ukazuje, že orgán je povinen poskytnout dotčený příspěvek nebo dávku, jakmile konstatuje, že podmínky stanovené příslušným
ustanovením jsou splněny. Z toho vyplývá, že při posuzování skutkového stavu zjištěného příslušným orgánem a kvalifikace tohoto
skutkového stavu tímto orgánem za účelem zodpovězení otázky, zda jsou splněny podmínky, kterým podléhá přiznání těchto příspěvků,
vykonává soudce Společenství úplnou soudní kontrolu.
(viz bod 118)
Odkazy: Soud, 21. října 2003, Birkhoff v. Komise, T‑302/01, Recueil FP, s. I‑A-245 a II‑1185, bod 38
3.     Vzhledem k tomu, že stanovení podmínek vedoucích k nároku na příspěvek za práci v zahraničí spadá do výkonu diskreční pravomoci
orgánů Společenství, zásada nediskriminace a rovnosti zacházení by byla porušena pouze v případě, že by čl. 4 odst. 1 písm.
a) přílohy VII obsahoval svévolné rozlišování nebo rozlišování zjevně nepřiměřené vzhledem k jeho cíli, kterým je kompenzovat
náklady a zvláštní nevýhody vyplývající z trvalého výkonu služebních povinností v zemi, se kterou úředník před svým nástupem
do služebního poměru nenavázal trvalé styky.
Přitom vzhledem k tomuto cíli nemůže být rozlišování mezi situacemi vyplývajícími z práce ve službách státu nebo mezinárodní
organizace na jedné straně a situacemi vyplývajícími ze služby konané v rámci dočasného přidělení soukromou institucí na straně
druhé považováno za svévolné nebo zjevně nepřiměřené. Existence odchylky stanovené čl. 4 odst. 1 písm. a) přílohy VII ve prospěch
úředníka, který měl během referenčního období bydliště v zemi přidělení, jestliže byl ve služebním poměru k jinému státu nebo
mezinárodní organizaci, je totiž odůvodněná právě v případě, že za takových podmínek nelze mít u tohoto úředníka za to, že
se zemí přidělení navázal trvalé styky. Okolnost, že použití kategorií uvedených v článku 4 přílohy VII může sice zapříčinit
okrajové situace, ve kterých bude úředníkovi odepřen nárok na příspěvek za práci v zahraničí, nachází-li se v situacích blízkých
situacím uvedeným v tomto článku, nicméně neumožňuje shledat v ustanoveních tohoto článku svévolné rozlišování. Volba zákonodárce
omezit presumpci neexistence trvalých styků na situace vyplývající z práce ve službách jiného státu nebo mezinárodní organizace
tedy nemůže být považována za takové rozlišování.
(viz body 124–126)
Odkazy: Soudní dvůr, 15. ledna 1981, Vutera v. Komise, 1322/79, Recueil, s. 127, body 8 a 9; Diamantaras v. Komise, výše uvedený,
bod 48; Soud 30. září 1998, Busacca a další v. Účetní dvůr, T‑164/97, Recueil FP, s. I‑A-565 a II‑1699, body 48 a 49; J v. Komise,
výše uvedený, bod 32; Soud, 8. ledna 2003, Hirsch a další v. ECB, T‑94/01, T‑152/01 a T‑286/01, Recueil FP, s. I‑A-1 a II‑27,
bod 51