CELEX: 62001TJ0236
Konkurence
Aizliegtas vienošanās
Grafīta elektrodu tirgus
Vienošanās par cenām un tirgus sadale
Naudas sodu aprēķināšana
Sankciju apvienošana
Naudas sodu aprēķināšanas vadlīnijas
Piemērojamība
Pārkāpuma ilgums un smagums
Pastiprinoši apstākļi
Attaisnojoši apstākļi
Maksātspēja
Sadarbība administratīvās procedūras laikā
Samaksas kārtība

Prāvu rašanās fakti un process
Ar 2001. gada 18. jūlija Lēmumu 2002/271/EK par EK līguma 81. panta un EEZ līguma 53. panta piemērošanas procedūru – Lieta
COMP/E‑1/36.490 – Grafīta elektrodi (OV 2002, L 100, 1. lpp.; turpmāk tekstā – “Lēmums”) Komisija ir konstatējusi dažādu uzņēmumu
dalību virknē nolīgumu un saskaņotu darbību EKL 81. panta 1. punkta un Līguma par Eiropas Ekonomikas zonu (turpmāk tekstā –
“EEZ līgums”) 53. panta 1. punkta nozīmē grafīta elektrodu nozarē.
Grafīta elektrodus lielākoties izmanto tērauda ražošanai elektriskajās lokveida krāsnīs. Tērauda ražošana šajās krāsnīs galvenokārt
notiek otrreizējās pārstrādes procesā, kurā tērauda atkritumi tiek pārkausēti jaunā tēraudā, pretēji klasiskajai ražošanai
no dzelzs rūdas domnas krāsnīs ar skābekli. Elektriskajā krāsnī metāllūžņu kausēšanai tiek izmantoti deviņi elektrodi, kas
izvietoti kolonnās pa trijiem. Ņemot vērā kausēšanas procesa intensitāti, elektrodu patēriņš vidēji ir viena vienība astoņu
stundu laikā. Elektroda ražošanas ilgums ir apmēram divi mēneši. Šajā ražošanas procesā neviens cits ražojums nevar aizstāt
grafīta elektrodus.
Grafīta elektrodu pieprasījums ir tieši saistīts ar tērauda ražošanu elektriskajās lokveida krāsnīs. Galvenie patērētāji ir
metālražotāji, kas pārstāv aptuveni 85 % pieprasījuma. 1998. gadā neapstrādātā tērauda ražošana pasaulē sasniedza 800 miljonus
tonnu, no kurām 280 miljoni tonnu tika izgatavoti elektriskajās lokveida krāsnīs. Pēdējo 20 gadu laikā ražošana ar elektriskajām
lokveida krāsnīm ir kļuvusi nozīmīgāka (35 % ražošanas daudzuma pasaulē 1998. gadā salīdzinājumā ar 18 % pirms 20 gadiem).
Grafīta elektrodu cenu nosaka valsts valūtā par tonnu. 1998. gadā šī cena bija 5600 Vācijas marku (DEM) (apmēram EUR 2863)
par tonnu. Liela izmēra elektrodiem cena tiek palielināta par 15–30 %.
Astoņdesmitajos gados tehnoloģiskie uzlabojumi ļāva ievērojami samazināt elektrodu patēriņu uz tonnu saražotā tērauda. Metalurģijas
industriju šajā laika posmā skāra arī būtisks pārstrukturēšanas process. Elektrodu pieprasījuma mazināšanās izraisīja pasaules
elektrodu rūpniecības nozares pārstrukturēšanos. Tika slēgtas vairākas rūpnīcas.
2001. gadā Eiropas tirgu ar grafīta elektrodiem apgādāja deviņi Rietumu ražotāji:
SGL Carbon AG
(turpmāk tekstā – “
SGL
”), Vācija, un
UCAR International Inc.
(turpmāk tekstā – “
UCAR
”), ASV, kuri kopā apmierināja vairāk nekā [..] (
) pieprasījuma; abiem mazākajiem Eiropas ražotājiem –
VAW Aluminium AG
(turpmāk tekstā – “
VAW
”) un
Conradty
, Vācija, kopā bija apmēram [..] % no tirgus.
Carbide/Graphite Group Inc
. (turpmāk tekstā – “
C/G
”), kura tirgus daļa bija aptuveni 7 %, apgādāja Eiropas tirgu no Amerikas Savienotajām Valstīm. Japānas ražotājiem
Showa Denko KK
(turpmāk tekstā – “
SDK
”),
Tokai Carbon Co. Ltd
. (turpmāk tekstā – “
Tokai
”),
Nippon Carbon Co. Ltd.
(turpmāk tekstā – “
Nippon
”) un
SEC Corp.
(turpmāk tekstā – “
SEC
”) kopā bija no 3 līdz 4 % liela Eiropas tirgus daļa.
Saskaņā ar 14. panta 3. punktu Padomes 1962. gada 6. februāra Regulā Nr. 17, Pirmā regula par Līguma [81.] un [82.] panta
īstenošanu (OV 1962, 13, 204. lpp.), Komisijas ierēdņi 1997. gada 5. jūnijā negaidīti sāka vienlaicīgas pārbaudes
SGL
,
Conradty
un
VAW
telpās Vācijā, kā arī
UCAR
telpās Francijā.
Tajā pašā dienā
Federal Bureau of Investigation
[Federālā izmeklēšanas biroja] (
FBI
) aģenti ASV veica kratīšanas vairāku ražotāju telpās. Pēc šīm kratīšanām pret
SGL
,
SDK
,
Tokai
un
UCAR
par noziedzīgu aizliegto vienošanos tika sākta kriminālvajāšana. Visi apsūdzētie atzina savu vainu tiem uzrādītajās apsūdzībās
un piekrita maksāt naudas sodu, kas tika noteikts 135 miljonu ASV dolāru (USD) apmērā
SGL
, USD 110 miljonu apmērā
UCAR
, USD 32,5 miljonu apmērā
SDK
un USD 6 miljonu apmērā
Tokai
, savukārt
C/G
tika apžēlots. Vēlāk arī
SEC
un
Nippon
atzina savu vainu un piekrita maksāt naudas sodus, kas tika noteikti attiecīgi USD 4,8 miljonu un USD 2,5 miljonu apmērā.
2000. gada janvārī arī Japānas sabiedrība
Mitsubishi Corp.
, kurai no 1991. līdz 1995. gadam bija piederējuši 50 %
UCAR
kapitāla, tika apsūdzēta noziedzīgā nodarījumā ASV. 2001. gada februārī
Mitsubishi
tika notiesāta par noziedzīgas aizliegtās vienošanās starp grafīta elektrodu ražotājiem veicināšanu un atbalstīšanu. Tai
tika uzlikts naudas sods USD 134 miljonu apmērā.
Pircēju grupas vārdā ASV tika celtas civilprasības pret
SGL
,
UCAR
,
C/G
un
SDK
par trīskāršiem zaudējumiem (
triple damages
).
Kanādā
UCAR
1999. gada martā par noziedzīgu nodarījumu saskaņā ar Kanādas Konkurences likumu tika piespriests naudas sods 11 miljonu
Kanādas dolāru (CAD) apmērā. 2000. gada jūlijā
SGL
atzina savu vainu un piekrita maksāt naudas sodu CAD 12,5 miljonu apmērā par to pašu pārkāpumu. Tērauda ražotāji Kanādā 1998. gada
jūnijā cēla civilprasības pret
SGL
,
UCAR
,
C/G
un
SDK
par noziedzīgu aizliegto vienošanos.
Komisija 2000. gada 24. janvārī nosūtīja apsūdzētajiem uzņēmumiem paziņojumu par iebildumiem. Administratīvās procedūras beigās,
2001. gada 18. jūlijā, tika pieņemts Lēmums, ar kuru uzņēmumi prasītāji un
VAW
ir vainoti par to, ka tie pasaules mērogā ir noteikuši cenas, kā arī sadalījuši attiecīgā ražojuma valstu un reģionālos tirgus
pēc “vietējā ražotāja” principa:
UCAR
bija atbildīgs par ASV un atsevišķām Eiropas daļām,
SGL
– par pārējo Eiropu;
SDK
,
Tokai
,
Nippon
un
SEC
bija atbildīgi par Japānu un atsevišķām Tālo Austrumu daļām, savukārt
C/G
, kas darbojas Amerikas un Eiropas tirgos, būtībā bija tikai ievērojis
UCAR
un
SGL
noteiktās cenas.
Tāpat saskaņā ar Lēmumu aizliegtās vienošanās galvenie principi bija šādi: grafīta elektrodu cenas ir jānosaka pasaules mērogā;
lēmumi par katras sabiedrības cenām ir jāizdod tikai prezidentam vai ģenerāldirektoriem; “vietējam ražotājam” ir jānosaka
cena tirgū savā “teritorijā” un pārējie ražotāji tam “seko”; attiecībā uz tirgiem, “kas nav vietējie tirgi”, proti, tirgiem,
kuros nav neviena “vietējā” ražotāja, cenas nosaka vienojoties; ražotāji, “kas nav vietējie ražotāji”, neīsteno agresīvu konkurenci
un dodas projām no pārējo “vietējiem” tirgiem; kapacitātei nebūtu jāpalielinās (Japānas ražotājiem bija jāsamazina sava kapacitāte);
tehnika netiek nodota ārpus to ražotāju loka, kas piedalās kartelī.
Lēmuma turpinājumā bija izklāstīts, ka minētie galvenie principi ir tikuši ieviesti aizliegtās vienošanās sanāksmēs, kas notika
vairākos līmeņos: “uzņēmumu vadītāju” sanāksmēs, “darba” sanāksmēs, Eiropas ražotāju grupas sanāksmēs (nepiedaloties Japānas
uzņēmumiem) un valstu vai reģionālās sanāksmēs, kas veltītas konkrētiem tirgiem un uzņēmumu divpusējiem kontaktiem.
Attiecībā uz aizliegtās vienošanās ilgumu Lēmuma rezolutīvās daļas 1. pantā ir noteikts, ka pārkāpums visiem apsūdzētajiem
uzņēmumiem ir sācies 1992. gada maijā, izņemot
C/G
, par kuru ir norādīts, ka tā pārkāpums ir sācies 1993. gada janvārī. Attiecībā uz pārkāpuma beigām ir norādīti šādi datumi:
1998. gada marts –
SGL
un
UCAR
, 1998. gada februāris –
Tokai
,
Nippon
un
SEC
, 1997. gada aprīlis –
SDK
, 1996. gada beigas –
VAW
un 1996. gada novembris –
C/G
.
Pamatojoties uz Lēmumā sniegtajiem faktu konstatējumiem un juridiskajiem apsvērumiem, Komisija apsūdzētajiem uzņēmumiem saskaņā
ar Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktu un EOTK līguma 65. panta 5. punktu, kā arī Paziņojumu par naudas sodu neuzlikšanu vai
to apmēra samazināšanu aizliegtu vienošanos lietās (OV 1996, C 207, 4. lpp.; turpmāk tekstā – “Paziņojums par sadarbību”)
uzlika naudas sodu, kura apmērs bija aprēķināts saskaņā ar metodiku, kas izklāstīta Pamatnostādnēs naudas soda noteikšanai
(OV 1998, C 9, 3. lpp.; turpmāk tekstā – “Pamatnostādnes”).
Lēmuma rezolutīvās daļas 3. pantā ir uzlikti šādi naudas sodi: EUR 80,2 miljoni;
UCAR
: EUR 50,4 miljoni; EUR 11,6 miljoni; EUR 17,4 miljoni;
Tokai
: EUR 24,5 miljoni;
Nippon
: EUR 12,2 miljoni; EUR 12,2 miljoni; EUR 10,3 miljoni.
Rezolutīvās daļas 4. pantā attiecīgajiem uzņēmumiem ir prasīts samaksāt naudas sodus triju mēnešu laikā kopš Lēmuma paziņošanas
dienas, pretējā gadījumā maksājot procentus 8,04 % apmērā.
Lēmums dažādajiem prasītājiem tika paziņots no 2001. gada 24. līdz 30. jūlijam.
Tas tika nosūtīts ar pavadvēstuli, kas datēta ar 2001. gada 23. jūliju un kurā norādīts uzliktā naudas soda apmērs un maksājuma
nosacījumi (turpmāk tekstā – “Jūlija vēstule”). Šajā vēstulē bija precizēts, ka, beidzoties Lēmumā minētajam maksājuma termiņam,
Komisija veiks attiecīgās summas piedziņu; tomēr, ja Pirmās instances tiesā tiks celta prasība, netiks veikti nekādi izpildes
pasākumi, ar nosacījumu, ka tiks maksāti procenti 6,04 % apmērā un sniegta bankas garantija.
Jūlija vēstule
SGL
tika paziņota 2001. gada 24. jūlijā, bet
UCAR
– 26. jūlijā. Atbildot uz
UCAR
paustajiem apsvērumiem par maksājuma nosacījumiem, Komisija tam atbildēja ar 2001. gada 9. augusta vēstuli (turpmāk tekstā
– “Augusta vēstule”), kurā tā atteicās pieņemt, pirmkārt, maksājuma priekšlikumu, kas neaptver visu naudas sodu un kurā nav
ņemti vērā maksājamie procenti, un, otrkārt, ķīlu attiecībā uz
UCAR
sabiedrības aktīviem naudas soda samaksas nodrošinājumam. Augusta vēstule
UCAR
tika paziņota 2001. gada 10. augustā.
Šādos apstākļos ar atsevišķiem prasības pieteikumiem, kas Pirmās instances tiesas kancelejā iesniegti no 2001. gada 1. līdz
9. oktobrim, uzņēmumi, kas ir Lēmuma adresāti, izņemot
VAW
, cēla šīs prasības.
Pamatojoties uz tiesneša referenta ziņojumu, Pirmās instances tiesa (otrā palāta) nolēma sākt mutvārdu procesu un uzdot lietas
dalībniekiem dažus jautājumus. Lietas dalībnieki uz tiem atbildēja noteiktajā termiņā. Tad, pēc lietas dalībnieku uzklausīšanas
šajā jautājumā, otrās palātas priekšsēdētājs ar 2003. gada 5. jūnija rīkojumu atbilstoši Pirmās instances tiesas Reglamenta
50. pantam apvienoja šīs septiņas lietas mutvārdu procesā un sprieduma taisīšanai. Turklāt viņš piešķīra konfidencialitātes
statusu atsevišķiem lietu materiālu dokumentiem. 2003. gada 3. jūlija tiesas sēdē tika uzklausīti lietas dalībnieku, – izņemot
C/G
, kas minētajā tiesas sēdē nepiedalījās, – mutvārdu paskaidrojumi un atbildes uz Pirmās instances tiesas jautājumiem.
Ar dokumentu, kas Pirmās instances tiesas kancelejā iesniegts 2003. gada 26. septembrī,
GrafTech International Ltd
(agrākais
UCAR
) lūdza apturēt Lēmuma piemērošanu un noteikt pagaidu pasākumus attiecībā uz tam uzliktā naudas soda maksājuma noteikumiem,
kuri paredzēti Jūlija un Augusta vēstulēs (lieta T‑246/01 R). Pēc tam, kad
GrafTech
atteicās no sava pieteikuma par pagaidu noregulējumu, Pirmās instances tiesas priekšsēdētājs 2004. gada 24. martā izdeva
rīkojumu izslēgt lietu T‑246/01 R no Pirmās instances tiesas reģistra un piesprieda
GrafTech
atlīdzināt ar šo lietu saistītos tiesāšanās izdevumus.

Lietas dalībnieku prasījumi

Tokai
(T‑236/01) prasījumi Pirmās instances tiesai ir šādi: atcelt Lēmuma 3. pantu (un, ja nepieciešams, 4. pantu) tiktāl, ciktāl
[
Tokai
] ar to ir uzlikts naudas sods EUR 24,5 miljonu apmērā, vai – pakārtoti – būtiski samazināt naudas soda apmēru; piespriest
Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

SGL
(T‑239/01) prasījumi Pirmās instances tiesai ir šādi: atcelt Lēmumu tiktāl, ciktāl tas attiecas uz [
SGL
]; pakārtoti – pienācīgi samazināt uzliktā naudas soda apmēru; piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

Nippon
(T‑244/01) prasījumi Pirmās instances tiesai ir šādi: atcelt Lēmuma 1. pantu tiktāl, ciktāl tajā ir konstatēta [
Nippon
] dalība EKL 81. panta un EEZ līguma 53. panta 1. punkta pārkāpumā laika posmā no 1992. gada maija līdz 1993. gada martam;
atcelt Lēmuma 3. pantu tiktāl, ciktāl [
Nippon
] ar to ir uzlikts naudas sods EUR 12,2 miljonu apmērā; pakārtoti – būtiski samazināt naudas soda apmēru; piespriest Komisijai
atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

SDK
(T‑245/01) prasījumi Pirmās instances tiesai ir šādi: atcelt Lēmuma 3. panta d) punktu; pakārtoti – samazināt naudas soda
apmēru līdz EUR 2,95 miljoniem vai jebkurai citai summai, ko Pirmās instances tiesa uzskatīs par saprātīgu; saskaņā ar Reglamenta
65. panta b) punktu uzaicināt Komisiju iesniegt visus dokumentus, kuros redzams, kā aprēķināts uzliktais naudas sods; piespriest
Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

UCAR
(T‑246/01) prasījumi Pirmās instances tiesai ir šādi: noteikt nepieciešamos pierādījumu savākšanas pasākumus; atcelt Lēmuma
3. pantu tiktāl, ciktāl [
UCAR
] ar to ir uzlikts naudas sods, vai – pakārtoti – samazināt tā apmēru; atcelt Lēmuma 4. pantu tiktāl, ciktāl tas attiecas
uz [
UCAR
], vai – pakārtoti – grozīt maksājuma nosacījumus, kas uz uzlikto naudas sodu attiecināmi saskaņā ar prasības pieteikuma 50. pielikumā
ietvertajiem noteikumiem; atcelt Jūlija vēstuli vai – pakārtoti – grozīt tajā minētos nosacījumus saskaņā ar prasības pieteikuma
50. pielikumā ietvertajiem noteikumiem; atcelt Augusta vēstuli vai – pakārtoti – grozīt tajā minētos nosacījumus saskaņā ar
prasības pieteikuma 50. pielikumā ietvertajiem noteikumiem; noteikt jebkuru citu pasākumu taisnīguma nodrošināšanai; piespriest
Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

SEC
(T‑251/01) prasījumi Pirmās instances tiesai ir šādi: atcelt Lēmuma 3. pantu tiktāl, ciktāl [
SEC
] ar to ir uzlikts naudas sods EUR 12,2 miljonu apmērā; pakārtoti – būtiski samazināt naudas soda apmēru; piespriest Komisijai
atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

C/G
(T‑252/01) prasījumi Pirmās instances tiesai ir šādi: atcelt Lēmumu tiktāl, ciktāl [
C/G
] ar to ir uzlikts naudas sods; pakārtoti – samazināt tam uzliktā naudas soda apmēru; piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās
izdevumus.
Lietā T‑236/01, lietā T‑239/01, lietā T‑245/01, lietā T‑251/01 un lietā T‑252/01 Komisijas prasījumi Pirmās instances tiesai
ir šādi: noraidīt prasību kā nepamatotu; piespriest atbildētājiem atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
Lietā T‑244/01 un lietā T‑246/01 tās prasījumi Pirmās instances tiesai ir šādi: noraidīt prasību kā nepamatotu; palielināt
naudas sodu; piespriest atbildētājiem atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

Juridiskais pamatojums
Lielākajā daļā lietu prasītāji, neapstrīdot Lēmumā konstatētos faktus pēc būtības, būtībā vēlas vienīgi panākt, lai tiktu
atcelti tiem uzliktie naudas sodi vai samazināts to apmērs, norādīdami, ka Komisija nav ņēmusi vērā citās valstīs jau uzliktos
naudas sodus un ir kļūdaini piemērojusi savas Pamatnostādnes un Paziņojumu par sadarbību. Tomēr dažas prasības turklāt ir
vērstas uz visa Lēmuma atcelšanu un ir balstītas uz pamatiem saistībā ar Lēmuma prettiesiskumu kopumā un/vai uz pamatiem saistībā
ar kļūdām, ko Komisija pieļāvusi, konstatēdama pārkāpuma faktus. Visbeidzot, divās lietās ir apstrīdēti uzlikto naudas sodu
maksājuma noteikumi.
Tādējādi vispirms jāaplūko prasījumi, kuru priekšmets ir visa Lēmuma atcelšana vai atsevišķu tajā ietverto faktu konstatējumu
atcelšana. Pēc tam tiks aplūkoti prasījumi atcelt Lēmuma 3. pantu vai samazināt naudas sodus, kas noteikti saskaņā ar Pamatnostādnēm
un Paziņojumu par sadarbību. Visbeidzot, tiks aplūkoti iebildumi par naudas sodu maksājuma noteikumiem.

Par prasījumiem atcelt visu Lēmumu vai atsevišķus faktu konstatējumus

Par prasījumiem atcelt visu Lēmumu
Lieta T‑239/01

SGL
ir vienīgais prasītājs, kas galvenokārt oficiāli lūdz atcelt visu Lēmumu tiktāl, ciktāl tas attiecas uz [
SGL
]. Šo prasījumu pamatojumam izvirzītie pamati ir balstīti uz vairākiem procesuālo noteikumu pārkāpumiem.
Par apgalvoto atteikumu iepazīties ar visiem lietas materiāliem

SGL
iebilst, ka Komisija tam ir atteikusi piekļuvi saviem iekšējiem dokumentiem un nav sniegusi nekonfidenciālu minēto dokumentu,
kā arī dokumentu, kuros ietverti komercnoslēpumi vai konfidenciāla informācija, sarakstu un kopsavilkumu. Šī [
SGL
] tiesību uz aizstāvību pārkāpuma dēļ tas neesot varējis gūt priekšstatu par kontaktiem, kādi notikuši starp Komisiju un pārējiem
attiecīgajiem uzņēmumiem saistībā ar to sadarbību. Tādējādi Lēmums esot jāatceļ.
Šajā ziņā Pirmās instances tiesa atgādina, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru, lai ļautu attiecīgajiem uzņēmumiem efektīvi
aizstāvēties pret paziņojumā par iebildumiem izvirzītajiem iebildumiem, Komisijai ir pienākums nodrošināt piekļuvi visiem
izmeklēšanas lietas materiāliem, izņemot dokumentus, kas ietver citu uzņēmumu komercnoslēpumus vai citu konfidenciālu informāciju,
un Komisijas iekšējos dokumentus (skat. Pirmās instances tiesas 2002. gada 20. marta spriedumu lietā T‑23/99
LR AF 1998
/Komisija,
Recueil
, II‑1705. lpp., 170. punkts un tajā minētā judikatūra).
Tiktāl, ciktāl
SGL
Pirmās instances tiesā norāda, ka Komisijai esot bijis pienākums sniegt tam vismaz nekonfidenciālu sarakstu vai kopsavilkumu
attiecībā uz saviem dokumentiem, kuros ietverta slepena vai konfidenciāla informācija, nākas konstatēt, ka administratīvajā
procedūrā prasītājs nav paudis šādu lūgumu. [
SGL
] 2000. gada 9. marta vēstule un 2000. gada 4. aprīļa atbilde uz Paziņojumu par iebildumiem attiecas vienīgi uz Komisijas
iekšējiem dokumentiem; 9. marta vēstulē
SGL
pat ir atzinis, ka Komisija tam ir sniegusi to dokumentu sarakstu, ar kuriem var iepazīties. Šajos apstākļos Komisijai nebija
pienākuma pēc savas ierosmes nodrošināt piekļuvi minētajiem sarakstiem un kopsavilkumiem (šajā ziņā skat. Pirmās instances
tiesas 2000. gada 15. marta spriedumu apvienotajās lietās T‑25/95, T‑26/95, no T‑30/95 līdz T‑32/95, no T‑34/95 līdz T‑39/95,
no T‑42/95 līdz T‑46/95, T‑48/95, no T‑50/95 līdz T‑65/95, no T‑68/95 līdz T‑71/95, T‑87/95, T‑88/95, T‑103/95 un T‑104/95
Cimenteries CBR
u.c./Komisija,
Recueil
, II‑491. lpp.; turpmāk tekstā – “spriedums Cementa lietā”, 383. punkts).
Saistībā ar lūgumu piekļūt iekšējiem dokumentiem, kuriem Komisijai nav pienākuma nodrošināt piekļuvi (iepriekš 38. punktā
minētais spriedums lietā
LR AF 1998
/Komisija, 170. punkts), jāatgādina, ka šis piekļuves ierobežojums ir pamatots ar nepieciešamību nodrošināt labu Komisijas
darbību Līguma konkurences noteikumu pārkāpumu sodīšanas jomā; Komisijas iekšējie dokumenti ir pieejami tikai tad, ja to prasa
lietas ārkārtas apstākļi, pamatojoties uz nopietnām norādēm, kas jāiesniedz ieinteresētajam lietas dalībniekam, un tas tā
ir gan Kopienu tiesā, gan Komisijas vadītajā administratīvajā procedūrā (skat. iepriekš 39. punktā minēto spriedumu Cementa
lietā, 420. punkts un tajā minētā judikatūra). Vispārīgi apgalvodams, ka no Komisijas iekšējiem dokumentiem varētu izrietēt,
ka, novērtējot [
SGL
] sadarbību, tas ir nostādīts neizdevīgākā stāvoklī nekā citi uzņēmumi,
SGL
nav sniedzis nopietnas norādes, kuras liecinātu par apstākļiem, kuru dēļ [
SGL
] būtu jānodrošina iespēja iepazīties ar attiecīgajiem dokumentiem.
Turklāt Komisija ir uzsvērusi, – un šajā jautājumā
SGL
to nav apstrīdējis, – ka dokumenti par uzņēmumu sadarbību neietilpst tās iekšējos lietas materiālos, bet ir iekļauti izmeklēšanas
materiālos, kuri uzņēmumiem bija pieejami. Visbeidzot, kā izriet no vairākiem iebildumiem par tā naudas soda aprēķinu (skat.
šī sprieduma 384. un nākamos punktus),
SGL
faktiski ir salīdzinājis savu sadarbību ar pārējo aizliegtās vienošanās dalībnieku sadarbību; tas apstiprina Komisijas teikto.
Šajos apstākļos Komisijai nevar pārmest, ka tā nav izsniegusi savus iekšējos dokumentos
SGL
un nav tam nodevusi nekonfidenciālu minēto dokumentu sarakstu vai kopsavilkumus.
Tādējādi šis pamats ir noraidāms.
Par to, ka Paziņojums par iebildumiem neesot bijis pabeigts

SGL
norāda, ka 2000. gada 24. janvāra Paziņojums par iebildumiem neesot bijis pabeigts. Lai gan Komisija 2000. gada 4. maija
vēstulē esot konstatējusi, ka atsevišķu uzņēmumu atbildēs uz šo paziņojumu ir neprecizitātes un pretrunas, tā neesot to aizstājusi
pirms Lēmuma pieņemšanas. Tāpēc
SGL
neesot varējis izmantot tiesības tikt uzklausītam par izmeklēšanas galīgo iznākumu.
Šajā ziņā Pirmās instances tiesa atgādina, ka nav normas, kas aizliegtu Komisijai pēc Paziņojuma par iebildumiem nosūtīšanas
paziņot attiecīgajiem lietas dalībniekiem par jauniem dokumentiem, kas, pēc tās uzskatiem, pamato tās viedokli, ja tā dod
uzņēmumiem nepieciešamo laiku viedokļa paušanai šajā jautājumā (skat. iepriekš 38. punktā minēto spriedumu lietā
LR AF 1998
/Komisija, 190. punkts un tajā minētā judikatūra).
Šajā lietā Komisija atzīst, ka dažas atbildes uz Paziņojumu par iebildumiem ietvēra pretrunas un apsūdzības pret citiem uzņēmumiem.
Tādēļ tā esot nodrošinājusi piekļuvi šo atbilžu nekonfidenciālajai versijai un esot ļāvusi uzņēmumiem izteikt apsvērumus par
šo jautājumu 2000. gada 25. maija sēdē. Tomēr Komisija uz to pamata neesot izvirzījusi nekādu apsūdzību.
Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru Paziņojumam par iebildumiem ir jāsniedz ieinteresētajām personām iespēja faktiski uzzināt,
kādā rīcībā Komisija tās vaino, bet šī prasība ir ievērota, ja galīgajā nolēmumā ieinteresētās personas netiek vainotas citos
pārkāpumos kā tikai tajos, kas norādīti Paziņojumā par iebildumiem, un tajā ir minēti vienīgi tie fakti, par kuriem ieinteresētajām
personām bijusi iespēja paust viedokli (Pirmās instances tiesas 2003. gada 19. marta spriedums lietā T‑213/00
CMA CGM
u.c./Komisija,
Recueil
, II‑913. lpp.; turpmāk tekstā – “spriedums lietā
FETTCSA
”, 109. punkts). Šajā lietā nekas neliedza
SGL
salīdzināt Paziņojumu par iebildumiem ar Lēmuma tekstu, lai pārbaudītu, vai Komisija nav balstījusies uz jauniem iebildumiem,
kas nebija minēti Paziņojumā par iebildumiem un par ko
SGL
nebija varējis paust viedokli pirms Lēmuma pieņemšanas. Tomēr
SGL
nenorāda uz šo atšķirību starp Paziņojumu par iebildumiem un Lēmumu.
Katrā ziņā pietiek, ka Komisija ļauj uzņēmumiem īpaši paust viedokli par apsvērumiem, kas pausti attiecībā uz Paziņojumu par
iebildumiem. Šajā lietā
SGL
nepārmet Komisijai, ka tā būtu aizskārusi [
SGL
] tiesības tikt uzklausītam tieši šajā jautājumā. [
SGL
] sūdzas tikai par to, ka Komisija ir atļāvusi tikai mutvārdu apsvērumus, bet nav pierādījis, ka vienīgi rakstveida apsvērumi
tam būtu ļāvuši efektīvi aizstāvēt savu viedokli.
Tādējādi šis pamats ir noraidāms.
Par apgalvoto uzklausīšanas amatpersonas prettiesisko ziņojumu
Pirmās instances tiesa ir konstatējusi, ka 2001. gada 28. maijā uzklausīšanas amatpersona saskaņā ar Komisijas 2001. gada
23. maija Lēmuma 2001/462/EK, EOTK par uzklausīšanas amatpersonu darba uzdevumiem dažos tiesas procesos par konkurenci (OV
L 162, 21. lpp.) 15. pantu ir sniegusi šādu nobeiguma ziņojumu:
“Lēmuma projekts nedod nekādu iemeslu īpašiem apsvērumiem par tiesībām tikt uzklausītam. Attiecīgie uzņēmumi nav norādījuši
nekādas procesuālas problēmas. Lēmuma projektā nav ietverts neviens iebildums, par ko attiecīgie uzņēmumi nebūtu varējuši
iepriekš paust savu nostāju.”
Šajā ziņā
SGL
apgalvo, ka uzklausīšanas amatpersona ir kļūdaini konstatējusi, ka [
SGL
] nav norādījis nekādas procesuālas problēmas. Pašā Lēmumā esot atzīts, ka
SGL
ir sūdzējies par nepilnīgu piekļuvi lietas materiāliem. Pārkāpjot Lēmuma 2001/462 8. panta prasības, uzklausīšanas amatpersona
neesot lēmusi par lūgumu iepazīties ar lietas materiāliem, ko
SGL
izteica atbildē uz Paziņojumu par iebildumiem. Tāpēc uzklausīšanas amatpersonas nobeiguma ziņojumā esot bijušas kļūdas, kas
varēja ietekmēt Komisijas locekļu kolēģijas lēmumu par sliktu
SGL
. Uzklausīšanas amatpersona neesot aplūkojusi arī problēmu saistībā ar atsevišķu uzņēmumu atbildēm uz Paziņojumu par iebildumiem,
kurās bija pretrunas un apsūdzības, par ko
SGL
esot varējis vienīgi mutvārdos paust viedokli sēdē. Lai gan
SGL
esot sūdzējies par šādu pieeju, uzklausīšanas amatpersonas ziņojumā šis procesuālo noteikumu pārkāpums neesot minēts.
Pirmās instances tiesa atgādina, ka saskaņā ar Lēmuma 2001/462 2., 3. un 8. apsvērumu Komisijai ir jānodrošina, lai personām,
uz kurām attiecas process par konkurenci, tiktu garantētas tiesības tikt uzklausītām visā šī procesa laikā; administratīvo
procedūru šajā jomā vadīšana tai ir jāuztic neatkarīgai personai, kurai piemīt godīgums, kas nepieciešams minēto procedūru
objektivitātes, pārskatāmības un efektivitātes veicināšanai. Atbilstoši minētā lēmuma 15. pantam un 16. panta 1. punktam uzklausīšanas
amatpersona sagatavo nobeiguma ziņojumu par tiesību tikt uzklausītam ievērošanu, kurā aplūkots arī, vai lēmuma projekts ietver
tikai iebildumus, par kuriem lietas dalībniekiem ir dota iespēja darīt zināmu savu viedokli, un to pievieno lēmuma projektam,
kuru iesniedz Komisijai, lai nodrošinātu, ka, pieņemot lēmumu, Komisija ir pilnībā izvērtējusi “visu attiecīgo informāciju”
saistībā ar procesa gaitu un tiesību tikt uzklausītam ievērošanu.
Kā izriet no iepriekš minētajām normām, uzklausīšanas amatpersonai nav uzdevuma savākt visus iebildumus attiecībā uz procesuāliem
pārkāpumiem, ko administratīvās procedūras laikā izvirzījušas ieinteresētās personas. Tai ir jāpaziņo Komisijas locekļu kolēģijai
vienīgi iebildumi, kas ir būtiski administratīvās procedūras gaitas likumības vērtējumam. Kā norādīts iepriekš, abi
SGL
izvirzītie pamati par tā piekļuvi Komisijas iekšējiem dokumentiem un problēmu saistībā ar atbildēm uz Paziņojumu par iebildumiem
nav pamatoti. Tādējādi uzklausīšanas amatpersonai kā objektīvam un neatkarīgam konsultantam nebija jāpaziņo Komisijas locekļu
kolēģijai šie abi nebūtiskie iebildumi.
Tādējādi arī šo pamatu nevar pieņemt.
No tā izriet, ka nevar pieņemt nevienu no pamatiem, ar kuriem
SGL
apgalvo, ka Lēmumam ir formas trūkumi.
Lieta T‑246/01
Neizvirzot oficiālus prasījumus atcelt visu Lēmumu,
UCAR
prasības pieteikumā ir norādījis, ka Lēmums ir “pilnībā vai daļēji jāatceļ”. Neaplūkodama tā mātes sabiedrību no 1992. gada
līdz 1995. gadam,
Mitsubishi
un
Union
Carbide
, lomu aizliegtās vienošanās izveidē un darbības sākotnējā posmā, Komisija neesot izpildījusi pienākumu veikt objektīvu izmeklēšanu
un esot aizskārusi tā tiesības uz aizstāvību. Tomēr replikā
UCAR
ir precizējis, ka tā mērķis ir panākt nevis visa Lēmuma atcelšanu saistībā ar būtiskas formas prasības pārkāpumu, bet gan
tam Lēmuma 3. pantā uzliktā naudas soda atcelšanu vai tā apmēra samazināšanu. Kā norādījis
UCAR
, iepriekš minētā frāze tā prasības pieteikumā ir sniegta tikai šādā aspektā.
Pirmās instances tiesa no tā secina, ka
UCAR
celtajā prasībā nav lūgts atcelt visu Lēmumu. Tāpēc iebildums par to, ka Komisija neesot ņēmusi vērā
Mitsubishi
un
Union Carbide
lomu attiecībā uz
UCAR
dalību inkriminētās aizliegtās vienošanās īstenošanā, tiks aplūkots kopā ar
UCAR
izvirzītajiem pamatiem par tā naudas soda aprēķinu.

Par prasījumiem daļēji atcelt Lēmuma 1. pantu un atsevišķus tajā ietvertos faktu konstatējumus
Par pamatu, kas lietā T‑239/01 ir balstīts uz kļūdainu konstatējumu par centrālas uzraudzības sistēmas ieviešanu
Saistībā ar pamatu grupu par to, ka
SGL
naudas sods ir aprēķināts kļūdaini, tas iebilst, ka Komisija to esot diskriminējusi attiecībā pret
SDK
, samazinot minētajam uzņēmumam uzlikto naudas sodu, jo tas bija darījis zināmu, ka pastāv un darbojas saistībā ar aizliegto
vienošanos ieviesta centrāla uzraudzības sistēma (
Central Monitoring System
, turpmāk tekstā – “
CMS
”).
SGL
norāda, ka šī sistēma nekad nav izmantota. Tas esot Komisiju par to informējis savā atbildē uz Paziņojumu par iebildumiem.
Šajā ziņā Pirmās instances tiesa konstatē, ka
SGL
prasības pieteikumā ir minējis, ka atbildē uz Paziņojumu par iebildumiem tas ir skaidri atturējies apstrīdēt Komisijas izklāstītos
faktus. Minētajā atbildē
SGL
tomēr esot labojis atsevišķus faktu konstatējumus; attiecībā uz
CMS
tas ir norādījis, ka “centrālā uzraudzības sistēma [..] nekad nav izmantota”.
Pirmās instances tiesa atgādina, ka neatkarīgi no
SGL
atbildes šajā jautājumā Komisija Lēmumā ir uzskatījusi, ka norādītais pārkāpums it īpaši ir izpaudies kontroles mehānisma
izveidē un karteļa nolīgumu īstenošanā (2. apsvērums). Tā ir sīki raksturojusi
CMS
(72., 73., 91. un 92. apsvērums), norādot, ka
SGL
aizstāvēto domu atspēko dokumentāri pierādījumi un citu ražotāju, piemēram,
Tokai
un
UCAR
, paziņojumi. Komisijas iebildumu rakstā ir norādīts uz šīm Lēmuma daļām, bet
SGL
replikā ir vienīgi atkārtots, ka
CMS
netika ieviesta.
Šīs lietas apstākļos ar to, ka
SGL
ir tikai vispārīgi atkārtojis vienkāršu nepamatotu apgalvojumu par
CMS
neieviešanu, nepietiek, lai atbilstoši atspēkotu Lēmumā minētos pretējos faktu konstatējumus.
Tāpēc pamats par faktu konstatējumiem saistībā ar
CMS
piemērošanu ir noraidāms.
Par pamatu, kas lietā T‑236/01 ir balstīts uz kļūdainu konstatējumu par aizliegtās vienošanās globālo raksturu
Saistībā ar pamatu par to, ka Komisija ir kļūdaini pamatojusies uz tā pasaules apgrozījumu,
Tokai
apgalvo, ka grafīta elektrodu ģeogrāfiskajam tirgum nav globāla rakstura. Katrā ziņā Komisija neesot pienācīgi analizējusi
attiecīgo ģeogrāfisko tirgu. 1991. gada 4. janvāra lēmumā (
Mitsubishi
/
UCAR
,
IVM024
), kas pieņemts saskaņā ar regulu par uzņēmumu koncentrācijas kontroli, Komisija esot secinājusi, ka grafīta elektrodu tirgus
ir Kopienas mēroga tirgus.
Šajā ziņā Pirmās instances tiesa atgādina, ka
Tokai
pats prasības pieteikumā ir skaidri paziņojis, ka tā prasības mērķis nav apstrīdēt Lēmumā minētos faktus pēc būtības. Faktu
konstatējumi, saskaņā ar kuriem ar aizliegto vienošanos kartelis ir savstarpēji sadalījis grafīta elektrodu pasaules tirgu,
ir ietverti gan Lēmumā (skat., piemēram, 14.–18., 46., 47., 49., 51., 71., 72. un 73. apsvērumu), gan Paziņojumā par iebildumiem
(33., 34., 35., 37., 39., 59., 60. un 61. punkts). Kā konstatējusi Komisija, no tā izriet, ka pati aizliegtās vienošanās būtība
bija strukturēt grafīta elektrodu nozari pasaulē atbilstoši triju “pīlāru” sistēmai, kurā
SGL
pārstāv Eiropu,
UCAR
– Amerikas Savienotās Valstis, bet
SDK
,
Tokai
,
Nippon
un
SEC
– Japānu (Lēmuma 47. apsvērums). Turklāt starp Komisijas identificētajiem aizliegtās vienošanās galvenajiem principiem bija
“vietējā ražotāja” princips, kuram bija jānosaka cenas savā teritorijā, kamēr pārējie ražotāji tam sekoja (skat. iepriekš
12. un 13. punktu), precizējot, ka ražotājiem, “kas nav vietējie ražotāji”, ir jādodas projām no pārējo “vietējiem” tirgiem
(Lēmuma 50. apsvērums). Visbeidzot, Komisija ir izklāstījusi Amerikas sabiedrības
C/G
piemēru, kurai – lai gan tās rīcībā nav nevienas ražotnes ārpus ASV – ir izdevies iegūt aptuveni 7 % lielu tirgus daļu Eiropā
un pārdot gandrīz trešdaļu savas produkcijas EEZ (Lēmuma 16., 30. un 85. apsvērums), ko Komisija ir uzskatījusi par norādi
par pasaules mēroga tirgus esamību un pierādījumu tam, ka pat viens ražotājs, “kas nav vietējais ražotājs”, spēj traucēt aizliegtās
vienošanās darbību.
Šis pamats ir acīmredzami nesaderīgs ar to, ka
Tokai
ir atzinis nupat izklāstītos faktu precizējumus un nav tos atbilstoši apstrīdējis nedz administratīvajā procedūrā, nedz Pirmās
instances tiesā. To saistot ar pārējiem pamatiem par kļūdainu naudas sodu aprēķinu, šis pamats drīzāk attiecas uz to, kā Komisija
ir novērtējusi
Tokai
rīcības faktisko ietekmi uz konkurenci EEZ.
Tokai
šajos pamatos it īpaši uzsver, ka tā rīcība bijusi pasīva un tam neesot ekonomiskas intereses pārdot attiecīgo ražojumu Eiropas
tirgū. Tāpēc šī pamata faktiskā jēga ir pārmest Komisijai, ka tā
Tokai
uzliktā naudas soda apmēra noteikšanā nav ņēmusi vērā tā pasīvo lomu.
Šis secinājums nav pretrunā
Tokai
atsaucei uz 1991. gada 4. janvāra lēmumu (
Mitsubishi
/
UCAR
,
IVM024
), kurā Komisija saistībā ar uzņēmumu koncentrāciju ir uzskatījusi, ka grafīta elektrodu tirgum ir Kopienas mērogs. Šajā ziņā
pietiek norādīt, ka šis lēmums ir pieņemts citādos apstākļos nekā šajā lietā un ir tapis agrāk par Komisijas izmeklēšanu šajā
lietā, kā arī pirms Lēmumā norādītā pārkāpuma laika posma. Tieši tas, ka 1997. gadā Komisija atklāja karteli, kurā piedalījās
Tokai
, ļāva tai konstatēt, ka karteļa dalībnieki ir sadalījuši grafīta elektrodu tirgu pasaules mērogā. Tāpēc atsaucei uz 1991. gada
lēmumu nav nozīmes.
Tādējādi šis pamats ir noraidāms, jo tajā ir apstrīdēti faktu konstatējumi par grafīta elektrodu tirgus globālo raksturu.
Par pamatu, kas lietā T‑239/01 ir balstīts uz to, ka nav ņemts vērā pārkāpuma ilgums
Saistībā ar pamatu grupu par to, ka [
SGL
] naudas sods ir aprēķināts kļūdaini,
SGL
iebilst, ka Komisija, pirmkārt, esot bez pierādījumiem norādījusi pārāk lielu tā dalības pārkāpumā ilgumu: Komisija esot
kļūdaini konstatējusi, ka
SGL
pēc 1997. gada jūnijā veiktajām pārbaudēm ir turpinājis pārkāpumu līdz 1998. gada februārim/martam. Tādējādi naudas sods
tam esot noteikts kļūdaini, jo naudas sods ir palielināts saistībā ar minēto laika posmu. Turklāt Komisija iespējamo pārkāpuma
turpināšanu pēc pārbaudēm esot kļūdaini uzskatījusi par atbildību pastiprinošu apstākli par sliktu
SGL
. Šajā ziņā
SGL
apgalvo, ka sanāksmes, kas apstrīdētajā laika posmā notikušas saistībā ar aizliegto vienošanos, attiecas nevis uz Eiropas
tirgu, bet vienīgi uz Āzijas tirgiem, par ko tas jau esot informējis Komisiju administratīvajā procedūrā. Komisijas sava apgalvojuma
pamatošanai norādītie pierādījumi neesot ticami.
Otrkārt,
SGL
sūdzas par kļūdainu konstatējumu Lēmuma 57. apsvērumā, atbilstoši kuram aizliegtās vienošanās Eiropas grupa esot sanākusi
vēl kopš “1999. gada”. Pēc tā uzskatiem, nevar izslēgt, ka šai kļūdai ir bijusi negatīva ietekme tā naudas soda apmēra noteikšanā.
Turklāt Lēmuma 124. apsvērumā Komisija apgalvojot, ka pastāv norādes, kas ļauj secināt, ka 2001. gadā pārkāpums vēl joprojām
nebija beidzies.
SGL
lūdz Pirmās instances tiesai, veicot procesa organizatorisko pasākumu, pārbaudīt, vai kļūdainais skaitlis “1999” tika nodots
Komisijas locekļu kolēģijai saistībā ar Lēmuma pieņemšanu.
Attiecībā uz
SGL
izvirzītā pamata pirmo daļu jāatgādina
SGL
atbildot uz Komisijas konstatējumiem pausto apsvērumu hronoloģija un precīzs saturs.
Pirmkārt, tieši atbildot uz Komisijas informācijas pieprasījumu,
SGL
ar 1999. gada 8. jūnija memorandu paziņoja, ka lielākie grafīta elektrodu ražotāji, to skaitā
SGL
un
UCAR
, koordinēja rīcību konkurences jomā no 1992. gada “līdz 1998. gadam”. Tad tas uzskaitīja sanāksmes, kas notikušas aizliegtās
vienošanās ietvaros. Saistībā ar sanāksmēm pēc 1997. gada jūnija, tas ikreiz vienā vienīgā teikumā minēja 1997. gada jūlija
sanāksmi Malaizijā, 1997. gada novembra sanāksmi Honkongā un 1998. gada februāra sanāksmi Bangkokā, norādot, ka šīs sanāksmes
bija par Āzijai specifiskām tēmām.
Otrkārt, 2000. gada 24. janvāra Paziņojumā par iebildumiem bija minēts, ka pārkāpums, kurā vainots
SGL
, ilga līdz 1998. gada martam, precizējot, pirmkārt, ka Honkongas un Bangkokas sanāksmes bija par
CMS
tabulu par pārdošanas daudzumiem atjaunināšanu attiecībā uz visiem reģioniem un visiem tirgiem un, otrkārt, ka
SGL
un
UCAR
informēja aizliegtās vienošanās dalībniekus no Japānas par jaunajām Eiropā piemērotajām cenām (78. un 79. punkts). Saskaņā
ar Paziņojumu par iebildumiem
SGL
un
UCAR
divpusējie kontakti turklāt notika vismaz līdz 1998. gada martam (80. punkts). Lielākā daļa no šiem konstatējumiem bija balstīta
uz
UCAR
bijušā Eiropas pārdošanas direktora [..] kunga paziņojumu. Visbeidzot, Paziņojumā par iebildumiem ir ietverts plašs saraksts
ar pievienotajiem dokumentiem, kas izmantoti kā pierādījumi, to skaitā [..] kunga paziņojums.
Treškārt,
SGL
2000. gada 4. aprīļa atbildē uz Paziņojumu par iebildumiem – pēc tam, kad tajā bija apstiprināts, ka Paziņojuma par iebildumiem
rašanās fakti principā (“grundsätzlich”) nav apstrīdēti, – bija vienīgi norādīts uz 1999. gada 8. jūnija memorandu, neko neminot
par jaunajiem konstatējumiem un dokumentārajiem pierādījumiem par apstrīdēto pārkāpuma laika posmu, kas bija ietverti Paziņojumā
par iebildumiem. Konkrēti tajā nebija apstrīdēts [..] kunga paziņojums, lai gan
SGL
bija piekļuve šim paziņojumam.
Pirmās instances tiesā
SGL
nekādi būtiski nepapildināja savus argumentus, kas sniegti pirmstiesas procedūrā. Tas tikai apgalvoja, ka [..] kunga paziņojuma
vērtība noteikti ir jāuztver relatīvi, ņemot vērā apstākļus, kādi valdīja tā izstrādes laikā. Šī piezīme attiecas uz Komisijas
minēto faktu, ka
UCAR –
pēc tam, kad tas bija atlaidis [..] kungu, – jebkādam viņa ierosinātam mierizlīgumam strīdā par atlaišanu izvirzīja nosacījumu,
ka viņam jāpiekrīt sadarboties ar Komisiju tās izmeklēšanā.
Tomēr [..] kunga papildu paziņojuma (
supplemental statement
) tekstā, uz kuru Komisija ir īpaši balstījusies, nav nekā tāda, kas varētu pamatot
SGL
paustās aizdomas: viņa minētie fakti ir konkrēti, un tajos nav pretrunu; [..] kungs piemin vairāku citu aizliegtās vienošanās
dalībnieku pārstāvju vārdus, to skaitā [..] kungu no
SGL
un [..] kungu no
UCAR
, tāpēc viņa paziņojumu patiesumu varēja pārbaudīt, nopratinot šīs personas kā lieciniekus. Taču
SGL
nelūdza viņus izsaukt; administratīvajā procedūrā tas arī nevērsās Komisijā, lai darītu tai zināmus atbildes paziņojumus,
piemēram, no sava bijušā pārdošanas direktora [..] kunga. Visbeidzot, no [..] kunga paziņojuma, kas arī ir nosūtīts Komisijai
pēc
UCAR
lūguma, izriet, ka viņa paziņojumu mērķis nekādi nav bijis pierādīt
UCAR
nevainīgumu par sliktu citiem aizliegtās vienošanās dalībniekiem, lai panāktu labvēlīgu risinājumu strīdā ar
UCAR
. [..] kungs norāda, ka šīs darbības, kas veido pārkāpumu, viņa priekšniekiem uzņēmumā bija zināmas un viņi tās bija atbalstījuši.
No tā izriet, ka
SGL
nav izdevies juridiski pietiekami pierādīt, ka Komisijas faktu konstatējumi par tā dalību pārkāpumā laika posmā no 1997. gada
jūnija līdz 1998. gada martam (Lēmuma 91.–93. apsvērums) ir kļūdaini. Tādējādi šī pamata pirmā daļa ir noraidāma.
Attiecībā uz otro daļu, kas vērsta pret Lēmuma 57. apsvērumu, Komisija ir atzinusi, ka paziņotās Lēmuma vācu valodas versijas
teikumā, saskaņā ar kuru Eiropas grupas sanāksmes aizliegtās vienošanās ietvaros ir notikušas “kopš 1999. gada”, ir drukas
kļūda. To, ka šī kļūda ir acīmredzama, var secināt, pirmkārt, salīdzinot to ar Lēmuma angļu valodas versiju, kas ir otrs autentiskais
teksts (līdzās vācu tekstam), kurā ir pareizi minēts “1992. gads”. Otrkārt, pati 57. apsvēruma vācu valodas versija (kurā
ir kļūdainais 1999. gads) ir nesaprotama: kā norāda
UCAR
, attiecīgās sanāksmes esot beigušās “apmēram pēc gada” (proti, 2000. gadā, ja skatāmies pēc kļūdainā teksta loģikas), jo,
kā tāpat norāda
UCAR
, Eiropas ražotāji uzskatīja, ka “1993. gadā” vairs nebija nepieciešamības sanākt. Šim teikumam acīmredzami ir jēga tikai
tad, ja atskaites gads ir 1992. gads.
Visbeidzot un galvenais, – Lēmuma 1. pantā, kā arī 3., 114. un 155. apsvērumā ir skaidri norādīts, ka
SGL
izdarītais pārkāpums beidzās 1998. gada martā. Šim atzinumam nav pretrunā Lēmuma 124. apsvērums, saskaņā ar kuru pārkāpums,
iespējams, nav izbeigts pat 2001. gadā. Šī frāze, kas nemaina faktu konstatējumus par pārkāpuma ilgumu, der tikai kā pamatojums
Lēmuma rezolutīvās daļas 2. pantam, kurā attiecīgajiem uzņēmumiem – piesardzības dēļ – ir uzdots nekavējoties izbeigt minētos
pārkāpumus, ja uzņēmumi nav jau to izdarījuši.
Acīmredzamā rakstura dēļ šī drukas kļūda nevarēja aizskart
SGL
intereses saistībā ar tā naudas soda noteikšanu: nodaļā “Pārkāpuma ilgums”, kura ietverta Lēmuma daļā, kas veltīta naudas
sodu noteikšanai, ir norādīts “1998. gada februāris/marts” kā [laiks], kad beidzies pārkāpums, ko izdarījuši
SGL
,
UCAR
,
Tokai
,
Nippon
un
SEC
(155. apsvērums).
Tādējādi šāda kļūda nevar pamatot faktu konstatējumu par
SGL
izdarītā pārkāpuma ilgumu atcelšanu. Šajos apstākļos nav jāveic
SGL
ierosinātais procesa organizatoriskais pasākums.
Tāpēc šī
SGL
izvirzītā pamata abas daļas ir noraidāmas.
Par pamatiem, kas lietā T‑244/01 ir balstīti uz būtisku formas prasību pārkāpumu, jo nav pietiekamu pierādījumu par
Nippon
dalību pārkāpumā laika posmā no 1992. gada maija līdz 1993. gada martam, un uz pamatojuma nesniegšanu šajā jautājumā
Lietas dalībnieku argumenti
Pamatojot prasījumus daļēji atcelt Lēmuma 1. pantu,
Nippon
apgalvo, ka pierādīšanas pienākums ir Komisijai, kad tā pieņem lēmumu, kurā uzņēmums apsūdzēts Kopienu tiesību normu pārkāpumā.
Šajā gadījumā Lēmumā ietvertais konstatējums, saskaņā ar kuru
Nippon
ir piedalījies pārkāpumā no 1992. gada maija līdz 1993. gada martam, neesot pamatots ar pietiekamiem un pārliecinošiem pierādījumiem.
Tiktāl, ciktāl Komisija apgalvo, ka
Nippon
ir piedalījies sanāksmēs, kas rīkotas šajā laika posmā, tās apgalvojums neesot pierādīts. Komisijas izvirzītā apsūdzība esot
pilnībā balstīta uz paziņojumiem, ko atsevišķi
Nippon
konkurenti (
SDK
,
UCAR
un
SGL
) snieguši, tikai lai panāktu, ka tiem tiek piemērots Paziņojums par sadarbību. Šajos apstākļos Komisija neesot bijusi tiesīga
piešķirt nekādu pierādījumu vērtību šiem paziņojumiem, kuri neesot sevišķi ticami.
Attiecībā uz pirmo “uzņēmumu vadītāju” sanāksmi, kas rīkota Londonā 1992. gada 21. maijā,
Nippon
apgalvo, ka Lēmumā ietvertais konstatējums, saskaņā ar kuru
Tokai
pārstāvēja prasītāja intereses, nav pamatots ne ar vienu pierādījumu. Spriedumā Cementa lietā (minēts iepriekš 39. punktā,
2773.–2782. punkts) Pirmās instances tiesa ir atzinusi, ka, tā kā nebija pierādīts, ka lietas dalībnieks būtu devis norādījumus,
lai tas tiktu pārstāvēts sanāksmē, Komisija nepamatoti secināja, ka šis lietas dalībnieks faktiski ir bijis klāt vai bijis
pārstāvēts un ir pievienojies šajā sanāksmē noslēgtajam nolīgumam. Pēc prasītāja uzskatiem, šāds pamatojums ir jāievēro arī
šajā lietā. Konkrēti, Komisija neesot sniegusi pierādījumus, kas liecinātu, ka prasītājs ir faktiski devis rīkojumu
Tokai
pārstāvēt to minētajā sanāksmē.
Tiktāl, ciktāl Komisija atsaucas uz kādu
SDK
paziņojumu par sanāksmi, kas acīmredzot notikusi saistībā ar iepriekšējiem kontaktiem pirms 1992. gada 21. maija sanāksmes,
Nippon
nespēj saprast, kādā veidā norāde uz sanāksmi, kura notikusi pirms aizliegtās vienošanās izveides, iespējams, varētu pierādīt
[
SDK
] apgalvojumu. Runājot par
SGL
sniegto paziņojumu, tas esot rakstīts vispārīgi, bez jebkādām niansēm, un esot
SGL
vispārējs atzinums par tā dalību apgalvotajā pārkāpumā no 1992. līdz 1998. gadam. Šo paziņojumu nevarot interpretēt tādējādi,
ka tas attiektos uz
Nippon
dalību dažādās sanāksmēs, kas notikušas apstrīdētajā laika posmā. Tāpat tajā neesot minēts, ka
Tokai
būtu pārstāvējis prasītāja intereses.

Nippon
piebilst, ka
UCAR
neprecīzie paziņojumi, atbilstoši kuriem minētajā sanāksmē piedalījušies “atsevišķi Japānas konkurenti” un “vairāki Japānas
konkurenti”, nevar pamatot Komisijas apgalvojumu, ka kāds konkrēts uzņēmums, kas piedalījās šajā sanāksmē, pārstāvēja tieši
Nippon
.
Attiecībā uz 1992. gada 25. maija un 19. septembra “darba” sanāksmēm
Nippon
apgalvo, ka Komisijas konstatējumi par tā klātbūtni šajās sanāksmēs ir pilnībā balstīti uz neprecīziem un nekonsekventiem
prasītāja paziņojumiem. Lēmumā Komisija neesot sniegusi nevienu faktisku vai dokumentāru pierādījumu šajā ziņā.
Konkrētāk, attiecībā uz sanāksmi, kas rīkota Cīrihē 1992. gada 25. maijā, apgalvotā
Nippon
klātbūtne esot pamatota ar vienu vienīgu
SDK
paziņojumu, ka “
Nippon
pārstāvji” esot piedalījušies sanāksmē, nenorādot, kas to šajā gadījumā faktiski pārstāvējis. Savukārt paziņojumos par citām
sabiedrībām
SDK
šo informāciju esot sniedzis sīki. Attiecībā uz
UCAR
paziņojumu – tajā vispār neesot minēta Cīrihes sanāksme.
SGL
paziņojumā neesot minēta
Nippon
klātbūtne šajā sanāksmē.
Attiecībā uz sanāksmi, kas rīkota Lugāno 1992. gada 19. septembrī,
Nippon
iespējamā klātbūtne atkal esot pilnībā pamatota ar vienu
SGL
sniegtu paziņojumu. Šis paziņojums esot pretrunā
SDK
un
UCAR
paziņojumiem, kuros Lugāno sanāksme nav minēta.
Tiktāl, ciktāl Lēmumā ir apgalvots, ka
Nippon
iesniegtie ceļa izdevumus apliecinošie dokumenti pierāda tā klātbūtni attiecīgajās sanāksmēs (48. apsvērums),
Nippon
atgādina, ka tas šos dokumentus Komisijai nodevis pēc oficiāla informācijas pieprasījuma saskaņā ar Regulas Nr. 17 11. pantu.
Tomēr Komisija neesot pilnvarota saņemt informāciju ārpus Kopienas teritorijas. Tādējādi šī informācija esot iegūta prettiesiski
un nevarot būt pamats pierādījumam par
Nippon
dalību apgalvotajā pārkāpumā. Katrā ziņā šajā gadījumā
Nippon
adresētais pieprasījums neatbilstot Regulā Nr. 17 izvirzītajām prasībām, jo Komisija nav minējusi 15. panta 1. punkta b) apakšpunktā
paredzētos sodus, kā prasīts Regulas Nr. 17 11. panta 3. punktā. Visbeidzot, attiecīgie ceļa izdevumus apliecinošie dokumenti
nepierādot
Nippon
dalību sanāksmēs no 1992. gada maija līdz 1993. gada martam.

Nippon
apgalvo, ka sarakstē ar Komisiju tas nekad neesot atzinis, ka būtu piedalījies kādā no sanāksmēm, kas organizētas laika posmā
no 1992. gada maija līdz 1993. gada martam. Šajā ziņā tas uzsver, ka tā 2000. gada 30. marta un 17. maija vēstules, kas rakstītas,
atbildot uz Paziņojumu par iebildumiem, ir jāaplūko tā 1998. gada 18. decembra vēstules kontekstā.
Pēdējā minētajā vēstulē
Nippon
esot atbildējis uz Komisijas pieprasījumu, kura mērķis bijis noskaidrot, vai [
Nippon
] ir piedalījies sanāksmēs, ko organizējuši aizliegtās vienošanās dalībnieki. Atbilde esot bijusi skaidra un detalizēta attiecībā
uz katru Komisijas norādīto laika posmu.
Nippon
neesot minējis nevienu pašu sanāksmi laika posmā no 1992. gada maija līdz 1993. gada martam, lai gan Komisija esot noteikti
veikusi izmeklēšanu par šo laika posmu.

Nippon
piekrīt, ka tas 2000. gada 30. marta vēstulē ir atzinis, ka tā administratori vai vadošie darbinieki “vairākas reizes” ir
piedalījušies konkurentu starptautiskajās sanāksmēs, un ir paziņojis, ka tas neapspriedīs savu dalību sanāksmēs. Tomēr šo
vispārīgo paziņojumu nevar interpretēt kā atzīšanos, ka
Nippon
būtu piedalījies visās sanāksmēs, it īpaši tajās, kas notikušas tieši laika posmā no 1992. gada maija līdz 1993. gada martam.
Vēlākajā 2000. gada 17. maija vēstulē
Nippon
esot paskaidrojis, ka “būtībā” neapstrīd Paziņojumā par iebildumiem minētos faktus. Šī vēstule nenozīmējot, ka
Nippon
būtu piedalījies visās sanāksmēs. Gluži pretēji, tajā esot noteikti atgādināta 1998. gada 18. decembra vēstule un tātad atkārtots,
ka
Nippon
bija iesaistīts tikai dažās sanāksmēs.

Nippon
piebilst, ka Lēmums šajā jautājumā nav pienācīgi pamatots. Pat pieņemot, ka tā dalība pārkāpumā minētajā laika posmā būtu
pierādīta, Komisija neesot norādījusi iemeslu, kura dēļ būtu pamats palielināt naudas soda pamatsummu, ņemot vērā, ka prasītājam
uzliktais naudas sods ir palielināts arī saistībā ar apgalvoto pārkāpuma turpināšanu pēc Komisijas izmeklēšanas. Lēmumā neesot
skaidrojuma par šo divkāršo palielinājumu.
Attiecībā uz Komisijas prasījumiem, lai Pirmās instances tiesa palielinātu prasītājam uzliktā naudas soda apmēru, prasītājs
uzskata, ka šāds lūgums ir neatbilstošs un nepamatots.
Komisija uzsver, ka nevienā brīdī pirms prasības pieteikuma iesniegšanas Pirmās instances tiesā
Nippon
neesot apstrīdējis savu dalību sanāksmēs, kas organizētas no 1992. gada maija līdz 1993. gada martam. Gluži pretēji, tas
esot norādījis, ka neapstrīd faktus, ar kuriem Komisija pamatoja savus apgalvojumus, lai panāktu naudas soda samazināšanu
saskaņā ar Paziņojumu par sadarbību. Katrā ziņā
Nippon
dalība attiecīgajās sanāksmēs esot pierādīta ar
SDK
un
SGL
paziņojumiem.
Komisija atzīst, ka tās rīcībā nav
Nippon
ceļa izdevumus apliecinošu dokumentu, kas attiektos uz apstrīdēto laika posmu. Taču, ņemot vērā iepriekš minētos pierādījumus,
neesot bijis nepieciešams atsaukties uz šiem dokumentiem.
Visbeidzot, Komisija lūdz Pirmās instances tiesu, lai tā, izmantojot savu neierobežoto kompetenci, palielina
Nippon
uzlikto naudas sodu. Pretēji atbildei uz Paziņojumu par iebildumiem
Nippon
tagad apstrīdot konstatējumus par tā dalības ilgumu. Pēc Komisijas uzskatiem, naudas soda palielinājumam vajadzētu būt vismaz
vienādam ar 10 % lielo samazinājumu, kāds
Nippon
piešķirts saskaņā ar Paziņojumu par sadarbību.
Pirmās instances tiesas vērtējums
Vispirms jāatgādina, ka Lēmumā (113. apsvērums) Komisija vērtējumā par konkurences noteikumiem, kā arī par ilgumu, kas izmantots,
aprēķinot naudas sodus, ņēma vērā tikai laika posmu, kas sākās 1992. gada maijā, dienā, kad notika pirmā “uzņēmumu vadītāju”
sanāksme Londonā, kurā tika noteikti pamatprincipi tirgus savstarpējai sadalīšanai. Pēc Komisijas uzskatiem, tas, ka
Nippon
nepiedalījās šajā sanāksmē, nav svarīgi, jo to pārstāvēja
Tokai
un
Nippon
pats bija klāt pirmajā “darba” sanāksmē, kas notika vien četras dienas vēlāk.
Lai novērtētu šī pamata apmēru attiecībā uz šo konstatējumu, atkal ir jāatgādina dažādo administratīvās procedūras posmu hronoloģija
un jāanalizē, pirmkārt, Komisijas iesniegto dokumentu un, otrkārt,
Nippon
sniegto paziņojumu saturs.
Šajā ziņā ir jānorāda, pirmkārt, ka, atbildot uz Komisijas informācijas pieprasījumu,
Nippon
ar 1998. gada 18. decembra vēstuli sniedza informāciju par tā ģenerāldirektora [..] kunga un dažu citu vadošo darbinieku
ceļojumiem. Šajā vēstulē patiešām nav minēts neviens darījumu brauciens apstrīdētajā laika posmā.
Otrkārt, 2000. gada 24. janvāra Paziņojuma par iebildumiem 36., 37., 39., 40. un 101. punktā, norādot uz
SGL
,
SDK
un
UCAR
paziņojumiem, ir izklāstīts, ka pirmās, Londonā 1992. gada 21. maijā notikušās “uzņēmumu vadītāju” sanāksmes dalībnieki bija
SGL
,
UCAR
,
Mitsubishi
,
SDK
un
Tokai
, “pēdējam minētajam pārstāvot arī
Nippon
un
SEC
intereses”, un ka aizliegtās vienošanās pamatnoteikumi tika paredzēti minētajā sanāksmē; ka gandrīz uzreiz pēc šīs sanāksmes
Cīrihē 1992. gada 25. maijā notika “darba” sanāksme, kurā piedalījās visu to uzņēmumu pārstāvji, kas ir Paziņojuma par iebildumiem
adresāti, to skaitā
Nippon
, un kurā grafīta elektrodu pasaules tirgus tika aplūkots attiecībā uz katru reģionu (Tālie Austrumi, Tuvie Austrumi un Āfrika,
Rietumeiropa, Austrumeiropa, Latīņamerika un Ziemeļamerika) un tika piešķirtas tirgus daļas; ka
Nippon
un
SEC
nevar norādīt, ka nav bijuši klāt 1992. gada 21. maija sanāksmē, jo tos abus pārstāvēja
Tokai
un tie paši piedalījās pirmajā “darba” sanāksmē, kas notika jau pēc četrām dienām; ka otra “darba” sanāksme notika Lugāno
1992. gada 19. septembrī, “klātesot Japānas ražotājiem”, kurā, pirmkārt, šiem ražotājiem tika paziņotas minimālās cenas Eiropas
tirgum un, otrkārt, tika noteikti daudzumi, kā arī kvotas katram reģionam.
Treškārt,
Nippon
atbilde uz Paziņojumu par iebildumiem ir rakstīta 2000. gada 30. martā, kad
Nippon
nebija iepazinies ar Komisijas izmeklēšanas materiāliem, lai gan Komisija no 2000. gada 14. līdz 23. februārim bija nodrošinājusi
piekļuvi šiem lietas materiāliem (Lēmuma 38. apsvērums);
Nippon
arī nepiedalījās sēdē, ko Komisija organizēja 2000. gada 25. maijā (Lēmuma 40. apsvērums). Šajā atbildē
Nippon
atzīst, ka tā pārstāvji “vairākas reizes” ir piedalījušies konkurentu starptautiskajās sanāksmēs, un dara zināmu, ka “attiecībā
uz [aizliegtās vienošanās] sākotnējo posmu” tas nav piedalījies visos notikumos, lai gan bijis aicināts piedalīties. Tāpat
[
Nippon
] “attiecībā uz Paziņojumu par iebildumiem” uzsver, ka “no faktu viedokļa neapstrīd savu dalību sanāksmēs” un visplašākajā
mērā piedāvā Komisijai savu sadarbību.
Ceturtkārt, vēlākā 2000. gada 17. maija vēstulē, kurā
Nippon
lūdz piemērot Paziņojumu par sadarbību, norādot uz 2000. gada 30. marta atbildes 6. punktu, ir atgādināts, ka
Nippon
“būtībā neapstrīd Paziņojumā par iebildumiem konstatētos faktus pēc būtības”. Kā piemēru tam, ka tas ir pilnībā sadarbojies
ar Komisiju, [
Nippon
] it īpaši min savu 1998. gada 18. decembra vēstuli, norādot, ka tajā ir minētas visas sanāksmes, kurās piedalījušies tā pārstāvji.
Visbeidzot, tas noteikti norāda, ka ir izbeidzis pārkāpumu pēc 1998. gada februāra.
Nupat īsumā izklāstītie dokumenti nepamato
Nippon
aizstāvēto domu. Lai gan
Nippon
patiešām nav pēc savas ierosmes (1998. gada 18. decembra vēstule) apgalvojis, ka būtu piedalījies atbilstošajā laika posmā
organizētajās sanāksmēs, vēlākajā Paziņojumā par iebildumiem bija ļoti konkrētas norādes attiecīgi par tā dalību un to, ka
to šajās sanāksmēs pārstāvēja
Tokai
, turklāt precizējot, ka šajās reizēs tika apspriesti aizliegtās vienošanās darbībai svarīgi jautājumi. Šīs norādes bija balstītas
uz paziņojumiem, ko snieguši citi uzņēmumi, nevis
Nippon
. Tāpēc
Nippon
, lasot Paziņojumu par iebildumiem, bija saprātīgi jāsecina, ka Komisijai minētie paziņojumi šķiet nozīmīgāki un ticamāki
par
Nippon
1998. gada 18. decembra vēstuli.
Šajos apstākļos, ja
Nippon
nepiekrita nedz Paziņojumā par iebildumiem ietvertajiem apgalvojumiem par tā dalību vai pārstāvību atbilstošajā laika posmā
organizētajās sanāksmēs, nedz tam, ka
SGL
,
SDK
un
UCAR
paziņojumi, ar kuriem Komisija pamatojusi savus apgalvojumus, ir būtiski un tiem ir pierādījumu vērtība, tam tie bija jāapstrīd
atbildē uz Paziņojumu par iebildumiem. Tikai šāda konkrēta apstrīdēšana, kas veikta jau šajā administratīvās procedūras stadijā,
būtu devusi Komisijai iespēju padziļināt izmeklēšanu un mēģināt sniegt papildu pierādījumus.

Nippon
2000. gada 30. marta un 17. maija vēstulēs nemaz nav konkrēti apstrīdēti iepriekš minētie apgalvojumi un paziņojumi. Gluži
pretēji, cerībā uz naudas soda samazinājumu
Nippon
uzsver savu vēlmi sadarboties un dara zināmu, ka neapstrīd Paziņojumā par iebildumiem konstatētos faktus pēc būtības. Vienīgā
konkrētā piezīme par pārkāpuma ilgumu attiecas uz beigu posmu, proti, par visu pārkāpuma darbību izbeigšanu pēc 1998. gada
februāra. No šāda viedokļa raugoties, to, ka [
Nippon
] neapstrīdēja faktus par pirmajiem desmit mēnešiem – kopā ar to, ka
Nippon
neiepazinās ar Komisijas izmeklēšanas materiāliem un nepiedalījās Komisijas organizētajā sēdē, – Komisija varēja saprātīgi
interpretēt tā, ka
Nippon
sadarbībā, kuru tas piedāvāja Komisijai, bija paredzējis vienkāršot tās uzdevumu pierādīt pārkāpuma ilgumu, piekrītot konstatējumiem
par tā sākumu un sniedzot precizējumu vienīgi par tā beigām.
Attiecībā uz to, vai
Nippon
var atgriezties pie šīs sadarbības un Pirmās instances tiesā norādīt, ka no 1992. gada maija līdz 1993. gada martam pārkāpumā
nav piedalījies, jāatgādina, ka saskaņā ar Tiesas judikatūru gadījumā, ja apsūdzētais uzņēmums nav noteikti atzinis faktus,
Komisijai šie fakti ir jāpierāda un uzņēmums tiesvedībā savai aizstāvībai var izvirzīt jebkādus pamatus, kuri tam šķiet atbilstoši
(Tiesas 2000. gada 16. novembra spriedums lietā C‑297/98 P
SCA
Holding
/Komisija,
Recueil
, I‑10101. lpp., 37. punkts). No tā, gluži pretēji, ir secināms, ka tā nav gadījumā, ja attiecīgais uzņēmums ir noteikti,
skaidri un precīzi atzinis faktus: tad, ja tas administratīvajā procedūrā ir noteikti atzinis pēc būtības faktus, kuros Komisija
to vainojusi Paziņojumā par iebildumiem, šie fakti ir jāuzskata par pierādītiem un tiesvedībā Pirmās instances tiesā uzņēmums
tos principā vairs nevar apstrīdēt.
Tomēr šajā lietā
Nippon
inkriminēto dalību aizliegtajā kartelī no 1992. gada maija līdz 1993. gada martam Komisija ir secinājusi nevis no
Nippon
skaidra un precīza paziņojuma, kas noteikti attiecas uz šo laika posmu, bet gan no apstākļu kopuma, piemēram, tā objektīvās
izturēšanās pret Komisiju administratīvās procedūras laikā un tā visai vispārīgajiem paziņojumiem par faktu neapstrīdēšanu.
Šajos apstākļos nevar liegt
Nippon
Pirmās instances tiesā norādīt, ka šis apstākļu kopums ir kļūdaini interpretēts kā tāds, kas pierāda [
Nippon
] dalību pārkāpumā iepriekš minētajā laika posmā.
Tomēr šo novēloto apstrīdēšanu nevar akceptēt pēc būtības. Kā konstatēts iepriekš, Komisija pamatoti uzskatīja, ka
Nippon
, ņemot vērā Paziņojumā par iebildumiem sniegtos pierādījumus, nebija apstrīdējis savu dalību pārkāpumā atbilstošajā laika
posmā. Tādējādi Komisijai Pirmās instances tiesā pietika tikai atgādināt, pirmkārt,
Nippon
rīcību administratīvajā procedūrā un, otrkārt, minētos pierādījumus, konkrētāk,
SGL
,
SDK
un
UCAR
paziņojumus. Šie paziņojumi – ko, atbildot uz Pirmās instances tiesas rakstveida jautājumu, Komisija sniedza kopsavilkuma
versijā, – juridiski pietiekami pierāda
Nippon
dalību pārkāpumā attiecīgajā laika posmā.
No tā izriet, ka Komisijai nebija pienākuma no jauna sniegt pierādījumus Pirmās instances tiesā un paust viedokli par argumentiem,
ko
Nippon
pirmoreiz izvirzījis Pirmās instances tiesā, lai vājinātu iepriekš minētos pierādījumus. Konkrēti,
Nippon
argumentus par tā ceļa izdevumus apliecinošajiem dokumentiem varēja uzskatīt par nebūtiskiem. Tāpēc Komisijas uzdevums pierādīt
pārkāpuma faktus, kuru administratīvās procedūras laikā bija veicinājusi
Nippon
rīcība un paziņojumi, objektīvi netika apgrūtināts ar to, ka vēlāk
Nippon
Pirmās instances tiesā tos apstrīdēja.
Tomēr nevar noliegt, ka Komisijai – pretēji visām pamatotajām cerībām saistībā ar
Nippon
objektīvu sadarbību administratīvā procesa laikā – nācās sagatavot un paust Pirmās instances tiesā aizstāvību, tādēļ ka tika
apstrīdēti pārkāpuma fakti, attiecībā uz kuriem tā pamatoti bija uzskatījusi, ka
Nippon
tos vairs neapšaubīs. Šajos apstākļos Pirmās instances tiesa uzskata, ka ir jāizmanto neierobežotā kompetence, kura tai piešķirta
saskaņā ar Regulas Nr. 17 17. pantu, palielinot
Nippon
uzlikto naudas sodu par 2 procentiem (skat. šī sprieduma 457. punktu).
Šis secinājums nav pretrunā Pirmās instances tiesas 2002. gada 28. februāra spriedumam lietā T‑354/94
Stora Kopparbergs Bergslags
/Komisija (
Recueil
, II‑843. lpp., 85. punkts). Minētajā spriedumā Pirmās instances tiesa, pēc tam, kad Tiesa tai lietu bija nodevusi atpakaļ
izskatīšanai pēc apelācijas, atzina – risks, ka uzņēmums, kam par sadarbību samazināts naudas soda apmērs, vēlāk iesniegs
prasību atcelt lēmumu, ar kuru tas sodīts par konkurences noteikumu pārkāpumu, un ka spriedums Pirmās instances tiesā vai
Tiesā tam var būt labvēlīgs, ir parastas Līgumā paredzēto tiesību aizsardzības līdzekļu izmantošanas sekas; tādējādi tas vien,
ka šim uzņēmumam tiesas nolēmums ir labvēlīgs, nevar pamatot jaunu tam piešķirtā samazinājuma apmēra novērtēšanu. Šajā ziņā
jāuzsver, ka Pirmās instances tiesas 1998. gada 14. maija spriedumā lietā T‑354/94
Stora Kopparbergs Bergslags
/Komisija (
Recueil
, II‑2111. lpp.), par kuru bija iesniegta apelācija, nebija lemts par uzņēmumam par sadarbību piešķirta naudas soda samazinājuma
atbilstību un turklāt Tiesas 2000. gada 16. novembra spriedumā lietā C‑286/98 P
Stora Kopparbergs Bergslags
/Komisija (
Recueil
, I‑9925. lpp.), ar kuru daļēji atcelts minētais spriedums, tāpat nebija aplūkots minētā naudas soda samazinājuma jautājums.
Ņemot vērā šo īpašo procesuālo situāciju, tas, ka Pirmās instances tiesa iepriekš minētajā 2002. gada 28. februāra spriedumā
atteicās “no jauna vērtēt piešķirtā [..] samazinājuma apmēru”, nav interpretējams tādējādi, ka Pirmās instances tiesa, īstenojot
savu neierobežoto kompetenci, nekādos apstākļos nevarētu palielināt tādam uzņēmumam uzliktā naudas soda apmēru, kurš pēc tam,
kad tam piemērots naudas soda samazinājums par to, ka tas nav pēc būtības apstrīdējis Komisijas administratīvās procedūras
laikā konstatētos faktus, šo pašu faktu patiesumu pirmoreiz apstrīd Pirmās instances tiesā.
Tiktāl, ciktāl
Nippon
arī norāda, ka Lēmuma 48. apsvērumā ir kļūdaini apgalvots, ka tā ceļa izdevumus apliecinošie dokumenti pierāda tā klātbūtni
“uzņēmumu vadītāju” un “darba” sanāksmēs, pietiek atgādināt minētā apsvēruma tekstu, saskaņā ar kuru
Tokai
,
Nippon
un
SEC
pārstāvju dalību minētajās sanāksmēs “vai nu atzīst viņi paši, vai arī apstiprina to ceļa izdevumus apliecinošie dokumenti”.
Ņemot vērā, ka
Nippon
ir objektīvi atzinis, ka ir piedalījies pārkāpumā visu tā laiku, šo frāzi nevar interpretēt tādējādi, ka Komisija būtu vēlējusies
tikai sabiedrības
Nippon
dalību pārkāpumā tieši no 1992. gada maija līdz 1993. gada martam pamatot ar tās ceļa izdevumus apliecinošajiem dokumentiem.
Visbeidzot, iebildums par pamatojuma nesniegšanu neattiecas ne uz visu Lēmumu, ne uz fakta konstatējumu par iepriekš minēto
dalības laika posmu. Tas attiecas tikai uz
Nippon
uzliktā naudas soda pamatsummas palielināšanu par 55 %. Tādējādi, pat pieņemot, ka šis iebildums būtu pamatots, tas izraisītu
nevis visa Lēmuma vai attiecīgā fakta konstatējuma atcelšanu, bet gan vienīgi izmaiņas attiecībā uz paredzēto palielinājumu
par 55 %.
No iepriekš izklāstītā izriet, ka pamati par būtisku formas prasību pārkāpumu saistībā ar pietiekamu pierādījumu trūkumu par
Nippon
dalību pārkāpumā laika posmā no 1992. gada maija līdz 1993. gada martam un pamatojuma nesniegšanu ir noraidāmi.
Izskatot pirmo pamatu grupu, ir secināts, ka neviens prasītāju izvirzītais apstāklis nepamato visa Lēmuma vai tajā ietverto
faktu konstatējumu atcelšanu. Tādējādi prasījumi atcelt visu Lēmumu vai daļēji atcelt Lēmuma 1. pantu ir noraidāmi.
Tādējādi, turpmāk izskatot prasījumus un pamatus par naudas sodu noteikšanu, tiks ņemti vērā visi minētie faktu konstatējumi.

Par prasījumiem atcelt Lēmuma 3. pantu vai samazināt uzliktos naudas sodus

Par pamatiem par sodu saskaitīšanas aizlieguma principa pārkāpumu un Komisijas pienākumu ņemt vērā agrāk uzliktos sodus, kā
arī pamatojuma nesniegšanu šajā jautājumā
Lietas dalībnieku argumenti
Visi prasītāji, izņemot
C/G
, norāda, ka, atteikdamās no Lēmumā noteiktajiem naudas sodiem atskaitīt to naudas sodu summu, kas jau uzlikti ASV un Kanādā,
kā arī summu, ko veido zaudējumu atlīdzības prasījumi ar soda raksturu, kas jau samaksāti minētajās valstīs, Komisija ir pārkāpusi
noteikumu, ar kuru ir aizliegta sodu saskaitīšana par vienu pārkāpumu. Šis noteikums esot balstīts uz Kopienas konstitucionālajās
tiesībās nostiprinātajiem taisnīguma un samērīguma principiem; tas esot apstiprināts 2000. gada 7. decembrī Nicā pasludinātās
Eiropas Savienības Pamattiesību hartas (OV 2000, C 364, 1. lpp.) 50. pantā un 54.–58. pantā 1985. gada 14. jūnija Konvencijā,
ar ko īsteno Šengenas nolīgumu starp Beniluksa Ekonomikas savienības valstu valdībām, Vācijas Federatīvās Republikas valdību
un Francijas Republikas valdību par pakāpenisku kontroles atcelšanu pie kopīgām robežām (OV 2000, L 239, 19. lpp.), kas 1990. gada
19. jūnijā parakstīta Šengenā (Luksemburga). Princips
ne bis in idem
esot nostiprināts arī Romā 1950. gada 4. novembrī parakstītās Eiropas Cilvēktiesību un pamatbrīvību aizsardzības konvencijas
(ECTK) Protokola Nr. 7 4. pantā, kas it īpaši interpretēts Eiropas Cilvēktiesību tiesas 2001. gada 29. maija spriedumā lietā
Fischer
pret Austriju.
Kā izrietot no Tiesas 1972. gada 14. decembra sprieduma lietā 7/72
Boehringer
/Komisija (
Recueil
, 1281. lpp.), Komisijai esot pienākums trešo valstu iestāžu uzlikto sodu ieskaitīt, ja fakti, kurus, pirmkārt, Komisija un,
otrkārt, minētās iestādes inkriminē prasītājam uzņēmumam, ir identiski. Tieši tā tas esot šajā lietā, jo atšķirībā no lietas,
kurā pieņemts minētais 1972. gada 14. decembra spriedums, aizliegtā vienošanās, par ko Amerikas un Kanādas iestādes piemērojušas
sodu, priekšmeta, vietas un ilguma ziņā ir tāda pati kā aizliegtā vienošanās, par ko sodu ir piemērojusi Komisija.
Turklāt, neņemot vērā ieskaitīšanas principu, neesot ievērots Tiesas 1969. gada 13. februāra spriedums lietā 14/68
Walt Wilhelm
u.c. (
Recueil
, 1. lpp., 11. punkts), kā arī Pirmās instances tiesas 1995. gada 6. aprīļa spriedums lietā T‑149/89
Sotralentz
/Komisija (
Recueil
, II‑1127. lpp., 29. punkts) un 1999. gada 20. aprīļa spriedums apvienotajās lietās no T‑305/94 līdz T‑307/94, no T‑313/94
līdz T‑316/94, T‑318/94, T‑325/94, T‑328/94, T‑329/94 un T‑335/94
Limburgse Vinyl Maatschappij
u.c./Komisija (
Recueil
, II‑931. lpp., 96. punkts), saskaņā ar kuriem vispārējā taisnīguma prasība nozīmē, ka, nosakot naudas soda apmēru, Komisijai
ir jāņem vērā sodi, kas tam pašam uzņēmumam jau ir uzlikti par to pašu faktu.
Šajā ziņā
SGL
apstrīd Lēmumā ietverto vērtējumu, saskaņā ar kuru naudas sodos, kas uzlikti ASV un Kanādā, ir ņemta vērā vienīgi aizliegtās
vienošanās konkurenci traucējošā ietekme šo tiesu jurisdikcijā (Lēmuma 179. un 180. apsvērums). Lai pierādītu, ka ASV un Eiropā
ir piemērots sods par identiskiem faktiem,
SGL
norāda uz Lēmumā veiktajiem konstatējumiem. Attiecīgi Lēmuma 14., 17., 18., 71.–73., 106. un 149. apsvērums pierādot, ka
Komisija ir vispārīgi atzinusi, ka pārkāpumus veidoja uz globālu projektu balstīti nolīgumi pasaules mērogā, kuros piedalījās
attiecīgie uzņēmumi. Komisija neesot apgalvojusi, ka fakti, par kuriem tā uzlikusi naudas sodu, ir notikumi, kas ir nodalāmi
no faktiem, par kuriem jau piemērots sods ASV. Attiecībā uz iebildumu pēc būtības, uz kuru attiecas prasītājam ASV uzliktais
sods, tiesā apstiprinātajā izlīgumā (
plea agreement
) esot lasāms, ka nolīgumi par attiecīgajām cenām un kvotām notikuši “Amerikas Savienotajās Valstīs un citur” no 1992. gada
līdz 1997. gada jūnijam.

SGL
piebilst, ka tam ASV uzliktais kriminālsods USD 135 miljonu apmērā jau pārsniedz Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktā paredzēto
sodu maksimālo robežu (10 % no pasaules apgrozījuma). Tādējādi Komisija neesot drīkstējusi tam uzlikt papildu sodu EUR 80,2 miljonu
apmērā.
Tāpat
SGL
uzsver, ka Komisija, neveicot nekādu citās valstīs jau uzlikto sodu ieskaitīšanu, nav ņēmusi vērā paziņojumu, ko sniedzis
bijušais Konkurences ģenerāldirektorāta ģenerāldirektors Aleksandrs Šaubs [
Alexander Schaub
], kurš tikšanās laikā, kas notikusi 1998. gada 1. decembrī, solījis, ka, aprēķinot naudas sodu, Komisija ņemšot vērā ASV
uzliktos sodus.
Turklāt prasītāji uzskata, ka Komisija ir pārkāpusi sodu saskaitīšanas aizlieguma principu, ņemdama vērā to pasaules apgrozījumu,
kurā ietilpst apgrozījums ASV un Kanādā. Šo apgrozījumu jau esot ņēmušas vērā Amerikas un Kanādas iestādes, nosakot to naudas
sodus. Tāpēc, lai novērstu divkāršu sodu, pēc prasītāju uzskatiem, Komisijai bija jāņem vērā tikai tā apgrozījuma daļa, kas
gūta no grafīta elektrodu pārdošanas Eiropā.
Tie piebilst, ka Komisija nav ņēmusi vērā jau uzlikto naudas sodu preventīvo iedarbību. Nosakot naudas sodu apmēru, tā neesot
ievērojusi, ka prasītājiem trešās valstīs jau bija piespriesti naudas sodi un prasīts atlīdzināt zaudējumus pietiekamā apmērā,
lai atturētu tos no jaunu konkurences tiesību pārkāpumu izdarīšanas. Tādējādi prasītāji jau esot pietiekami sodīti.
Visbeidzot,
Tokai
un
Nippon
vaino Komisiju, ka tā Lēmumā nav sniegusi pietiekamu pamatojumu šajā jautājumā. Pirmkārt, tā neesot atbildējusi uz
Tokai
argumentu par principu
ne bis in idem
, kas izvirzīts tā atbildē uz Paziņojumu par iebildumiem; minētajā argumentā esot uzsvērta nepieciešamība naudas soda aprēķināšanai
pienācīgi “noteikt teritoriju”. Otrkārt, pēc
Nippon
uzskatiem, pienākums norādīt pamatojumu esot bijis sevišķi svarīgs šajā lietā, jo Komisija uzlikusi naudas sodus, kas aprēķināti
pēc pasaules apgrozījuma, taču šī metode esot jauns posms Komisijas lēmumu pieņemšanas praksē.
Komisija būtībā norāda, ka naudas sodi, ko uzlikušas trešo valstu iestādes, ir piemēroti tikai par to valsts konkurences tiesību
pārkāpumiem un ka to kompetencē nav sodīt par Kopienu konkurences tiesību pārkāpumiem. Tas, ka dažādām iestādēm ir nācies
izskatīt tos pašus faktus, neesot būtiski, jo viens fakts var atbilst pārkāpumam vairākās tiesību sistēmās.
Par naudas sodu preventīvo raksturu Komisija atgādina, ka galvenais kritērijs naudas soda aprēķināšanā ir pārkāpuma smagums.
Nekas neļaujot secināt, ka naudas sodi ir jāsamazina tāpēc, ka prasītāji jau būtu pietiekami atturēti no pārkāpumiem ar sodiem,
kas uzlikti citās jurisdikcijās. Prasītāji esot sodīti tāpēc, ka nav ievērojuši Kopienu konkurences noteikumus, izdarot pārkāpumu
Eiropā. Šie konkurences noteikumi esot jāuztver tikpat nopietni kā citu jurisdikciju noteikumi, lai nodrošinātu vēlamo preventīvo
iedarbību.
Pirmās instances tiesas vērtējums
No judikatūras izriet, ka princips
ne bis in idem
, kas nostiprināts arī ECTK Protokola Nr. 7 4. pantā, ir vispārējs Kopienu tiesību princips, kura ievērošanu nodrošina tiesa
(Tiesas 1966. gada 5. maija spriedums apvienotajās lietās 18/65 un 35/65
Gutmann
/EAEK Komisija,
Recueil
, 149. un 172. lpp., un 2002. gada 15. oktobra spriedums apvienotajās lietās C‑238/99 P, C‑244/99 P, C‑245/99 P, C‑247/99 P,
no C‑250/99 P līdz C‑252/99 P un C‑254/99 P
Limburgse Vinyl Maatschappij
u.c./Komisija,
Recueil
, I‑8375. lpp.; turpmāk tekstā – “spriedums lietā
LVM
”, 59. punkts, kā arī iepriekš 120. punktā minētais spriedums lietā
Boehringer
/Komisija, 3. punkts).
Kopienu konkurences tiesību jomā šis princips aizliedz Komisijai kādu uzņēmumu atkārtoti sodīt vai saukt pie atbildības par
konkurenci traucējošu rīcību, par kuru tas ir sodīts vai atzīts par nevainīgu ar iepriekšēju Komisijas lēmumu, kas vairs nav
pārsūdzams.
Tomēr judikatūrā ir atzīta iespēja saskaitīt sodus: vienu – Kopienu, otru – valsts, pēc diviem paralēliem procesiem ar atšķirīgiem
mērķiem, kuru pieļaujamība izriet no īpašās pilnvaru sadalījuma sistēmas starp Kopienu un dalībvalstīm aizliegto vienošanos
jomā. Tomēr vispārējā taisnīguma prasība nozīmē, ka, nosakot naudas soda apmēru, Komisijai ir pienākums ņemt vērā sodus, kuri
jau piemēroti šim pašam uzņēmumam par šo pašu faktu, ja tie ir sodi, kas uzlikti par vienas dalībvalsts aizliegtās vienošanās
reglamentējošo tiesību pārkāpumiem, kas tādējādi ir izdarīti Kopienu teritorijā (iepriekš 121. punktā minētais spriedums lietā
Walt Wilhelm
u.c., 11. punkts, un iepriekš 120. punktā minētais spriedums lietā
Boehringer
/Komisija, 3. punkts; Pirmās instances tiesas 1995. gada 6. aprīļa spriedums lietā T‑141/89
Tréfileurope
/Komisija,
Recueil
, II‑791. lpp., 191. punkts, un iepriekš 121. punktā minētais spriedums lietā
Sotralentz
/Komisija, 29. punkts).
Tiktāl, ciktāl prasītāji apgalvo, ka, uzliekot tiem naudas sodu par dalību pārkāpumā aizliegtas vienošanās dēļ, par kuru sodus
jau bija piemērojušas Amerikas un Kanādas iestādes, Komisija ir pārkāpusi principu
ne bis in idem
, saskaņā ar kuru vienai un tai pašai personai nevar uzlikt divus sodus par vienu un to pašu pārkāpumu, jāatgādina, ka Kopienu
tiesa ir atzinusi, ka uzņēmums var atbilstoši būt iesaistīts divos paralēlos procesos par vienu un to pašu pārkāpumu un tāpēc
tam var noteikt divkāršu sodu: vienu – kompetentā attiecīgās dalībvalsts iestāde, otru – Kopienu iestāde. Šī sodu saskaitīšanas
iespēja ir pamatota ar to, ka minētajiem procesiem ir atšķirīgi mērķi (iepriekš 121. punktā minētais spriedums lietā
Walt Wilhelm
u.c., 11. punkts; iepriekš 132. punktā minētais spriedums lietā
Tréfileurope
/Komisija, 191. punkts, un iepriekš 121. punktā minētais spriedums lietā
Sotralentz
/Komisija, 29. punkts).
Šajos apstākļos princips
ne bis in idem
vēl jo vairāk nevar būt piemērojams šajā lietā, ja, pirmkārt, Komisijas un, otrkārt, Amerikas un Kanādas iestāžu īstenotajām
procedūrām un uzliktajiem sodiem acīmredzami nav vienādi mērķi. Pirmajā gadījumā tie ir netraucētas konkurences saglabāšana
Eiropas Savienības vai EEZ teritorijā, bet otrajā gadījumā attiecīgā aizsardzība attiecas uz Amerikas vai Kanādas tirgu (šajā
ziņā skat. Tiesas 1970. gada 15. jūlija spriedumu lietā 44/69
Buchler
/Komisija,
Recueil
, 733. lpp., 52. un 53. punkts). Lai piemērotu principu
ne bis in idem
, jābūt vienādiem ne tikai pārkāpuma faktiem un sodītajām personām, bet jābūt vienotām arī aizsargātajām juridiskajām interesēm
(ģenerāladvokāta Ruisa‑Harabo Kolomera [
Ruiz‑Jarabo Colomer
] 2003. gada 11. februāra secinājumi lietā C‑213/00 P
Italcementi
/Komisija [2004. gada 7. janvāra spriedums apvienotajās lietās C‑204/00 P, C‑205/00 P, C‑211/00 P, C‑213/00 P, C‑217/00 P
un C‑219/00 P, Krājums, I‑123. lpp.], 89. punkts).
Šo secinājumu apstiprina arī ECTK Protokola Nr. 7 4. pantā nostiprinātais sodu saskaitīšanas aizlieguma princips. No minētā
panta teksta izriet, ka šī principa mērķis ir vienīgi aizliegt valsts tiesai tiesāt vai sodīt par tādu pārkāpumu, par kura
izdarīšanu attiecīgā persona šajā valstī jau ir tikusi attaisnota vai notiesāta. Savukārt princips
ne bis in idem
neaizliedz personu tiesāt vai sodīt par to pašu faktu vairāk nekā vienu reizi divās vai vairākās dažādās valstīs. Tādējādi
spriedumam lietā
Fischer
pret Austriju, uz ko norādījis
SGL
, šajā prāvā nav nozīmes, jo tas ir pieņemts saskaņā ar ECTK Protokola Nr. 7 4. pantu un attiecas uz diviem sodiem, kas piespriesti
vienā valstī.
Tāpat jāuzsver, ka prasītāji nav norādījuši nevienu konvenciju vai starptautisko publisko tiesību normu, kas aizliegtu dažādu
valstu iestādēm un tiesām tiesāt un sodīt personu par vieniem un tiem pašiem faktiem. Tāpēc šāds aizliegums šobrīd varētu
rasties tikai ļoti ciešas starptautiskās sadarbības ceļā, kuras rezultātā tiktu pieņemti tādi kopīgi noteikumi, kādi ir iepriekš
minētajā konvencijā, ar ko īsteno Šengenas nolīgumu. Šajā ziņā prasītāji nav atsaukušies ne uz vienu saistošu konvenciju,
kas būtu noslēgta starp Kopienu un tādām trešām valstīm kā Amerikas Savienotās Valstis un Kanāda un kurā būtu paredzēts šāds
aizliegums.
Iepriekš minētās Pamattiesību hartas 50. pantā tiešām ir paredzēts, ka nevienu nav atļauts atkārtoti tiesāt vai sodīt krimināllietā
par noziedzīgu nodarījumu, par kuru tas saskaņā ar likumu Eiropas Savienībā jau ir ticis attaisnots vai notiesāts ar galīgu
spriedumu. Tomēr jākonstatē, ka šis dokuments ir piemērojams tikai Savienības teritorijā un tā 50. pantā noteikto tiesību
piemērošanas joma ir skaidri attiecināta tikai uz gadījumiem, kad attiecīgais attaisnojošais vai notiesājošais nolēmums ir
pasludināts šajā teritorijā.
No tā izriet, ka tiktāl, ciktāl prasītāji norāda, ka ir pārkāpts princips
ne bis in idem
, jo par attiecīgo aizliegto vienošanos ir piemēroti sodi arī ārpus Kopienu teritorijas, vai ka Komisija Lēmumā ir ņēmusi
vērā to pasaules apgrozījumu, kurā ietilpst to apgrozījums ASV un Kanādā, kuru, nosakot sodus, jau ņēmušas vērā Amerikas un
Kanādas iestādes, šis iebildums ir noraidāms.
Tiktāl, ciktāl prasītāji apgalvo, ka Komisija nav ņēmusi vērā iepriekš 120. punktā minēto spriedumu lietā
Boehringer
/Komisija, saskaņā ar kuru Komisijai esot pienākums trešās valsts iestāžu uzlikto sodu ieskaitīt, ja fakti, kurus, pirmkārt,
Komisija un, otrkārt, minētās iestādes inkriminē prasītājam uzņēmumam, ir identiski, jāatgādina, ka minētajā spriedumā Tiesa
ir norādījusi (3. punkts):
“[..] jautājums par to, vai Komisijai ir pienākums ieskaitīt trešās valsts iestāžu uzlikto sodu, ir jāaplūko tikai tad, ja
fakti, kurus, pirmkārt, Komisija un, otrkārt, minētās iestādes inkriminē prasītājam uzņēmumam, ir identiski.”
No šīs frāzes acīmredzami izriet, ka Tiesa, nebūt neizlemjot jautājumu par to, vai Komisijai ir jāieskaita sods, ko uzlikušas
trešās valsts iestādes, gadījumā, ja fakti, kurus šī un minētās iestādes ir inkriminējušas uzņēmumam, ir identiski, uzskata,
ka Komisijas un trešo valstu iestāžu inkriminēto faktu identiskums ir priekšnoteikums iepriekš minētā jautājuma izlemšanai.
Turklāt, ņemot vērā īpašo situāciju, ko rada, pirmkārt, dalībvalstu tirgu un kopējā tirgus ciešā savstarpējā atkarība un,
otrkārt, īpašā pilnvaru sadalījuma sistēma starp Kopienu un dalībvalstīm aizliegto vienošanos jautājumā tajā pašā teritorijā,
proti, kopējā tirgus teritorijā, Tiesa, atzīstot divkāršas tiesvedības iespējamību un ievērojot iespējamo no tās izrietošo
dubulto sodīšanu, ir nolēmusi, ka saskaņā ar taisnīguma prasību ir jāņem vērā pirmais nolēmums par soda uzlikšanu (iepriekš
121. punktā minētais spriedums lietā
Walt Wilhelm
u.c., 11. punkts, un ģenerāladvokāta Meirā [
Mayras
] secinājumi iepriekš 120. punktā minētajam spriedumam lietā
Boehringer
/Komisija,
Recueil
, 1293. lpp., 1301.–1303. punkts).
Tomēr šīs lietas apstākļi ir acīmredzami atšķirīgi. Tā kā prasītāji nenorāda uz precīzu kādas konvencijas normu, kas paredzētu,
ka Komisijai, nosakot naudas soda apmēru, ir jāņem vērā tādu trešo valstu kā Amerikas Savienotās Valstis un Kanāda iestāžu
vai tiesu uzliktie sodi par to pašu faktu, tie šajā lietā nevar atbilstoši iebilst, ka Komisija nav ievērojusi šādu apgalvoto
pienākumu.
Katrā ziņā, pat pieņemot, ka no iepriekš 120. punktā minētā sprieduma lietā
Boehringer
/Komisija pretēji var secināt, ka Komisijai ir jāieskaita sods, ko uzlikušas trešās valsts iestādes, gadījumā, ja fakti, kurus
šī un minētās iestādes ir inkriminējušas attiecīgajam uzņēmumam, ir identiski, jāuzsver, ka, lai gan spriedumā
SGL
lietā Amerikas Savienotajās Valstīs ir minēts, ka grafīta elektrodu aizliegtās vienošanās mērķis bija ierobežot ražošanu
un paaugstināt šo ražojumu cenas “Amerikas Savienotajās Valstīs un citur”, nekādi nav pierādīts, ka ASV piespriestais sods
attiektos uz aizliegtās vienošanās piemērošanu vai tās sekām ne tikai šajā valstī (šajā ziņā skat. iepriekš minēto spriedumu
lietā
Boehringer
/Komisija, 6. punkts) un it īpaši EEZ, kas turklāt acīmredzami skartu Komisijas teritoriālo kompetenci. Pēdējais apsvērums
attiecas arī uz Kanādā uzlikto sodu.
Attiecībā uz jau uzlikto naudas sodu preventīvo iedarbību jāuzsver, ka saskaņā ar judikatūru Komisijas pilnvaras uzlikt naudas
sodus uzņēmumiem, kuri tīši vai aiz neuzmanības pārkāpj EKL 81. panta 1. punkta vai 82. panta noteikumus, ir viens no Komisijai
piešķirtajiem līdzekļiem, lai tā varētu izpildīt uzraudzības uzdevumu, kas tai uzticēts Kopienu tiesībās. Šis uzdevums ietver
pienākumu īstenot vispārēju politiku, kuras mērķis ir konkurences jomā piemērot Līgumā noteiktos principus un sekmēt, lai
uzņēmumu rīcība atbilstu šiem principiem (Tiesas 1983. gada 7. jūnija spriedums apvienotajās lietās no 100/80 līdz 103/80
Musique diffusion française
u.c./Komisija,
Recueil
, 1825. lpp., 105. punkts).
No tā izriet, ka Komisijai ir pilnvaras lemt par naudas sodu summu, lai pastiprinātu to preventīvo iedarbību gadījumā, ja
konkrēta veida pārkāpumi, ņemot vērā labumu, ko ieinteresētie uzņēmumi var gūt to izdarīšanas rezultātā, vēl joprojām tiek
izdarīti salīdzinoši bieži, kaut arī tie atzīti par prettiesiskiem jau kopš Kopienas konkurences politikas ieviešanas sākuma
(iepriekš 144. punktā minētais spriedums lietā
Musique diffusion française
u.c./Komisija, 108. punkts).
Prasītāji nevar atbilstoši argumentēt, ka tiem nebija vajadzīga šāda preventīva iedarbība, tāpēc ka tie par tiem pašiem faktiem
jau bija sodīti trešo valstu tiesās. Šis prasītāju arguments patiesībā sakrīt ar argumentu par sodu saskaitīšanas aizlieguma
principa pārkāpumu, kas ir noraidīts iepriekš.
Turklāt, kā izriet no iepriekš minētās judikatūras, preventīvais mērķis, kuru Komisijai ir tiesības izvirzīt, nosakot naudas
soda apmēru, ir domāts, lai nodrošinātu, ka uzņēmumi, veicot darbības Kopienā vai EEZ, ievēro Līgumā paredzētos konkurences
noteikumus. Tādējādi par Kopienu konkurences noteikumu pārkāpumu uzlikta naudas soda preventīvo raksturu nevar noteikt nedz
atkarībā tikai no sodītā uzņēmuma īpašā stāvokļa, nedz atkarībā no tā, vai uzņēmums ievēro trešās valstīs ārpus EEZ paredzētos
konkurences noteikumus.
Tāpēc Komisija, ievērojot Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktā paredzētās robežas, drīkstēja uzlikt
SGL
pietiekami preventīvu naudas sodu un, nosakot šīs robežas, tai nebija pienākuma ņemt vērā Amerikā un Kanādā uzliktos sodus.
Attiecībā uz pamatu par pamatojuma nesniegšanu pietiek atgādināt, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru tiesību akta pamatojumā
ir skaidri un nepārprotami jābūt norādītai tās iestādes argumentācijai, kas pieņēmusi tiesību aktu, ļaujot ieinteresētajām
personām uzzināt veiktā pasākuma pamatojumu, lai tās varētu aizstāvēt savas tiesības, un ļaujot Kopienu tiesai veikt kontroli
(skat. Pirmās instances tiesas 1999. gada 20. oktobra spriedumu lietā T‑171/97
Swedish Match Philippines
/Padome,
Recueil
, II‑3241. lpp., 82. punkts un tajā minētā judikatūra, un 2001. gada 12. jūlija spriedumu apvienotajās lietās T‑12/99 un T‑63/99
UK Coal
/Komisija,
Recueil
, II‑2153. lpp., 196. punkts).
Šajā lietā Lēmuma 179.–183. apsvērumā ir skaidri noraidīti argumenti, ko
SGL
bija izvirzījis administratīvās procedūras laikā, lai panāktu principa
ne bis in idem
piemērošanu. Tāpat Komisija ir norādījusi, ka, pēc tās uzskatiem, šis princips nav piemērojams attiecībā uz Amerikas un Kanādas
iestāžu uzliktajiem sodiem. Pat pieņemot, ka šajos apsvērumos nebija pausts viedoklis par konkrētu
Tokai
izvirzītu argumentu (skat. iepriekš 127. punktu) un ka Komisijas pieeja faktiski bija jauns posms tās lēmumu pieņemšanas
praksē, nekas neliedza prasītājiem efektīvi aizstāvēt savas intereses Pirmās instances tiesā, izvirzot visus pamatus un argumentus,
kas tiem šķita atbilstīgi, lai apstrīdētu Komisijas viedokli. Turklāt Pirmās instances tiesa ir varējusi īstenot pārbaudi
tiesā, lemjot par dažādajiem principa
ne bis in idem
aspektiem.
No iepriekš izklāstītā izriet, ka pamati par sodu saskaitīšanas aizlieguma principa pārkāpumu un Komisijas pienākumu ņemt
vērā agrāk uzliktos sodus, kā arī pamatojuma nesniegšanu šajā jautājumā ir noraidāmi.
Attiecībā uz
SGL
izvirzīto īpašo iebildumu, ka kompetentais Komisijas ģenerāldirektors tam esot apsolījis, ka Amerikā uzliktie sodi tiks atskaitīti
no Komisijas uzliktā naudas soda, prasītājs atsaucas uz tā tiesiskās paļāvības aizsardzības principu. Šis princips attiecas
uz ikvienu privātpersonu, kas atrodas situācijā, no kuras izriet, ka Kopienas administrācija tai ir radījusi pamatotas cerības
(Tiesas 1987. gada 11. marta spriedums lietā 265/85
Van den Bergh en Jurgens
/Komisija,
Recueil
, 1155. lpp., 44. punkts, un 1990. gada 26. jūnija spriedums lietā C‑152/88
Sofrimport
/Komisija,
Recueil
, I‑2477. lpp., 26. punkts), precizējot, ka neviens nevar atsaukties uz šī principa pārkāpumu, ja nav precīzu, beznosacījuma
un saskaņotu solījumu no oficiāliem un uzticamiem avotiem, ko administrācija tam būtu sniegusi (Pirmās instances tiesas 1999. gada
6. jūlija spriedums lietā T‑203/97
Forvass
/Komisija,
Recueil FP
, I‑A‑129. un II‑705. lpp., 70. punkts un tajā minētā judikatūra, un 2000. gada 18. janvāra spriedums lietā T‑290/97
Mehibas Dordtselaan
/Komisija,
Recueil
, II‑15. lpp., 59. punkts).
Šajā ziņā pietiek atgādināt, ka Lēmumu pieņēma Komisijas locekļu kolēģija saskaņā ar koleģialitātes principu, kas nostiprināts
Komisijas 2000. gada 29. novembra Reglamenta (OV L 308, 26. lpp.) 1. pantā, nevis ģenerāldirektors (šajā ziņā skat. Pirmās
instances tiesas 2002. gada 20. marta spriedumu lietā T‑31/99
ABB Asea Brown Boveri
/Komisija,
Recueil
, II‑1881. lpp., 104. punkts). Turklāt
SGL
nevarēja pamatoti sagaidīt, ka tāda lēmuma pieņemšanu, ar ko tam uzliek naudas sodu, lai to sodītu par dalību pārkāpumā,
kas bija aizliegta vienošanās pasaules mērogā grafīta elektrodu tirgū, kā “vadības vai administratīvs pasākums” Reglamenta
14. panta nozīmē varētu būt deleģēta konkurences jomā kompetentajam ģenerāldirektoram. Tādējādi ģenerāldirektors nekādi nevarēja
sniegt
SGL
“precīzus solījumus no oficiāla un uzticama avota” attiecībā uz tam ASV un Kanādā uzlikto sodu ieskaitīšanu, jo viņa kompetencē
bija tikai iesniegt priekšlikumus kolēģijai, kura tos varēja pēc izvēles pieņemt vai noraidīt.
Turklāt
SGL
pats, šķiet, ir šaubījies par to, vai solījumi, kurus, iespējams, 1998. gada 1. decembrī sniedzis A. Šaubs, ir precīzi. 2000. gada
4. aprīļa atbildē uz Paziņojumu par iebildumiem
SGL
nenorādīja uz minētajiem solījumiem, bet, gluži pretēji, iebilda, ka Komisija nav darījusi zināmu, vai un cik lielā mērā
tā saistībā ar principu
ne bis in idem
ņems vērā sodus, kas jau uzlikti ASV. Katrā ziņā
SGL
neapgalvoja, ka apstrīdētais A. Šauba solījums būtu mudinājis to sadarboties ar Komisiju un atzīt inkriminētos faktus.
No tā izriet, ka arī iebildumu par tiesiskās paļāvības aizsardzības principa pārkāpumu saistībā ar
SGL
ASV uzliktā soda ieskaitīšanu nevar pieņemt.

Par pamatiem par Pamatnostādņu neņemšanu vērā, to prettiesiskumu un pamatojuma nesniegšanu šajā jautājumā
Ievada apsvērumi par atbilstošajām tiesību normām, kuras attiecas uz prasītājiem uzliktajiem sodiem
Saskaņā ar Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktu “Komisija ar lēmumu var uzlikt uzņēmumiem [..] [naudas sodus] 1000 līdz 1 000 000 [euro]
[..] apmērā, bet nepārsniedzot 10 % no katra pārkāpēja uzņēmuma iepriekšējā finanšu gada apgrozījuma, ja tie [tīši] vai [aiz
neuzmanības] [..] pārkāpj Līguma [81]. panta 1. punkt[a noteikumus] [..]”. Tajā pašā normā ir paredzēts, ka, “nosakot [naudas
soda] apmēru, ņem vērā gan pārkāpuma smagumu, gan tā ilgumu”.
Ar šo tiesību normu Komisijai ir piešķirta rīcības brīvība naudas sodu noteikšanā (Pirmās instances tiesas 1997. gada 21. oktobra
spriedums lietā T‑229/94
Deutsche Bahn
/Komisija,
Recueil
, II‑1689. lpp., 127. punkts), kas, konkrēti, ir tās vispārējās konkurences politikas funkcija (iepriekš 144. punktā minētais
spriedums lietā
Musique diffusion française
u.c./Komisija, 105. un 109. punkts). Šajā ziņā, lai nodrošinātu pārskatāmību un objektivitāti lēmumos par naudas sodiem,
Komisija 1998. gadā pieņēma Pamatnostādnes. Tas ir dokuments, kurā, ievērojot tiesību aktus ar augstāku spēku, ir paredzēts
precizēt kritērijus, kurus tā paredz piemērot, īstenojot savu rīcības brīvību; no tā izriet pašas izvēlēts šīs rīcības brīvības
ierobežojums (Pirmās instances tiesas 1998. gada 30. aprīļa spriedums lietā T‑214/95
Vlaams
Gewest
/Komisija,
Recueil
, II‑717. lpp., 89. punkts), jo Komisijai ir jāievēro norādošie noteikumi, kurus tā pati sev ir izstrādājusi (Pirmās instances
tiesas 1996. gada 12. decembra spriedums lietā T‑380/94
AIUFFASS
un
AKT
/Komisija,
Recueil
, II‑2169. lpp., 57. punkts).
Šajā lietā saskaņā ar Lēmuma 126.–144. apsvērumu Komisija, pamatojoties uz fakta konstatējumu, ka ir pārkāpti EKL 81. panta
1. punkta un EEZ līguma 53. panta 1. punkta noteikumi, uzlika naudas sodus visiem prasītājiem. No šiem apsvērumiem izriet,
ka naudas sodi tika uzlikti saskaņā ar Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktu un ka, lai gan Lēmumā nav tieši norādīts uz Pamatnostādnēm,
Komisija ir noteikusi naudas sodu apmēru, piemērojot Pamatnostādnēs definēto metodi.
Saskaņā ar šo metodi Komisija par atskaites punktu, aprēķinot naudas sodu apmēru, kuri uzliekami attiecīgajiem uzņēmumiem,
izmanto pamatsummu, kas noteikta atkarībā no pārkāpuma smaguma. Pārkāpuma smaguma izvērtēšanā ir jāņem vērā paša pārkāpuma
raksturs, tā faktiskā ietekme uz tirgu, ja to ir iespējams noteikt, un attiecīgā ģeogrāfiskā tirgus lielums (1.A punkta pirmā
daļa). Šajā ziņā pārkāpumi ir iedalīti trijās kategorijās, proti, “nelieli pārkāpumi”, par kuriem paredzamais naudas soda
apmērs ir no 1000 līdz 1 miljonam euro, “smagi pārkāpumi”, par kuriem paredzamais naudas soda apmērs ir no 1 līdz 20 miljoniem
euro, un “ļoti smagi pārkāpumi”, par kuriem paredzamais naudas soda apmērs pārsniedz 20 miljonus euro (1.A punkta otrā daļa,
no pirmā līdz trešajam ievilkumam). Katrā no šīm kategorijām norādīto sodu mērogs ļauj atšķirīgi izturēties pret uzņēmumiem,
ņemot vērā to izdarīto pārkāpumu raksturu (1.A punkta trešā daļa). Turklāt ir jāņem vērā pārkāpuma izdarītāju faktiskā ekonomiskā
spēja radīt būtiskus zaudējumus citiem tirgus dalībniekiem, it īpaši patērētājiem, un jānosaka tāds naudas soda apmērs, lai
tam būtu pietiekami preventīvs raksturs (1.A punkta ceturtā daļa).
Katrā no šādi definētajām trijām pārkāpumu kategorijām, pēc Komisijas uzskatiem, atsevišķos gadījumos ir jālīdzsvaro konkrētais
apmērs, lai ņemtu vērā katra uzņēmuma nelikumīgās rīcības īpašo nozīmi – un tādējādi faktisko ietekmi – uz konkurenci, it
īpaši gadījumos, kad uzņēmumiem, kas ir vienāda rakstura pārkāpuma izdarītāji, ir ļoti dažāds lielums, un tādējādi jāpielāgo
pamatsummas atskaites punkts katra uzņēmuma konkrētajam raksturam (turpmāk tekstā – “sākumsumma”) (1.A punkta sestā daļa).
Attiecībā uz pārkāpuma ilgumu Pamatnostādnēs ir nošķirti īslaicīgi pārkāpumi (parasti mazāk par vienu gadu), par kuriem saskaņā
ar smagumu noteiktā sākumsumma nav jāpalielina, vidēja ilguma pārkāpumi (parasti no viena līdz pieciem gadiem), par kuriem
šo summu var palielināt par 50 %, un ilgstoši pārkāpumi (parasti vairāk par pieciem gadiem), par kuriem šo summu var palielināt
par 10 % par katru gadu (1.B punkta pirmā daļa, no pirmā līdz trešajam ievilkumam).
Tad Pamatnostādnēs piemēra veidā ir minēts atbildību pastiprinošu apstākļu un atbildību mīkstinošu apstākļu saraksts, kurus
var ņemt vērā, palielinot vai samazinot pamatsummu.
Visbeidzot, Pamatnostādnēs ir precizēts, ka naudas soda apmēra aprēķināšanas galīgais rezultāts atbilstoši šai shēmai (pamatsumma,
kam piemēroti procenti par atbildību pastiprinošiem vai mīkstinošiem apstākļiem) saskaņā ar Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktu
[5. punkta a) apakšpunkts] nekādā gadījumā nedrīkst pārsniegt 10 % no uzņēmumu pasaules apgrozījuma. Turklāt Pamatnostādnēs
ir paredzēts, ka pēc tam, kad veikti iepriekš minētie aprēķini, atbilstoši apstākļiem jāņem vērā daži objektīvi dati, piemēram,
īpaša ekonomiskā situācija, ekonomiskās vai finansiālās priekšrocības, ko, iespējams, guvuši pārkāpuma izdarītāji, konkrēto
uzņēmumu atbilstošās pazīmes, kā arī to reālā maksātspēja, ņemot vērā īpašo sociālo situāciju, lai beigās pielāgotu paredzēto
naudas sodu apmēru [5. punkta b) apakšpunkts].
Šajos apstākļos ir jāizvērtē, vai, kā apgalvo prasītāji, Lēmuma 3. pantā uzliktie naudas sodi nav pārmērīgi un nav noteikti,
pamatojoties uz kļūdainu metodiku.
Šajā ziņā jāatgādina, ka – lai gan Komisijai naudas sodu apmēra noteikšanā ir rīcības brīvība un tai nav obligāti jāpiemēro
precīza matemātiska formula (Pirmās instances tiesas 1995. gada 6. aprīļa spriedums lietā T‑150/89
Martinelli
/Komisija,
Recueil
, II‑1165. lpp., 59. punkts) – Pirmās instances tiesa tomēr atbilstoši Regulas Nr. 17 17. pantam prasības par lēmumiem, kuros
Komisija ir noteikusi naudas sodu, izskata ar neierobežotu kompetenci EKL 229. panta nozīmē un tādējādi tā var atcelt, samazināt
vai palielināt uzlikto naudas sodu. Šajā ziņā tās naudas soda samērīguma vērtējums neatkarīgi no Komisijas, iespējams, pieļautām
acīmredzamām kļūdām vērtējumā var pamatot tādas papildu informācijas iesniegšanu un ņemšanu vērā, kura nav minēta Komisijas
lēmumā (iepriekš 108. punktā minētais spriedums lietā
SCA Holding
/Komisija, 55. punkts).
Par Lēmumā atkarībā no pārkāpuma smaguma noteiktajām sākumsummām
Lēmuma kopsavilkums
Lēmuma 129.–154. apsvērumā Komisija ir noteikusi sākumsummu katram naudas sodam atkarībā no pārkāpuma smaguma. Šajā ziņā tā
ir ņēmusi vērā: pārkāpuma raksturu (tirgu sadali un cenu noteikšanu svarīgā rūpniecības nozarē), uzskatīdama, ka jautājums
ir par ļoti smagu EKL 81. panta 1. punkta un EEZ līguma 53. panta 1. punkta noteikumu pārkāpumu; pārkāpuma faktisko ietekmi
uz grafīta elektrodu tirgu EEZ, uzskatīdama, ka ne tikai notikusi vienošanās par cenām, bet tās arī paziņotas un īstenotas,
precizējot, ka piemērotās cenas (it īpaši cenu palielinājums) sešus gadus lielā mērā atbilda karteļa noteiktajām cenām; un
attiecīgā ģeogrāfiskā tirgus lielumu, norādīdama, ka kartelis darbojās visā kopējā tirgū un visā EEZ pēc tās izveides.
Ņemot vērā šos faktorus, Komisija uzskatīja, ka attiecīgie uzņēmumi ir izdarījuši “ļoti smagu pārkāpumu”.
Tāpat, lai ņemtu vērā katra uzņēmuma faktisko ekonomisko spēju nodarīt būtisku kaitējumu konkurencei un ievērojot, ka attiecīgo
uzņēmumu lielums bija ļoti dažāds, Komisija piemēroja atšķirīgu attieksmi. Šajā nolūkā tā attiecīgos uzņēmumus, pamatojoties
uz katra uzņēmuma pasaules apgrozījumu attiecīgā ražojuma pārdošanā, iedalīja trijās kategorijās. Salīdzinājumā tika izmantoti
dati par apgrozījumu, kas attiecināms uz minēto ražojumu, pēdējā gadā, kurā noticis pārkāpums, proti, 1998. gadā; minētie
dati izriet no tabulas, kas ietverta Lēmuma 30. apsvērumā.
Ņemot vērā šajā tabulā ietvertos datus,
SGL
un
UCAR
, – abi galvenie grafīta elektrodu ražotāji pasaulē un EEZ, bija iedalīti pirmajā kategorijā (sākumsumma – EUR 40 miljoni).
C/G
,
SDK
un
Tokai
, kuru tirgus daļas pasaules mērogā bija daudz mazākas (no 5 līdz 10 %), bija iedalīti otrajā kategorijā (sākumsumma – EUR 16 miljoni).
VAW
,
SEC
un
Nippon
, kuru tirgus daļas pasaulē bija mazākas par 5 %, bija iekļauti trešajā kategorijā (sākumsumma – EUR 8 miljoni).
Visbeidzot, lai ņemtu vērā
VAW
un
SDK
lielumu un kopējos resursus, Komisija piemēroja
VAW
sākumsummai koeficientu 1,25, tai sasniedzot EUR 10 miljonus, un
SDK
(tika uzskatīts, ka tas neapšaubāmi ir lielākais no uzņēmumiem, uz kuriem attiecas Lēmums) sākumsummai – koeficientu 2,5,
tai sasniedzot EUR 40 miljonus.
Lietas dalībnieku argumenti

SGL
iebilst pret Pamatnostādņu piemērojamību, norādot, ka ar tajās noteikto aprēķina metodi pilnībā ir veikta atkāpe no iepriekšējās
pieejas, abstrahējoties no samērīguma attiecībā pret apgrozījumu. Tikai kopējam apgrozījumam proporcionāls sods atbilstu Regulas
Nr. 17 15. pantam. Citādi tādi uzņēmumi kā
SGL
, kuru apgrozījumu galvenokārt veido attiecīgā ražojuma pārdošana, būtu neizdevīgākā stāvoklī nekā uzņēmumi, kuru apgrozījuma
lielāko daļu veido citi ražojumi.
Savukārt
UCAR
Komisiju kritizē par to, ka tā par attiecīgo uzņēmumu relatīvās nozīmes kritēriju ir ņēmusi vērā pasaules apgrozījumu. Ar
šo metodi
UCAR
, kas ir Amerikas sabiedrība, esot nostādīts neizdevīgā stāvoklī, jo tā saimnieciskās darbības apmērs ASV noteikti atspoguļojas
tā pasaules apgrozījumā.
Tāpat
SGL
sūdzas par pārskatāmības trūkumu un pamatojuma nesniegšanu, nosakot trīs kategorijas, kurās bija iedalīti attiecīgie uzņēmumi,
it īpaši izvēloties summas un klasifikācijas kritērijus. Šādi noteiktas summas esot patvaļīgas, jo no Lēmuma arī nevarot uzzināt,
vai Komisija ir pamatojusies uz attiecīgo uzņēmumu kopējo apgrozījumu vai to attiecīgā ražojuma apgrozījumu. Turklāt ļoti
lielā sākumsumma EUR 40 miljonu apmērā, kas
SGL
noteikta par pārkāpuma smagumu, neatbilstot iepriekšējai Komisijas lēmumu pieņemšanas praksei.
Komisija arī neesot pierādījusi, ka aizliegtā vienošanās ir konkrēti izraisījusi faktisku cenu pieaugumu. Tā neesot ievērojusi,
ka cenu pieaugumam laikā no 1992. līdz 1996. gadam ir cits izskaidrojums: strukturālās krīzes laikā, kas valdīja deviņdesmito
gadu sākumā, cenas esot bijušas acīmredzami zemākas par pašizmaksu; tādējādi vēlāks palielinājums esot bijis vajadzīgs, lai
saglabātu nozari un finansētu kvalitātes uzlabošanu. Turklāt Komisija pati esot atzinusi (Lēmuma 139. apsvērums), ka ir grūti
pateikt, vai un kādā mērā cenas būtu bijušas citādas, ja aizliegtās vienošanās nebūtu bijis.

SGL
piebilst, ka Komisija ievērojamās sākumsummas ir pamatojusi tikai ar nepieciešamību nodrošināt “preventīvo iedarbību” (Lēmuma
146., 148. un 152. apsvērums). Tādējādi tā neesot ievērojusi faktu, ka atbilstoši taisnīguma principam ir jāņem vērā arī katra
uzņēmuma īpašie apstākļi, piemēram, speciālās prevencijas un samērīguma aspekti.
Četri Japānas prasītāji un
C/G
, kuriem EEZ nebija “vietējais tirgus”, norāda, ka Komisijai tā vietā, lai piešķirtu nesamērīgu nozīmi attiecīgā ražojuma
pasaules apgrozījumam un tirgus daļām, bija jāpamatojas uz apgrozījumu un tirgus daļām EEZ. Tikai ar šādu metodi, pirmkārt,
būtu ievērota Komisijas ierobežotā teritoriālā kompetence un, otrkārt, varētu izvērtēt katra uzņēmuma faktisko spēju būtiski
apdraudēt konkurenci EEZ.

Tokai
[.. %],
Nippon
[.. %],
SDK
[.. %],
SEC
[.. %] un
C/G
[.. %] tirgus daļas EEZ esot bijušas maznozīmīgas salīdzinājumā ar
SGL
un
UCAR
tirgus daļām; to dalība aizliegtās vienošanās darbībās Eiropā esot bijusi tikai pasīva. Šajā ziņā tie veic vairākus to naudas
sodu sākumsummu, pamatsummu un galīgo summu salīdzinājumus ar priekšgalā esošo uzņēmumu
SGL
un
UCAR
atbilstošajām summām un dažādu attiecīgo uzņēmumu apgrozījumu salīdzinājumus, lai pierādītu, ka tiem uzliktie sodi ir pārmērīgi
attiecībā pret to ekonomisko klātbūtni EEZ. Turklāt tie salīdzina Komisijas piemēroto aprēķina metodi ar, kā apgalvots, taisnīgāku
Amerikas iestāžu metodi.
Tie precizē, ka to maznozīmīgā un pasīvā klātbūtne EEZ tirgū nekādi neizriet no aizliegtās vienošanās sekām, bet gan ir sekas
autonomiem lēmumiem, kurus tie turklāt esot pieņēmuši ilgi pirms pārkāpuma laika posma sākuma paši savās ekonomiskajās interesēs.
Komisijai neesot izdevies pierādīt, ka tie nav pārdevuši attiecīgo ražojumu EEZ tieši aizliegtās vienošanās dēļ. Konkrēti,
tā neesot pierādījusi, ka gadījumā, ja aizliegtās vienošanās nebūtu bijis, to tirgus daļas vai pārdošanas daudzums EEZ būtu
bijuši acīmredzami lielāki.

Tokai
,
Nippon
,
SEC
un
C/G
piebilst, ka, pat ja tiktu ievērots Komisijas domu gājiens un tiktu akceptēta sākumsummas noteikšana, pamatojoties uz pasaules
apgrozījumu 1998. gadā, kas gūts no attiecīgā ražojuma, ar to, ka Komisija tos iedalījusi iepriekš minētajās trijās kategorijās
un noteikusi atbilstošos skaitļus (40 miljoni, 16 miljoni un 8 miljoni euro), tiekot pārkāpti samērīguma un vienlīdzīgas attieksmes
principi. To sākumsumma proporcionāli, proti, salīdzinājumā ar pasaules apgrozījumu un tirgus daļām, esot daudz lielāka par
SGL
,
UCAR
un
SDK
noteikto sākumsummu.
Attiecībā uz tā individuālo dalību pārkāpumā
C/G
arī norāda, ka tā stāvoklis vairākos aspektos atšķiras no pārējo aizliegtās vienošanās dalībnieku stāvokļa. Šajā ziņā tas
min ne vien savu maznozīmīgo lomu, bet arī dažus apstākļus, kuru dēļ tas secina, ka tā prettiesisko rīcību nevarēja kvalificēt
kā “ļoti smagu” pārkāpumu.

SDK
iebilst, ka Komisija esot mākslīgi “uzpūtusi” tā naudas sodu, papildus piemērojot prevencijas koeficientu 2,5, ar kuru tā
sākumsumma tika palielināta par EUR 24 miljoniem. Šāds koeficients neesot piemērots nedz aizliegtās vienošanās priekšgalā
esošajiem uzņēmumiem, nedz aizliegtās vienošanās dalībniekiem, kuriem bija lielākas tirgus daļas EEZ, nedz arī tiem, kuri
bija kavējuši Komisijas izmeklēšanu, un tiem, kuri bija turpinājuši pārkāpumu pat pēc šīs izmeklēšanas. Tāpēc tā esot vienīgi
sabiedrības
SDK
divkārša diskriminējoša un nesamērīga sodīšana, kaut gan
VAW
piemērotais reizinātājs esot bijis tikai 1,25 un ar to šīs sabiedrības summa esot palielinājusies tikai par EUR 2 miljoniem.
Tiktāl, ciktāl Komisija norāda uz
SDK
lielumu un kopējiem resursiem (Lēmuma 152.–154. apsvērums),
SDK
atsaucas uz ekonomikas eksperta atzinumu, apgalvodams, ka ekonomiskais spēks nav atkarīgs no lieluma vien. Pirmkārt, lielas
sabiedrības, kam konkrētajā tirgū ir maza tirgus daļa, kā tas ir
SDK
gadījumā, negūstot nekādu varu no savas klātbūtnes citos tirgos, kuriem nav nekādas saiknes ar konkrēto tirgu. Otrkārt, arī
lielu konglomerātu, kam ir vājš finanšu stāvoklis, nevarot uzskatīt par ekonomiski spēcīgu vienīgi tā lieluma dēļ. Uzņēmums,
kam ir neliela attiecīgā ražojuma tirgus daļa, negūstot lielāku labumu no aizliegtās vienošanās tikai tādēļ, ka tas pārdod
ražojumus, kuri nav saistīti ar aizliegto vienošanos un kurus tāpēc aizliegtā vienošanās neietekmē. Katrā ziņā, pat pieņemot,
ka ir jāpiemēro prevencijas koeficients, tam esot jābūt atkarīgam no stāvokļa EEZ tirgū, kurā
SDK
esot tikai maznozīmīga vieta, un tajā esot jāņem vērā vienīgi iespējamība atklāt aizliegto vienošanos un tās dalībnieku gaidāmā
peļņa.
Pēc
SDK
uzskatiem, reizinātāja 2,5 piemērošana neesot savienojama arī ar vairākiem iepriekšējiem Komisijas lēmumiem. Tādējādi Komisija
dažādas lietas izlemjot nekonsekventi. Visbeidzot, esot pārkāptas
SDK
tiesības uz aizstāvību, jo tas neesot uzklausīts jautājumā par iemesliem un kritērijiem, izvēloties reizinātāju 2,5.
Visi Japānas prasītāji sūdzas par nepietiekamu pamatojumu attiecībā uz dažādiem jautājumiem, kas nupat īsumā izklāstīti.
Pēc Komisijas uzskatiem, no Lēmumā izklāstītā pamatojuma un no judikatūras izriet, ka neviens no pamatiem nav pamatots.
Konkrēti, attiecībā uz uzņēmumu iedalījumu trijās kategorijās un sākumsummu noteikšanu Komisija apstrīd, ka tā būtu balstījusies
vienīgi uz pasaules apgrozījumu no attiecīgā ražojuma pārdošanas. Atskaites punkts, aprēķinot naudas sodu apmēru, esot bijis
pārkāpuma smagums (raksturs un ietekme, kā arī konkrētā ģeogrāfiskā tirgus lielums). Apgrozījums un tirgus daļas pasaules
mērogā esot bijušas tikai pamats, lai noteiktu aizliegtās vienošanās uzņēmumu relatīvo nozīmi EEZ. Tāpēc Komisijas pieejā
esot ņemti vērā daudzi elementi un tā neesot vienkāršs uz apgrozījumu balstīts aprēķins.
Attiecībā uz reizinātāju 2,5, kas piemērots
SDK
noteiktajai sākumsummai, Komisija apstrīd argumentu, ka šai korekcijai bija jārada papildu preventīvā iedarbība. Gluži pretēji,
ar korekcijas koeficientu vienkārši esot atzīts fakts, ka atšķirīgiem finanšu resursiem ir jāpiemēro atšķirīgi naudas sodi,
ja ar tiem tiek paredzēts radīt līdzvērtīgu preventīvo iedarbību. Tas nozīmējot atšķirīgu attieksmi pret aizliegtās vienošanās
dalībniekiem. Tādu lielu konglomerātu gadījumā, kādā ietilpst
SDK
, nepietiekot ņemt vērā apgrozījumu tajā tirgū, kurā noticis pārkāpums.
Attiecībā tieši uz skaitli 2,5 Komisija apgalvo, ka tas nav balstīts uz grupas, kurai pieder prasītājs, pasaules apgrozījumu.
Tā drīzāk esot bruto korekcija, kurā ņemts vērā
SDK
lielums un tā kopējie resursi, jo tas neapšaubāmi bijis lielākais no uzņēmumiem, uz kuriem attiecas Lēmums.
Pirmās instances tiesas vērtējums
Par Pamatnostādņu piemērojamību, nosakot izmantojamo apgrozījumu
Tiktāl, ciktāl
SGL
atsaucas uz Pamatnostādņu nesaderību ar iepriekšējo Komisijas lēmumu pieņemšanas praksi, kura esot bijusi balstīta uz kopējo
apgrozījumu, ir jāprecizē, ka sodi, kurus Komisija var uzlikt par Kopienu konkurences noteikumu pārkāpumu, ir definēti Regulas
Nr. 17, kas pieņemta dienu pirms pārkāpuma izdarīšanas datuma, 15. pantā. Kā izriet no šī sprieduma 159.–164. punkta, Pamatnostādnēs
izklāstītā vispārējā metode naudas sodu apmēra aprēķināšanai ir balstīta uz diviem Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktā minētiem
kritērijiem, proti, pārkāpuma smagumu un ilgumu, un tajā tiek ievērota tajā pašā tiesību normā noteiktā maksimālā robeža attiecībā
pret katra uzņēmuma apgrozījumu (iepriekš 38. punktā minētais spriedums lietā
LR AF 1998
/Komisija, 231. punkts).
Tādējādi Pamatnostādnēs nav iekļauts stingrāks sodu tiesiskais regulējums nekā minētajā normā noteiktais (iepriekš 38. punktā
minētais spriedums lietā
LR AF 1998
/Komisija, 232. punkts).
Pārmaiņas, ko Pamatnostādnes radot attiecībā pret iepriekšējo Komisijas administratīvo praksi, nav tādas izmaiņas atbilstošajā
tiesiskajā regulējumā, kurā noteikts uzliekamo naudas sodu apmērs, kuras būtu pretrunā vispārējam likumu atpakaļejoša spēka
aizlieguma principam vai vispārējam tiesiskās drošības principam. Pirmkārt, iepriekšējā Komisijas prakse pati par sevi nav
naudas sodu tiesiskais regulējums konkurences jomā, jo šāds regulējums ir noteikts vienīgi Regulā Nr. 17. Otrkārt, ievērojot
rīcības brīvību, kas ar Regulu Nr. 17 atstāta Komisijai, to, ka Komisija ievieš jaunu naudas sodu apmēra aprēķina metodi,
kuru piemērojot var paaugstināties vispārējais naudas sodu apmērs, nevar uzskatīt par Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktā paredzēto
naudas sodu palielināšanu ar atpakaļejošu spēku (iepriekš 38. punktā minētais spriedums lietā
LR AF 1998
/Komisija, 233.–235. punkts).
Turklāt tas, ka Komisija agrāk ir piemērojusi konkrēta apmēra naudas sodus konkrēta veida pārkāpumiem, nevar liegt tai palielināt
šo apmēru, ievērojot Regulā Nr. 17 norādītās robežas, ja tas nepieciešams, lai nodrošinātu, ka tiek īstenota Kopienu konkurences
politika (iepriekš 144. punktā minētais spriedums lietā
Musique diffusion française
u.c./Komisija, 109. punkts). Gluži pretēji, Kopienu konkurences noteikumu efektīvai piemērošanai ir nepieciešams, lai Komisija
varētu jebkurā brīdī pielāgot naudas sodu apmēru šīs politikas vajadzībām (iepriekš minētais spriedums lietā
Musique diffusion française
u.c./Komisija, 109. punkts, un iepriekš 38. punktā minētais spriedums lietā
LR AF 1998
/Komisija, 236. un 237. punkts).
No tā izriet, ka iebildums par Pamatnostādņu nepiemērojamību ir noraidāms.
Tādējādi četru Japānas prasītāju un
C/G
atsauce uz Amerikas aprēķina metodēm, kas, kā apgalvots, esot taisnīgākas, nav ņemama vērā, jo Komisija varēja leģitīmi piemērot
Pamatnostādnēs izklāstīto aprēķina metodi.
Par apgrozījumu, ko Komisija izmantojusi, nosakot sākumsummu
Tiktāl, ciktāl Komisijai tiek pārmests, ka tā nav noteikusi dažādās sākumsummas, pamatojoties vai nu uz apgrozījumu no grafīta
elektrodu pārdošanas EEZ, vai arī uz kopējo visu preču apgrozījumu, ir jāatgādina, pirmkārt, ka vienīgā Regulas Nr. 17 15. panta
2. punktā ietvertā tiešā norāde uz apgrozījumu attiecas uz augstāko robežu, ko naudas soda apmērs nedrīkst pārsniegt, un,
otrkārt, ka šī robeža ir jāsaprot tādējādi, ka tā attiecas uz kopējo apgrozījumu (iepriekš 144. punktā minētais spriedums
lietā
Musique diffusion française
u.c./Komisija, 119. punkts). Ievērojot šo robežu, Komisija principā var noteikt naudas sodu, aprēķinot to no apgrozījuma
pēc savas izvēles, ņemot vērā preču ģeogrāfisko mērogu un attiecīgās preces (iepriekš 39. punktā minētais spriedums Cementa
lietā, 5023. punkts), bet tai nav pienākuma precīzi ņemt vērā kopējo apgrozījumu vai apgrozījumu, kas ir iegūts ģeogrāfiskajā
tirgū vai attiecīgo preču tirgū. Visbeidzot, kaut arī Pamatnostādnēs nav paredzēts naudas soda aprēķins, izmantojot konkrētu
apgrozījuma summu, tajās arī nav liegts apgrozījumu ņemt vērā ar nosacījumu, ka Komisijas izvēlē netiek pieļauta acīmredzama
kļūda vērtējumā.
Šajā lietā pretēji
SGL
argumentam no Lēmuma 149.–151. apsvēruma skaidri izriet, ka Komisija attiecīgā ražojuma pasaules apgrozījumu ir izvēlējusies,
lai sākumsummās atspoguļotu pārkāpuma raksturu, tā faktisko ietekmi uz tirgu, kā arī ģeogrāfiskā tirgus lielumu, ņemot vērā,
ka aizliegtās vienošanās dalībnieku lielums bija ļoti atšķirīgs.
Ievērojot aizliegtās vienošanās raksturu kā tādu, Komisija pamatoti ir ņēmusi vērā šo apgrozījumu, nepieļaudama kļūdu vērtējumā,
jo tas ļāva ņemt vērā “pārkāpuma izdarītāju faktisko ekonomisko spēju radīt būtiskus zaudējumus citiem tirgus dalībniekiem,
it īpaši patērētājiem,” Pamatnostādņu 1.A punkta ceturtās daļas nozīmē.
Atbilstoši Lēmumā konstatētajam aizliegtā vienošanās bija pasaules mēroga vienošanās un tā ietvēra gan cenu noteikšanu, gan
tirgu sadali pēc “vietējā ražotāja” principa: ražotājiem, kas nebija no EEZ, tā vietā, lai radītu agresīvu konkurenci EEZ
tirgū, beigu beigās nācās doties prom no šī tirgus, kurš nebija “to vietējais tirgus” (skat. iepriekš 64. un 67. punktu).
Ja Komisija
Tokai
,
SDK
,
Nippon
,
SEC
un
C/G
sākumsummas būtu aprēķinājusi, pamatojoties uz to attiecīgo ražojumu mazo apgrozījumu EEZ, tā būtu tiem atlīdzinājusi par
to, ka tie ir ievērojuši vienu no aizliegtās vienošanās pamatprincipiem un ir piekrituši nekonkurēt EEZ tirgū, kamēr to rīcība
atbilstoši šim aizliegtās vienošanās principam ļāva “vietējiem” ražotājiem Eiropā, proti, tieši
SGL
un
UCAR
, vienpusēji noteikt cenas EEZ. Ar šādu rīcību Japānas prasītāji un
C/G
ir traucējuši konkurenci EEZ tirgū neatkarīgi no to faktiskā apgrozījuma minētajā tirgū.
Šajā ziņā jāprecizē, ka Lēmumā inkriminētā pasaules mēroga aizliegtā vienošanās ir kaitējusi patērētājiem EEZ, jo tieši
SGL
un
UCAR
varēja paaugstināt savas cenas EEZ bez apdraudējuma no Japānas prasītāju un
C/G
puses, kuri atbilstoši savstarpības principam pasaules mērogā tāpat varēja rīkoties savos attiecīgajos tirgos, proti, pirmkārt,
Japānā un Tālajos Austrumos un, otrkārt, ASV. Tā kā viens no aizliegtās vienošanās mērķiem bija novērst konkurējošo spēku,
– kādi bija ražotāji, “kas nav vietējie ražotāji”, – izvēršanos EEZ, šo ražotāju dalība bija nepieciešama aizliegtās vienošanās
pienācīgai darbībai kopumā, t.i., pārējos pasaules reģionālajos tirgos. Tādējādi tā pārkāpuma faktisko ietekmi uz EEZ, ko
izdarījuši visi aizliegtās vienošanās dalībnieki, to skaitā prasītāji, kuriem EEZ nebija “vietējais tirgus”, veidoja tas,
ka tie sekmēja aizliegtās vienošanās kopējo efektivitāti, jo ikviens no trijiem “pīlāriem” – Amerikas Savienotās Valstis,
EEZ un Tālie Austrumi/Japāna – bija būtisks aizliegtās vienošanās efektīvai darbībai pasaules mērogā.
Jāpiebilst, – tas, ka Komisijas kompetence sodīšanā attiecas tikai uz EEZ teritoriju, neliedz tai, novērtējot aizliegtās vienošanās
dalībnieku ekonomisko spēju apdraudēt konkurenci EEZ, ņemt vērā attiecīgā ražojuma pasaules apgrozījumu. Komisija to var izvērtēt
tāpat, kā tā atbilstoši Regulas Nr. 17 15. pantam un ar to saistītajai judikatūrai ņem vērā sodītā uzņēmuma finansiālo spēju,
pamatodamās uz tā kopējo pasaules apgrozījumu.
Iedibinātā judikatūra tiešām nepieļauj, ka vienam vai otram apgrozījumam tiek piešķirta nesamērīga nozīme salīdzinājumā ar
citiem novērtēšanas elementiem; tādējādi piemērojamo naudas sodu nevar noteikt, veicot vienkāršu aprēķinu, kas balstīts uz
kopējo apgrozījumu, it īpaši, ja attiecīgās preces veido tikai nelielu apgrozījuma daļu (iepriekš 144. punktā minētais spriedums
lietā
Musique diffusion française
u.c./Komisija, 120. un 121. punkts, un Pirmās instances tiesas 1994. gada 14. jūlija spriedums lietā T‑77/92
Parker Pen
/Komisija,
Recueil
, II‑549. lpp., 94. punkts). Tādējādi Pirmās instances tiesa iepriekš minētajā spriedumā lietā
Parker Pen
/Komisija atzina par pamatotu pamatu par samērīguma principa pārkāpumu, jo Komisija nebija ņēmusi vērā, ka apgrozījums, pārdodot
preces, uz ko attiecas pārkāpums, bija neliels salīdzinājumā ar apgrozījumu, ko attiecīgais uzņēmums guva, pārdodot visas
preces.
Četri Japānas prasītāji un
C/G
atsaucas uz šo judikatūru, norādot uz savu vājo klātbūtni EEZ. Tomēr Pirmās instances tiesas risinājums iepriekš 201. punktā
minētajā spriedumā lietā
Parker Pen
/Komisija attiecas uz naudas soda galīgo apmēru, nevis – kā šajā lietā – uz sākumsummu, kas noteikta, ņemot vērā pārkāpuma
smagumu. Šajā lietā Komisija naudas sodu galīgo apmēru nekādā ziņā nav balstījusi tikai uz kopējo apgrozījumu, bet gan līdzās
apgrozījumam ir ņēmusi vērā veselu virkni citu apstākļu, un attiecībā uz sākumsummu ne jau tieši kopējais apgrozījums tika
ņemts vērā. Tāpēc norādītā judikatūra nav būtiska (šajā ziņā skat. iepriekš 153. punktā minēto spriedumu lietā
ABB Asea Brown
Boveri
/Komisija, 156. punkts).
Tiktāl, ciktāl
C/G
uzskata arī, ka tā dalību pārkāpumā nevar kvalificēt kā “ļoti smagu”
C/G
specifiskā stāvokļa EEZ dēļ, pietiek norādīt, ka īpašie dati, kas attiecas uz konkrētu uzņēmumu, noteikti var atbilst atbildību
pastiprinošiem apstākļiem vai atbildību mīkstinošiem apstākļiem (Pamatnostādņu 2. un 3. punkts) vai pamatot naudas soda galīgo
korekciju (Pamatnostādņu 5. punkta b) apakšpunkts). Tomēr, ja Komisija pamatojas uz pārkāpuma ietekmi, lai novērtētu tā smagumu
saskaņā ar Pamatnostādņu 1.A punkta pirmo un otro daļu, šajā ziņā vērā ņemamā iedarbība ir tā, kas izriet no pārkāpuma, kurā
piedalījušies visi uzņēmumi, kopumā (Tiesas 1999. gada 8. jūlija spriedums lietā C‑49/92 P Komisija/
Anic Partecipazioni
,
Recueil
, I‑4125. lpp., 150.–152. punkts), tādējādi šajā ziņā katra uzņēmuma individuālā rīcība vai to specifiskie dati nav būtiski.
Tāpēc
C/G
norādītie tam raksturīgie apstākļi šajā ziņā nav būtiski.
No tā izriet, ka pamati, kas balstīti uz to, ka nav ievērots apgrozījums, kas jāņem vērā, nosakot sākumsummu, ir noraidāmi.
Par aizliegtās vienošanās faktisko ietekmi uz cenu pieaugumu un uz atsevišķu aizliegtās vienošanās dalībnieku tirgus daļām
Tiktāl, ciktāl Japānas prasītāji un
C/G
norāda, ka to rīcībai, kura veido pārkāpumu, nav bijusi “faktiska ietekme” EEZ Pamatnostādņu 1.A punkta priekšpēdējās daļas
nozīmē, jo tas, ka šie uzņēmumi nepārdos attiecīgo ražojumu, bija paredzēts autonomos lēmumos, kas pieņemti pirms aizliegtās
vienošanās, jānorāda, ka šajos argumentos nav ņemts vērā, pirmkārt, aizliegtās vienošanās par tirgu sadali pasaules mērogā
raksturs un, otrkārt, fakts, ka prasītāji nav atbilstoši apstrīdējuši Komisijas faktu konstatējumus šajā jautājumā.
Prasītāji bija pieņēmuši aizliegtās vienošanās galvenos principus, saskaņā ar kuriem attiecīgā ražojuma cenas ir jānosaka
pasaules mērogā un ražotājiem, “kas nav vietējie ražotāji”, ir jādodas projām no tirgiem, kas rezervēti “vietējiem” ražotājiem
(Lēmuma 50. apsvērums). Turklāt Komisija ir konstatējusi, ka šie galvenie principi tika īstenoti dažādās aizliegtās vienošanās
sanāksmēs (Lēmuma 51.–93. apsvērums), un iepriekš minētie prasītāji šos konstatējumus nav atbilstoši apstrīdējuši.
Runājot par katra uzņēmuma rīcības, kura veido pārkāpumu, konkrēto ietekmi uz tirgu un konkurenci, šī ietekme atbilstoši Pamatnostādņu
1.A punkta pirmajai daļai ir jāņem vērā “gadījumos, kad to iespējams noteikt”. Šajā lietā iepriekš minēto piecu prasītāju
rīcība EEZ, kas nebija agresīva, precīzi atbilda aizliegtās vienošanās principiem un pienācīgai darbībai. Tāpēc ir grūti “noteikt”,
cik lielā mērā konkrētā ietekme, kāda bija šo prasītāju izdarītajam pārkāpumam, proti, tam, ka tie nebija agresīvi EEZ tirgū,
pārsniedz tikai līgumisko apmēru, proti, to saistības palikt pasīviem.
Tāpat, lai atbilstoši apstrīdētu pārkāpuma konkrēto ietekmi, nepietiek norādīt, ka rīcībai saskaņā ar prettiesiskajiem nolīgumiem
ir “citi izskaidrojumi”, proti, autonomi lēmumi, kas, iespējams, pieņemti uzņēmumu ekonomiskajās interesēs. Ar jēdzienu “citi
izskaidrojumi” saskaņotas darbības esamību var izslēgt vienīgi gadījumā, ja paralēlu un pasīvu rīcību var izskaidrot ar citiem
pieņemamiem iemesliem, nevis ar saskaņošanu starp attiecīgajiem uzņēmumiem (skat. Pirmās instances tiesas 1995. gada 29. jūnija
spriedumu lietā T‑30/91
Solvay
/Komisija,
Recueil
, II‑1775. lpp., 75. punkts un tajā minētā Tiesas judikatūra). Šajā lietā piecu iepriekš minēto prasītāju rīcība, kura veido
pārkāpumu, nebūt nav tikai paralēla rīcība, bet gan precīzi atbilst slepenajiem nolīgumiem, kuru esamību un saturu tie nav
apstrīdējuši.
Turklāt, kā Komisija ir pamatoti uzsvērusi, aizliegtās vienošanās mērķis bija nodrošināt pasaules tirgus stabilitāti, lai
tādējādi būtu iespējami saskaņotie cenu pieaugumi. Piekrizdami palikt ārpus EEZ tirgus, pieci iepriekš minētie prasītāji ir
būtiski sekmējuši pasaules tirgus stabilitāti, tādējādi ievērojami apdraudot konkurenci EEZ. Atlīdzība par aizsardzību, ko
šiem pieciem prasītājiem to “vietējos” tirgos nodrošināja
SGL
un
UCAR
, bija to solījums palikt ārpus EEZ. Ja šis solījums nebūtu bijis vērtīgs, šiem prasītājiem nebūtu bijis jāpiedalās aizliegtajā
kartelī.
Visbeidzot, saskaņā ar Lēmumā konstatēto attiecīgā aizliegtā vienošanās bija nevis Eiropas aizliegtā vienošanās, kurai pievienojušies
daži Japānas un Amerikas dalībnieki, bet gan aizliegta vienošanās, kas darbojās pasaules mērogā. Lai nepieļautu risku, ka
varētu tikt traucēta aizliegtās vienošanās pienācīga darbība, katrs dalībnieks bija uzņēmies saistības ievērot pasaules mērogā
iegūtās tirgus daļas neatkarīgi no iespējamām tendencēm un attīstības nākotnē un tādējādi nodrošināt regulāru cenu pieaugumu
visos pasaules reģionos – pieaugumu, kurš gadījumā, ja nebūtu bijis “vietējā” ražotāja principa, varētu veicināt ražotāju,
“kas nav vietējie ražotāji”, pieeju reģioniem, kuros ir savi “vietējie” ražotāji.
Tāpēc prasītāju norāde uz saviem autonomajiem lēmumiem koncentrēties uz savu attiecīgo “vietējo” tirgu, kuri pieņemti to ekonomiskajās
interesēs, nav būtiska. Tā kā apstākļi, kuru dēļ šie lēmumi tika pieņemti, jebkurā brīdī var mainīties, saistībām palikt ārpus
kāda reģiona, kur kādā brīdī nav ekonomisku interešu, ir paliekoša vērtība. Turklāt, lai gan vienmēr ir grūti iztēloties,
kāda būtu bijusi attīstība atsevišķā tirgū, ja nebūtu aizliegtās vienošanās, kas darbojas šajā tirgū, sniegt šādas prognozes
ir īpaši sarežģīti gadījumā, kad tirgi ir sadalīti pēc “vietējā” ražotāja principa, kas liek aizliegtās vienošanās dalībniekiem
būt pasīviem atsevišķos ģeogrāfiskajos reģionos.
Katrā ziņā minētajā gadījumā nepietiek uzdot jautājumu par tirgus daļām, ko ražotāji, “kas nav vietējie ražotāji”, aizliegtās
vienošanās neesamības gadījumā būtu saprātīgi varējuši iegūt tirgū, kurš rezervēts kādam citam aizliegtās vienošanās dalībniekam.
Nevar izslēgt, ka tad, ja nebūtu ar aizliegto vienošanos sniegtās drošības, “vietējais” ražotājs tikai tāpēc vien, ka šim
tirgum varētu piekļūt citi ražotāji, būtu piemērojis samērā zemas cenas, lai šie citi ražotāji izvēlētos palikt ārpus minētā
tirgus, neiegūdami tajā pat ne niecīgāko tirgus daļu. Tādā situācijā brīva konkurence dotu labumu patērētājiem, jo samazinātos
cenas, lai gan tirgus daļas nekādi nemainītos.
Tāpēc Komisija ir pamatoti uzskatījusi, ka piecu minēto prasītāju pasīvā rīcība EEZ bija aizliegtās vienošanās faktiskās sekas;
tādējādi arī šie prasītāji ir piedalījušies “ļoti smagā pārkāpumā”.
Tas pats attiecas uz cenu pieaugumu, ko aizliegtā vienošanās izraisīja no 1992. līdz 1996. gadam. Tiktāl, ciktāl
SGL
šajā ziņā atsaucas uz “citiem izskaidrojumiem”, pietiek vēlreiz atgādināt, ka šī lieta neattiecas uz gadījumu, kurā būtu
tikai “paralēla rīcība”. Turklāt Lēmuma 136. un 137. apsvērumā īsumā ir izklāstīti Komisijas faktu konstatējumi par mērķa
cenu noteikšanu un faktisko cenu pieaugumu, piemērojot aizliegtās vienošanās galveno principu, saskaņā ar kuru grafīta elektrodu
cenas bija noteiktas pasaules mērogā (Lēmuma 50. un 61.–70. apsvērums). No tā izriet, ka cenas, par kurām bija notikusi vienošanās
karteļa sanāksmēs, pakāpeniski tika uzspiestas pircējiem un no 1992. līdz 1996. gadam pieauga gandrīz par 50 %.
SGL
šos konkrētos un detalizētos konstatējumus nav apstrīdējis. Tādējādi Komisija ir atbilstoši konstatējusi saikni starp cenu
palielinājumu un prettiesisko nolīgumu piemērošanu, ko veica astoņi aizliegtās vienošanās dalībnieki, kuri kontrolēja gandrīz
90 % no pasaules grafīta elektrodu tirgus (Lēmuma 135. apsvērums) un kuriem bija izdevies piecus līdz sešus gadus vienoties
par cenām (Lēmuma 3. apsvērums), savstarpēji sadalīt tirgus un veikt veselu virkni saistītu pasākumu (Lēmuma 2. apsvērums).
No tā izriet, ka pamatus par to, ka nav ņemta vērā aizliegtās vienošanās faktiskā ietekme uz cenu pieaugumu un uz atsevišķu
aizliegtās vienošanās dalībnieku tirgus daļām, nevar pieņemt.
Par aizliegtās vienošanās dalībnieku iedalīšanu trijās kategorijās un par attiecīgo sākumsummu noteikšanu
Attiecībā uz iebildumu, ka sākumsummas, it īpaši
SGL
noteiktā summa EUR 40 miljonu apmērā, ir patvaļīgas un pārmērīgas, jo šī lielā summa neatbilstot iepriekšējai Komisijas lēmumu
pieņemšanas praksei, pietiek atgādināt, ka Komisijai ir rīcības brīvība naudas sodu apmēra noteikšanā, lai sekmētu konkurences
noteikumiem atbilstošu uzņēmumu rīcību (iepriekš 157. punktā minētais spriedums lietā
Deutsche
Bahn
/Komisija, 127. punkts). Tāpēc tas, ka Komisija agrāk konkrēta veida pārkāpumiem ir piemērojusi konkrēta apmēra naudas sodus,
nevar tai liegt iespēju jebkurā brīdī palielināt šo apmēru, lai nodrošinātu, ka tiek īstenota Kopienu konkurences politika
(iepriekš 144. punktā minētais spriedums lietā
Musique diffusion française
u.c./Komisija, 109. punkts), un lai pastiprinātu naudas sodu preventīvo iedarbību (Pirmās instances tiesas 1998. gada 14. maija
spriedums lietā T‑327/94
SCA Holding
/Komisija,
Recueil
, II‑1373. lpp., 179. punkts) (skat. iepriekš 191. un 192. punktu). No tā izriet, ka iebildums par prakses izmaiņām attiecībā
uz pamatsummu apmēru ir jānoraida.
Attiecībā uz aizliegtās vienošanās dalībnieku iedalījumu vairākās kategorijās, ar kuru paredzēta vienotas likmes noteikšana
sākumsummai, kas fiksēta vienā kategorijā ietilpstošiem uzņēmumiem, jānorāda, ka šādu Komisijas pieeju – lai gan atbilstoši
tai netiek ņemtas vērā vienā kategorijā esošo uzņēmumu lieluma atšķirības – principā nevar aizliegt. Komisijai, nosakot naudas
sodu apmēru gadījumā, kad naudas sodi par vienu pārkāpumu uzlikti vairākiem tajā iesaistītiem uzņēmumiem, nav jānodrošina,
lai naudas sodu galīgās summas atspoguļotu visas attiecīgo uzņēmumu atšķirības saistībā ar to kopējo apgrozījumu (skat. iepriekš
47. punktā minēto spriedumu lietā
FETTCSA
, 385. punkts un tajā minētā judikatūra).
Tāpēc Komisija nav pieļāvusi kļūdu faktos vai tiesību piemērošanā, pārkāpuma smaguma noteikšanas stadijā iedalīdama prasītājus
kategorijās.
Tomēr, veicot šādu iedalījumu kategorijās, ir jāievēro vienlīdzīgas attieksmes princips, saskaņā ar kuru ir aizliegts līdzīgas
situācijas atrisināt atšķirīgi un atšķirīgas situācijas atrisināt vienādi, ja vien šāda attieksme nav objektīvi pamatota (iepriekš
47. punktā minētais spriedums lietā
FETTCSA
, 406. punkts). No šī paša skatupunkta Pamatnostādņu 1.A punkta sestajā daļā ir paredzēts, ka “ievērojama” atšķirība to uzņēmumu
lielumā, kas ir izdarījuši vienāda veida pārkāpumu, var pamatot atšķirīgu attieksmi, novērtējot pārkāpuma smagumu. Turklāt
saskaņā ar judikatūru naudas soda apmēram ir jābūt vismaz samērīgam ar tiem elementiem, kas ir ņemti vērā, novērtējot pārkāpuma
smagumu (Pirmās instances tiesas 2001. gada 12. jūlija spriedums apvienotajās lietās T‑202/98, T‑204/98 un T‑207/98
Tate & Lyle
u.c./Komisija,
Recueil
, II‑2035. lpp., 106. punkts).
Tādējādi, ja Komisija iedala attiecīgos uzņēmumus kategorijās, lai noteiktu naudas sodu apmēru, katrai šādi izveidotai kategorijai
robežvērtības ir jānosaka saskaņoti un ar objektīvu pamatojumu (iepriekš 47. punktā minētais spriedums lietā
FETTCSA
, 416. punkts, un iepriekš 38. punktā minētais spriedums lietā
LR AF 1998
/Komisija, 298. punkts).
Šajā ziņā ir jānorāda, ka Komisija, Pamatnostādņu ievaddaļā nolemdama, ka tai naudas sodu apmēra noteikšanā esošā rīcības
brīvība ir jāīsteno “ar saskaņotas un nediskriminējošas politikas palīdzību, kura atbilst mērķiem, kas izvirzīti, lai sodītu
par konkurences noteikumu pārkāpumiem”, ir uzņēmusies pienākumu ievērot šos principus, nosakot naudas sodu par konkurences
noteikumu pārkāpumu apmēru.
Tādējādi jāpārbauda, vai šajā lietā robežvērtības, kas nošķir trīs kategorijas, kuras Komisija izveidojusi, pamatojoties uz
Lēmuma 30. apsvērumā ietverto tabulu (skat. iepriekš 168. punktu), ir noteiktas saskaņoti un ar objektīvu pamatojumu.
Šajā ziņā jākonstatē, ka no Lēmuma 148.–151. apsvēruma acīmredzami izriet, ka, lai izveidotu šīs trīs kategorijas un noteiktu
dažādās sākumsummas, Komisija ir pamatojusies uz vienu kritēriju, proti, uz apgrozījumu un konkrētām tirgus daļām, ko aizliegtās
vienošanās dalībnieki guvuši, pārdodot attiecīgo ražojumu pasaules tirgū. Šajā nolūkā Komisija ir atsaukusies uz apgrozījumu
par 1998. gadu un uz tirgus daļu attīstību no 1992. līdz 1998. gadam, kas ietverta iepriekš minētajā tabulā. Turklāt šķiet,
ka atbilstoši piemērotajai aritmētiskajai metodei tirgus tika sadalīts pa aptuveni [.. % lielām] tirgus daļām, kur katrai
daļai atbilst apmēram EUR 8 miljoni. Tādējādi
SGL
un
UCAR
, kuru tirgus daļa bija aptuveni [..], katram tika noteikta sākumsumma [..] EUR 40 miljonu apmērā.
VAW
,
SEC
un
Nippon
, kuru tirgus daļa nesasniedza 5 %, katram tika noteikta sākumsumma [EUR] 8 miljonu apmērā, bet
SDK
,
C/G
un
Tokai
, kuru tirgus daļa bija no 5 līdz 10 %, katram tika noteikta sākumsumma EUR 16 miljonu apmērā.
Attiecībā uz šīs metodes atskaites punktu, proti, daļu izvēli EUR 8 miljonu apmērā, nonākot līdz precīzam maksimālajam skaitlim
EUR 40 miljonu apmērā, kurš norādīts attiecībā uz
SGL
un
UCAR
, Komisija tiešām Lēmumā nekur nav norādījusi iemeslus, kādēļ tā izvēlējusies tieši skaitli EUR 40 miljoni attiecībā uz pirmajā
kategorijā iedalītajiem uzņēmumiem. Tomēr šo Komisijas izvēli nevar kvalificēt kā patvaļīgu un tā nepārsniedz tai šajā jomā
piemītošās rīcības brīvības robežas.
Pamatnostādnēs ir atļauts par “ļoti smagiem” pārkāpumiem noteikt naudas soda apmēru, kas pārsniedz EUR 20 miljonus. Horizontālas
aizliegtas vienošanās par cenām vienmēr ir tikušas uzskatītas par sevišķi smagiem Kopienu konkurences tiesību pārkāpumiem,
un tādējādi tās kā tādas var kvalificēt kā “ļoti smagus” pārkāpumus (iepriekš 47. punktā minētais spriedums lietā
FETTCSA
, 262. punkts). Tādējādi tas tā vēl jo vairāk ir attiecībā uz šajā lietā inkriminēto aizliegto vienošanos, kura ir kartelis
gan cenu jomā, gan tirgu sadales jomā un attiecas uz visu kopējā tirgus un EEZ teritoriju.
Ir jāpiebilst, ka
SGL
un
UCAR
atbilstošais apgrozījums bija attiecīgi [..] miljoni un [..] miljoni euro, to tirgus daļas svārstījās attiecīgi no [..] līdz
[..] % un no [..] līdz [..] %. Tāpēc Komisija pamatoti ir uzskatījusi, ka šie abi uzņēmumi ir jāierindo vienā viendabīgā kategorijā,
kurā vidējais apgrozījums ir [..] miljoni euro un vidējā tirgus daļa – aptuveni [..] %.
Kad šādi ir konstatēts pirmās kategorijas un ar to saistītās sākumsummas tiesiskums, ir jāpārbauda, vai otrā kategorija, kurā
ietilpst
SDK
,
C/G
un
Tokai
, ir izveidota viendabīgi un ar objektīvu pamatojumu. Šajā ziņā var secināt, ka Komisijas piemērotā aritmētiskā metode rada
saskaņotu rezultātu attiecībā uz
SDK
, kura atbilstošais apgrozījums un tirgus daļa bija attiecīgi [..] miljoni euro un aptuveni [..] %. Tādējādi attiecību starp,
pirmkārt,
SDK
un, otrkārt, kategoriju, kurā ietilpst
SGL
un
UCAR
, skaitliski var izteikt apmēram kā attiecību 1:2,5; tas pamato sākumsummas noteikšanu EUR 16 miljonu apmērā
SDK
(40:2,5).
Savukārt tas, ka vienā kategorijā ir iedalīti
SDK
un
Tokai
, lai gan pēdējam minētajam apgrozījums un tirgus daļa bija attiecīgi tikai [..] miljoni euro un aptuveni [..] %, – t.i.,
puse no atbilstošajiem
SDK
datiem, – pārsniedz robežu, kādu var pieņemt samērīguma un vienlīdzīgas attieksmes principu aspektā, vēl jo vairāk tāpēc,
ka lieluma atšķirība starp
Tokai
un
SDK
, kuri pieder vienai kategorijai, ir lielāka nekā atšķirība starp
Tokai
un
Nippon
(apgrozījums [..] miljoni euro un tirgus daļa aptuveni [..] %), kuri ir divās dažādās kategorijās. Pretēji Komisijas paustajai
domai šādu iedalījuma veidu nevar raksturot kā viendabīgu (šajā ziņā skat. iepriekš 47. punktā minēto spriedumu lietā
FETTCSA
, 415., 422. un 426. punkts).
Lai pārbaudītu, vai Komisijas pieeju var objektīvi pamatot, ir jāatgādina, ka Lēmumā pēc norādēm uz katra uzņēmuma pasaules
apgrozījumu no attiecīgā ražojuma pārdošanas 1998. gadā un uz tirgus daļām pasaules mērogā (149. un 150. apsvērums) ir vienīgi
norādīts, ka “
C/G
,
SDK
un
Tokai
, – kuru tirgus daļas pasaules mērogā bija daudz mazākas (no 5 līdz 10 %) [nekā
SGL
un
UCAR
tirgus daļas], – ir iekļauti otrajā kategorijā” (150. apsvērums). Šajā frāzē nav izklāstīts neviens īpašs iemesls, kas ļautu
Komisijai neatkarīgi no iepriekš minētajām lielumu attiecībām piesaistīt
Tokai
tieši
SDK
, nevis
Nippon
.
Pirmās instances tiesā Komisija ir norādījusi, ka, izveidojot trīs kategorijas un nosakot dažādās sākumsummas, tā vairāk ir
pievērsusies uzņēmumu lieluma atšķirībām nekā aritmētiskām formulām, jo naudas sodam ir jābūt samērīgam nevis ar konkrētā
uzņēmuma apgrozījumu, bet gan ar pārkāpuma smagumu un ilgumu. Katrā ziņā aizliegtā vienošanās kopumā esot ievērojami ietekmējusi
EEZ, tādējādi pat dalībnieks ar pieticīgu tirgus daļu esot varējis būtiski veicināt šādu iznākumu. Tāpēc tirgus daļa un apgrozījums
noteikti neatspoguļojot visu ietekmes apmēru, kāda katram aizliegtās vienošanās dalībniekam bijusi uz konkurenci. Visbeidzot,
Komisijai neesot nekādi jānošķir uzņēmumi, pamatojoties uz to apgrozījumu; tādējādi, ja šāds nošķīrums ir veikts, Komisijai
nevarot pārmest, ka tā nav ievērojusi stingras proporcijas starp atbilstošo uzņēmumu apgrozījumu.
Šiem argumentiem nevar piekrist. Tā kā Komisija bija nolēmusi šajā lietā piemērot Pamatnostādnēs izklāstīto diferencēšanas
metodi, tai tā bija jāievēro vai arī īpaši jāpaskaidro iemesli, kuri šajā gadījumā atsevišķajā jautājumā pamatoja atkāpi no
šīs metodes (iepriekš 47. punktā minētais spriedums lietā
FETTCSA
, 271. punkts). Ņemot vērā, ka aizliegtās vienošanās dalībnieki saskaņā ar Lēmumu bija iedalīti kategorijās, pamatojoties
vienīgi uz to apgrozījumu un tirgus daļām, Komisija Pirmās instances tiesā nevar lietderīgi mainīt pati savu diferencēšanas
metodi, norādot, ka jautājums ir tikai par visai neskaidrām lieluma atšķirībām un ka nedz tirgus daļa, nedz apgrozījums noteikti
neatspoguļo katra uzņēmuma ietekmi uz konkurenci. Turklāt Lēmumā nav neviena konkrēta elementa, kas izskaidrotu, kāpēc šis
pēdējais arguments pamato
Tokai
piesaistīšanu tieši
SDK
, nevis
Nippon
.
Lai gan Komisija, nosakot naudas soda galīgo apmēru, tiešām var ņemt vērā daudzus elementus un lai gan tai nav pienākuma šajā
nolūkā piemērot matemātiskas formulas, tomēr tad, ja tā ir atzinusi par lietderīgu un taisnīgu to, ka vienā no šīs noteikšanas
posmiem tiek izmantoti skaitliski aprēķina elementi, tai sava metode ir jāpiemēro pareizi, viendabīgi un, it īpaši, nediskriminējoši.
Ja tā ir brīvi izvēlējusies piemērot šādu aritmētisku metodi, tai ir saistoši ar šo metodi saistītie noteikumi, izņemot, ja
tā sniegusi tiešu pamatojumu attiecībā uz visiem vienas un tās pašas aizliegtās vienošanās dalībniekiem.
No iepriekš izklāstītā izriet, ka
Tokai
iedalīšanu vienā kategorijā ar
SDK
nevar atbalstīt. Īstenojot savu neierobežoto kompetenci, Pirmās instances tiesa uzskata, ka, protams, ir jāievēro Komisijas
vispārējā loģika un jāsaglabā aizliegtās vienošanās dalībnieku iedalījums kategorijās. Tomēr ir jāizjauc otrā kategorija un
vispirms jāiedala
SDK
un
Tokai
divās dažādās kategorijās,
SDK
saglabājot Komisijas noteikto sākumsummu EUR 16 miljonu apmērā, bet
Tokai
nosakot sākumsummu EUR 8 miljonu apmērā.
Tādējādi vairs nav jālemj par abiem papildu pamatiem, ko
Tokai
izvirzījis nolūkā panākt sākumsummu EUR 8 miljonu apmērā un kuri bija par to, ka Komisija nav sniegusi nekādas atbilstošas
norādes par attiecīgā tirgus lielumu un nav ņēmusi vērā, ka
Tokai
tirgus daļa bija nedaudz mazāka par 5 % robežvērtību.
Tāpat, īstenojot savu neierobežoto kompetenci, Pirmās instances tiesa uzskata arī, ka
C/G
, kura apgrozījums bija [..] miljoni euro un tirgus daļa bija aptuveni [..] %, pēc lieluma atbilstošajā pasaules tirgū ir
tik tuvu
Tokai
, ka tas jāierindo tajā pašā kategorijā kā
Tokai
. Tādējādi arī
C/G
sākumsumma tiek noteikta EUR 8 miljonu apmērā.
Bijusī trešā kategorija, kurā ir
Nippon
,
SEC
un
VAW
, šķiet pietiekami viendabīga gan triju attiecīgo uzņēmumu lielumu atšķirības ziņā, gan salīdzinājumā ar uzņēmumiem nākošajā
kategorijā (
Tokai
un
C/G
). Tāpēc šī mazāko uzņēmumu kategorija ir jāsaglabā nemainīga.
Tomēr šīs kategorijas vidējais apgrozījums ([..] miljoni euro) un vidējā tirgus daļa (aptuveni [..] %) ir tikai puse no atbilstošajiem
vidējiem datiem nākošajā kategorijā, kuru veido
Tokai
un
C/G
, un tikai desmitā daļa no datiem pirmajā kategorijā, kuru veido
SGL
un
UCAR
. Tādējādi Pirmās instances tiesa, īstenojot savu neierobežoto kompetenci, uzskata, ka sākumsumma prasītājiem
Nippon
un
SEC
katram ir jānosaka EUR 4 miljonu apmērā.
Par Lēmumā piemēroto “prevencijas koeficientu”
Vispirms ir jānorāda, ka
SGL
pārmetumam, ka Komisija tā vietā, lai ņemtu vērā uzņēmuma īpašos apstākļus, esot tikai mēģinājusi panākt pret to preventīvu
iedarbību, trūkst faktiskā pamatojuma. Vienīgi atgādinot vispārējos aprēķina noteikumus, Komisija ir minējusi sākumsummu pietiekami
preventīvo pakāpi (Lēmuma 146. un 148. apsvērums). Konkrētā šo summu korekcija, lai tām piešķirtu speciālu preventīvo iedarbību,
ir veikta tikai attiecībā uz
VAW
un
SDK
(Lēmuma 152.–154. apsvērums), bet
SGL
šāda korekcija nav izdarīta.
Attiecībā uz
SDK
izvirzīto iebildumu ir jāatgādina, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru Komisija, aprēķinot naudas sodu uzņēmumam, var it īpaši
ņemt vērā tā lielumu un ekonomisko ietekmi (iepriekš 144. punktā minētais spriedums lietā
Musique diffusion française
u.c./Komisija, 120. punkts, un Pirmās instances tiesas 2001. gada 13. decembra spriedums lietā T‑48/98
Acerinox
/Komisija,
Recueil
, II‑3859. lpp., 89. un 90. punkts). Turklāt attiecībā uz aizliegtās vienošanās dalībnieku finansiālās spējas izvērtēšanu
judikatūrā ir atzīts, ka ir izmantojams kopējais apgrozījums (Tiesas 2000. gada 16. novembra spriedums lietā C‑291/98 P
Sarrió
/Komisija,
Recueil
, I‑9991. lpp., 85. un 86. punkts), un spriedumā lietā
ABB Asea Brown
Boveri
/Komisija (minēts iepriekš 153. punktā, 154., 155. un 162.–167. punkts) Pirmās instances tiesa pat ir atzinusi tieši reizinātāja 2,5
principa likumību, uzsverot Komisijas iespēju ņemt vērā uzliktā naudas soda pietiekami preventīvo iedarbību.
Šajos apstākļos iebildums par
SDK
tiesību uz aizstāvību pārkāpumu ir noraidāms. Paziņojuma par iebildumiem 110. punktā Komisija ir precizējusi, ka tā paredz
“naudas sodus noteikt pietiekami lielus, lai tiem būtu preventīva iedarbība”.
SDK
acīmredzami bija zināms Regulas Nr. 17 15. panta 2. punkta teksts un tas, ka tam ir liels kopējais apgrozījums. Turklāt
SDK
no Komisijas 1998. gada 21. oktobra Lēmuma 1999/60/EK par EK līguma 85. panta piemērošanas procedūru [IV/35.691/E‑4 – Siltumizolācijas
caurules (OV 1999, L 24, 1. lpp.; turpmāk tekstā – “lēmums siltumizolācijas cauruļu lietā”)], kurā sabiedrībai
Asea Brown Boveri
bija piemērots tieši reizinātājs 2,5, varēja secināt, ka nav izslēgts, ka Komisija arī tam piemēros šāda apmēra reizinātāju.
Tādējādi nekas nevarēja liegt
SDK
administratīvās procedūras laikā balstīties uz savu lielumu un finanšu resursiem un paust viedokli par Komisijas tam noteiktā
soda preventīvo iedarbību.
Tādējādi, ņemot vērā iepriekš 239. punktā minēto judikatūru, Komisija varēja pamatoti uzskatīt, ka
SDK
, ņemot vērā tā ļoti lielo kopējo apgrozījumu salīdzinājumā ar pārējo aizliegtās vienošanās dalībnieku kopējo apgrozījumu,
daudz vieglāk savāks līdzekļus tam uzliktā naudas soda samaksai, kas, ievērojot naudas soda pietiekami preventīvo iedarbību,
attaisnoja reizinātāja piemērošanu. Nevienam no
SDK
izvirzītajiem pretējiem argumentiem nevar piekrist.
Pirmkārt, lai gan uzņēmuma lielums vien tiešām automātiski nenozīmē, ka tas ir finansiāli ietekmīgs, šis vispārīgais konstatējums
šajā lietā nav būtisks, jo
SDK
atšķirībā no pārējiem prasītājiem nav norādījis, ka finansiāli nespētu samaksāt uzlikto naudas sodu. Otrkārt,
SDK
ir minējis hipotētiskus un pārāk nenoteiktus parametrus, lai novērtētu uzņēmuma faktiskos finanšu resursus, apgalvojot, ka
taisnīga naudas soda mērķis ir tikai atlīdzināt brīvai konkurencei nodarīto kaitējumu un ka šajā ziņā ir jānovērtē iespējamība
atklāt aizliegto vienošanos, kā arī tās dalībnieku gaidāmā peļņa.
Katrā ziņā šo
SDK
argumentu dēļ nav atceļams noteikums, saskaņā ar kuru par pārkāpumu, ko izdarījis uzņēmums, kuram ir ļoti lieli finanšu resursi,
principā var sodīt ar proporcionāli lielāku naudas sodu nekā par to pašu pārkāpumu, ko izdarījis uzņēmums, kuram šādu resursu
nav. Visbeidzot, runājot par norādi uz citiem uzņēmumiem, kuri, lai gan to stāvoklis bijis līdzīgs
SDK
stāvoklim, neesot sodīti tik smagi, pietiek atgādināt, ka ar nosacījumu, ka Komisija ievēro Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktā
noteikto maksimālo robežu, tai nav pienākuma ievērot savu iepriekšējo praksi jautājumā par naudas sodu apmēra noteikšanu.
Tā kā tādējādi ir atzīta iespēja piemērot reizinātāju attiecībā uz
SDK
, ir jāpārbauda, vai skaitlis 2,5 atbilst samērīguma un vienlīdzīgas attieksmes principiem.
Šajā ziņā ir jākonstatē, ka vienīgais piesaistes punkts Lēmumā, kas ļauj pārbaudīt
SDK
piemērotā skaitļa 2,5 pamatotību, ir tā salīdzinājums ar skaitli 1,25, kas piemērots
VAW
, un šis salīdzinājums jāveic attiecībā uz skaitļiem un pamatojumu, kas ietverti Lēmuma 30. un 152.–154. apsvērumā (skat.
iepriekš 168. un 170. punktu).
No tā izriet, ka Komisija attiecībā uz
VAW
ir uzskatījusi par taisnīgu palielināt sākumsummu, “lai ņemtu vērā [uzņēmuma] lielumu un kopējos resursus”. Tā kā apgrozījums
un tirgus daļas saistībā ar ražojuma pārdošanu pasaules mērogā no 1992. līdz 1998. gadam bija izmantoti, nosakot atšķirības
starp aizliegtās vienošanās dalībniekiem saistībā ar pārkāpuma smagumu, un tā kā skaitļi par EEZ tirgu šajos apstākļos nav
būtiski, tad vienīgais elements, kas var pamatot šo konstatējumu attiecībā uz
VAW
, ir tā kopējais pasaules apgrozījums 2000. gadā, kurš, kā izriet no Lēmuma 30. apsvērumā ietvertās tabulas, ir trīs reizes
lielāks par
SGL
kopējo pasaules apgrozījumu. Attiecībā uz koeficientu 1,25, kas noteikts
VAW
, ir acīmredzams, ka reizināšanai ar skaitli 1 ir pilnīgi neitrālas sekas; vienīgais faktiskais palielinājums rodas, skaitlim 1
pieskaitot skaitli 0,25.
Attiecībā uz
SDK
stāvokli Lēmumā ir minēts, ka tas “neapšaubāmi ir lielākais no [attiecīgajiem] uzņēmumiem”, kādēļ tā sākumsummai vajadzējis
piemērot koeficientu 2,5 (154. apsvērums). Vienīgais fakts, kas pamato šo
SDK
raksturojumu, ir tā kopējais pasaules apgrozījums 2000. gadā, kas ir divas reizes lielāks par
VAW
kopējo pasaules apgrozījumu un sešas reizes lielāks par
SGL
kopējo pasaules apgrozījumu. Tādējādi saskaņā ar loģiku, kādu Komisija pati ir ievērojusi attiecībā uz
VAW
,
SDK
sākumsummu, lai ņemtu vērā tā divkāršo lielumu un divreiz lielākos kopējos resursus, vajadzēja palielināt divkārtīgi salīdzinājumā
ar faktisko palielinājumu, kāds piemērots
VAW
. Vienīgais reizinātājs, kas atbilst šim kritērijam, ir 0,5 (2 x 0,25), kas pieskaitīts skaitlim 1.
Ne ar vienu no Komisijas izvirzītajiem pretējiem argumentiem nevar apstrīdēt šo secinājumu. Pirmkārt, Lēmumā, izņemot konstatējumus
par uzņēmuma lielumu un kopējiem resursiem, nav neviena cita konstatējuma, kas pamatotu, kāpēc
SDK
tiek piemērots reizinātājs, kas lielāks par 1,5. Konkrēti tajā nav paskaidrots, kāpēc šīs lietas apstākļu dēļ
SDK
vajadzētu piemērot sešas reizes lielāku reizinātāju nekā
VAW
, lai gan tā apgrozījums, kam ir nozīme šajā darbībā, ir tikai divreiz lielāks par
VAW
apgrozījumu. Tā kā Komisija Pirmās instances tiesā ir paziņojusi, ka nav balstījusies uz precīzu
SDK
apgrozījumu, bet gan tikai veikusi bruto korekciju, lai sniegtu zināmu ievirzi, pietiek konstatēt, ka šim argumentam ir pretrunā
gan skaitļi, gan pamatojums, kas šajā ziņā sniegti Lēmumā. Tādējādi Komisija nevar no tā atkāpties Pirmās instances tiesā
(skat. iepriekš 232. punktu). Katrā ziņā šis arguments nevar pamatot reizinātāja 2,5 piemērošanu.
Ņemot vērā iepriekš izklāstīto, Pirmās instances tiesa, izmantojot savu neierobežoto kompetenci, uzskata, ka
SDK
noteiktajai sākumsummai ir jāpiemēro koeficients 1,5, tai sasniedzot EUR 24 miljonus.
Par Lēmuma pamatojumu
No pastāvīgās judikatūras izriet, ka individuāla lēmuma pamatojumā jābūt skaidri un nepārprotami izklāstītai tās iestādes
argumentācijai, kas ir pieņēmusi tiesību aktu, lai ieinteresētās personas varētu uzzināt, kāds ir veiktā pasākuma pamatojums,
un lai kompetentā tiesa varētu veikt kontroli. Prasība norādīt pamatojumu ir jānovērtē, ņemot vērā lietas faktiskos apstākļus.
Nav izvirzīta prasība, ka pamatojumā jānorāda visi atbilstošie faktiskie un tiesiskie apstākļi, jo tas, vai pamatojums atbilst
EKL 253. panta prasībām, jānovērtē, ņemot vērā ne tikai attiecīgā tiesību akta tekstu, bet arī apstākļus, kādos šis akts pieņemts
(it īpaši skat. Tiesas 1998. gada 2. aprīļa spriedumu lietā C‑367/95 P Komisija/
Sytraval
un
Brink’s France
,
Recueil
, I‑1719. lpp., 63. punkts).
Ņemot vērā informāciju, kas Lēmuma 129.–154. apsvērumā sniegta par naudas sodu aprēķināšanu attiecībā uz pārkāpuma smagumu,
Pamatnostādnes, kā arī judikatūru un lēmumu pieņemšanas praksi šajā jomā, par ko lietas dalībnieki diskutējuši Pirmās instances
tiesā, ir jākonstatē, ka prasītāji pilnībā spēja izvirzīt daudzos pamatus par ar pārkāpuma smagumu saistīto aprēķina elementu
prettiesiskumu pēc būtības. Lai gan prasītāji norāda, ka viens vai otrs no šiem elementiem nav pietiekami pamatots, tie tajā
pašā laikā sūdzas par to, ka šis elements ir kļūdains vai patvaļīgs, un sniedz datus, kurus, pēc to uzskatiem, Komisijai vajadzēja
ņemt vērā. Šajos apstākļos prasītāji nebija nostādīti tādā situācijā, kurā izsmeļoša pamatojuma neesamība no Komisijas puses
liegtu tiem pienācīgu tiesību aizsardzību tiesā (šajā ziņā skat. iepriekš 149. punktā minēto spriedumu apvienotajās lietās
UK Coal
/Komisija, 206. punkts).
Katrā ziņā Tiesa ir atzinusi, ka Komisija ir izpildījusi pienākumu norādīt pamatojumu, ja tā lēmumā ir norādījusi novērtējuma
elementus, kas tai ir ļāvuši novērtēt izdarītā pārkāpuma smagumu, un tai nav pienākuma sniegt vēl sīkāku izklāstu vai skaitliskus
datus par naudas soda aprēķina veidu (Tiesas 2000. gada 16. novembra spriedums lietā C‑279/98 P
Cascades
/Komisija,
Recueil
, I‑9693. lpp., 38.–47. punkts, un iepriekš 239. punktā minētais spriedums lietā
Sarrió
/Komisija, 76. un 80. punkts).
No tā izriet, ka pamatus par pamatojuma nesniegšanu nevar pieņemt.
No iepriekš izklāstītā ir secināms, ka
SGL
un
UCAR
izvirzītie pamati ir noraidāmi, bet pārējiem prasītājiem tiek noteiktas šādas sākumsummas:
Tokai
un
C/G
– katram EUR 8 miljoni,
SEC
un
Nippon –
katram EUR 4 miljoni un
SDK
– EUR 24 miljoni.
Par pamatsummām, kas Lēmumā norādītas atkarībā no pārkāpuma ilguma
Lēmuma kopsavilkums
Lēmuma 155.–157. apsvērumā Komisija ir norādījusi, ka
SGL
,
UCAR
,
Tokai
,
Nippon
un
SEC
no 1992. gada maija līdz 1998. gada februārim/martam ir pārkāpuši EKL 81. panta 1. punkta un EEZ līguma 53. panta 1. punkta
noteikumus. Tā kā tie ir izdarījuši pārkāpumu, kura ilgums ir pieci gadi un deviņi līdz desmit mēneši, to sākumsummas, kas
aprēķinātas, pamatojoties uz pārkāpuma smagumu, tiek palielinātas par 55 %. Pēc Komisijas uzskatiem,
SDK
un
VAW
ir izdarījuši vidēja ilguma pārkāpumu, kas ildzis četrus gadus un septiņus līdz vienpadsmit mēnešus, un tāpēc to sākumsummas
ir palielinātas par 45 %. Tā kā
C/G
ir izdarījis vidēja ilguma pārkāpumu, kas ildzis trīs gadus un desmit mēnešus, tā sākumsumma ir palielināta par 35 %.
Lieta T‑239/01

SGL
norāda, ka tā sākumsummas palielinājums par 55 % saistībā ar pārkāpuma ilgumu, kas bija pieci gadi un desmit mēneši, ir pretrunā
lēmumam siltumizolācijas cauruļu lietā (minēts iepriekš 240. punktā), kurā Komisija ir aprobežojusies ar to, ka piemērojusi
palielinājumu par 40 % saistībā ar pārkāpuma ilgumu, kas bija pieci gadi.

SGL
piebilst, ka karteļi par kvotām, kas Pamatnostādnēs kvalificēti kā “ļoti smagi” pārkāpumi, parasti ilgst vairākus gadus.
Šāds tipisks ilglaicīgums esot raksturīgs šāda veida pārkāpumiem. Tādējādi pret karteli par kvotām, kam jau pašam par sevi
ir ilglaicīgs raksturs, attiecībā uz tā ilgumu nevar izturēties tāpat kā pret pārkāpumu, kas, kā, piemēram, dominējošā stāvokļa
ļaunprātīga izmantošana, pats par sevi ir “ļoti smags”, ja tiek izdarīts precīzā brīdī. Tāpēc karteļa par kvotām ilgumu varot
likumīgi ņemt vērā tikai tad, ja tas ir acīmredzami ilgāks par šāda veida pārkāpumu tipisko ilgumu. Šajā jautājumā
SGL
apstrīd Pamatnostādņu likumību tiktāl, ciktāl tajās pārkāpuma ilgums paredzēts vienādi neatkarīgi no pārkāpuma rakstura.
Šajā ziņā Pirmās instances tiesa vispirms atgādina, ka
SGL
izvirzītais pamats par Komisijas faktu konstatējumiem par pārkāpuma ilgumu šajā spriedumā ir noraidīts (71.–77. punkts).
Attiecībā uz šajā ziņā celto iebildi par prettiesiskumu ir jānorāda, ka Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktā ir skaidri paredzēts,
ka, nosakot naudas soda apmēru, jāņem vērā “gan pārkāpuma smagum[s], gan tā ilgum[s]”. Saistībā ar šo tekstu, pat pieņemot,
ka karteļi par kvotām pēc būtības ir paredzēti ilgam laikam, Komisijai nevar aizliegt ņemt vērā to faktisko ilgumu katrā atsevišķā
gadījumā. Pietiek iedomāties aizliegtās vienošanās, kuras, neraugoties uz to paredzēto ilglaicīgumu, Komisija atklāj vai kāds
no dalībniekiem par tām paziņo pēc īsa faktiskās darbības laika. To kaitīgā ietekme noteikti ir mazāka nekā gadījumā, ja tās
būtu faktiski darbojušās ilgi. Tādējādi ir svarīgi vienmēr nošķirt pārkāpuma ilgumu no tā smaguma, kas izriet no paša pārkāpuma
rakstura (šajā ziņā skat. iepriekš 47. punktā minēto spriedumu lietā
FETTCSA
, 283. punkts).
Tādējādi Komisija drīkstēja Pamatnostādņu 1.B punkta trešajā daļā noteikt, ka [naudas soda pamatsummas] palielināšana par
ilgstošiem pārkāpumiem salīdzinājumā ar iepriekšējo praksi, lai reāli sodītu par ierobežojumiem, kuriem “ir bijusi ilgstoša
kaitīga ietekme” uz patērētājiem, turpmāk tiks pastiprināta.
Tādējādi nekas neliedz Komisijai ņemt vērā Pamatnostādnes, palielinot
SGL
aprēķināto sākumsummu par 55 % saistībā ar pārkāpuma ilgumu, kas bija pieci gadi un deviņi mēneši.
Šo secinājumu nevar apšaubīt ar lēmumu siltumizolācijas cauruļu lietā, kurā Komisija piemēroja palielinājumu tikai par 40 %
saistībā ar pārkāpuma ilgumu, kas bija pieci gadi. Minētajā gadījumā jautājums bija par īpašu izsvēršanu, kura bija skaidri
pamatota ar īpašajiem lietas apstākļiem: pārkāpuma laika posma sākumā slepenās vienošanās nebija bijušas pilnīgas vai tām
bija ierobežota ietekme; tad tās uz zināmu laika posmu tika apturētas un visspilgtāk izpaudās tikai pēc vairākiem gadiem (lēmuma
siltumizolācijas cauruļu lietā 170. apsvērums).
SGL
stāvoklī šādu īpašu apstākļu nav.
No tā izriet, ka pamats par to, ka nav ņemts vērā pārkāpuma ilgums, kurš norādīts attiecībā uz
SGL
, ir noraidāms.
Lieta T‑246/01
Lietas dalībnieku argumenti
Attiecībā uz aizliegtās vienošanās darbības beigu posmu
UCAR
apgalvo, ka tas pats ir sniedzis pierādījumus par savu dalību pārkāpumā pēc negaidītajām pārbaudēm, ko Komisija veica 1997. gada
jūnijā, it īpaši pierādījumus, kas ļāvuši Komisijai pierādīt aizliegtās vienošanās 1997. gada novembra un 1998. gada 13. februāra
sanāksmes, kā arī to, ka divpusējie kontakti turpinājās līdz 1998. gada martam. Piemērojot savu jaunā paziņojuma par sadarbību
projektu, kas publicēts 2001. gadā, Komisija neesot drīkstējusi izmantot šo informāciju, palielinot tā naudas sodu par 55 %.
Minētajā projektā Komisija esot ierosinājusi, ka, ja uzņēmums sniegs pierādījumus par faktiem, ko Komisija iepriekš nav zinājusi
un kas tieši ietekmē iespējamā pārkāpuma smagumu vai ilgumu, Komisija tos neņems vērā, nosakot uzliekamā naudas soda apmēru
uzņēmumam, kurš šos pierādījumus sniedzis. Šajā gadījumā tāda esot atbilstošā pieeja, kāda bija jāizmanto Komisijai. Katrā
ziņā Pirmās instances tiesa saskaņā ar savu neierobežoto kompetenci to varētu ņemt vērā.

UCAR
no tā secina, ka pierādījumus par tā dalību aizliegtajā kartelī pēc 1997. gada aprīļa sanāksmes nedrīkstēja ņemt vērā; tādējādi
tā pārkāpuma ilgums samazinoties līdz četriem gadiem un vienpadsmit mēnešiem. Tātad tā sākumsumma ilguma dēļ esot bijusi jāpalielina
lielākais par 45 %.
Attiecībā uz aizliegtās vienošanās sākotnējo posmu (no 1992. līdz 1995. gadam)
UCAR
uzsver, ka Komisijai vajadzējis uzlikt naudas sodu
Mitsubishi
un
Union Carbide
, tā mātes sabiedrībām tajā laikā, nevis
UCAR
. Šīm sabiedrībām esot bijusi kontrole pār
UCAR
, un tām esot bijusi svarīga loma, nodibinot pirmos kontaktus starp konkurentiem un vienkāršojot
UCAR
dalību aizliegtajā kartelī.
UCAR
precizē, ka no juridiskā viedokļa
Mitsubishi
un
Union Carbide
to kontrolēja līdz 1995. gadam. 1995. gada janvārī veiktajā rekapitalizācijā
Mitsubishi
un
Union Carbide
to esot burtiski “izlaupījušas” un iedzinušas parādos. Komisija ne reizi neesot veikusi izmeklēšanu par
Mitsubishi
un
Union Carbide
lomu. Turklāt Lēmumā neesot nekāda pamatojuma saistībā ar jautājumu par
Mitsubishi
un
Union Carbide
īstenoto kontroli pār
UCAR
apstrīdētajā laika posmā.

UCAR
piebilst, ka Komisijai arī bija jāņem vērā, ka kopš tās negaidīto pārbaužu dienas
UCAR
valde sistemātiskā un pastiprinātā iekšējā izmeklēšanā aktīvi mēģināja atklāt un panākt jebkādu prettiesisku kontaktu ar
konkurentiem izbeigšanu.
Attiecībā uz aizliegtās vienošanās beigu posmu Komisija uzsver, ka tās jaunā politika sadarbības jomā Lēmuma pieņemšanas dienā
vēl nebija pieņemta. Tādējādi
UCAR
neesot varējis tiesiski paļauties uz to, ka Komisija piemēros šādu politiku. Tas, ka Komisija apzinās, ka tās politika sadarbības
jomā var tikt grozīta un uzlabota, neliedzot tai tikmēr piemērot spēkā esošās normas. Tādējādi, pirms formāli tika pieņemts
tās pārskatīšanas projekts, uz kuru norādījis
UCAR
, Komisijai neesot bijis pienākuma ņemt vērā šo projektu.

UCAR
izvirzītie jautājumi par
Mitsubishi
un
Union Carbide
lomu neesot minēti tā atbildē uz Paziņojumu par iebildumiem, tāpat arī tie nevienā brīdī neesot minēti Komisijā sāktās procedūras
laikā. Līdz prasības pieteikuma iesniegšanai tas esot rīkojies tā, it kā pilnībā atzītu, ka ir pārkāpis konkurences noteikumus
un ir pelnījis naudas sodu; tas neesot norādījis, ka par pārkāpumu, kas izdarīts līdz 1995. gadam, tas nebūtu jāsoda tādēļ,
ka tā rīcībā bija vainojamas
Mitsubishi
un
Union Carbide
.
Pat Komisijai 2001. gada 23. februārī nosūtītajā vēstulē, kam bija pievienots procesa pret
Mitsubishi
Amerikas Savienotajās Valstīs protokols,
UCAR
neesot izvirzījis nevienu no Pirmās instances tiesā minētajiem argumentiem. Tādējādi pat tolaik, lai gan tam bija visi atbilstošie
pierādījumi, tas neesot apgalvojis, ka
Mitsubishi
loma būtu jebkādā veidā ietekmējusi konstatētos faktus attiecībā uz tā dalību pārkāpumā. Vēstulē vairāk esot aplūkots jautājums
par
UCAR
reālo maksātspēju.
Attiecībā uz
Union Carbide
UCAR
nevienā brīdī neesot apgalvojis, ka šī sabiedrība būtu tieši piedalījusies pārkāpumā. Pat Pirmās instances tiesā
Union Carbide
neesot skaidri vainota, izņemot par finansiālajām priekšrocībām, kādas šī sabiedrība, iespējams, esot guvusi no aizliegtās
vienošanās.
Tādējādi Komisija uzskata, ka Pirmās instances tiesai, īstenojot savu neierobežoto kompetenci naudas sodu jomā, būtu jāpalielina
UCAR
uzliktais naudas sods saistībā ar šo viedokļa maiņu, ko Komisija atzīst par nepieņemamu no tāda uzņēmuma puses, kuram piemērots
būtisks naudas soda samazinājums saskaņā ar Paziņojumu par sadarbību, jo tas neapstrīdēja Komisijas apgalvojumus.
Pirmās instances tiesas vērtējums
Iebildums par aizliegtās vienošanās beigu posmu ir pamatots vienīgi ar jauna paziņojuma par sadarbību projektu, kas Lēmuma
pieņemšanas dienā (2001. gada 18. jūlijā) pat vēl nebija publicēts
Oficiālajā Vēstnesī
; šis projekts nāca klajā
Oficiālajā Vēstnesī
tikai 2001. gada 21. jūlijā (OV C 205, 18. lpp.). Jaunais “Komisijas paziņojums par naudas sodu neuzlikšanu vai to apmēra
samazināšanu aizliegtu vienošanos lietās”, kura 23. punkta pēdējā daļā ir apstiprināts projekts, uz kuru norādījis
UCAR
, ir publicēts tikai 2002. gada 19. februāra
Oficiālajā Vēstnesī
(OV C 45, 3. lpp.), un atbilstoši tā 28. punktam tas aizstāj iepriekšējo 1996. gada Paziņojumu par sadarbību tikai kopš 2002. gada
14. februāra. Šajos apstākļos ir acīmredzams, ka Komisija nav pieļāvusi kļūdu, atturēdamās Lēmumā piemērot jauno politiku
sadarbības jomā, uz ko norādījis
UCAR
.
Tiktāl, ciktāl
UCAR
norāda, ka nekas neliedz Pirmās instances tiesai ņemt vērā jauno 2002. gada paziņojumu par iebildumiem kā taisnīguma principa
izpausmi, ir jāteic, ka Pirmās instances tiesa, īstenojot neierobežoto kompetenci, varētu to efektīvi ņemt vērā kā papildu
informāciju, kas nebija minēta Lēmumā (iepriekš 108. punktā minētais 2000. gada 16. novembra spriedums lietā
SCA Holding
/Komisija, 55. punkts). Tomēr šīs lietas apstākļos Pirmās instances tiesa uzskata, ka tai nav jāīsteno sava kompetence, samazinot
UCAR
saistībā ar tā dalības ilgumu pārkāpumā piemēroto likmi.
No atbildēm uz Pirmās instances tiesas rakstveida jautājumu un no mutvārdu procesa tiesas sēdē var secināt, ka lietas dalībniekiem
nav strīda par to, ka pierādījumi, kurus
UCAR
kā pirmais uzņēmums sniedzis Komisijai, attiecas tikai uz laika posmu no 1997. gada novembra vidus līdz 1998. gada martam.
Pat ja
UCAR
dalības pārkāpumā ilgums būtu samazināts līdz laika posmam no 1992. gada maija līdz 1997. gada novembra vidum, jautājums
tomēr būtu par dalību ilgstošā pārkāpumā, proti, piecarpus gadu ilgā pārkāpumā, par kuru Pamatnostādņu 1.B punkta pirmajā
daļā ir atļauts noteikt papildu summu, ko aprēķina, piemērojot 55 % likmi. Turklāt Komisija jau ir ņēmusi vērā visus
UCAR
sniegtos pierādījumus, kas tai ir ļāvuši pierādīt “dažus svarīgus lietas aspektus”, piešķirot tam naudas soda samazinājumu
par 40 % saskaņā ar Paziņojumu par sadarbību (Lēmuma 200.–202. apsvērums); tas – līdzās samazinājumam par 70 %, kurš
SDK
piešķirts par pirmo pierādījumu sniegšanu attiecībā uz visu aizliegto vienošanos (Lēmuma 217. apsvērums), – ir otrais ievērojamākais
no visiem šajā ziņā piešķirtajiem samazinājumiem.
Tādējādi taisnīguma principa dēļ attiecībā uz aizliegtās vienošanās beigu posmu nav vajadzīgas nekādas 55 % likmes, kas
UCAR
piemērota saistībā ar tā dalības pārkāpumā ilgumu, korekcijas.
Attiecībā uz pasākumiem, ko
UCAR
valde ir veikusi kopš Komisijas pārbaudēm, lai izbeigtu pārkāpumu, pietiek norādīt, ka centienus, kuru mērķis ir panākt pārkāpuma
izbeigšanu, nevar automātiski pielīdzināt tā galīgai izbeigšanai.
UCAR
nav apstrīdējis Komisijas faktu konstatējumu, ka tas ir piedalījies aizliegtajā kartelī 1997. un 1998. gadā. Komisijas pilnvaras
sodīt uzņēmumu, ja tas izdarījis pārkāpumu, nozīmē tikai personas, kas vispārēji pilnvarota rīkoties uzņēmuma vārdā, darbību,
kas veido pārkāpumu (iepriekš 144. punktā minētais spriedums lietā
Musique diffusion française
u.c./Komisija, 97. punkts). Tādējādi, ņemot vērā pārkāpuma ilgumu,
UCAR
valdes darbība nav būtiska.
Attiecībā uz iebildumu par aizliegtās vienošanās sākotnējo posmu (no 1992. līdz 1995. gadam), kura laikā
UCAR
bija
Mitsubishi
un
Union Carbide
kontrolē, nav strīda par to, ka
UCAR
no 1992. gada maija līdz 1998. gada martam ir piedalījies apstrīdētajā aizliegtajā kartelī kā “
UCAR International Inc.
”. Tieši šai sabiedrībai
UCAR International Inc.
Komisija ir uzlikusi naudas sodu par šo pārkāpumu, nevis fiziskajām vai juridiskajām personām, kuras to, iespējams, ietekmējušas.
Tādējādi tai nebija jāņem vērā pārmaiņas, kādas pārkāpuma laika posmā varēja būt notikušas minētās sabiedrības juridisko vai
ekonomisko īpašnieku sastāvā.
Tam, ka
UCAR
, iespējams, veidoja ekonomisku vienību ar
Mitsubishi
un/vai
Union Carbide
tādā veidā, ka tas nevarēja pieņemt autonomus lēmumus, ko Komisija apstrīd, šajā ziņā nav nekādas nozīmes. Šis apstāklis
būtu bijis būtisks tikai tad, ja Komisija būtu izmantojusi iespēju sodīt
UCAR
mātes sabiedrību par
UCAR
rīcību, kā tā, starp citu, darīja attiecībā uz
VAW
(Lēmuma 117.–123. apsvērums), atsaucoties uz 2000. gada 16. novembra spriedumu lietā
Stora Kopparbergs Bergslags
/Komisija (minēts iepriekš 113. punktā, 26.–29. punkts). Šajā lietā savukārt, ņemot vērā, ka Komisija ir nolēmusi vērsties
tikai pie sabiedrības
UCAR
, jautājums nav par to, vai
UCAR
rīcībā varēja vainot kādu citu (Pirmās instances tiesas 2001. gada 13. decembra spriedums apvienotajās lietās T‑45/98 un
T‑47/98
Krupp Thyssen Stainless
un
Acciai speciali Terni
/Komisija,
Recueil
, II‑3757. lpp.; turpmāk tekstā – “spriedums lietā
Krupp
”, 189. punkts).
Šī lieta neattiecas arī uz jautājumiem, ko var radīt uzņēmuma kontroles ekonomisko tiesību nodošana, kad jānosaka, kurš ir
atbildīgs par uzņēmuma rīcību, proti, cedents vai cesionārs (šī sprieduma 113. punktā minētais Pirmās instances tiesas spriedums,
kas pēc apelācijas un nodošanas atpakaļ izskatīšanai pieņemts lietā
Stora Kopparbergs Bergslags
/Komisija, 60. un 70. punkts; Pirmās instances tiesas 2002. gada 20. marta spriedums lietā T‑9/99
HFB
u.c./Komisija,
Recueil
, II‑1487. lpp., 101.–108. punkts). Ja zināmos apstākļos piemērot judikatūras normu, saskaņā ar kuru “principā fiziskai vai
juridiskai personai, kas vada attiecīgo uzņēmumu pārkāpuma izdarīšanas laikā, ir pienākums par to atbildēt, pat ja dienā,
kad ir pieņemts lēmums, ar ko tiek konstatēts pārkāpums, uzņēmuma pārvaldība ir nonākusi citas personas atbildībā” (iepriekš
minētais spriedums lietā
HFB
u.c./Komisija, 103. punkts), tiešām var izrādīties sarežģīti, tad šajā lietā Komisija ir sodījusi vienīgi uzņēmumu
UCAR
, un tādējādi tai nebija jāaplūko jautājumi par
UCAR
pārvaldību un kontroli.
Katrā ziņā nupat minētā judikatūras norma ir jāinterpretē tādējādi, ka uzņēmumu, proti, ekonomisku vienību, ko veido personīgais,
materiālais un nemateriālais ieguldījums (Tiesas 1962. gada 13. jūlija spriedums lietā 19/61
Mannesmann
/Augstā iestāde,
Recueil
, 675., 705. un 706. lpp.), vada tā statūtos paredzētas personas un jebkuru lēmumu, ar ko uzņēmumam uzliek naudas sodu, var
adresēt uzņēmuma statūtos paredzētai vadības struktūrvienībai (valdei, padomei, priekšsēdētājam, pārvaldniekam utt.), pat
ja par tā finansiālajām sekām atbildību galu galā uzņemas tā īpašnieki. Šī norma tiktu pārkāpta, ja Komisijai, atklājot prettiesisku
uzņēmuma rīcību, tiktu prasīts vienmēr pārbaudīt, kas ir īpašnieks, kuram uzņēmumā ir izšķiroša ietekme, lai tā varētu uzlikt
sodu tikai šim īpašniekam.
Ja
UCAR
apgalvo, ka to ir “izlaupījušas” bijušās īpašnieces
Mitsubishi
un
Union Carbide
, tādējādi liekot tam veidot aizliegto vienošanos, par kuru tas tagad ir sodīts, Komisija pamatoti ir izklāstījusi, ka šis
konflikts ir jārisina attiecībās starp
Mitsubishi
un
Union Carbide
, no vienas puses, un
UCAR
, kā arī tā pašreizējiem īpašniekiem, no otras puses, nevis saistībā ar Komisijas veikto konkurences tiesību piemērošanu.
Tādējādi, pat ja
Mitsubishi
un
Union Carbide
faktiski ir izmantojušas
UCAR
kā instrumentu, kas paredzēts, lai gūtu peļņu no apstrīdētās aizliegtās vienošanās īstenošanas, Komisija drīkstēja uzlikt
naudas sodu tikai šim instrumentam, savukārt
UCAR
un/vai tā īpašnieki var celt prasību par zaudējumu atlīdzību pret
Mitsubishi
un
Union Carbide
. Turklāt
UCAR
faktiski ir vērsies pret
Mitsubishi
un
Union Carbide
Amerikas Savienotajās Valstīs, lai atgūtu līdzekļus, kas tam, iespējams, atņemti (Lēmuma 42. apsvērums).
Tiktāl, ciktāl
UCAR
apgalvo arī, ka Komisijai bija jāpārbauda, kāda bija
Mitsubishi
un
Union Carbide
loma aizliegtās vienošanās izveidē, pietiek atgādināt, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru, pat pieņemot, ka cita saimnieciskās
darbības subjekta, kas nav Lēmuma adresāts, stāvoklis būtu līdzīgs
UCAR
stāvoklim, šāds konstatējums neļautu atspēkot to, ka
UCAR
ir izdarījis tam inkriminēto pārkāpumu, jo šis pārkāpums, pamatojoties uz dokumentāriem pierādījumiem, ir pareizi pierādīts.
Tā kā
UCAR
ir pārkāpis EKL 81. panta noteikumus, tas nevar izvairīties no visiem sodiem tādēļ, ka citiem saimnieciskās darbības subjektiem,
piemēram,
Mitsubishi
un
Union Carbide
, naudas sods nav uzlikts, kad, kā šajā lietā, Pirmās instances tiesas izskatīšanā nav lieta par šiem attiecīgajiem uzņēmumiem
(Tiesas 1993. gada 31. marta spriedums apvienotajās lietās C‑89/85, C‑104/85, C‑114/85, C‑116/85, C‑117/85 un no C‑125/85
līdz C‑129/85
Ahlström Osakeyhtiö
u.c./Komisija,
Recueil
, I‑1307. lpp., 146. un 197. punkts; iepriekš 239. punktā minētais spriedums lietā
Acerinox
/Komisija, 156. un 157. punkts, un Pirmās instances tiesas 2002. gada 20. marta spriedums lietā T‑17/99
KE KELIT
/Komisija,
Recueil
, II‑1647. lpp., 101. punkts).
Šajos apstākļos tas, ka
Mitsubishi
2001. gada februārī Amerikas Savienotajās Valstīs ir notiesāta par to, ka tā sekmējusi un atbalstījusi aizliegtu vienošanos
starp grafīta elektrodu ražotājiem, un tai ir uzlikts naudas sods USD 134 miljonu apmērā (Lēmuma 42. apsvērums), nav būtiski,
pārbaudot
UCAR
uzliktā naudas soda aprēķinu. Tāpat nav jāpārbauda, vai Komisija laikus bija informēta par
Mitsubishi
un
Union Carbide
līdzdalību aizliegtajā kartelī un vai
Mitsubishi
vai
Union Carbide
faktiski kontrolēja
UCAR
.
Visbeidzot, tā kā Komisija drīkst sodīt uzņēmumu, kas tieši piedalījies attiecīgajā pārkāpumā, proti,
UCAR
, tai nebija pienākuma pamatot šo izvēli, izklāstot iemeslus, kādēļ tā nav sodījusi
Mitsubishi
un
Union Carbide
. Tādējādi Komisija ir izpildījusi tai EKL 253. pantā noteikto pienākumu norādīt pamatojumu.
Savukārt Komisijas prasījumi palielināt
UCAR
uzlikto naudas sodu nav jāapmierina.
No iepriekš izklāstītā izriet, ka Komisijai nebija pienākuma no jauna sniegt pierādījumus Pirmās instances tiesā par
UCAR
dalības ilgumu Lēmumā norādītajā pārkāpumā. Atbildot uz pamatu par to, ka nav ņemta vērā
Mitsubishi
un
Union Carbide
loma no 1992. līdz 1995. gadam, Komisija varēja sniegt tikai nupat izklāstītos juridiskos argumentus.
Turklāt jau 2001. gada februārī un aprīlī, tātad pirms Lēmuma pieņemšanas,
UCAR
bija nodevis Komisijai ziņas it īpaši par
Mitsubishi
dalību aizliegtajā kartelī, par kuru Komisija veica izmeklēšanu. Lēmumā arī ir minēts
UCAR
apgalvojums, ka tā bijušās mātes sabiedrības
Union Carbide
un
Mitsubishi
ir guvušas labumu no karteļa (204. apsvērums). Šajos apstākļos nevar apgalvot, ka
UCAR
pirmoreiz Pirmās instances tiesā būtu pēc būtības apstrīdējis faktus par tā dalības ilgumu pārkāpumā Paziņojuma par sadarbību
E punkta 4. apakšpunkta otrās daļas nozīmē.
UCAR
drīzāk ir veicis jaunu juridisko kvalifikāciju dokumentārajiem pierādījumiem, kurus tas bija nodevis Komisijas rīcībā jau
administratīvās procedūras laikā.
No iepriekš izklāstītā izriet, ka
SGL
un
UCAR
izvirzītie pamati ir noraidāmi.
Attiecībā uz pārējiem prasītājiem, kam ir samazinātas sākumsummas, kuras noteiktas saistībā ar pārkāpuma smagumu, Pirmās instances
tiesa nesaskata nevienu iemeslu atteikties no Komisijas saistībā ar to dalības ilgumu pārkāpumā piemērotajām likmēm. Tādējādi
Lēmuma 158. apsvērumā noteiktās pamatsummas tiek koriģētas šādi:
Tokai
= 12,4;
Nippon
= 6,2;
SEC
= 6,2;
SDK
= 34,8;
C/G
= 10,8.
Par atbildību pastiprinošiem apstākļiem
Lēmuma kopsavilkums
Komisija attiecībā uz
SGL
,
UCAR
,
Tokai
,
SEC
un
Nippon
ir uzskatījusi, ka pārkāpuma smagumu pastiprina tas, ka tie turpināja šo skaidro un neapšaubāmo pārkāpumu pēc Komisijas veiktajām
pārbaudēm. Vēl viens atbildību pastiprinošs apstāklis ir norādīts attiecībā uz
SGL
un
UCAR
, jo tie abi bija šī karteļa priekšgalā esoši uzņēmumi un tā iniciatori. Visbeidzot, Komisija par atbildību pastiprinošu apstākli
ir atzinusi
SGL
mēģinājumu kavēt Komisijas procedūru, brīdinot citus uzņēmumus par paredzamajām pārbaudēm. Tādējādi Komisija ir palielinājusi
pamatsummu par 85 %
SGL
, par 60 %
UCAR
un par 10 %
Tokai
,
SEC
un
Nippon
(Lēmuma 160., 164., 187., 192., 209. un 210. apsvērums).
Lieta T‑244/01 un lieta T‑251/01

Nippon
un
SEC
iebilst, ka Komisija esot palielinājusi to naudas sodu par 10 % tādēļ, ka tie esot turpinājuši pārkāpumu pēc 1997. gada jūnijā
veiktajām pārbaudēm. Tomēr 1997. gada 15. decembra vēstulē, kas adresēta Japānas ražotājiem, Komisija esot paziņojusi, ka
uz tiem attiecīgā aizliegtā vienošanās tieši neattiecas. Tikai pēc diviem gadiem Paziņojumā par iebildumiem Komisija esot
tos informējusi par aizdomām attiecībā uz to iespējamo līdzdalību aizliegtajā kartelī. Tādējādi
Nippon
un
SEC
esot bijusi tiesiskā paļāvība, ka tie netiks sodīti par laika posmu pēc 1997. gada jūnija pārbaudēm, jo Komisija nevarot
apgalvot, ka tiem bija jāizbeidz pārkāpums pēc pārbaudēm, kas uz tiem neattiecās. Turklāt
Nippon
un
SEC
sūdzas par pamatojuma nesniegšanu, jo Lēmumā nekas neesot minēts par to tiesiskās paļāvības problēmu.

SEC
piebilst, ka tā sākumsummas palielinājums par 55 % pārkāpuma ilguma dēļ attiecas uz laika posmu jau pēc minētajām pārbaudēm.
Tādējādi ar papildu palielinājumu par 10 % tas esot divas reizes sodīts par dalību pārkāpumā šajā laika posmā.
Šajā ziņā Pirmās instances tiesa atgādina, ka nav strīda par to, ka
Nippon
un
SEC
ir piedalījušies pārkāpumā līdz 1998. gada februārim. Ar iepriekš minēto 1997. gada 15. decembra vēstuli tie tika informēti,
ka Komisija, tolaik neapzinādamās, ka arī tie tajā tieši piedalās, veic izmeklēšanu par aizliegto vienošanos. Tādējādi attiecīgo
vēstuli nekādi nevarot uzskatīt par tādu, kas radījusi
Nippon
un
SEC
pamatotas cerības, un vēl jo mazāk par tādu, kas sniegusi precīzus solījumus, ka tie netiks sodīti (skat. iepriekš 152. punktu).
Gluži pretēji,
Nippon
un
SEC
bija jāparedz, ka, ja to līdzdalība kartelī tiks atklāta, Komisija tos sodīs par dalību pārkāpumā, it īpaši ņemdama vērā,
ka tie nav izbeiguši pārkāpumu uzreiz pēc tam, kad tie tika brīdināti par to, ka Komisija veic izmeklēšanu par aizliegto vienošanos.
Tāpat nav apspriežama
SEC
divkāršā sodīšana par attiecīgo laika posmu. Palielinājums par 55 % ir saistīts tikai ar attiecīgā pārkāpuma ilgumu, savukārt
palielinājuma par 10 % mērķis ir sodīt
SEC
par papildu enerģiskumu, ar kādu tas turpināja prettiesisko pārkāpumu, lai gan tas bija informēts par to, ka Komisija ir
sākusi izmeklēšanu par šo pārkāpumu.
Šajos apstākļos Komisijai nevar pārmest, ka tā Lēmumā nav sniegusi īpašu pamatojumu par iespējamās tiesiskās paļāvības problēmu
attiecībā uz
Nippon
un
SEC
, vēl jo mazāk tāpēc, ka to neminēšana Lēmumā neliedza šiem diviem prasītājiem sniegt argumentus šajā jautājumā.
Tādējādi
Nippon
un
SEC
izvirzītos pamatus nevar atbalstīt.
Lieta T‑239/01 un lieta T‑246/01

UCAR
apgalvo, ka Komisija esot kļūdījusies, uzskatīdama pārkāpuma turpināšanu pēc tās 1997. gada jūnija pārbaudēm par atbildību
pastiprinošu apstākli, jo
UCAR
valde esot pielikusi lielas pūles, lai panāktu visu slepeno darbību izbeigšanu. Turklāt Komisija neesot drīkstējusi to saukt
pie atbildības par aizliegtās vienošanās izveidošanu un īstenošanu, jo
Mitsubishi
un
Union Carbide
esot bijušas aizliegtās vienošanās faktiskās uzkūdītājas. Visbeidzot,
SGL
esot vienīgais patiesais aizliegtās vienošanās priekšgalā esošais uzņēmums. Tiktāl, ciktāl Komisija mēģina attiecināt šo
lomu arī uz
UCAR
, tā nedrīkstot pamatoties uz notikumiem pirms inkriminētā laika posma sākuma, proti, agrākiem par 1992. gada maiju.

SGL
uzsver, ka tā pamatsummas palielinājums par 85 % saistībā ar atbildību pastiprinošiem apstākļiem ir pilnīgi nesamērīgs un
neatbilst iepriekšējai Komisijas lēmumu pieņemšanas praksei, kurā nekad neesot bijis tik pārmērīgs palielinājums. Tas precizē,
ka, pirmkārt, nekāds palielinājums saistībā ar apgalvoto pārkāpuma turpināšanu pēc 1997. gada jūnija pārbaudēm nav iespējams,
jo Komisija šajā jautājumā nav sniegusi pietiekamus pierādījumus. Otrkārt, to, ka
SGL
brīdināja citus aizliegtās vienošanās dalībniekus par šīm paredzamajām pārbaudēm, nekādi nevarot sodīt, palielinot naudas
sodu. Regulas Nr. 17 15. pantā esot atļauts uzlikt naudas sodus tikai par EKL 81. un 82. panta noteikumu pārkāpumu vai par
to, ka nav ievērots kāds no nosacījumiem un pienākumiem, kas noteikti saskaņā ar Regulas Nr. 17 8. pantu. Minētie brīdinājumi
neesot šādi likuma pārkāpumi.
Uz šiem brīdinājumiem neattiecoties arī Pamatnostādnes, kuru 2. punkta otrajā ievilkumā palielinājums esot paredzēts tikai
par mēģinājumiem traucēt “izmeklēšanas gaitu”. Minētie brīdinājumi esot nodoti pirms izmeklēšanas sākuma. Katrā ziņā
SGL
esot diskriminēts attiecībā pret
UCAR
. Pēdējais minētais uzņēmums pat esot iznīcinājis apsūdzošos dokumentus, bet Komisija to neesot uzskatījusi par atbildību
pastiprinošu apstākli. Pēc
SGL
uzskatiem, šāda dokumentu iznīcināšana ir smagāks pārkāpums nekā mutvārdu brīdinājumi par iespējamām pārbaudēm.
Šajā ziņā Pirmās instances tiesa atgādina, ka saskaņā ar iedibināto judikatūru, ja pārkāpumu ir izdarījuši vairāki uzņēmumi,
nosakot naudas sodu apmēru, ir jāpierāda to attiecīgā loma pārkāpumā tajā laikā, kurā tie pārkāpumā piedalījušies (iepriekš
203. punktā minētais spriedums lietā Komisija/
Anic Partecipazioni
, 150. punkts, un Pirmās instances tiesas 1991. gada 17. decembra spriedums lietā T‑6/89
Enichem
Anic
/Komisija,
Recueil
, II‑1623. lpp., 264. punkts). No tā it īpaši izriet, ka “priekšgalā esošā uzņēmuma” loma, kāda saistībā ar aizliegtu vienošanos
ir bijusi vienam vai vairākiem uzņēmumiem, ir jāņem vērā, aprēķinot naudas soda apmēru tiktāl, ciktāl uzņēmumiem, kam bijusi
šāda loma, par to ir jāuzņemas īpaša atbildība salīdzinājumā ar pārējiem uzņēmumiem (Tiesas 2000. gada 16. novembra spriedums
lietā C‑298/98 P
Finnboard
/Komisija,
Recueil
, I‑10157. lpp., 45. punkts).
Atbilstoši šiem principiem Pamatnostādņu 2. punktā ar atbildību pastiprinošo apstākļu nosaukumu ir noteikts nepilnīgs to apstākļu
saraksts, kuru dēļ var palielināt naudas soda pamatsummu un kuru vidū ir minēta “pārkāpuma aizsācēja vai pamudinātāja loma
pārkāpumā.”
Šajā lietā jau administratīvās procedūras laikā
SGL
un
UCAR
ir viens otram pārmetuši, kurš ir bijis aizliegtās vienošanās priekšgalā esošais uzņēmums un tā uzkūdītājs (Lēmuma 161. un
188. apsvērums). Tomēr šķiet, ka Komisija Lēmumā ir juridiski pietiekami pierādījusi, ka
SGL
un
UCAR
vairāk vai mazāk vienādās daļās bija divi karteļa kopīgie virzītāji, kas kopš pirmajiem kontaktiem 1991. gadā paredzēja tā
pamatprincipus un organizēja pirmās “uzņēmumu vadītāju” sanāksmes 1992. gada maijā (Lēmuma 44.–51. apsvērums).
Šajos apstākļos nekas neliedza Komisijai ņemt vērā tieši aizliegtās vienošanās izveides sagatavošanas posmus, lai konstatētu
ekonomisko stāvokli pirms aizliegtās vienošanās izveides, kas šo izveidi izskaidro, vai lai pierādītu un izvērtētu aizliegtās
vienošanās dalībnieku attiecīgo lomu šīs vienošanās koncepcijas radīšanā, tās izveidē un īstenošanā. Turklāt tieši tādā pašā
veidā Komisija var ņemt vērā posmu pēc paša pārkāpuma laika posma, lai saskaņā ar Paziņojumu par sadarbību vai saistībā ar
iespējamiem atbildību mīkstinošiem apstākļiem izvērtētu uzņēmumu faktisko sadarbību, paziņojot par savu aizliegto vienošanos.
Saskaņā ar Komisijas konstatēto aizliegtās vienošanās kopīgā vadīšana, ko veica
SGL
un
UCAR
, ir izpaudusies arī cenu noteikšanā EEZ – to “vietējā” tirgū – tādā veidā, ka
SGL
uzņēmās iniciatīvu attiecībā uz cenu pieaugumiem Skandināvijā un Vācijā, savukārt
UCAR
to uzņēmās Francijā un Apvienotajā Karalistē; abi uzņēmumi katrā atsevišķā gadījumā lēma par to, kurš uzņemsies šo iniciatīvu
Itālijā un Spānijā (Lēmuma 62. un 66. apsvērums).
Nedz
UCAR
, nedz
SGL
šos konstatējumus nav atbilstoši apstrīdējuši.

UCAR
atkārto argumentus, kas balstīti uz
Mitsubishi
un
Union Carbide
lomu, apgalvodams, ka šīs divas sabiedrības patiesībā bijušas karteļa uzkūdītājas un līdz 1995. gadam – tā priekšgalā esošie
uzņēmumi. Šajā jautājumā pietiek atgādināt, ka
Mitsubishi
un
Union Carbide
nav to uzņēmumu vidū, kuru dalību aizliegtajā kartelī Komisija ir konstatējusi un sodījusi, un ka tās nepiedalās ar to saistītajās
prāvās, kas ierosinātas Pirmās instances tiesā. Tādējādi norāde uz
Mitsubishi
un
Union Carbide
nevar atcelt vērtējumu, saskaņā ar kuru
SGL
un
UCAR
Komisijas identificēto aizliegtās vienošanās dalībnieku vidū bija tās uzkūdītāji un priekšgalā esošie uzņēmumi.
Runājot par
UCAR
norādi uz pūlēm, kādas tā valde pielikusi, lai panāktu pārkāpuma izbeigšanu, tāpat pietiek minēt to, kas iepriekš izklāstīts
jautājumā par pārkāpuma ilgumu: ar šīm pūlēm nav izdevies novērst, ka
UCAR
, kuru pārstāvēja personas, kas pilnvarotas rīkoties uzņēmuma vārdā, faktiski turpinājušas pārkāpumu pēc 1997. gada jūnija
pārbaudēm.
No
SGL
argumenta, ka palielinājums par 85 % esot pārmērīgs un pārsniedzot palielinājumu, kāds parasti piemērots iepriekšējos Komisijas
lēmumos, nav secināms, ka būtu pārkāpts samērīguma princips vai vienlīdzīgas attieksmes princips. Šajā ziņā pietiek atgādināt,
ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru, nosakot katra atsevišķā naudas soda apmēru, Komisijai ir rīcības brīvība un tai tādēļ
nav jāpiemēro precīza matemātiska formula (iepriekš 165. punktā minētais spriedums lietā
Martinelli
/Komisija, 59. punkts). Tādējādi tas, ka par uzkūdītāja lomu kāda sabiedrība citā lietā ir sodīta ar konkrētu palielinājuma
likmi, nenozīmē, ka šo likmi nākotnē nekad nevarēs pārsniegt, lai kādi nebūtu attiecīgās lietas apstākļi (iepriekš 144. punktā
minētais spriedums lietā
Musique diffusion française
u.c./Komisija, 106. un 109. punkts).
Pat no Pirmās instances tiesas neierobežotās kompetences viedokļa nešķiet nesamērīgi vai diskriminējoši piemērot
SGL
palielinājumu par 50 % par priekšgalā esošā uzņēmuma lomu (tāpat kā 50 %, kas piemēroti
UCAR
), palielinājumu par 10 % par to, ka tas turpinājis pārkāpumu pēc 1997. gada jūnija (tāpat kā 10 %, kas piemēroti
UCAR
,
SEC
,
Nippon
un
Tokai
), un palielinājumu par 25 % par to, ka tas brīdināja citus karteļa dalībniekus par paredzamajām Komisijas pārbaudēm.
Runājot par pēdējiem diviem jautājumiem jāatgādina, ka
SGL
izvirzītais pamats par Komisijas faktu konstatējumiem par tā dalības aizliegtajā kartelī ilgumu, it īpaši pārkāpuma turpināšanu
pēc pārbaudēm, ir noraidīts (skat. iepriekš 70.–76. punktu). Tādējādi Komisija ir pamatoti veikusi palielinājumu par 10 %
saistībā ar pārkāpuma turpināšanu.
To, ka
SGL
ir brīdinājis citus uzņēmumus par minētajām paredzamajām pārbaudēm, varēja pamatoti kvalificēt kā atbildību pastiprinošu
apstākli (šajā ziņā skat. Pirmās instances tiesas 1998. gada 14. maija spriedumu lietā T‑334/94
Sarrió
/Komisija,
Recueil
, II‑1439. lpp., 320. punkts). Pretēji
SGL
apgalvojumiem jautājums šajā gadījumā ir nevis par īpašu un autonomu pārkāpumu, kurš nav paredzēts Līgumā un Regulā Nr. 17,
bet gan par rīcību, kas pastiprināja sākotnējā pārkāpuma smagumu. Ar šiem brīdinājumiem, kas adresēti citiem aizliegtās vienošanās
dalībniekiem,
SGL
centās faktiski noslēpt aizliegtās vienošanās esamību un saglabāt tās darbību, kas turklāt veiksmīgi izdevās līdz 1998. gada
martam.
Šajā ziņā
SGL
atsauce uz Regulas Nr. 17 15. panta 1. punkta c) apakšpunktu, no kura tas secina, ka Kopienu likumdevējs ir vēlējies sodīt
tikai par Komisijas jau uzsāktu pārbaužu traucējumiem, nevis par rīcību pirms tās izmeklēšanas, nav būtiska. Iepriekš minētā
norma attiecas uz šiem traucējumiem kā uz autonomiem pārkāpumiem, kas nav atkarīgi no iespējamā karteļa esamības; turklāt
tas izskaidro par to paredzēto relatīvi maigo sodu 100 līdz 5000 euro apmērā. Savukārt šajā lietā
SGL
sniegto brīdinājumu mērķis bija nodrošināt karteļa turpināšanu, par kuru nav strīda, ka tas bija skaidrs un neapšaubāms Kopienu
konkurences tiesību pārkāpums.
Tas, ka minētie brīdinājumi tika ņemti vērā kā atbildību pastiprinošs apstāklis, nav pretrunā arī Pamatnostādņu 2. punktam.
Vienkārši izlasot tekstu (“piemēram” un “citi”), ir redzams, ka uzskaitīto atbildību pastiprinošo apstākļu saraksts nav pilnīgs.
Visbeidzot,
SGL
atsauce uz vienlīdzīgas attieksmes principu salīdzinājumā ar
UCAR
, kura apsūdzošo dokumentu iznīcināšana nav ņemta vērā kā atbildību pastiprinošs apstāklis, nemaina to, ka iepriekš minētie
brīdinājumi tiek kvalificēti kā atbildību pastiprinošs apstāklis. Tā kā šie brīdinājumi bija adresēti citiem uzņēmumiem, tie
pārsniedza
SGL
iekšējo jautājumu jomu un bija paredzēti, lai padarītu nesekmīgu visu Komisijas izmeklēšanu un nodrošinātu aizliegtās vienošanās
turpināšanos, bet
UCAR
savus dokumentus iznīcināja, lai novērstu tā līdzdalības aizliegtās vienošanās īstenošanā atklāšanu. Jautājums šajā gadījumā
ir par divām dažādām rīcībām, tādēļ Komisijai nevar pārmest, ka tā līdzīgas situācijas būtu atrisinājusi atšķirīgi.
Turklāt, pat ja Komisija būtu nepareizi labvēlīgāk izturējusies pret
UCAR
, nepalielinot tā naudas sodu, tas neietekmētu
SGL
rīcības atbildību pastiprinošo raksturu.
SGL
nevar nedz leģitīmi pieprasīt
UCAR
uzliktā naudas soda palielinājumu, nedz arī sev par labu atsaukties uz iespējamo prettiesiskumu, kāds pieļauts par labu
UCAR
(šajā ziņā skat. iepriekš 216. punktā minēto 1998. gada 14. maija spriedumu lietā
SCA
Holding
/Komisija, 160. punkts).
Tiesas sēdē
SGL
apgalvoja arī, ka to, ka tas brīdināja citus uzņēmumus par attiecīgajām paredzamajām pārbaudēm, nevar kvalificēt kā atbildību
pastiprinošu apstākli, jo šo brīdinājumu atskaites punkts bijusi pati Komisija. Tādējādi
SGL
atsaucas uz
UCAR
atklājumu, ka Komisijas dienestos ir informācijas noplūde, kur kāds ierēdnis, kurš minēts vārdā, esot
SGL
informējis par drīzām negaidītām pārbaudēm karteļa dalībnieku telpās. Šajā ziņā ir acīmredzams, ka par šo informāciju, pieņemot,
ka tā tiešām bija sniegta, nekādi nevar vainot Komisiju saistībā ar tās oficiālās konkurences politikas izpausmi. Jautājums
ir par kāda darbinieka krāpnieciskām izrīcībām ar mērķi atbalstīt karteļa darbību. Tādējādi
SGL
nevar atbilstoši atsaukties uz šo rīcību, lai mazinātu savas paša prettiesiskās rīcības smagumu.
Tā kā visi
Nippon
,
SEC
,
UCAR
un
SGL
izvirzītie pamati ir noraidāmi, likmes, ko Komisija piemērojusi šiem prasītājiem noteiktajām pamatsummām, tiks saglabātas.
Attiecībā uz prasītājiem, kuriem atbilstošās summas ir mainītas saistībā ar pārkāpuma ilgumu, lai ņemtu vērā Komisijas norādītos
atbildību pastiprinošos apstākļus, ir jānosaka šādi skaitļi:
Tokai
= 13,64;
Nippon
= 6,82;
SEC
= 6,82.
Par atbildību mīkstinošiem apstākļiem
Lēmuma kopsavilkums
Komisija ir uzskatījusi, ka nekādi atbildību mīkstinoši apstākļi nepamato pamatsummas samazinājumu
SGL
,
UCAR
,
Tokai
,
SEC
,
Nippon
un
SDK
. Savukārt
C/G
tā ir veikusi samazinājumu par 40 % saistībā ar uzņēmuma vienīgi pasīvo vērotāja lomu un to, ka tas daļēji nav piemērojis
prettiesiskos nolīgumus (Lēmuma 165., 166., 193.–198., 211.–215. un 234.–238. apsvērums).
Lieta T‑236/01, lieta T‑239/01, lieta T‑244/01, lieta T‑246/01, lieta T‑251/01 un lieta T‑252/01
Lietas dalībnieku argumenti

C/G
uzskata, ka tam bija jāsaņem daudz būtiskāks samazinājums nekā Komisijas piešķirtie 40 %. Tas uzsver savu maznozīmīgo un
pasīvo vērotāja lomu aizliegtajā kartelī. Tam esot bijuši tikai divpusēji kontakti ar
SGL
, un tas neesot uzaicināts uz “uzņēmumu vadītāju” vai “darba” sanāksmēm, nedz arī uz vietējām sanāksmēm; neviens to neesot
pat informējis par šo sanāksmju rīkošanu. Neviens no pārējiem aizliegtās vienošanās dalībniekiem neesot norādījis, ka tas
būtu piedalījies pārkāpumā. Turklāt tas neesot piedalījies nedz centrālajā uzraudzības sistēmā, kas izveidota aizliegtās vienošanās
īstenošanai, nedz kodēto nosaukumu sistēmā, kas izstrādāta aizliegtās vienošanās dalībnieku identitātes slēpšanai. Pretēji
vienam no aizliegtās vienošanās principiem tā cenu noteikšana neesot bijusi rezervēta uzņēmuma augstākā līmeņa darbiniekiem.
Tas arī esot rīkojies tieši pretēji citam aizliegtās vienošanās pamatprincipam, palielinot ražošanas jaudu un pārdošanas daudzumu
EEZ tirgū.
Turklāt
C/G
apgalvo, ka 1994. gadā tas par USD 4 miljoniem pārdevis ražošanas tehniku kādam Ķīnas ražotājam. Šī karteļa interesēm pretrunā
esošā tehnikas nodošana esot radījusi
SGL
tādu uztraukumu, ka tas par to sūdzējies
C/G
. Visbeidzot, tas pēc savas ierosmes esot izbeidzis attiecības ar aizliegto vienošanos, pirms Komisija sākusi izmeklēšanu.
C/G
piebilst, ka esot rīkojies ekonomiskā spiediena apstākļos, ko izraisījis tā īpašais tāda ražotāja stāvoklis, kurš atkarīgs
no pārējiem karteļa dalībniekiem, un turklāt norāda uz grafīta elektrodu rūpniecības strukturālo jaudas pārpalikumu septiņdesmitajos
un astoņdesmitajos gados, kurš izraisīja ievērojamus cenu kritumus.
Pēdējā minētajā jautājumā
SGL
precizē, ka grafīta elektrodu nozares strukturālā krīze ir pielīdzināma krīzei, kāda tērauda nozarē valdīja deviņdesmito
gadu sākumā un kas vienādi skāra tērauda un grafīta elektrodu ražotājus. Komisija 1999. gada 8. decembra Lēmumā “Bezšuvju
tērauda caurules” un 1998. gada 21. janvāra Lēmumā “Sakausējuma uzcenojums” esot kvalificējusi šo krīzi kā atbildību mīkstinošu
apstākli. Minēto kvalifikāciju nevarot atteikt šajā lietā attiecībā uz tādu pašu ekonomikas krīzi.
Arī
UCAR
atsaucas uz nozares katastrofālo ekonomisko stāvokli un atgādina, ka gan Komisija iepriekšējā lēmumu pieņemšanas praksē,
gan Pirmās instances tiesa ir uzskatījušas, ka šāds stāvoklis var būt atbildību mīkstinošs apstāklis. Turklāt saskaņā ar
UCAR
viedokli tā iekšējā paraugizmeklēšana ar mērķi atklāt pārkāpumu un panākt tā izbeigšanu, cik drīz vien iespējams, esot pelnījusi,
lai to atzītu par atbildību mīkstinošu apstākli. Šajā ziņā
C/G
savukārt norāda uz programmas izveidošanu tā komercdarbības politikas saskaņošanai ar konkurences tiesībām.

UCAR
piebilst, ka attiecīgā aizliegtā vienošanās tam nav sniegusi nekādas finansiālas priekšrocības, jo
Mitsubishi
un
Union Carbide
ir “savākušas” visu no aizliegtās vienošanās gūto peļņu. Turklāt Komisijai esot bijis jāņem vērā ievērojamās summas, ko
UCAR
samaksājis saviem klientiem ASV kā zaudējumu atlīdzību par pārkāpuma laika posmā mākslīgi paaugstinātajām cenām.

Nippon
,
SEC
un
Tokai
uzsver savu pasīvo vērotāja lomu saistībā ar aizliegto vienošanos.
Nippon
atgādina, ka nav piedalījies pirmajās karteļa sanāksmēs, kurās tika noteikti tirgu sadales pamatprincipi; pat pārējās sanāksmēs,
kurās tas faktiski piedalījies, tas esot bijis tikai pasīvs. Savukārt
SEC
uzsver, ka pats nekad neesot piedalījies nevienā “uzņēmumu vadītāju” sanāksmē; minētajā līmenī to tikai divas reizes esot
pārstāvējis
Tokai
. Turklāt Komisija par aktīvu esot atzinusi tikai
Tokai
un
SDK
, nevis
SEC
lomu (Lēmuma 212. apsvērums). Tāpat arī tieši
SEC
gadījumā, kas ir mazākais Japānas uzņēmums, neesot nekādas cēloņsakarības starp pasaules [mēroga] aizliegto vienošanos un
atturēšanos no rīcības EEZ.
Tokai
apgalvo, ka nav bijis aktīvi iesaistīts slepenajos nolīgumos par Eiropas tirgu un neesot piedalījies nevienā no Eiropas grupas
sanāksmēm. “Uzņēmumu vadītāju” un “darba” sanāksmēs, kurās tas piedalījies, neesot noslēgts neviens nolīgums par Eiropas cenām.

Nippon
un
Tokai
it īpaši uzskata, ka pret tiem bija jāattiecas tāpat kā pret
C/G
, jo tie gluži tāpat kā
C/G
neesot samazinājuši pārdošanas daudzumu EEZ un tādējādi esot atturējušies pilnībā piemērot karteļa nolīgumus.
Visbeidzot,
Nippon
,
SEC
un
Tokai
pārmet Komisijai, ka tā Lēmumā nav paskaidrojusi iemeslus, kuru dēļ tā nav atzinusi tiem nevienu atbildību mīkstinošu apstākli.
Tādējādi Komisija neesot ievērojusi EKL 253. panta noteikumus.
Komisija iebilst pret ikvienu prasītāju izvirzīto pamatu un argumentu.
Pirmās instances tiesas vērtējums
Vispirms jāatgādina, ka saskaņā ar Pamatnostādņu 3. punkta pirmo ievilkumu uzņēmuma “vienīgi pasīva vērotāja vai sekotāja
loma” pārkāpumā, ja tā ir pierādīta, var būt atbildību mīkstinošs apstāklis.
Šajā ziņā no judikatūras izriet, ka no pierādījumiem, kas norāda uz uzņēmuma pasīvo vērotāja lomu aizliegtās vienošanās īstenošanā,
varētu ņemt vērā, ka tā piedalīšanās sanāksmēs ir bijusi retāka nekā aizliegtās vienošanās parasto dalībnieku piedalīšanās
(Pirmās instances tiesas 1998. gada 14. maija spriedums lietā T‑311/94
BPB de Eendracht
/Komisija,
Recueil
, II‑1129. lpp., 343. punkts), kā arī to, ka trešo uzņēmumu pārstāvji, kas piedalījušies pārkāpumā, ir skaidri uz to norādījuši
savos izteikumos (Pirmās instances tiesas 1998. gada 14. maija spriedums lietā T‑317/94
Weig
/Komisija,
Recueil
, II‑1235. lpp., 264. punkts). Katrā ziņā ir jāņem vērā visi atbilstošie šīs lietas apstākļi.
Attiecībā uz
C/G
rīcību Lēmums atbilst šiem kritērijiem. Kā izriet no tā 81.–86. un 234.–238. apsvēruma, Komisija ir pietiekami izvērtējusi
C/G
pasīvo vērotāja lomu aizliegtās vienošanās īstenošanā un to atlīdzinājusi ar naudas soda samazinājumu par 40 %; tai nav pienākuma
piešķirt [
C/G
] lielāku samazinājuma likmi. Saskaņā ar Komisijas konstatēto, lai gan
C/G
nepiedalījās karteļa “uzņēmumu vadītāju” un “darba” sanāksmēs, tas tomēr uzturēja divpusējus kontaktus ar pārējiem karteļa
dalībniekiem un izmantoja no tiem saņemto informāciju par “vietējo ražotāju” pieņemtajiem lēmumiem attiecībā uz kartelī noteiktajām
cenām. Turklāt prasības pieteikumā
C/G
ir tieši paziņojis, ka neapstrīd nedz aizliegtās vienošanās esamību, nedz savu dalību tajā. Šo secinājumu neatceļ apstāklis,
ka
C/G
cenas nenoteica tā augstākā līmeņa darbinieki; ņemot vērā
C/G
pasīvā vērotāja un “sekotāja” lomu, hierarhijas līmenis, kurā tika aprēķinātas tā cenas, kurās tikai bija ievērotas pārējo
karteļa dalībnieku noteiktās cenas, nebija būtisks.
Komisija varēja pamatoti nošķirt
Tokai
,
SEC
un
Nippon
lomu no
C/G
lomas, jo šie Japānas ražotāji faktiski piedalījās daudzās “uzņēmumu vadītāju” un “darba” sanāksmēs (Lēmuma 49.–56. apsvērums).
Komisijas faktu konstatējumus par šo dalību nav apstrīdējis nedz
SEC
, nedz
Tokai
, bet
Nippon
argumenti, ar kuriem tas apstrīdējis konstatējumus par laika posmu no 1992. gada maija līdz 1993. gada martam, ir noraidīti
(skat. iepriekš 100.–116. punktu). Ja uzņēmums ir piedalījies vienā vai vairākās pret konkurenci vērstās sanāksmēs, pat ja
tā dalība nav bijusi aktīva, ir jāuzskata, ka tas ir bijis aizliegtās vienošanās dalībnieks, ja vien uzņēmums nepierāda, ka
tas atklāti ir norobežojies no prettiesiskās vienošanās (iepriekš 39. punktā minētais spriedums Cementa lietā, 3199. punkts
un tajā minētā judikatūra).
Tokai
,
SEC
un
Nippon
neapgalvo, ka būtu atklāti iebilduši pret apstrīdētā karteļa izveidi un īstenošanu.
Piemēram, “darba” sanāksmē Cīrihē pasaules grafīta tirgus tika aplūkots attiecībā uz katru reģionu, to skaitā Tālajiem Austrumiem,
un tirgus daļas tika piešķirtas arī Japānas ražotājiem. Sanāksmē Vīnē dalībnieki no jauna apmainījās ar informāciju par grafīta
elektrodu tirgu attiecībā uz katru reģionu (Lēmuma 51., 53. un 71. apsvērums).
Par to, ka
SEC
un
Nippon
rīcība nebija pasīva, kliedē šaubas tas, ka vienā vai divās sanāksmēs tos pārstāvēja
Tokai
: tie nebūt nav atklāti iebilduši pret šādu “uzmācīgu iejaukšanos” to komercdarbības politikā, bet gan drīzāk ir piekrituši
šai pārstāvībai un apliecinājuši savu pievienošanos aizliegtās vienošanās īstenošanai, piedaloties ar pašu darbinieku pārstāvniecību
pārējās sanāksmēs, kas attiecās uz to interesēm un kas, acīmredzot, nebija Eiropas grupas sanāksmes, kura sastāvēja no par
EEZ atbildīgajiem “vietējiem ražotājiem”, kā dēļ pietika informēt karteļa Japānas dalībniekus par Eiropas cenām, kuras noteiktas
šajās sanāksmēs. Tādējādi, ņemot vērā, ka kartelim bija pasaules mēroga raksturs, kurā Japānas ražotājiem bija piešķirta loma
koncentrēties uz savu “vietējo” tirgu Āzijā, Komisija varēja pamatoti uzskatīt, ka tiem nebija pasīva vērotāju loma pārkāpumā.
Šajos apstākļos tai nebija pienākuma Lēmumā izklāstīt iemeslus, kādēļ tā tiem šajā ziņā nav atzinusi nevienu atbildību mīkstinošu
apstākli.
Pretēji iebildumam par to, ka
C/G
naudas sods nav pietiekami samazināts, lai gan tas daļēji nav piemērojis prettiesiskos nolīgumus, Komisija ir pietiekami
ņēmusi vērā, ka
C/G
ir palielinājis pārdošanas daudzumu EEZ tirgū, tādējādi pārkāpjot karteļa pamatprincipu ierobežot pārdošanu tirgos, “kas
nav vietējie tirgi” (Lēmuma 235. apsvērums). Šajā ziņā tai nebija pienākuma papildus ņemt vērā
C/G
ražošanas jaudas palielinājumu. Pirmkārt, Komisija iebildumu rakstā ir paziņojusi – un šajā jautājumā
C/G
replikā to nav apstrīdējis –, ka
C/G
ražošanas jauda pārkāpuma laika posmā, kāds norādīts attiecībā uz to (no 1993. līdz 1996. gadam), būtībā saglabājās nemainīga.
Otrkārt, ir pieļaujams uzskatīt, ka Eiropas pārdošanas daudzuma pieaugums saistībā ar EEZ tirgu pietiekami atspoguļo jebkādu
iespējamo ražošanas jaudas palielinājumu.
Šajā ziņā
Nippon
un
Tokai
atsaucas uz vienlīdzīgas attieksmes principu, norādot, ka atrodas tādā pašā stāvoklī kā
C/G
, kuram ir “atlīdzināts” par pārdošanas daudzuma palielināšanu EEZ.

Nippon
arguments ir noraidāms, tāpēc ka prasītājs aprobežojas ar apgalvojumu, ka “nav samazinājis pārdošanas daudzumu EEZ teritorijā”,
nesniedzot nekādus skaitliskus datus. Komisija varēja pamatoti nošķirt
Nippon
nepamatoto apgalvojumu, ka tas saglabājis pārdošanas daudzumu, un neapstrīdēto faktu, ka
C/G
no 1993. līdz 1996. gadam ir vairāk nekā divkāršojis pārdošanas daudzumu.
Attiecībā uz
Tokai
, kas apgalvo, ka 1996. gadā uzsācis darboties Vācijas tirgū, vienā no
SGL
un
UCAR
“vietējiem” tirgiem, un no 1992. līdz 1997. gadam četrkāršojis pārdošanas daudzumu EEZ (no 200 tonnām 1992. gadā līdz 900 tonnām
1997. gadā), ir jākonstatē, ka
Tokai
pretēji
C/G
ir ieguvis tikai ļoti niecīgu tirgus daļu EEZ, proti, mazāk par 2 %, savukārt
C/G
tirgus daļa bija gandrīz 8 %. Šajos apstākļos Komisija, nepieļaudama kļūdu vērtējumā un nepārkāpdama vienlīdzīgas attieksmes
principu, varēja pamatoti uzskatīt, ka, lai gan
Tokai
daļēji nav piemērojis prettiesiskos nolīgumus, šī nepiemērošana nesasniedza saprātīgu efektivitātes robežu Pamatnostādņu
3. punkta otrā ievilkuma nozīmē. Pirmās instances tiesa neuzskata, ka, pat īstenojot tās neierobežoto kompetenci, šis vērtējums
būtu jāmaina.
Tas pats attiecas uz
C/G
argumentiem, ka 1994. gadā tas par USD 4 miljoniem esot pārdevis ražošanas tehniku kādam Ķīnas ražotājam, tādējādi rīkojoties
pretēji vienam no karteļa galvenajiem principiem (Lēmuma 50. apsvēruma pēdējais ievilkums). Administratīvās procedūras laikā
C/G
nav izklāstījis sīkas ziņas par šo tehnikas nodošanu – tā 1999. gada 11. oktobra uzņēmuma liecībā un 2000. gada 6. aprīļa
atbildē uz Paziņojumu par iebildumiem šajā ziņā ir ietverts tikai pa vienam teikumam katrā – tādējādi Komisija nav pieļāvusi
kļūdu, atteikdamās ņemt to vērā Lēmumā. Pirmās instances tiesa, pat īstenojot savu neierobežoto kompetenci, nesaskata iemeslu
mainīt Komisijas vērtējumu, vēl jo vairāk tāpēc, ka Ķīnā plānotā rūpnīca tā arī netika uzcelta.
Visbeidzot, tas, ka
C/G
brīvprātīgi izbeidza pārkāpumu pirms Komisijas izmeklēšanas sākuma, ir pietiekami ņemts vērā, aprēķinot pārkāpuma laika posma
ilgumu, kas norādīts attiecībā pret
C/G
(Lēmuma 157. apsvērums).
C/G
nevar atsaukties uz Pamatnostādņu 3. punkta trešo ievilkumu, jo tā pamudinājums izbeigt pret konkurenci vērsto rīcību nebija
Komisijas iejaukšanās.
Arī visi pārējie argumenti ar mērķi panākt naudas soda samazinājumu saistībā ar atbildību mīkstinošiem apstākļiem ir noraidāmi.
Pirmkārt, tas, ka
C/G
un
UCAR
pēc Komisija sāktās izmeklēšanas ir attiecīgi ieviesuši programmu atbilstības konkurences noteikumiem nodrošināšanai un veikuši
iekšēju izmeklēšanu, lai panāktu pārkāpuma izbeigšanu, nekādi nemaina konstatētā pārkāpuma faktu. Tādējādi tas vien, ka atsevišķos
gadījumos Komisija iepriekšējā lēmumu pieņemšanas praksē šādus pasākumus ir ņēmusi vērā kā atbildību mīkstinošus apstākļus,
nenozīmē, ka tai būtu pienākums tāpat rīkoties visās šajās lietās (Pirmās instances tiesas 1991. gada 17. decembra spriedums
lietā T‑7/89
Hercules Chemicals
/Komisija,
Recueil
, II‑1711. lpp., 357. punkts, un 1998. gada 14. maija spriedums lietā T‑352/94
Mo och Domsjö
/Komisija,
Recueil
, II‑1989. lpp., 417. un 419. punkts). Tā tas vēl jo vairāk ir gadījumā, ja attiecīgais pārkāpums, kā šajā lietā, ir acīmredzams
EKL 81. panta 1. punkta a) un c) apakšpunkta noteikumu pārkāpums. Turklāt tiktāl, ciktāl
UCAR
iekšējā izmeklēšana veicināja tā sadarbību ar Komisiju, Komisija to ir ņēmusi vērā, saskaņā ar Paziņojumu par sadarbību piešķirot
naudas soda samazinājumu par 40 %.
Otrkārt, attiecībā uz
C/G
argumentu par uz to izdarīto ekonomisko spiedienu vienīgais precizējums, ko prasītājs šajā ziņā ir sniedzis, attiecas uz
tā kontaktiem ar
SGL
1996. gadā (Lēmuma 82. apsvērums), proti, pēc aizliegtās vienošanās īstenošanas. Tādējādi pietiek atgādināt, ka
C/G
brīvi izlēma ievērot aizliegtās vienošanās dalībnieku lēmumus par cenām. Tas nav apgalvojis, ka uz to būtu izdarīts spiediens
pievienoties aizliegtās vienošanās īstenošanā, bet, pat ja tā būtu noticis, tas varēja par to informēt kompetentās iestādes,
nevis pieslieties aizliegtās vienošanās īstenotājiem. Tādējādi šo argumentu nevar pieņemt.
Treškārt, tas pats attiecas uz
C/G
,
SGL
un
UCAR
norādi par grafīta elektrodu nozares strukturālo krīzi. Šajā ziņā pietiek atgādināt, ka 2002. gada 20. marta spriedumā lietā
T‑16/99
Lögstör Rör
/Komisija (
Recueil
, II‑1633. lpp., 319. un 320. punkts), kas pieņemts siltumizolācijas cauruļu lietā, Pirmās instances tiesa nosprieda, ka Komisijai
attiecīgās nozares sliktais finansiālais stāvoklis nav jāuzskata par atbildību mīkstinošu apstākli. Pirmās instances tiesa
ir arī apstiprinājusi, ka turpmāk Komisijai nebūt nav jāievēro sava iepriekšējā prakse tikai tāpēc vien, ka iepriekšējās lietās
tā kā atbildību mīkstinošu apstākli ir ņēmusi vērā nozares ekonomisko stāvokli (Pirmās instances tiesas 1992. gada 10. marta
spriedums lietā T‑13/89
ICI
/Komisija,
Recueil
, II‑1021. lpp., 372. punkts). Kā Komisija ir pamatoti norādījusi, parasti karteļi tiek izveidoti tad, kad kādā nozarē pastāv
grūtības. Ja prasītāju argumentāciju atzītu par pareizu, naudas sodi regulāri būtu jāsamazina gandrīz visos gadījumos. Tādēļ
vairs nav jēgas pārbaudīt, vai šīs lietas un citos lēmumos konstatētie faktiskie apstākļi, kuros strukturālās krīzes tika
uzskatītas par atbildību mīkstinošiem apstākļiem, patiešām ir līdzīgi.
Ceturtkārt un pakārtoti,
SGL
argumenti, saskaņā ar kuriem secināts, ka pastāv krīze, kas grafīta elektrodu ražotājus it īpaši ietekmē saistībā ar krīzi
tērauda cauruļu rūpniecībā, nav pārliecinoši. Šajā ziņā Komisija ir uzsvērusi – un šajā jautājumā tā nav apstrīdēta –, ka
elektriskajās krāsnīs saražotā tērauda daudzums ir pieaudzis no 196 miljoniem tonnu 1987. gadā līdz 270 miljoniem tonnu 1997. gadā
(Lēmuma 9. apsvērums). No tā var secināt, ka iespējamā kopējā tērauda ražošanas daudzuma samazināšanās pirmām kārtām skāra
nevis elektrisko tērauda lietuvju ražojumus, bet tradicionālo tērauda lietuvju ražojumus (Lēmuma 4., 5., 9. un 10. apsvērums).
Piektkārt, attiecībā uz ekonomiskajām priekšrocībām, ko no aizliegtās vienošanās guvušas tikai sabiedrības
Mitsubishi
un
Union Carbide
, nevis
UCAR
, tas, ka netiek gūts labums no pārkāpuma, nevar būt atbildību mīkstinošs apstāklis, jo pretējā gadījumā uzliktais naudas
sods zaudētu savu preventīvo raksturu (šajā ziņā skat. iepriekš 47. punktā minēto spriedumu lietā
FETTCSA
, 340.–342. punkts un tajos minētā judikatūra). Šāda ekonomiskās priekšrocības neesamība nekādi neierobežo izdarītā pārkāpuma
smagumu. Turklāt, ja
UCAR
kritizē
Mitsubishi
un
Union Carbide
rīcību, tam, lai nodrošinātu atbilstošu savu tiesību aizsardzību, jāvēršas pret šīm sabiedrībām, ko tas jau ir veicis, iesniedzot
sūdzību Amerikas Savienotajās Valstīs.
Visbeidzot, tiktāl, ciktāl
UCAR
atsaucas uz civiltiesiskiem darījumiem, kas noslēgti ASV un Kanādā, arī tie nekādi nemaina izdarītā pārkāpuma smagumu, un
tādējādi tos nevar ņemt vērā kā atbildību mīkstinošus apstākļus. Lai gan Komisija lēmumā siltumizolācijas cauruļu lietā ir
ņēmusi vērā zaudējumu atlīdzību, kas samaksāta konkurentam, kura izspiešana no Kopienu tirgus bija viens no galvenajiem aizliegtās
vienošanās mērķiem; šis konkurents bija dibināts Kopienā un tādējādi bija viens no saimnieciskās darbības subjektiem, kurus
aizsargā Kopienu konkurences tiesības. Šis apstāklis neuzliek Komisijai pienākumu par labu
UCAR
ņemt vērā zaudējumu atlīdzību klientiem ASV un Kanādā saistībā ar zaudējumiem, kas tiem nodarīti šajos tirgos. Attiecīgie
darījumi neietekmē pārkāpumu, ko
UCAR
izdarījis EEZ.
No iepriekš izklāstītā izriet, ka
Tokai
,
C/G
,
SGL
,
Nippon
,
UCAR
un
SEC
izvirzītie pamati un argumenti ir noraidāmi.
Par naudas sodu maksimālo robežu un par atsevišķu prasītāju maksātspēju Pamatnostādņu 5. punkta nozīmē
Lieta T‑239/01 un lieta T‑245/01
Atgādinot, ka
UCAR
aprēķinātais pamata naudas sods, lai ievērotu maksimālo robežu 10 % apmērā no
UCAR
kopējā apgrozījuma, ir samazināts par 15,2 %, (Lēmuma 199. apsvērums),
SDK
un
SGL
pārmet Komisijai, ka tā piemērojusi
UCAR
šo atkārtoto korekciju pirms Paziņojuma par sadarbību piemērošanas, tātad naudas sodu noteikšanas procesa starpstadijā, nevis
šī procesa beigās. Pārējiem aizliegtās vienošanās dalībniekiem uzliktie naudas sodi šādā veidā neesot samazināti.
SDK
un
SGL
sūdzas par šo nevienlīdzīgo attieksmi un, lai tiktu saglabāta saskaņota un samērīga attiecība ar
UCAR
naudas sodu, prasa tādu pašu naudas soda samazinājumu.

SDK
piebilst, ka ir pārmērīgi sodīts par to, ka tā kopējais apgrozījums ievērojami pārsniedza apgrozījumu saistībā ar grafīta
elektrodu pārdošanu; tādējādi tas esot nostādīts neizdevīgā stāvoklī tāpēc, ka tam ir vairāk citu darbību, kas neattiecas
uz attiecīgā ražojuma pārdošanu. Ja
SDK
darbība grafīta elektrodu jomā būtu nodota atsevišķam uzņēmumam, tad, piemērojot 10 % ierobežojumu, galīgais naudas sods
samazinātos līdz EUR 6,6 miljoniem.
Šajā ziņā Pirmās instances tiesa konstatē, ka Komisija, piemērodama
UCAR
maksimālo robežu 10 % apmērā nevis “naudas soda aprēķina galīgajam rezultātam”, bet agrākā stadijā, proti, pirms Paziņojuma
par sadarbību piemērošanas, nav ievērojusi Pamatnostādņu 5. punkta a) apakšpunkta tekstu. Tā kā Komisija šajā gadījumā bija
nolēmusi piemērot metodi, kas izklāstīta Pamatnostādnēs, tai tā bija jāievēro vai arī īpaši jāpaskaidro iemesli, kuri šajā
gadījumā konkrētā jautājumā pamatotu atkāpi no šīs metodes (skat. iepriekš 157. punktā minēto judikatūru un iepriekš 47. punktā
minēto spriedumu lietā
FETTCSA
, 271. punkts).
Lēmuma 199. apsvērumā tiktāl, ciktāl tajā ir vienīgi atsauce uz Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktā paredzēto naudas sodu maksimālo
robežu, nav ietverts īpašs paskaidrojums par iemeslu, kādēļ Komisija ir atkāpusies no Pamatnostādnēm. Tomēr Komisija Pirmās
instances tiesā ir izklāstījusi, ka 15,2 % samazinājumu par labu
UCAR
tā nav piemērojusi tāpēc, ka tā būtu uzskatījusi, ka par tā izdarīto pārkāpumu pienākas mazāks sods nekā pārējiem aizliegtās
vienošanās dalībniekiem, bet gan tāpēc, ka tā esot vēlējusies ņemt vērā, ka vienīgi
UCAR
pamatsumma, kas noteikta pirms Paziņojuma par sadarbību piemērošanas, par EUR 15,1 miljonu, t.i., par 15,2 %, pārsniedza
paredzēto maksimālo robežu. Šajos apstākļos Komisija uzskatīja, ka šī maksimālā robeža ir jāpiemēro iepriekš, lai nodrošinātu,
ka Paziņojumam par sadarbību var būt pilnīga lietderīga ietekme: ja pamatsumma pirms minētā paziņojuma piemērošanas ievērojami
pārsniedz maksimālo 10 % robežu un ja šo maksimālo robežu nevarētu piemērot uzreiz, tad attiecīgā uzņēmuma vēlme sadarboties
ar Komisiju, ņemot vērā, ka galīgais naudas sods jebkurā gadījumā būtu 10 % neatkarīgi no tā, vai uzņēmums būtu sadarbojies
ar Komisiju vai ne, būtu daudz mazāka.
Pirmās instances tiesa uzskata, ka šis paskaidrojums pamato pieeju, ko Komisija izvēlējusies attiecībā uz
UCAR
. Ar to saistītajam pamatojumam nebija jābūt ietvertam pašā Lēmumā, jo attiecīgā pieeja nebija nelabvēlīga minētajam uzņēmumam,
proti,
UCAR
. Pat ja šis
UCAR
labvēlīgais pasākums būtu prettiesisks pamatojuma nesniegšanas dēļ,
SDK
un
SGL
nevarētu atsaukties uz šo prettiesiskumu, kas ir izdarīts cita labā (šajā ziņā skat. iepriekš 216. punktā minēto 1998. gada
14. maija spriedumu lietā
SCA
Holding
/Komisija, 160. punkts).
Katrā ziņā nav strīda par to, ka
SDK
un
SGL
nebija līdzīgā situācijā ar
UCAR
saistībā ar kopējiem apgrozījumiem, jo tiem noteiktā pamatsumma nepārsniedza maksimālo robežu pirms Paziņojuma par sadarbību
piemērošanas. Tādējādi tie nevar atbilstoši apgalvot, ka Komisija saskaņā ar vienlīdzīgas attieksmes principu bija pienākums
piešķirt tiem tādu pašu samazinājumu, kāds piemērots par labu
UCAR
. No tā izriet, ka uz šī principa pārkāpumu balstītie pamati ir noraidāmi.
Tas pats attiecas uz
SDK
izvirzīto pamatu, ka tā naudas sods būtu ievērojami jāsamazina, ja tā darbības grafīta elektrodu jomā būtu nodotas atsevišķam
uzņēmumam. Šis pamats ir balstīts uz pieņēmumiem, kas absolūti neatbilst sabiedrības reālajam juridiskajam statusam, kas Komisijai
bija jāņem vērā saskaņā ar iedibināto judikatūru (skat., piemēram, iepriekš 144. punktā minēto spriedumu lietā
Musique diffusion française
u.c./Komisija, 118. un 119. punkts, un iepriekš 39. punktā minēto spriedumu Cementa lietā, 5022. punkts), izvēloties maksimālo
robežu 10 % apmērā no
SDK
kopējā apgrozījuma (attiecībā uz visām precēm). Ja
SDK
ir izvēlējies savai sabiedrībai “vienotu” vertikālu struktūru, Komisija varēja tikai to pieņemt zināšanai un pieļaut, ka
šī struktūra ir
SDK
ekonomiskajās interesēs. Turklāt pašreizējā stadijā nekādi nav uzzināms, kāds būtu “atsevišķā uzņēmuma” precīzais statuss
un stāvoklis
SDK
grupā. Tādējādi arī šis pamats ir noraidāms.
Lieta T‑239/01, lieta T‑246/01, lieta T‑251/01 un lieta T‑252/01
Lietas dalībnieku argumenti

SEC
norāda, ka tā naudas sods atbilst 11,3 % no tā kopējā apgrozījuma 1999. gadā un tādējādi pārsniedz 10 % ierobežojumu, kas
paredzēts Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktā.
Pēc
SGL
uzskatiem, Komisijai nebija tiesību aprēķināt tam naudas sodu, pamatojoties uz tā apgrozījumu 2000. gadā. Šis apgrozījums
esot pieaudzis par EUR 180 miljoniem pēc tam, kad [
SGL
] 2000. gada janvārī iegādājies citu sabiedrību. Iepriekš 39. punktā minētā sprieduma Cementa lietā 5045. punkts liedzot ņemt
vērā apgrozījuma pieaugumu, kas noticis pēc pārkāpuma beigām (1998. gada marta). Šajā ziņā
SGL
sūdzas par administratīvās procedūras pārmērīgo ilgumu; notikusī kavēšanās esot kaitējusi tā finanšu interesēm, jo tā apgrozījums
1999. gadā bijis mazāks nekā apgrozījums 2000. gadā.

SGL
piebilst, ka maksimālā robeža 10 % apmērā ir absolūta tādā ziņā, ka to nevar pārsniegt pat “starpsummas” (sākumsumma un pamatsumma),
ko Komisija nosaka aprēķinu procesa gaitā. Pretējā argumentācija, ko Pirmās instances tiesa izklāstījusi iepriekš 38. punktā
minētajā spriedumā lietā
LR AF 1998
/Komisija, esot kļūdaina.
Visbeidzot,
SGL
pārmet Komisijai, ka tā nav ņēmusi vērā tā ļoti sarežģīto finansiālo stāvokli. Ar šo neņemšanu vērā esot pārkāpti Pamatnostādņu
5. punkta b) apakšpunkta noteikumi.

UCAR
un
C/G
atsaucas arī uz savu nespēju samaksāt naudas sodu. Tie uzsver grafīta elektrodu nozares sarežģīto stāvokli un savu nestabilo
finansiālo stāvokli.
Šajā ziņā
UCAR
atgādina lielo parādu, ko
Mitsubishi
un
Union Carbide
tam radījušas saistībā ar tā pārstrukturēšanu 1995. gadā. Turklāt
UCAR
norāda uz ievērojamiem naudas sodiem, kurus tam uzlikušas Amerikas un Kanādas iestādes. Pašlaik
UCAR
vairs neesot iespējas aizņemties vēl vairāk naudas, jo tā kredītlīnijas esot iesaldētas.
UCAR
atgādina, ka Komisija iepriekšējā lēmumu pieņemšanas praksē ir atkārtoti ņēmusi vērā lēmumu adresātu rentabilitāti, gan nosakot
naudas sodu apmēru, gan paredzot maksājuma nosacījumus. Šajā lietā tā esot nonākusi pretrunā pati savai administratīvajai
praksei.

C/G
piebilst, ka finansiālo grūtību dēļ tam drīz pēc Lēmuma pieņemšanas nācies lūgt bankrota procedūras sākšanu ASV.
Komisija iebilst pret prasītāju izvirzītajiem pamatiem un argumentiem.
Pirmās instances tiesas vērtējums
Runājot par
SEC
izvirzīto pamatu, pietiek atgādināt, ka 10 % ierobežojums, kas paredzēts Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktā, attiecas uz
finanšu gadu pirms Lēmuma pieņemšanas dienas, proti, šajā lietā – uz 2000. gadu (šajā ziņā skat. iepriekš 239. punktā minēto
2000. gada 16. novembra spriedumu lietā
Sarrió
/Komisija, 85. punkts, un iepriekš 47. punktā minēto spriedumu lietā
FETTCSA
, 506. punkts).
SEC
noteikti atzīst, ka par 2000. gadu minētais ierobežojums attiecībā uz
SEC
bija ievērots. Tādējādi pamats ir noraidāms.
Tiktāl, ciktāl
SGL
norāda, ka Komisijai bijis pienākums aprēķināt tā naudas sodu, pamatojoties uz tā kopējo apgrozījumu 1999. finanšu gadā,
jo šis apgrozījums esot ievērojami mazāks nekā apgrozījums 2000. finanšu gadā, pietiek atgādināt, ka atskaites punkts, aprēķinot
naudas sodu apmēru, bija pasaules apgrozījums, kāds 1998. gadā gūts no attiecīgā ražojuma pārdošanas, un attiecīgo uzņēmumu
tirgus daļas no 1992. līdz 1998. gadam (Lēmuma 30., 149. un 150. punkts). Šie skaitļi neattiecas nedz uz 1999. finanšu gadu,
nedz uz 2000. finanšu gadu. Tādējādi
SGL
arguments nav atbilstīgs.
Tāpat no pastāvīgās judikatūras izriet, ka maksimālā robeža 10 % apmērā, kas paredzēta Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktā,
attiecas uz attiecīgā uzņēmuma kopējo apgrozījumu tāpēc, ka tikai šis apgrozījums norāda uz uzņēmuma nozīmi un ietekmi tirgū
(skat. iepriekš 39. punktā minēto spriedumu Cementa lietā, 5022. punkts un tajā minētā judikatūra). Turklāt vienīgi galīgi
uzliktais naudas sods saskaņā ar minēto 15. pantu ir jāsamazina līdz iepriekš minētajai robežai; šajā normā Komisijai nav
aizliegts, veicot aprēķinus, atsaukties uz starpsummu, kas ir lielāka par šo robežu, ja vien to nepārsniedz galīgi uzliktais
naudas sods (iepriekš 38. punktā minētais spriedums lietā
LR AF 1998
/Komisija, 287. un 288. punkts).
SGL
gadījumā galīgais naudas sods EUR 80,2 miljonu apmērā ir mazāks par 10 % robežu gan attiecībā pret 1999. finanšu gadu (EUR 980 miljoni),
gan 2000. finanšu gadu (EUR 1262 miljoni). Tāpēc
SGL
argumenti, kas balstīti uz administratīvās procedūras pārmērīgo ilgumu un uz spriedumu Cementa lietā (5045. punkts), nav
būtiski.
Kritika par iepriekš 38. punktā minēto spriedumu lietā
LR AF 1998
/Komisija nav pamatota. Tā kā
SGL
norāda uz krimināltiesībām, kurās tiesai nav atļauts pārsniegt konkrētiem likumpārkāpumiem paredzēto maksimālo robežu, jāuzsver,
ka nevienā Kopienu tiesību normā nav noteikti minimālie vai maksimālie administratīvie sodi par dažādu kategoriju konkurences
tiesību pārkāpumiem. Tādējādi Komisija principā var brīvi noteikt naudas sodu apmēru, sodot par šādiem pārkāpumiem atkarībā
no to smaguma un ilguma. Vienīgā maksimālā robeža Komisijai piešķirtajām sodu uzlikšanas pilnvarām ir saistīta ar attiecīgā
uzņēmuma finansiālo spēju tā kopējā apgrozījuma izteiksmē. Tādējādi nekas neliedz Komisijai, veicot tikai starpposma aprēķinus,
saistībā ar pārkāpuma smagumu un ilgumu pārsniegt Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktā minēto maksimālo robežu 10 % apmērā.
Attiecībā uz grafīta elektrodu nozares sarežģīto stāvokli jautājums nav par “īpašu” ekonomisko situāciju Pamatnostādņu 5. punkta
b) apakšpunkta nozīmē. Kā norādīts iepriekš, karteļi it īpaši tiek izveidoti tad, kad kādā nozarē pastāv grūtības. Tā kā šis
konstatējums nepamatoja atbildību mīkstinoša apstākļa atzīšanu (skat. iepriekš 345. punktu), tas šajos apstākļos nevar pamatot
arī naudas soda samazinājumu.
Tas pats attiecas uz
SGL
,
UCAR
un
C/G
nestabilo finansiālo stāvokli. Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru Komisijai, nosakot naudas soda apmēru, nav pienākuma ņemt
vērā ieinteresētā uzņēmuma slikto finansiālo stāvokli, jo šāda pienākuma atzīšana radītu nepamatotas konkurences priekšrocības
uzņēmumiem, kas ir mazāk piemēroti tirgus apstākļiem (iepriekš 38. punktā minētais spriedums lietā
LR AF 1998
/Komisija, 308. punkts; iepriekš 280. punktā minētais spriedums lietā
HFB
u.c./Komisija, 596. punkts, un iepriekš 47. punktā minētais spriedums lietā
FETTCSA
, 351. punkts un tajā minētā judikatūra). Tas, ka Komisija iepriekšējā lēmumu pieņemšanas praksē ir uzskatījusi, ka jāņem
vērā konkrēta uzņēmuma finansiālās grūtības, nenozīmē, ka tai būtu pienākums sniegt tādu pašu vērtējumu vēlākā lēmumā (spriedums
lietā
FETTCSA
, 353. un 354. punkts).
Šī judikatūra nav apstrīdama ar Pamatnostādņu 5. punkta b) apakšpunktu, saskaņā ar kuru ir jāņem vērā uzņēmuma reālā maksātspēja.
Faktiski šī maksātspēja ir nozīmīga tikai “īpašajā sociālajā situācijā”, kas rodas kā naudas soda sekas, it īpaši kā bezdarba
paaugstināšanās vai pasliktināšanās tautsaimniecības nozarēs, ietekmējot attiecīgā uzņēmuma piegādātāju un pircēju ekonomisko
stāvokli. Šajā ziņā prasītāji nav norādījuši nevienu apstākli, kas liecinātu par minēto “īpašo sociālo situāciju”.
Turklāt Kopienu tiesības principā neaizliedz iespēju, ka Kopienu iestādes veiktie pasākumi var izraisīt konkrētās sabiedrības
bankrotu vai likvidāciju (šajā ziņā skat. Tiesas 1986. gada 15. janvāra spriedumu lietā 52/84 Komisija/Beļģija,
Recueil
, 89. lpp., 14. punkts, un 2002. gada 2. jūlija spriedumu lietā C‑499/99 Komisija/Spānija,
Recueil
, I‑6031. lpp., 38. punkts). Faktiski tas, ka uzņēmuma likvidācija attiecīgajā juridiskajā statusā var kaitēt uzņēmuma īpašnieku,
akcionāru vai daļu turētāju interesēm, tomēr nenozīmē, ka zaudēs vērtību arī uzņēmuma pārstāvētais personīgais, materiālais
un nemateriālais ieguldījums.
Tiesas sēdē
SGL
apgalvoja, ka tas, ka Komisija nav ņēmusi vērā uzņēmuma slikto finansiālo stāvokli, ir pretrunā pavisam nesenai Komisijas
praksei – [Komisija] 2002. gada 17. decembra Lēmumā C (2002) 5083, galīgā redakcija, par EK līguma 81. panta un EEZ līguma
53. panta piemērošanas procedūru (Lieta COMP/E‑2/37.667 – Speciālais grafīts) pavisam noteikti ir samazinājusi
SGL
uzlikto naudas sodu uzņēmuma smagā finansiālā stāvokļa dēļ. Tādējādi, pēc
SGL
uzskatiem, tāds pats samazinājums bija jāpiešķir šajā lietā.
Šajā ziņā pietiek norādīt, ka 2002. gada 17. decembra lēmumā ir ņemts vērā gan
SGL
finansiālais stāvoklis, gan tas, ka uzņēmumam jau ir uzlikts ievērojams naudas sods par tā dalību kartelī grafīta elektrodu
tirgū, tāpēc Komisija uzskatīja, ka, “lai nodrošinātu efektīvu prevenciju, šo īpašo apstākļu dēļ nav jāuzliek naudas sods
pilnā apmērā” (558. apsvērums). Tādējādi
SGL
nevar lietderīgi atsaukties uz šo 2002. gada 17. decembra lēmuma specifiku un pārmest Komisijai kļūdu tiesību piemērošanā
vai acīmredzamu kļūdu vērtējumā saistībā ar to, ka Komisija šajos apstākļos, kuriem nav minētās specifikas, nav atkāpusies
no iepriekš 370. punktā minētās judikatūras.
Tiktāl, ciktāl
C/G
uzskaita arī savus ekonomiskos trūkumus, kurus Komisijai esot bijis jāņem vērā, proti, ražotnes neesamību ārpus ASV un nespēju
piedāvāt augsta līmeņa tehniskos pakalpojumus, tā lielās darbaspēka izmaksas, tā ražojumu slikto kvalitāti un tā ražošanas
darbību vertikālo integrāciju, Komisija pamatoti ir norādījusi, ka šīs neērtības ir atspoguļotas apgrozījumā un tātad – iedalot
C/G
kategorijā, kurai tika noteikta mazāka sākumsumma nekā
SGL
un
UCAR
. Turklāt tiktāl, ciktāl
C/G
, neraugoties uz šiem trūkumiem, ir spējis palielināt savu pārdošanas daudzumu Eiropā, tam ir piešķirts ievērojams naudas
soda samazinājums par atbildību mīkstinošiem apstākļiem. Tādējādi nekāds naudas soda papildu samazinājums šajā ziņā nav pamatots.

UCAR
norādēs uz tam ASV un Kanādā uzliktajiem sodiem, kā arī uz
Mitsubishi
un
Union Carbide
kaitējošo rīcību šajā ziņā ir vienīgi atkārtoti jau iepriekš noraidītie pamati. Tādējādi pietiek atgādināt, ka
UCAR
nav pierādījis, ka tas būtu nonācis “īpašā sociālajā situācijā”, kas liktu Komisijai vismaz daļēji atteikties uzlikt tam
naudas sodu. Attiecībā uz
Mitsubishi
un
Union Carbide
rīcību, kuras Lēmumā nav identificētas un sodītas kā pārkāpuma izdarītājas, nekas neradīja Komisijai pienākumu šajā ziņā
samazināt naudas sodu
UCAR
, kura pārkāpuma izdarītāja loma ir konstatēta, un tādējādi aiztaupīt
UCAR
vajadzību kompetentajās valsts tiesās celt prasību atlīdzināt finansiālo kaitējumu, kas, iespējams, nodarīts šo divu sabiedrību
rīcības rezultātā.
Tā kā neviens no šajā ziņā izvirzītajiem pamatiem un argumentiem nav pieņemts, līdz šim noteiktās pamatsummas netiks mainītas.

Par pamatiem par Paziņojuma par sadarbību neņemšanu vērā

SGL
,
UCAR
un
C/G
apgalvo, ka Komisija tiem nav piešķīrusi pietiekamus naudas sodu samazinājumus Paziņojuma par sadarbību D punkta nozīmē.
Atbilstoši šim D punktam, “ja uzņēmums sadarbojas, kaut arī nav izpildīti [visi] B un C punktā paredzētie nosacījumi, tam
piešķirams no 10 % līdz 50 % samazinājums no naudas soda apmēra, kas tam tiktu uzlikts, ja tas nebūtu sadarbojies” (1. punkts),
un “samazinājums tai skaitā var tikt piešķirts gadījumā, ja: pirms paziņojuma par iebildumiem nosūtīšanas uzņēmums iesniedz
Komisijai informāciju, dokumentus vai citus pierādījumus, ar kuru palīdzību tiek apstiprināts izdarītais pārkāpums; pēc paziņojuma
par iebildumiem saņemšanas uzņēmums informē Komisiju par to, ka tas neapstrīd tos faktus pēc būtības, uz kuriem Komisija balsta
savas apsūdzības” (2. punkts).
Lēmumā Komisija Paziņojuma par sadarbību D punkta 2. apakšpunkta pirmo ievilkumu ir piemērojusi
SGL
(169. un 172.–175. apsvērums),
UCAR
(200.–202. apsvērums) un
C/G
(239. un 240. apsvērums) gadījumos.
Lieta T‑239/01
Lēmuma kopsavilkums
Komisija samazināja
SGL
naudas sodu par 30 %, tāpēc ka
SGL
bija sadarbojies agrīnā procedūras stadijā (167.–169. un 175. apsvērums). Tomēr
SGL
neesot faktiski sadarbojies pēc pirmajiem kontaktiem, kas izveidoti 1998. gada aprīlī, tādējādi Komisijai bija tam jānosūta
formāls informācijas pieprasījums un atgādinājums, kurā Komisija paturēja tiesības pieņemt formālu lēmumu saskaņā ar Regulas
Nr. 17 11. panta 5. punktu. Atbildot uz to,
SGL
1999. gada 8. jūnijā esot iesniedzis liecību par tā dalību kartelī (173. apsvērums). Komisija uzskatīja, ka uzņēmumu sadarbībai
bija jābūt brīvprātīgai un ārpus izmeklēšanas pilnvaru izmantošanas. Tādējādi būtiska daļa no 1999. gada 8. jūnija liecībā
sniegtās informācijas faktiski esot
SGL
atbilde uz Komisijas formālo informācijas pieprasījumu. Par brīvprātīgu ieguldījumu Paziņojuma par sadarbību nozīmē varot
uzskatīt tikai informāciju, kas ir plašāka par saskaņā ar 11. pantu pieprasīto informāciju (174. apsvērums).
Lietas dalībnieku argumenti

SGL
apgalvo, ka tam nebija jāatbild uz atsevišķiem Komisijas informācijas pieprasījumā ietvertiem jautājumiem, jo citādi tam
būtu nācies apsūdzēt pašam sevi. 1999. gada 8. jūnija liecībā tas tomēr esot sniedzis pilnīgas un precīzas atbildes. Ņemot
vērā Eiropas Cilvēktiesību tiesas judikatūru (1993. gada 25. februāra spriedums lietā
Funke
, A sērija, Nr. 256/A, 44. punkts),
SGL
pat esot bijis atļauts iebilst pret jebkādu sevis aktīvu iesaistīšanu savas vainas pierādīšanā. Kļūdaini uzskatīdama, ka
SGL
bija pienākums atbildēt uz visiem uzdotajiem jautājumiem, Komisija tā sadarbību esot novērtējusi pārāk zemu.

SGL
piebilst, ka Komisijai bija jāņem vērā arī tā 1997. gada 30. jūlija atbilde uz informācijas pieprasījumu. Šajā atbildē
SGL
esot apstiprinājis, ka ir brīdinājis trešās personas par drīzu Komisijas pārbaudi. Šī informācijas pieprasījuma mērķis esot
bijis iegūt
SGL
atzīšanos pārkāpumā, tādējādi
SGL
nekādā ziņā neesot bijis pienākums uz to atbildēt. Tādējādi par tā brīvprātīgo atzīšanos tam esot bijis jāsaņem būtiskāks
naudas soda samazinājums.

SGL
uzskata, ka tā 1999. gada 8. jūnija liecība ir iesniegta tajā pašā administratīvās procedūras stadijā, kurā notikusi
SDK
un
UCAR
sadarbība. Tas esot izklāstījis faktus tikpat sīki kā šīs sabiedrības; informācijas daudzums un saturs esot bijuši objektīvi
līdzvērtīgi. Tādējādi Komisija neesot drīkstējusi
SGL
sadarbībai piešķirt mazāku vērtību nekā hronoloģiski agrākajai
SDK
un
UCAR
sadarbībai (iepriekš 279. punktā minētais spriedums lietā
Krupp
, 237. un nākamie punkti).
Turklāt
SGL
apgalvo, ka Komisija to diskriminējusi salīdzinājumā ar
UCAR
,
C/G
un
SDK
.
Pirmkārt, tas, ka
UCAR
uzliktais naudas sods ir samazināts par 40 %, bet
SGL
naudas sods samazināts tikai par 30 %, radot nevienlīdzīgu attieksmi, jo
UCAR
sadarbība neesot būtiski pārsniegusi tā sadarbību. Jau sākumā
SGL
esot cik vien iespējams drīz informējis Komisiju par savu nodomu sadarboties, uzsverot arī to, ka vienlaicīgais kriminālprocess,
kas pret to tiek vests ASV, liedz tam rakstveidā darīt tai zināmas visas faktu nianses par aizliegto vienošanos.
SGL
esot nācies sagaidīt tiesvedības vienošanās (
plea agreement
) noslēgšanu 1999. gada maijā, lai varētu nodot Komisijai savu 1999. gada 8. jūnija liecību. Arī
UCAR
un
SDK
esot gaidījuši šo tiesvedības vienošanos noslēgšanu pirms informācijas nodošanas Komisijai. Tam, ka
SDK
un
UCAR
ir spējuši noslēgt izlīgumus agrāk, nebūtu jānostāda
SGL
neizdevīgākā situācijā, jo
SGL
neesot bijis nekādas ietekmes uz Amerikas iestāžu rīcību.
SGL
piebilst, ka divu
UCAR
darbinieku liecības, kas Komisijai nodotas 1999. gada 25. martā, nevarot uzskatīt par uzņēmuma sadarbību, jo procedūra var
attiekties vienīgi uz pašu uzņēmumu un tikai pats uzņēmums var būt atbildīgs par sadarbību. Turklāt
UCAR
sadarbībai esot bijusi mazāka vērtība, nekā Komisija tai ir piešķīrusi.
Otrkārt,
C/G
piešķirtais naudas soda samazinājums 40 % apmērā liecinot par kļūdu vērtējumā tiktāl, ciktāl tas, ka
C/G
daļēji nav piemērojis prettiesiskos nolīgumus, ir uzskatīts par pamatojumu šādam samazinājumam.
C/G
rīcība esot bijusi līdzīga citu aizliegtās vienošanās dalībnieku rīcībai.
Treškārt, Komisija esot piemērojusi nevienlīdzīgu attieksmi par sliktu
SGL
, saskaņā ar Paziņojuma par sadarbību C punktu par 70 % samazinādama
SDK
uzliktā naudas soda apmēru. Lēmumā neesot norādīts, vai minētā paziņojuma nosacījumi faktiski ir bijuši izpildīti attiecībā
uz
SDK
un nav bijuši izpildīti attiecībā uz
SGL
. Katrā ziņā
SDK
ieguldījums nepamatojot ļoti labvēlīgo attieksmi pret šo uzņēmumu.
Komisija iebilst, ka lielākā daļa ziņu, ko sniedzis
SGL
, lai panāktu tā sadarbības apmēra izvērtēšanu, ir norādes, kuras tam bija pienākums sniegt saskaņā ar Regulas Nr. 17 11. pantu,
proti, datumi, vietas, dalībnieki, kā arī noteikumi par to, kā tiks sagatavotas un organizētas sanāksmes ar konkurentiem,
grafīta elektrodu skaits un piegādes Kopienā un tabulas par cenu izmaiņām. Tādējādi, piemērojot Paziņojumu par sadarbību,
visas šīs norādes esot nācies atstāt bez ievērības. Pat pieņemot, ka
SGL
nebūtu bijis pienākuma sniegt atsevišķu informāciju, kas pieprasīta 1999. gada 31. martā, tā ieguldījums neesot jāpārvērtē.
1999. gada 8. jūnijā, kad tā saņēma
SGL
paziņojumu, Komisijas rīcībā, pateicoties
SDK
un divu
UCAR
augsta līmeņa darbinieku sadarbībai, jau esot bijusi lielākā daļa atbilstošās informācijas. Katrā ziņā
SGL
esot nevis uzņēmies iniciatīvu sadarboties, bet tikai atbildējis uz informācijas pieprasījumu.

SGL
atsauce uz spriedumu lietā
Krupp
(minēts iepriekš 279. punktā) neesot būtiska, jo lietā
Krupp
sniegto atbilžu hronoloģija atbilda secībai, kādā Komisija bija uzklausījusi attiecīgos uzņēmumus; pēc Pirmās instances tiesas
uzskatiem, šajos apstākļos vienīgi tas, ka viens no šiem uzņēmumiem, atbildot uz pirmo uzdoto jautājumu, ir atzinis faktus,
kuros tas vainots, nevar būt objektīvs iemesls atšķirīgai attieksmei. Šajā lietā, gluži pretēji, secība, kādā Komisija ir
saņēmusi dokumentus, neesot izskaidrojama ar secību, kādā tā uzklausīja
SGL
,
SDK
un
UCAR
.
Komisija piebilst, ka
SGL
tai sniedzis nepilnīgu atbildi uz jautājumu par to, kādus uzņēmumus
SGL
ir informējis par paredzamajām Komisijas pārbaudēm:
SGL
neesot teicis, ka ir brīdinājis arī
UCAR
.
SGL
pilnībā esot varējis informēt Komisiju, ka ir brīdinājis trīs uzņēmumus, vienlaikus neatzīstot pārkāpuma esamību. Tas vien,
ka citiem uzņēmumiem tiek ziņots par to, ka notiks pārbaudes, neesot EKL 81. panta noteikumu pārkāpums.
Tiktāl, ciktāl
SGL
pārmet Komisijai, ka tā esot to diskriminējusi salīdzinājumā ar
UCAR
,
C/G
un
SDK
, Komisija atbild, ka
UCAR
ir sniedzis lielāku ieguldījumu pārkāpuma konstatēšanā nekā
SGL
. Attiecībā uz
C/G
lomu Komisija uzsver, ka
C/G
rīcības pasīvais raksturs un tā pārdošanas [daudzuma pieaugums Eiropā ir ticis novērtēts, samazinot tam naudas sodu par 40 %
par atbildību mīkstinošiem apstākļiem. Tādējādi
C/G
un
SGL
situācijas nekādi neesot līdzīgas. Tas pats attiecoties uz salīdzinājumu ar
SDK
. Pretēji
SGL
SDK
esot piemērots Paziņojuma par sadarbību C punkts, jo
SDK
bija pirmā sabiedrība, kas faktiski sniedza pierādījumus, kas bija izšķiroši, lai pierādītu aizliegtās vienošanās esamību,
un izstājās no karteļa jau 1997. gada aprīlī.
Komisija norāda, ka
SGL
administratīvās procedūras laikā nav apstrīdējis iebildumu, ka tas ir turpinājis pārkāpumu pēc pārbaudēm, un ka šī faktu
neapstrīdēšana ir ņemta vērā, samazinot tā naudas sodu par 30 %. Pirmās instances tiesā
SGL
pirmo reizi noliedzot, ka turpinājis pārkāpumu pēc minētajām pārbaudēm. Ar šādu rīcību tas esot vēlāk sašaurinājis sadarbības
apmēru. Tādējādi nebūtu atbilstoši, ja Pirmās instances tiesa saistībā ar savu neierobežoto kompetenci papildus samazinātu
naudas sodu.
Pirmās instances tiesas vērtējums
Runājot par iebildumu par vienlīdzīgas attieksmes principa pārkāpumu, no iedibinātās judikatūras izriet, ka, izvērtējot attiecīgo
uzņēmumu sadarbību, Komisija nevar neievērot šo principu, kas tiek pārkāpts tad, ja līdzīgas situācijas tiek risinātas atšķirīgi
vai ja atšķirīgas situācijas tiek risinātas vienādi, ja vien šāda rīcība nav objektīvi pamatota (iepriekš 279. punktā minētais
spriedums lietā
Krupp
, 237. punkts, un iepriekš 153. punktā minētais spriedums lietā
ABB Asea Brown Boveri
/Komisija, 240. punkts un tajā minētā judikatūra).
Šajā ziņā jākonstatē, ka
SDK
un
C/G
neatrodas līdzīgā situācijā ar
SGL
.
Komisija Lēmumā ir konstatējusi, ka
C/G
nepiedalījās nedz “uzņēmumu vadītāju” sanāksmēs, nedz “darba” sanāksmēs, tas tikai ievēroja pārējo karteļa dalībnieku noteiktās
cenas un, pārkāpjot vienu no karteļa pamatprincipiem (“vietējā ražotāja” princips), palielināja pārdošanas daudzumus Eiropā.
SGL
nav nedz apstrīdējis šos faktu konstatējumus (Lēmuma 81.–86. apsvērums), nedz apgalvojis, ka tā rīcība būtu bijusi līdzīga
nupat raksturotajai
C/G
rīcībai.
Saistībā ar
SDK
stāvokli, kuram piemērots Paziņojuma par sadarbību C punkts un noteikts naudas soda samazinājums par 70 %,
SGL
nenorāda, ka tam arī bija jāpiemēro minētais C punkts;
SGL
tikai sūdzas, ka Lēmumā nav norādīts, kāpēc C punktā paredzētie nosacījumi bija izpildīti attiecībā uz
SDK
un kāpēc tie nebija izpildīti attiecībā uz
SGL
. Kā izklāstīts iepriekš, Komisija ir atbilstoši konstatējusi, ka
SGL
bija viens no karteļa uzkūdītājiem un priekšgalā esošajiem uzņēmumiem; turklāt
SGL
pat neapgalvo, ka tas bija pirmais uzņēmums, kurš sniedza svarīgas ziņas karteļa esamības pierādīšanai. Tādējādi
SGL
nebija izpildījis nosacījumus, kas paredzēti Paziņojuma par sadarbību B punkta b) un e) apakšpunktā kopā ar C punktu. Tāpēc
SGL
nekādi nevar piemērot minētajā C punktā paredzēto naudas soda samazinājumu un tā argumenti par
SDK
nav atbilstīgi.
Tāpat nav atbilstīgs arguments, ka
SDK
ieguldījumam – tāpat kā
UCAR
ieguldījumam – patiesībā bija mazāka vērtība, nekā uzskatīja Komisija, un tas nekādi nepamatoja piešķirto naudas soda samazinājumu.
Cenšoties samazināt citu uzņēmumu sadarbības vērtību,
SGL
mērķis nav apgalvot, ka tā paša sadarbībai būtu bijusi tāda pati vērtība kā cita uzņēmuma sniegtajai sadarbībai un ka tāpēc
tam pienāktos tāds pats samazinājums, kāds piešķirts citam uzņēmuma, bet gan sūdzēties par, iespējams, pārāk labvēlīgo, t.i.,
prettiesisko attieksmi pret šiem uzņēmumiem. Tādējādi ar šiem argumentiem tas nevar panākt lielāku samazinājumu.
Attiecībā uz to, vai
SGL
sadarbībai, kas atlīdzināta ar 30 % samazinājumu, objektīvi bija līdzīga vērtība
UCAR
sadarbībai, kura atlīdzināta ar 40 % samazinājumu, no lietas materiāliem Pirmās instances tiesā izriet, ka
SGL
un
UCAR
abi kā karteļa uzkūdītāji un priekšgalā esošie uzņēmumi ir snieguši saturīgas un sīkas ziņas, ievērojami vienkāršojot Komisijas
uzdevumu, un jāprecizē, ka būtiska daļa no
SGL
sadarbības notika dažus mēnešus pēc divu
UCAR
darbinieku, [..] kunga un [..] kunga sadarbības, kurus
UCAR
bija mudinājis sniegt Komisijai liecības, tādējādi tā varēja pamatoti attiecināt šo sadarbību uz pašu uzņēmumu
UCAR
.
Šajos apstākļos
SGL
nevar lietderīgi norādīt, ka tā sadarbību ir “aizkavējis” paralēlais process ASV. Kā Komisija ir pamatoti norādījusi (Lēmuma
172. apsvērums),
SGL
pats uz savu atbildību izvēlējās labāk gaidīt Amerikas procesa beigas cerībā Amerikā saņemt maigāku sodu, nevis pirms tam
sadarboties ar Komisiju; tādējādi tam bija jārēķinās ar to, ka Komisiju jau būs informējuši citi uzņēmumi un ka tādējādi
SGL
ieguldījums būs zaudējis informatīvo vērtību.
Tāpat jākonstatē, ka galvenais iemesls, kāpēc Komisija ir piešķīrusi
SGL
naudas soda samazinājumu tikai par 30 %, ir minēts Lēmuma 174. apsvērumā: pēc Komisijas uzskatiem, uzņēmums ir pelnījis naudas
soda samazinājumu tikai tad, ja tā sadarbība ir “spontāna” un ir ārpus “izmeklēšanas pilnvaru izmantošanas”; tā kā “būtiska
daļa no [
SGL
] sniegtās informācijas faktiski ir
SGL
atbilde uz Komisijas formālo informācijas pieprasījumu, par spontānu ieguldījumu Paziņojuma par sadarbību nozīmē [tika uzskatīta]
tikai liecībā ietvertā informācija, kas [bija] plašāka par saskaņā ar 11. pantu prasīto informāciju”. Turklāt
SGL
1999. gada 8. jūnija liecību esot sniedzis tikai pēc tam, kad Komisija bija nosūtījusi atgādinājumu, kurā tā paturēja tiesības
pieņemt formālu lēmumu saskaņā ar Regulas Nr. 17 11. panta 5. punktu (Lēmuma 173. apsvērums). Tādējādi, pamatojoties uz Tiesas
1989. gada 18. oktobra spriedumu lietā 374/87
Orkem
/Komisija (
Recueil
, 3283. lpp., 27., 28. un 32.–35. punkts), Komisija nav atlīdzinājusi par informāciju, par kuru tā uzskatīja, ka
SGL
katrā ziņā tai tā bija jāsniedz, atbildot uz informācijas pieprasījumu vai uz lēmumu, kurā norīkots nosūtīt pieprasīto informāciju,
piedraudot ar sankcijām.
Šajā ziņā ir jāuzsver, ka absolūtas tiesības klusēt, uz ko atsaucas
SGL
, lai apgalvotu, ka tam nebija jāatbild uz informācijas pieprasījumu, nevar tikt atzītas. Šādu tiesību atzīšana pārsniedz
to, kas ir nepieciešams, lai aizsargātu uzņēmumu tiesības uz aizstāvību, un būtu nepamatots šķērslis Komisijas pienākuma –
nodrošināt, ka kopējā tirgū tiek ievēroti konkurences noteikumi, – izpildei. Tiesības klusēt var tikt atzītas tikai tad, ja
attiecīgais uzņēmums būtu spiests sniegt atbildes, ar kurām tam būtu jāatzīst pārkāpums, kura esamība ir jāpierāda Komisijai
(Pirmās instances tiesas 2001. gada 20. februāra spriedums lietā T‑112/98
Mannesmannröhren‑Werke
/Komisija,
Recueil
, II‑729. lpp., 66. un 67. punkts).
Lai nodrošinātu Regulas Nr. 17 11. panta lietderīgo iedarbību, Komisijai tādējādi ir tiesības likt uzņēmumiem nosūtīt visa
veida nepieciešamo informāciju par faktiem, kuri tiem varētu būt zināmi, un vajadzības gadījumā iesniegt tai ar to saistītos
dokumentus, kas ir to rīcībā, pat ja tie var noderēt, lai konstatētu pret konkurenci vērstu rīcību (skat. iepriekš 402. punktā
minēto spriedumu lietā
Mannesmannröhren
‑
Werke
/Komisija, 65. punkts un tajā minētā judikatūra).
Šīs Komisijas pilnvaras pieprasīt informāciju, kas nostiprinātas ar attiecīgi iepriekš 401. un 402. punktā minētajiem spriedumiem
lietā
Orkem
/Komisija un lietā
Mannesmannröhren‑Werke
/Komisija, nav pretrunā nedz ECTK 6. panta 1. un 2. punktam (iepriekš minētais spriedums lietā
Mannesmannröhren‑Werke
/Komisija, 75. punkts), nedz Eiropas Cilvēktiesību tiesas judikatūrai.
Lai gan Tiesa ir atzinusi (iepriekš 130. punktā minētais spriedums lietā
LVM
, 274. punkts), ka pēc iepriekš 401. punktā minētā sprieduma lietā
Orkem
/Komisija Eiropas Cilvēktiesību tiesas judikatūrā, kas jāņem vērā Kopienu tiesai, ir notikusi attīstība ar iepriekš 382. punktā
minēto spriedumu lietā
Funke
, 1996. gada 17. decembra spriedumu lietā
Saunders
pret Apvienoto Karalisti (
Recueil des arrêts et décisions
, 1996‑VI, 2044. lpp., 69., 71. un 76. punkts) un 2001. gada 3. maija spriedumu lietā
J. B.
pret Šveici (
Recueil des arrêts et décisions
, [2001‑III, 455. lpp.], 64.–71. punkts), Tiesa iepriekš minētajā spriedumā lietā
LVM
savu judikatūru negrozīja.
Katrā ziņā tas, ka pastāv pienākums atbildēt uz Komisijas uzdotajiem jautājumiem tikai par faktiem un izpildīt tās pieprasījumus
uzrādīt jau esošus dokumentus, nevar būt tiesību uz aizstāvību ievērošanas pamatprincipa pārkāpums, kā arī tiesību uz lietas
taisnīgu izskatīšanu pārkāpums, kas konkurences tiesību jomā nodrošina aizsardzību, kura ir līdzvērtīga ECTK 6. pantā garantētajai
aizsardzībai. Nekas neliedz informācijas pieprasījuma saņēmējam vēlākajā administratīvajā procedūrā vai procesā Kopienu tiesā
pierādīt, ka šajās nosūtītajās atbildēs vai dokumentos izklāstītajiem faktiem ir cita nozīme, nekā tiem ir piedēvējusi Komisija
(iepriekš 402. punktā minētais spriedums lietā
Mannesmannröhren‑Werke
/Komisija, 77. un 78. punkts).
Turpinājumā, runājot par to, cik lielā mērā
SGL
saskaņā ar iepriekš minēto judikatūru bija pienākums atbildēt uz 1999. gada 31. marta informācijas pieprasījumu, jākonstatē,
ka bez jautājumiem par faktiem un pieprasījumiem iesniegt jau esošos dokumentus Komisija pieprasīja raksturot arī vairāku
sanāksmju, kurās
SGL
esot piedalījies, priekšmetu un gaitu, kā arī šo sanāksmju rezultātus/slēdzienus, – tātad bija skaidrs, ka Komisijai ir aizdomas,
ka šo sanāksmju priekšmets bija konkurences ierobežošana. No tā izriet, ka šis pieprasījums varēja likt
SGL
atzīt dalību Kopienu konkurences noteikumu pārkāpumā.
Tas pats attiecas uz pieprasījumiem ar mērķi iegūt šo sanāksmju protokolus, darba dokumentus un ar to saistītos sagatavošanas
dokumentus, ar tām saistītās piezīmes rokrakstā, ar sanāksmēm saistītas piezīmes un secinājumus, plānošanas dokumentus un
apspriedes dokumentus, kā arī izpildes projektus saistībā ar cenu palielinājumiem, kas veikti no 1992. līdz 1998. gadam.
Tā kā
SGL
nebija pienākuma atbildēt uz šāda veida jautājumiem, kas ietverti 1999. gada 31. marta informācijas pieprasījumā, tas, ka
SGL
tomēr nosūtīja informāciju par šiem jautājumiem, ir jāuzskata par brīvprātīgu uzņēmuma sadarbību, kas varētu pamatot arī
naudas soda samazinājumu saskaņā ar Paziņojumu par sadarbību.
Šo secinājumu neietekmē Komisijas arguments, ka attiecīgā informācija netika sniegta spontāni, bet gan atbildot uz informācijas
pieprasījumu. Paziņojuma par sadarbību D punkta 2. apakšpunkta pirmajā ievilkumā netiek prasīta spontāna rīcība tikai pēc
attiecīgā uzņēmuma iniciatīvas, bet tikai informācija, kas palīdz “apstiprināt” izdarītā pārkāpuma esamību. Turklāt C punktā,
kas attiecas uz daudz būtiskāku naudas soda samazinājumu nekā D punktā paredzētais, pat ir atļauts atlīdzināt par sadarbību,
kas notikusi “pēc tam, kad Komisija veikusi pārbaudi to uzņēmumu telpās, kas ir aizliegtās vienošanās dalībnieki”. Tādējādi
tas, ka
SGL
saskaņā ar Regulas Nr. 17 11. panta 1. punktu tika nosūtīts informācijas pieprasījums, nav noteicošais, lai mazinātu uzņēmuma
veikto sadarbību atbilstoši Paziņojuma par sadarbību D punkta 2. apakšpunkta pirmajam ievilkumam, vēl jo vairāk tādēļ, ka
šāds pieprasījums ir mazāk traucējošs nekā pārbaude, kas veikta, pamatojoties uz lēmumu.
No tā izriet, ka Komisija šajā ziņā nav ņēmusi vērā
SGL
veiktās sadarbības svarīgumu.
Tiktāl, ciktāl Komisija pārmet
SGL
, ka tas ir sniedzis Komisijai nepilnīgu atbildi uz jautājumu par to, kurus uzņēmumus
SGL
ir informējis par paredzamajām Komisijas pārbaudēm 1997. gada jūnijā, ir taisnība, ka 1997. gada 30. jūlija vēstulē
SGL
ir atzinies, ka tas ir informējis tikai
VAW
un vēl kādu uzņēmumu, nenorādot, ka tas ir informējis arī
UCAR
. Tomēr Komisija pati ir uzsvērusi, ka
SGL
sniegtais brīdinājums pastiprināja pārkāpuma smagumu, ka par to tika noteikts naudas sods, kura preventīvā iedarbība ir lielāka
nekā parasti, un ka bija pamats to uzskatīt par atbildību pastiprinošu apstākli, jo šī
SGL
rīcība radīja nosacījumus, kas nepieciešami, lai saglabātu karteļa darbību un paildzinātu tā kaitīgo iedarbību. Tātad izrādās,
ka
SGL
nebija pienākuma norādīt Komisijai, ka tas ir brīdinājis citus uzņēmumus. Šī informācija varēja palielināt sodu, ko Komisija
gatavojās uzlikt
SGL
. Tādējādi Komisija arī šajā ziņā nav ņēmusi vērā
SGL
rīcību, pārmetot tam nepilnīgas atbildes sniegšanu.
Visbeidzot, no Lēmuma izriet, ka neviens no iesaistītajiem uzņēmumiem, ieskaitot
SGL
, nav pēc būtības apstrīdējis faktus, uz kuriem Komisija balstīja Paziņojumu par iebildumiem (41. apsvērums). Lai gan 168. apsvērumā
ir atkārtots Paziņojuma par sadarbību D punkta pilns teksts un Komisija saskaņā ar minētā D punkta 2. apakšpunkta otro ievilkumu
Tokai
,
SEC
un
Nippon
par to, ka tie nav apstrīdējuši faktus (219. un 222. apsvērums), pavisam noteikti ir piešķīrusi naudas soda samazinājumu
par 10 %, tā ir atturējusies šo pašu normu piemērot
SGL
un ir samazinājusi tam naudas sodu tikai atbilstoši D punkta 2. apakšpunkta pirmajam ievilkumam (175. apsvērums).
Atbildot uz Pirmās instances tiesas rakstveida jautājumu, Komisija centās paskaidrot šīs nepiemērošanas iemeslus, izklāstīdama,
ka tad, ja uzņēmumu sadarbība ietvēra tikai faktu neapstrīdēšanu, tā veica samazinājumu, kas pamatots tikai ar šāda veida
sadarbību, un noteikti atsaucās uz Paziņojuma par sadarbību D punkta 2. apakšpunkta otro ievilkumu, savukārt attiecībā uz
uzņēmumiem, kuri sadarbojās arī atbilstoši šīs normas pirmajam ievilkumam, proti,
SGL
,
UCAR
,
VAW
un
C/G
, tā veica tikai vienu samazinājumu, sagrupējot abus sadarbības veidus; šis viens samazinājums esot bijis pamatots vienīgi
– un kļūdaini – ar pirmo ievilkumu. Katrā ziņā no Lēmuma konteksta skaidri izrietot, ka
SGL
piešķirtais samazinājums bija pamatots gan ar informācijas un dokumentu sniegšanu, gan arī ar faktu neapstrīdēšanu.
Šajā ziņā pietiek konstatēt, ka minēto paskaidrojumu Komisijas pārstāvji pirmo reizi ir pauduši Pirmās instances tiesā un
ka tas vispār nav ietverts Komisijas locekļu kolēģijas pieņemtajā Lēmumā. Vērtējumam par to, ka
SGL
nav apstrīdējis faktus, bija jābūt ietvertam apsvērumos par uzņēmuma sadarbību, kas bija noteikti ne tikai 41. apsvērumā
par administratīvās procedūras gaitas raksturojumu, bet arī 219.–222. apsvērumā attiecībā uz
Tokai
,
SEC
un
Nippon
(šajā ziņā skat. iepriekš 153. punktā minēto spriedumu lietā
ABB Asean Brown Boveri
/Komisija, 244. punkts). Ievērojot Lēmuma rindkopu par
SGL
, Pirmās instances tiesa var tikai pieņemt zināšanai, ka Komisija šim uzņēmumam nav piemērojusi Paziņojuma par sadarbību D punkta
2. apakšpunkta otro ievilkumu, lai gan
SGL
bija izpildījis šajā normā paredzētos nosacījumus.
No iepriekš izklāstītā izriet, ka Komisija vairākos aspektos nav ņēmusi vērā
SGL
pirms Lēmuma pieņemšanas veiktās sadarbības svarīgumu. Īstenojot savu neierobežoto kompetenci, Pirmās instances tiesa uzskata,
ka šajā ziņā
SGL
uzliktais naudas sods papildus samazinājumam par 30 %, kuru jau ir piešķīrusi Komisija, ir jāsamazina par 10 %.
Tiktāl, ciktāl Komisija lūdz Pirmās instances tiesai neveikt šo samazinājumu, jo
SGL
faktus, kurus tas iepriekš bija atzinis administratīvās procedūras laikā, pēc būtības pirmo reizi esot apstrīdējis Pirmās
instances tiesā, jākonstatē, ka
SGL
faktiski pārmet Komisijai, ka tā ir kļūdaini konstatējusi pārkāpuma turpināšanu pēc 1997. gada jūnija. Ar to saistītie Komisijas
konstatējumi galvenokārt bija pamatoti ar uzņēmuma objektīvo rīcību administratīvās procedūras laikā un tā visai vispārīgajiem
paziņojumiem par faktu neapstrīdēšanu. Pirmās instances tiesā
SGL
būtībā vienīgi apgalvoja, ka Komisija ir maldījusies attiecībā uz tā rīcības un paziņojumu nozīmi. Lai atspēkotu šo iebildumu,
Komisija varēja tikai atgādināt šo rīcību un
SGL
paziņojumus, kā arī administratīvās procedūras gaitas hronoloģiju (skat. iepriekš 71.–77. punktu). Tāpēc Komisijas uzdevums
pierādīt pārkāpuma faktus, kuru administratīvās procedūras laikā bija vienkāršojusi
SGL
rīcība un paziņojumi, objektīvi netika padarīts grūtāks ar to, ka vēlāk
SGL
Pirmās instances tiesā to apstrīdēja.
Tomēr nevar noliegt, ka Komisijai pretēji visām pamatotajām cerībām saistībā ar objektīvu
SGL
sadarbību administratīvā procesa laikā nācās sagatavot un paust Pirmās instances tiesā aizstāvību tieši par apstrīdētajiem
pārkāpuma faktiem, par kuriem tā pamatoti bija uzskatījusi, ka
SGL
tos vairs neapšaubīs. Šajos apstākļos Pirmās instances tiesa uzskata, ka ir jāizmanto neierobežotā kompetence, kura tai piešķirta
saskaņā ar Regulas Nr. 17 17. pantu, samazinot vēl par 2 procentiem
SGL
piešķirto naudas soda samazinājumu. Tādējādi šis naudas soda samazinājums ir tikai 8 %.
Kā ir atzīts iepriekš 113. punktā, šis secinājums nav pretrunā spriedumam lietā
Stora Kopparbergs Bergslags
/Komisija.
No tā izriet, ka
SGL
uzliktajam naudas sodam galīgā summa ir jānosaka EUR 69,114 miljonu apmērā.
Lieta T‑246/01
Lēmuma kopsavilkums
Komisija ir veikusi naudas soda samazinājumu par 40 %, tāpēc ka
UCAR
– lai gan nebija pirmā sabiedrība, kas sniegusi Komisijai noteicošus pierādījumus, – ir devis ievērojamu ieguldījumu dažu
svarīgu lietas aspektu pierādīšanā un bija pirmā sabiedrība, kura, atbildot uz formālu informācijas pieprasījumu, atzina,
ka pastāv prettiesiski kontakti ar konkurentiem (200.–202. apsvērums).
Lietas dalībnieku argumenti

UCAR
norāda, ka naudas soda samazinājums, ko Komisija tam piešķīrusi 40 % apmērā, nav pietiekams, salīdzinot ar
SGL
piešķirto samazinājumu par 30 % un
SDK
piešķirto samazinājumu par 70 %. Tā kā
UCAR
esot sadarbojies ar Komisiju, cik vien varējis, tam esot tiesības uz vislielāko iespējamo samazinājumu.
UCAR
esot sniedzis informāciju, kas bijusi izšķiroša, lai izprastu aizliegtās vienošanās darbību. Pateicoties
SDK
atklātajai informācijai, Komisija, protams, esot ieguvusi pierādījumus par aizliegtās vienošanās pastāvēšanu. Tomēr
UCAR
esot sniedzis pierādījumus, kas aizpildījuši daudzos robus Komisijas informācijā.

UCAR
pārmet Komisijai, ka, pirmkārt, tā nav ņēmusi vērā neatkarīgo un padziļināto iekšējo izmeklēšanu, ko
UCAR
valde vadījusi, lai pierādītu un paziņotu Komisijai visus atbilstošos faktus. Šī izmeklēšana esot bijusi izšķiroša, jo tā
valdes priekšsēdētājs – ģenerāldirektors un Eiropas pārdošanas direktors bija tieši iesaistīti aizliegtajā kartelī un tiem
bija līdzekļi, lai novērstu informācijas izpaušanu.
Otrkārt,
UCAR
visu atbilstošo informāciju esot darījis zināmu Komisijai uzreiz pēc tam, kad uzzinājis par paša izdarīto pārkāpumu.
UCAR
esot strādājis ar Komisijas darbiniekiem, lai sagatavotu informācijas pieprasījumu saskaņā ar Regulas Nr. 17 11. pantu.
UCAR
esot paudis savu nevēlēšanos nodot Komisijai rakstveida dokumentus, jo pastāvēja risks, ka šie dokumenti tiks izmantoti vienlaicīgajos
procesos, kas pret
UCAR
sākti ASV. Tādējādi
UCAR
esot piedāvājis Komisijai šo informāciju darīt zināmu mutvārdos. 1998. gada jūnijā Komisija tam esot nosūtījusi informācijas
pieprasījumu, kas veidots, to saskaņojot ar
UCAR
, lai tas attiektos uz informāciju, kura mutvārdos jau bija sniegta Komisijai. Pēc ASV ierosināto procesu pabeigšanas
UCAR
1999. gada jūnijā esot brīvprātīgi nodevis Komisijai visu atbilstošo informāciju.
Treškārt,
UCAR
atgādina, ka tas informēja Komisiju par to, ka brīdinājumi par Komisijas negaidītajām pārbaudēm nāca no kontaktiem starp
SGL
un kādu vārdā nosauktu Komisijas ierēdni. Pret šo ierēdni vērstās izmeklēšanas rezultātā esot sākts kriminālprocess.
UCAR
piebilst, ka tā sadarbībai attiecībā uz brīdinājumiem par šīm negaidītajām pārbaudēm esot bijusi svarīga nozīme, novērtējot
SGL
izdarītā pārkāpuma smagumu.
Komisija apgalvo, ka
UCAR
piešķirtais naudas soda samazinājums par 40 % ietilpst amplitūdā no 10 līdz 50 %, kas paredzēta Paziņojuma par sadarbību
D punkta 1. apakšpunktā.
UCAR
neesot izdevies pierādīt, ka Komisija šajā jautājumā būtu pieļāvusi acīmredzamu kļūdu.
UCAR
sniegtā sadarbība Lēmumā esot pietiekami atzīta, precizējot, ka mutvārdu informāciju vien nevar izmantot kā ticamus pierādījumus.
Attiecībā uz
UCAR
lomu saistībā ar iespējamo informācijas noplūdes, kura radusies Komisijas dienestos, atklāšanu Komisija norāda, ka jānošķir
divi sniegtās palīdzības aspekti. Pirmkārt,
UCAR
esot to informējis, ka
SGL
ir brīdinājis pārējos uzņēmumus; šis fakts ietilpstot apstrīdētajā pārkāpumā, un Komisija to esot ņēmusi vērā kā atbildību
pastiprinošu apstākli, aprēķinot
SGL
uzlikto naudas sodu, un šī
UCAR
sadarbība esot ņemta vērā, samazinot tā naudas sodu par 40 %. Otrkārt, informācija par iespējamu Komisijas ierēdņa līdzdalību
neesot bijusi atbilstoša, lai saistībā ar šo procedūru Paziņojumu par sadarbību piemērotu
UCAR
izdarītajam pārkāpumam, jo šī informācija neesot palīdzējusi Komisijai apsūdzēt aizliegtās vienošanās dalībniekus.
Pirmās instances tiesas vērtējums
Tiktāl, ciktāl
UCAR
norāda, ka tā naudas soda samazinājums nav bijis pietiekams salīdzinājumā ar
SGL
un
SDK
piešķirto naudas soda samazinājumu, šie argumenti nav pietiekami, lai pierādītu, ka Komisija būtu pieļāvusi acīmredzamu kļūdu
vērtējumā.
SDK
ir piemērots naudas soda samazinājums saskaņā ar Paziņojuma par sadarbību C punktu. Tādējādi tā stāvoklis nav līdzīgs
UCAR
stāvoklim, kuram piemērots D punkts un kurš neapgalvo, ka būtu izpildījis C punktā paredzētos nosacījumus. Attiecībā uz
SGL
UCAR
nav sīki pierādījis, ka tā paša sadarbībai, kura atlīdzināta ar samazinājumu par 40 %, būtu daudz lielāka vērtība nekā
SGL
sadarbībai, kura atlīdzināta ar samazinājumu par 30 %.
UCAR
norāde uz vienlaicīgo procesu ASV nepierāda, ka Komisija nebūtu ņēmusi vērā tā sadarbības vērtību Komisijas īstenotās administratīvās
procedūras laikā (skat. iepriekš 400. punktu).
Arī
UCAR
argumentu par tā valdes iekšējo izmeklēšanu nevar pieņemt. Tiktāl, ciktāl šī izmeklēšana ir izpaudusies kā
UCAR
sadarbība, Komisija to ir ņēmusi vērā, piešķirot naudas soda samazinājumu par 40 %. Tas vien, ka valde ir veikusi iekšējo
izmeklēšanu, nav pamats šīs likmes palielināšanai. Nedrīkst aizmirst, ka vienlaikus ar šo izmeklēšanu citi
UCAR
pārstāvji uzņēmuma vārdā ir turpinājuši pārkāpumu pat pēc Komisijas negaidītajām pārbaudēm.
Attiecībā uz mutvārdu kontaktiem starp
UCAR
un Komisiju pēdējā minētā, atbildot uz Pirmās instances tiesas rakstveida jautājumu, ir precizējusi, ka mutvārdu informācija,
ko
UCAR
sniedza 1998. gada 25. martā, 2. aprīlī un 11. jūnijā, bija sīki izklāstīta iekšējās piezīmēs, ko rakstījuši Komisijas ierēdņi.
Šīs piezīmes neietilpstot lietas izmeklēšanas materiālos. Attiecīgajā laikā
UCAR
neesot vēlējies, lai tā mutvārdos sniegtā informācija tiktu izmantota kā pierādījumi. Komisija no tā secināja, ka šī mutvārdu
informācija nav juridiski korekti pierādījumi Paziņojuma par sadarbību D punkta 2. apakšpunkta pirmā ievilkuma nozīmē, tādēļ
UCAR
nav piešķirts konkrēts naudas soda samazinājums par šīs informācijas sniegšanu.
Šim apgalvojumam nevar piekrist. Pirmkārt, iepriekš minētajā normā ir paredzēts, ka ne tikai “dokumenti”, bet arī “informācija”
var būt “pierādījumi”, ar kuru palīdzību tiek apstiprināts izdarītais pārkāpums. No tā izriet, ka minētajai informācijai nav
obligāti jābūt sniegtai dokumenta formā. Otrkārt, tikai mutvārdu informācijas praktiskā lietderība ir nenoliedzama, ja tā
ļauj Komisijai, piemēram, atrast tiešus pārkāpuma pierādījumus vai ja šī informācija tās precizitātes dēļ mudina Komisiju
turpināt izmeklēšanu, no kuras tā būtu atteikusies pietiekamu tajā brīdī pieejamu pierādījumu trūkuma dēļ, ja šīs informācijas
nebūtu.
Šajā lietā, kā izriet no iepriekš minētajām iekšējām piezīmēm,
UCAR
bija mutvārdos konkrēti norādījis citu uzņēmumu vārdus, kas bija aizliegtās vienošanās dalībnieki, vairāku šo dalībnieku
pārstāvju vārdus, kodētos nosaukumus, kas izmantoti kontaktu slēpšanai (skat. Lēmuma 59. apsvērumu), kā arī vairākus saistībā
ar aizliegto vienošanos organizēto sanāksmju datumus un vietas, ieskaitot dalībniekus. Šīs norādes vien varēja ļaut Komisijai
adresēt informācijas pieprasījumus
UCAR
identificētajiem uzņēmumiem, aicinot tos apstiprināt, vai šo uzņēmumu vārdā nosauktie pārstāvji ir piedalījušies
UCAR
pieminētajās sanāksmēs, un tiem arī tādējādi darīt zināmu, ka Komisijai jau ir drošs informācijas avots, un tas varēja uzņēmumus
– pieprasījuma adresātus – mudināt sadarboties ar Komisiju jau no šīs agrīnās izmeklēšanas stadijas.
Tā kā
UCAR
sniegtā mutvārdu informācija vēlāk tika apstiprināta ar rakstveida liecībām, ko sniedzis uzņēmums pats vai kas sniegti pēc
tā ierosmes ([..] kunga un [..] kunga paziņojumi), šķiet, ka
UCAR
ir veicis sadarbību divos posmos: vispirms – saistībā ar vairākiem mutvārdu paziņojumiem, pēc tam – nododot dokumentārus
pierādījumus. Tādējādi, atturēdamās ņemt vērā
UCAR
1998. gada martā, aprīlī un jūnijā sniegto mutvārdu informāciju, Komisija nav ņēmusi vērā uzņēmuma sadarbības svarīgumu.
Attiecībā uz
UCAR
lomu iespējamās informācijas noplūdes, kura radusies Komisijas dienestos, atklāšanā Komisija tiesas sēdē apstiprināja savu
viedokli, ka šī atklāšana tai nav palīdzējusi apsūdzēt aizliegtās vienošanās dalībniekus. Paziņojuma par sadarbību vienīgais
mērķis esot atlīdzināt par tādu pierādījumu sniegšanu, kuru dēļ pretējā gadījumā uzņēmums, kas sadarbojas, būtu pakļauts sodam.
Attiecīgais brīdinājumu avots šajā lietā neietilpstot pārkāpumā, kura dēļ
UCAR
būtu pakļauts naudas sodam.
Šim apgalvojumam nevar piekrist. Ar naudas soda samazinājumu var atlīdzināt par jebkuru sadarbību, kas Komisijai ir ļāvusi
vieglāk konstatēt pārkāpuma esamību un attiecīgā gadījumā to izbeigt (iepriekš 108. punktā minētais 2000. gada 16. novembra
spriedums lietā
SCA Holding
/Komisija, 36. punkts). Lai gan Paziņojuma par sadarbību A punkta 3. apakšpunktā tiešām ir paredzēts tikai samazinājums “naudas
sodam, [kas uzņēmumiem, kuri sadarbojas ar Komisiju,] citādi būtu jāmaksā”, šajā tekstā nav izvirzīta prasība, ka katrai atsevišķai
informācijas daļai būtu jāattiecas uz tādu konkurences tiesību pārkāpumu, par kuru var atsevišķi piemērot sodu. Lai varētu
gūt labumu no Paziņojuma par sadarbību, pietiek, ka uzņēmums, kas vēlas sadarboties, atklājot savu līdzdalību pārkāpumā, pakļauj
sevi sodam, savukārt tas, vai, iespējams, samazinot naudas sodu, tiek ņemtas vērā dažādās informācijas daļas, ir atkarīgs
no tā, vai šī informācija Komisijai ir noderīga, pildot uzdevumu pierādīt pārkāpuma esamību un to izbeigt.
Saistībā ar pēdējo ir acīmredzams, ka nelojāls Komisijas ierēdnis var sabotēt savas iestādes uzdevumu, atbalstot prettiesiska
karteļa dalībniekus. Tādējādi viņš var ievērojami sarežģīt šīs iestādes vadīto izmeklēšanu, piemēram, iznīcinot vai sagrozot
pierādījumus, informējot karteļa dalībniekus par drīzu negaidītu pārbaudi un atklājot visu Komisijas izstrādāto pierādījumu
savākšanas stratēģiju. Tādējādi principā ir jāuzskata, ka informācija par šāda ierēdņa esamību var vienkāršot Komisijas uzdevumu
pierādīt pārkāpumu un to izbeigt. Šāda informācija ir īpaši noderīga, ja tā ir sniegta Komisijas uzsāktās izmeklēšanas par
iespējamu pret konkurenci vērstu rīcību sākumā.
Šajā lietā
UCAR
prasības pieteikumā un tā 47. pielikumā ir sniedzis faktu nianses par informācijas noplūdi, kura radusies Komisijas dienestos,
it īpaši precizēdams, ka [
UCAR
] Komisiju par to ir informējis 1999. gada janvārī, ka ir iesaistījies Eiropas Birojs krāpšanas apkarošanai (
OLAF
) un ka Itālijā pret apsūdzēto ierēdni ir uzsākta krimināllieta. Visā rakstveida procesa laikā Pirmās instances tiesā un vēl
atbildot uz tās rakstveida jautājumu, Komisija nav apstrīdējusi nevienu no šiem faktiskajiem apstākļiem. Tikai tiesas sēdē
Komisija pirmoreiz apgalvoja, ka šajā ziņā veiktā iekšējā izmeklēšana neesot devusi rezultātus un ka ierēdnis, par kuru
UCAR
sūdzējies, joprojām strādā Komisijā. Tāpēc pašlaik neesot iespējams atzīt, ka kāds ierēdnis būtu atbildīgs par attiecīgo
informācijas noplūdi.
Šajā ziņā ir jākonstatē, ka Komisijai pēc tam, kad 1999. gada janvārī
UCAR
to bija informējis, bija, vēlākais, Lēmuma pieņemšanas dienā jāinformē
UCAR
par to, vai tā ņems vērā minēto informāciju, piemērojot Paziņojumu par sadarbību. Tā kā Pirmās instances tiesa nevar pārbaudīt,
vai Komisijas iekšējā izmeklēšana, lai atklātu konkrēto ierēdni, ir veikta pareizi un pienācīgi un vai šai izmeklēšanai ir
bijis korekts iznākums, tā var tikai secināt, kādas ir Komisijas procesuālās rīcības attiecīgās sekas: faktu apstrīdēšana,
kas pirmo reizi notikusi tiesas sēdē, ir jākvalificē kā jauns aizstāvības pamats un jānoraida kā novēlots saskaņā ar Reglamenta
48. panta 2. punktu. Tādējādi Pirmās instances tiesai ir jābalstās uz
UCAR
izklāstītajiem faktiem un jāatzīst, ka ziņas par informācijas noplūdi, kura radusies Komisijas dienestos, ir bijušas objektīvi
noderīgas Komisijai, izskatot lietu par grafīta elektrodu tirgū darbojošos karteli. Tādējādi, atturēdamās ņemt vērā šo apstākli,
Komisija nav pareizi atzinusi
UCAR
sniegtās sadarbības svarīgumu.
Tas pats attiecas uz to, ka Komisija
UCAR
ir piemērojusi vienīgi Paziņojuma par sadarbību D punkta 2. apakšpunkta pirmo ievilkumu (Lēmuma 202. apsvērums), lai gan
UCAR
pēc būtības neapstrīdēja faktus, ar kuriem Komisija pamatoja Paziņojumu par iebildumiem (Lēmuma 41. apsvērums) (šajā ziņā
skat. iepriekš 413.–415. punktu).
No iepriekš izklāstītā izriet, ka Komisija dažādos aspektos nav ņēmusi vērā tās sadarbības svarīgumu, ko
UCAR
veica pirms Lēmuma pieņemšanas. Īstenojot savu neierobežoto kompetenci, Pirmās instances tiesa uzskata, ka šajā ziņā
UCAR
uzliktais naudas sods papildus Komisijas jau piešķirtajam samazinājumam par 40 % ir jāsamazina par 10 %.
No tā izriet, ka
UCAR
uzliktā naudas soda galīgā summa ir jānosaka EUR 42,05 miljonu apmērā.
Lieta T‑252/01
Lēmuma kopsavilkums
Komisija samazināja
C/G
naudas sodu par 20 %, tāpēc ka
C/G
tai sniedza zināmu informāciju. Tomēr
C/G
neesot tiesību uz lielāku samazinājumu. Lai gan
C/G
kopš 1998. gada jūlija ir sniedzis Komisijai atsevišķus dokumentus par konkurentu kontaktiem, tas uzņēmuma liecību esot iesniedzis
tikai 1999. gada oktobrī un tajā tas tomēr neesot konkrēti izteicies par savu lomu kartelī. Pēc Komisijas uzskatiem, šī uzņēmuma
1999. gada 21. jūlija atbilde uz formālo informācijas pieprasījumu saskaņā ar Regulas Nr. 17 11. pantu nav spontāns ieguldījums
Paziņojuma par sadarbību nozīmē (239. un 240. apsvērums).
Lietas dalībnieku argumenti

C/G
pārmet Komisijai, ka tā ir pieļāvusi kļūdu, piešķirot tam tikai 20 % naudas soda samazinājumu par tā sadarbību.
C/G
esot sniedzis Komisijai visu atbilstošo informāciju. Turklāt tas neesot apstrīdējis pēc būtības faktus, kurus Komisija ir
norādījusi Paziņojumā par iebildumiem. Pēc
C/G
uzskatiem, šī sadarbība ir bijusi vērtīgāka nekā citu Lēmuma adresātu sadarbība, kuriem piemēroti tādi paši vai lielāki samazinājumi.

C/G
precizē, ka patiesībā visus pret to vērstos pierādījumus tas ir iesniedzis pats. Bez tā sadarbības Komisija šos pierādījumus
nebūtu ieguvusi. Tiktāl, ciktāl Komisija apgalvo, ka arī citi uzņēmumi ir apsūdzējuši
C/G
, pēdējais minētais uzsver, ka pārējo uzņēmumu paziņojumi ir tikai vāji un nedroši pieņēmumi.
Turklāt
C/G
salīdzina savu stāvokli ar
Conradty
stāvokli, kurš atšķirībā no
C/G
atteicās sadarboties ar Komisiju, bet tas neliedza Komisijai uzlikt naudas sodu
C/G
, nevis
Conradty
. Visbeidzot,
C/G
sūdzas par to, ka
SGL
un
VAW
par to sadarbību ir piemērots samazinājums attiecīgi 30 % un 20 % apmērā, kaut gan
SGL
bija brīdinājis
VAW
, kā arī pārējos uzņēmumus par drīzām Komisijas negaidītajām pārbaudēm. Neesot loģiski, ka
SGL
– aizliegtās vienošanās priekšgalā esošajam uzņēmumam – tiek piemērots lielāks samazinājums nekā
C/G
.
Komisija atgādina, ka
C/G
ir piemērots samazinājums par 20 %, kas ietilpst paredzētajā amplitūdā no 10 līdz 50 %. Tādējādi tā tiesiskā paļāvība esot
ievērota.
Tiktāl, ciktāl
C/G
apgalvo, ka pats ir sniedzis visus pret to vērstos pierādījumus, Komisija uzsver, ka tās rīcībā jau bijuši
SGL
,
VAW
un
UCAR
sniegtie pierādījumi, kas liecinājuši arī par
C/G
dalību pārkāpumā. Šajā ziņā Komisija min
SGL
paziņojumu, kurā ietverts tiešs protokols no sanāksmes starp
SGL
un
C/G
, kuras mērķis bija apspriest problēmu par “Amerikas arvien pieaugošo eksportu” uz Eiropas tirgu. Ar šo liecību esot apstiprinātas
UCAR
un tā darbinieku liecības.
Komisijas viedoklis ir tāds, ka
C/G
stāvoklis, no vienas puses, un
Conradty
,
SGL
un
VAW
stāvoklis, no otras puses, ir pilnīgi atšķirīgi:
Conradty
neesot sadarbojies, un Komisijai neesot izdevies pierādīt tā dalību pārkāpumā.
SGL
naudas soda samazinājums esot piemērots tāpēc, ka tas sniedza vērtīgu informāciju par aizliegtās vienošanās darbību, bet
C/G
ieguldījums galvenokārt attiecās uz tā paša dalības raksturu. Visbeidzot,
C/G
esot bijis pēdējais uzņēmums, kas iesniedzis savu liecību, laikā, kad Komisijai jau bija zināma gandrīz visa informācija
par aizliegto vienošanos, it īpaši
SGL
un
VAW
sniegtā informācija.
Pirmās instances tiesas vērtējums
Tiktāl, ciktāl
C/G
salīdzina savu stāvokli ar
Conradty
stāvokli, pietiek norādīt, ka
C/G
pats ir atzinis savu dalību pārkāpumā, bet
Conradty
– tāpat kā
Mitsubishi
un
Union Carbide
– Lēmumā nav identificēts kā pārkāpuma izdarītājs un tas nepiedalās ar Lēmumu saistītajās prāvās Pirmās instances tiesā.
Tādējādi norāde uz
Conradty
nevar pamatot nekādu naudas soda papildu samazinājumu
C/G
labā.
Argumenti, kas balstīti uz
C/G
salīdzinājumu ar
SGL
un
VAW
, arī nepamato šādu samazinājumu. Tā vietā, lai
C/G
detalizēti pierādītu, ka tā sadarbība ir novērtēta pārāk zemu salīdzinājumā ar šo abu uzņēmumu sadarbību, tas tikai cenšas
mazināt to sadarbības novērtējumu.
Attiecībā uz
C/G
apgalvojumu, ka šis uzņēmums pats ir sniedzis gandrīz visus pret to vērstos pierādījumus, – ko Komisija ir apstrīdējusi –
Pirmās instances tiesā ir izrādījies, ka Komisijas norādītie pierādījumi, izņemot pierādījumus, ko sniedzis pats
C/G
, ir bijušas divas
UCAR
liecības, saskaņā ar kurām “[..] kungs, pamatojoties uz [..] kunga [no
SGL
] sniegtajiem paziņojumiem, ir pieņēmis, ka [..] kungs turpina sazināties ar [..]
C/G
”, un “
UCAR
pārstāvis [..] domā, ka
SGL
varbūt ir tieši sazinājies ar [..], iespējams, ar
C/G
Vācijas darbinieku”, viena [..] kunga liecība, kurš ir “pieņēmis, ka [..] kungam ir bijuši kontakti ar
C/G
”, un viena
SGL
liecība, saskaņā ar kuru kādas sanāksmes starp
SGL
pārstāvjiem un
C/G
pārstāvjiem laikā Frankfurtes lidostā 1996. gada 21. novembrī tika apspriests nemitīgais Amerikas eksporta pieaugums uz Eiropu
un notika informācijas apmaiņa par stāvokli Eiropas tirgū.
Vienīgā konkrētā informācija, kas pārsniedz vienkāršus pieņēmumus, ir ietverta
SGL
liecībā par 1996. gada 21. novembra sanāksmi. Tomēr
C/G
dalība pārkāpumā, kādā tā vainota Lēmumā, beidzās tieši 1996. gada novembrī. No tā izriet, ka
C/G
patiesībā ir sniedzis visus atbilstošos pierādījumus par tā dalības raksturu un ilgumu norādītajā pārkāpumā. Piešķirdama
tam naudas soda samazinājumu tikai par 20 %, Komisija acīmredzami nav ņēmusi vērā
C/G
sadarbības svarīgumu šajā ziņā.
Tas pats attiecas uz to, ka Komisija
C/G
ir piemērojusi vienīgi Paziņojuma par sadarbību D punkta 2. apakšpunkta pirmo ievilkumu (Lēmuma 239. apsvērums), lai gan
C/G
nav pēc būtības apstrīdējis faktus, ar kuriem Komisija ir pamatojusi Paziņojumu par iebildumiem (Lēmuma 41. apsvērums) (šajā
ziņā skat. iepriekš 413.–415. punktu).
Visbeidzot, uzskatīdama, ka
C/G
atbilde uz formālu informācijas pieprasījumu nav spontāns ieguldījums Paziņojuma par sadarbību nozīmē, kas mazina šīs atbildes
vērtību, Komisija nav arī pienācīgi novērtējusi
C/G
sadarbību (šajā ziņā skat. iepriekš 410. punktu).
No iepriekš izklāstītā izriet, ka Komisija dažādos aspektos nav ņēmusi vērā
C/G
pirms Lēmuma pieņemšanas veiktās sadarbības svarīgumu. Īstenojot savu neierobežoto kompetenci, Pirmās instances tiesa uzskata,
ka šajā ziņā
C/G
uzliktais naudas sods papildus Komisijas piešķirtajam samazinājumam par 20 % ir jāsamazina par 20 %.
Tādējādi
C/G
uzliktā naudas soda galīgā summa ir jānosaka EUR 6,48 miljonu apmērā.
No iepriekš izklāstītā izriet, ka
SGL
,
UCAR
un
C/G
uzlikto naudas sodu galīgā summa ir jānosaka attiecīgi 69,114 miljonu, 42,05 miljonu un 6,48 miljonu euro apmērā. Pirmās
instances tiesa savukārt neredz iemeslu atteikties no likmēm, ko Komisija piemērojusi pārējiem prasītājiem saskaņā ar Paziņojumu
par sadarbību, izņemot
Nippon
, kura naudas sods tiks samazināts nevis par 10 %, bet – tāpēc, ka tas ir novēloti apstrīdējis pārkāpuma ilgumu (skat. iepriekš
112. punktu), – tikai par 8 %, nosakot to EUR 6,2744 miljonu apmērā.
Ņemot vērā nupat veikto Pirmās instances tiesas analīzi, Lēmuma 3. pantā paredzētie naudas sodi ir jāsamazina šādi:
SGL
uzliktais naudas sods tiek samazināts līdz EUR 69,114 miljoniem;
UCAR
uzliktais naudas sods tiek samazināts līdz EUR 42,05 miljoniem;
Tokai
uzliktais naudas sods tiek samazināts līdz EUR 12,276 miljoniem;
SDK
uzliktais naudas sods tiek samazināts līdz EUR 10,44 miljoniem;
C/G
uzliktais naudas sods tiek samazināts līdz EUR 6,48 miljoniem;
Nippon
uzliktais naudas sods tiek samazināts līdz EUR 6,2744 miljoniem;
SEC
uzliktais naudas sods tiek samazināts līdz EUR 6,138 miljoniem.

Par prasījumiem, kas izvirzīti lietā T‑239/01 un lietā T‑246/01, lūdzot atcelt Lēmuma 4. pantu, kā arī jūlija un augusta vēstules

Lietas dalībnieku argumenti

SGL
lūdz atcelt Lēmuma 4. pantu, apstrīdot procentu likmes tiesiskumu un sūdzoties par to, ka tā noteikta bez jebkādas norādes
uz juridisko pamatu.
SGL
atgādina, ka Lēmums tam ir nosūtīts Komisijas 2001. gada 23. jūlija vēstulē, kurā Komisija to informēja, ka pēc maksājuma
termiņa beigām tiks veikta parāda piedziņa, piemērojot procentu likmi 8,04 % apmērā, precizējot, ka, ja tiks celta prasība
Pirmās instances tiesā, tā uz tiesvedības laiku atteiksies no parāda piedziņas ar nosacījumu, ka
SGL
piekritīs procentu likmes piemērošanai 6,04 % apmērā un iesniegs bankas garantiju.
SGL
apstrīd arī šīs procentu likmes tiesiskumu. Tas uzskata, ka tiesību piemērot nokavējuma procentus mērķis ir tikai novērst
ļaunprātīgi celtas prasības un nodrošināt, lai uzņēmumiem, kas veic maksājumus “ar nokavēšanos”, nerastos priekšrocības. Tādējādi,
lai gan Komisija var atsaukties uz procentu nosacījumiem, kas faktiski tiek piemēroti praksē, tai nav pamata vēlreiz palielināt
šādu tirgus likmi par 3,5 procentiem. Šajā gadījumā jautājums esot par neatļautu procentu likmi, kas bez tiesiska pamata darbojas
kā papildu sods par tiesiskās aizsardzības līdzekļa izmantošanu.
Arī
UCAR
lūdz atcelt Lēmuma 4. pantu, norādot, ka Lēmumā nekas neliecina, ka būtu ņemta vērā tā maksātspēja, lai gan tas Komisijai
esot sniedzis sīku informāciju par savu nestabilo finansiālo stāvokli.
UCAR
dara zināmu, ka nespēj nedz samaksāt naudas sodu 4. pantā paredzētajā termiņā, nedz arī procentu likmi, kas piemērojama maksājuma
nokavējuma gadījumā. Komisija, pārkāpdama savu pašas Pamatnostādņu noteikumus, neesot ņēmusi vērā
UCAR
reālo maksātspēju saistībā ar īpašo sociālo situāciju. Pakārtoti –
UCAR
lūdz aizstāt 4. pantu ar
UCAR
pienākumu sniegt nodrošinājumu ar savu neapgrūtināto nekustamo īpašumu. Procentu likme esot vai nu jāatceļ, vai arī ievērojami
jāsamazina.
Turklāt
UCAR
lūdz atcelt 2001. gada 23. jūlija vēstuli, kurā tam nosūtīts Lēmums un kurā ir norādīts uzliktā naudas soda apmērs, kā arī
maksājuma nosacījumi.
UCAR
it īpaši apstrīd noteikumu, ka, ja tiktu celta prasība Pirmās instances tiesā, netiks veikti nekādi izpildes pasākumi ar
nosacījumu, ka tiks samaksāti procenti 6,04 % apmērā un iesniegta bankas garantija.
Visbeidzot,
UCAR
lūdz atcelt 2001. gada 9. augusta vēstuli, kurā Komisija, atbildot uz
UCAR
paustajiem apsvērumiem par maksājuma nosacījumiem, ir atteikusies pieņemt, pirmkārt, priekšlikumu veikt atlikto maksājumu
un, otrkārt, ķīlu –
UCAR
sabiedrības aktīvus – kā naudas soda maksājuma nodrošinājumu.
Komisija iebilst, ka palielinājums par 3,5 % virs Eiropas Centrālās bankas noteiktās refinansēšanas likmes atbilst tās ierastajai
praksei un nepārsniedz to, kas ir nepieciešams, lai novērstu novilcināšanas taktiku. Komisija apgalvo, ka, nosakot naudas
soda maksājuma metodi vai termiņu, tai nav pienākuma ņemt vērā uzņēmuma maksātspēju. Tai arī neesot bijis 4. pantam jāsniedz
nekāds pamatojums.
Komisija uzskata, ka lūgumi atcelt jūlija un augusta vēstules, ir nepieņemami. Jūlija vēstulē tā esot izteikusi piedāvājumu
UCAR
, kuru tas varējis pieņemt vai noraidīt. Šai vēstulei neesot nekādas juridiski saistošas iedarbības, kas varētu kaitēt
UCAR
interesēm. Augusta vēstule arī neesot akts ar mērķi radīt obligātas juridiskās sekas. Šajā vēstulē paustais atteikums attiecībā
uz
UCAR
piedāvātajiem maksājuma nosacījumiem esot atstājis to tieši tādā pašā juridiskajā stāvoklī, kādā tas atradies pirms šīs vēstules,
proti, stāvoklī, kāds tam bija radīts ar Lēmuma 4. pantu.
Pēc būtības Komisija atgādina, ka judikatūrā ir pieļauta tās prakse, ko veido prasība iesniegt bankas garantiju, kas rada
procentus, norādot, ka tikai ārkārtas apstākļos prasītājs var izvairīties no bankas garantijas iesniegšanas.
UCAR
neesot pierādījis, ka pastāvētu tādi ārkārtas apstākļi, kas varētu pamatot nosacījuma par bankas garantiju atcelšanu. Pēc
Komisijas uzskatiem, atbilstošais tiesību aizsardzības līdzeklis tās viedokļa par bankas garantijas iesniegšanu apstrīdēšanai
ir pieteikums par pagaidu pasākumu noteikšanu saskaņā ar EKL 242. un 243. pantu.

UCAR
iebilst, ka jūlija vēstulē ir paredzēti ar Lēmuma īstenošanu saistīti nosacījumi, kuri nav ietverti Lēmumā. Tādējādi esot
jāvar šo vēstuli pārbaudīt tiesā. Augusta vēstulē Komisija esot formulējusi nostāju par to, vai var pieņemt naudas soda atliktos
maksājumus, un par nodrošinājuma ar sabiedrības aktīviem izveidi. Tādējādi vēstulē esot nevis apstiprināts iepriekšējs lēmums,
bet gan pirmo reizi noteikts, ka šīs lietas apstākļi nav tik ārkārtēji, lai pamatotu alternatīvus maksājuma nosacījumus.
Pēc būtības
UCAR
pārmet Komisijai, ka tā ir uzstājusi uz bankas garantijas iesniegšanu, nepārbaudot, vai šīs lietas apstākļi nav tādi, kuros
par piemērotu varētu uzskatīt citu nodrošinājumu. Šajā ziņā
UCAR
atgādina, ka tam ir aktīvi Francijā, kas nav apgrūtināti par labu bankām un kuru vērtība pārsniedz USD 50 miljonus. Komisija
augusta vēstulē esot apgalvojusi tikai, ka neņems vērā nekādus citus priekšlikumus, izņemot priekšlikumu par visa naudas soda
samaksu vai bankas garantijas iesniegšanu. Tā neesot pamatojusi šo atteikšanos ņemt vērā
UCAR
īpašo stāvokli.
UCAR
piebilst, ka ar bankas garantijas iesniegšanu, pretēji reāla nodrošinājuma sniegšanai tiekot pārkāptas tā galvenās kredīta
iespējas, par kādām tas ir vienojies ar bankām, kas tam aizdevušas līdzekļus.

Pirmās instances tiesas vērtējums
Attiecībā uz lūgumu atcelt jūlija un augusta vēstules pieņemamību vispirms ir jānosaka precīzs šo lūgumu priekšmets.
Šajā ziņā ir noskaidrots, ka
UCAR
, pirms tas 2001. gada 26. jūlijā saņēma jūlija vēstuli un Lēmumu, bija vērsies Komisijā, lai apspriestu iespējamos maksājuma
noteikumus gadījumā, ja tam tiktu piemērots naudas sods; Komisija šajā stadijā noraidīja priekšlikumu apspriesties. Šajos
apstākļos jāatzīst, ka
UCAR
ir leģitīmas intereses, lai tiktu pārbaudīti minētajās vēstulēs ietvertie jaunie elementi attiecībā pret Lēmuma 4. pantu,
proti, privileģētā likme 6,04 % apmērā, kā arī nosacījumi, kuri ļauj tam saņemt šo likmi. Minētā pārbaude attiecas uz to,
vai Komisija var atbilstoši atteikties piemērot tam 6,04 % likmi tādēļ, ka
UCAR
nav iesniedzis bankas garantiju, vai arī Komisijai vajadzēja pieņemt nodrošinājumu, ko alternatīvi piedāvāja
UCAR
.
Tā kā nav šaubu, ka ar Lēmuma 4. pantu uzliktās likmes 8,04 % apmērā tiesiskumu var pārbaudīt tiesā (šajā ziņā skat. Pirmās
instances tiesas 1996. gada 8. oktobra spriedumu apvienotajās lietās no T‑24/93 līdz T‑26/93 un T‑28/93
Compagnie maritime belge transports
u.c./Komisija,
Recueil
, II‑1201. lpp., 250. punkts),
UCAR
arī jābūt tiesībām apstrīdēt alternatīvi noteikto likmi 6,04 % apmērā, kā arī nosacījumus šīs likmes saņemšanai, kas ir paredzēti
jūlija un augusta vēstulēs. Šajā nolūkā tam ir jābūt iespējai sūdzēties konkrēti par to, ka Komisija ir pārkāpusi vienlīdzīgas
attieksmes principu, atsakoties tam piemērot privileģēto likmi, tomēr piešķirot to citam uzņēmumam, kas ir tādā pašā stāvoklī
kā
UCAR
.
Tas pats attiecas uz prasību, ko cēlis
SGL
, kurš, formāli neapstrīdot jūlija vēstuli, apstrīd šajā vēstulē noteiktās likmes 6,04 % apmērā tiesiskumu.
Savukārt ir noskaidrots arī, ka Komisija dienā, kad tika iesniegta prasība lietā T‑246/01, vēl nebija sākusi nedz uzliktā
naudas soda piedziņu, nedz Lēmuma piespiedu izpildi saskaņā ar EKL 256. pantu un Pirmās instances tiesas Reglamenta 104.–110. pantu.
Tādējādi visi lūgumi pārbaudīt maksājuma noteikumu konkrēto piemērošanu attiecībā pret
UCAR
(Lēmuma 4. panta aizstāšana ar maksājumu grafiku, faktiska procentu likme, maksājumu termiņi) ir jāuzskata par priekšlaicīgiem,
jo prasības iesniegšanas dienā nevarēja zināt, kāds būs
UCAR
stāvoklis pasākumu sākšanas brīdī un gadījumā, ja Komisija sāks piedziņas vai piespiedu izpildes pasākumus (šajā ziņā skat.
iepriekš 144. punktā minēto spriedumu lietā
Musique diffusion française
u.c./Komisija, 135. punkts). Konkrēti, tā kā
UCAR
, ņemot vērā drīzas piedziņas iespējamību, minētajā dienā nebija iesniedzis pieteikumu par pagaidu noregulējumu EKL 242. panta
un Reglamenta 104. un nākamo pantu nozīmē, Pirmās instances tiesai citā tiesvedībā nav jālemj par to, vai iesaistīto interešu
izsvēršana liedz piemērot minētos maksājuma noteikumus pirms sprieduma pasludināšanas pamata lietā, kurā tiktu lemts par
UCAR
uzliktā naudas soda tiesiskumu tāpēc, ka šī piemērošana varētu apdraudēt uzņēmuma pastāvēšanu.
Tādējādi
UCAR
šajā ziņā iesniegtie lūgumi ir jāatzīst par nepieņemamiem.
Pēc būtības ir jākonstatē, pirmkārt, ka nedz
SGL
, nedz
UCAR
nav izvirzījuši pamatu par vienlīdzīgas attieksmes principa pārkāpumu.
Otrkārt, no iedibinātās judikatūras (Tiesas 1983. gada 25. oktobra spriedums lietā 107/82
AEG
/Komisija,
Recueil
, 3151. lpp., 141.–143. punkts; Pirmās instances tiesas 1995. gada 14. jūlija spriedums lietā T‑275/94
CB
/Komisija,
Recueil
, II‑2169. lpp., 46.–49. punkts, un iepriekš 38. punktā minētais spriedums lietā
LR AF 1998
/Komisija, 395. un 396. punkts) izriet, ka Komisijas pilnvaras atbilstoši Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktam ietver tiesības
noteikt naudas sodu samaksas datumu un nokavējuma procentu sākšanās datumu, noteikt šo procentu likmi un lemt par sava lēmuma
izpildes kārtību, vajadzības gadījumā pieprasot bankas garantijas iesniegšanu par uzlikto naudas sodu pamatsummām un procentiem.
Ja šādu pilnvaru tai nebūtu, tad priekšrocības, ko uzņēmumi varētu gūt no naudas sodu novēlotas samaksāšanas, varētu vājināt
sodus, ko Komisija uzlikusi, pildot savu uzdevumu kontrolēt konkurences tiesību normu piemērošanu. Tādējādi nokavējuma procentu
piemērošanu var pamatot ar to, ka ir jānovērš Līguma lietderīgās ietekmes zaudējums uzņēmumu vienpusēji ieviestās prakses
dēļ, kad tie kavējas maksāt tiem uzliktos naudas sodus, un šo uzņēmumu nonākšana labvēlīgākā situācijā nekā tie uzņēmumi,
kas veic tiem uzlikto naudas sodu maksājumus noteiktajā termiņā.
Šajā ziņā judikatūrā Komisijai ir atzītas tiesības noteikt nokavējuma procentus tirgus likmes apmērā, kas palielināta par
3,5 procentiem (iepriekš 475. punktā minētais spriedums lietā
CB
/Komisija, 54. punkts; iepriekš 38. punktā minētais spriedums lietā
LR AF 1998
/Komisija, 397. punkts, un iepriekš 470. punktā minētais spriedums apvienotajās lietās
Compagnie maritime belge transports
u.c./Komisija, 250. punkts), un bankas garantijas iesniegšanas gadījumā – tirgus likmes apmērā, kas palielināta par 1,5 procentiem
(iepriekš minētais spriedums lietā
CB
/Komisija, 54. punkts). Šajos spriedumos Pirmās instances tiesa ir pieļāvusi nokavējuma procentus 7,5 %, 13,25 % un 13,75 %
apmērā, precizējot, ka Komisijai ir atļauts par atskaites punktu izmantot augstāku likmi, nekā tiek piedāvāta vidusmēra aizņēmējam
un piemērota tirgū, tiktāl, ciktāl tas vajadzīgs, lai novērstu novilcinošu rīcību (iepriekš minētais spriedums lietā
LR AF 1998
/Komisija, 398. punkts).
Šajos apstākļos Komisija šajā lietā nav pārsniegusi rīcības brīvību, kāda tai ir nokavējuma procentu likmes noteikšanā.
SGL
un
UCAR
kā uzmanīgiem un saprātīgiem saimnieciskās darbības subjektiem bija jāzina Komisijas lēmumu pieņemšanas prakse un iepriekš
minētā judikatūra. Tie nevarēja cerēt, ka Komisija piemēros tiem maigākas procentu likmes. Šajos apstākļos – uz ko neattiecas
EKL 242. un 256. pants, kā arī Reglamenta 104.–110. pants – Komisijai nebija pienākuma it īpaši ņemt vērā
UCAR
finansiālo stāvokli (skat. iepriekš 370.–372. un 472. punktu).
Konkrētāk, attiecībā uz
UCAR
pienākumu iesniegt bankas garantiju Pirmās instances tiesa ir atzinusi, ka, piešķirot tiesības atbrīvoties no naudas soda
tūlītējas samaksas, iesniedzot bankas garantiju, kuras mērķis ir nodrošināt naudas soda un ar to saistīto procentu maksājumu,
Komisija piešķir attiecīgajam uzņēmumam priekšrocību, kas neizriet nedz no Līguma, nedz no Regulas Nr. 17 noteikumiem (iepriekš
475. punktā minētais spriedums lietā
CB
/Komisija, 82. punkts). Šo priekšrocību palielina apstāklis, ka procentu likme, ko piemēro bankas garantijas iesniegšanas
gadījumā, ir mazāka par likmi, kādu prasa naudas soda nemaksāšanas gadījumā (iepriekš minētais spriedums lietā
CB
/Komisija, 83. punkts).
Ņemot vērā šo judikatūru, Komisijai nebija jāpiekrīt
UCAR
lūgumam, kura mērķis bija iegūt papildu priekšrocību, proti, atteikties no bankas garantijas iesniegšanas, tā vietā pieņemot
nodrošinājumu mantas izteiksmē. Bankas garantija ir kvalitatīvāka par citām nodrošinājumu formām tajā ziņā, ka nemaksāšanas
gadījumā pietiek vērsties bankā, lai uzreiz saņemtu garantēto summu, bet cita nodrošinājuma vērtības realizācija var izrādīties
nedroša un prasīt papildu pūles un laiku. Tiesa citos apstākļos ir piešķīrusi Kopienu iestādēm tiesības ieviest vienkāršu
un efektīvu galvojuma mehānismu (Tiesas 1987. gada 18. novembra spriedums lietā 137/85
Maizena
,
Recueil
, 4587. lpp., 10. punkts). Komisija pati nav banka, un tai nav nedz bankas infrastruktūras, nedz specializētu dienestu, kas
nepieciešami, lai novērtētu attiecīgo nodrošinājumu un pārbaudītu iespējamos tā pārdošanas noteikumus nemaksāšanas gadījumā.
Tāpēc tā drīkstēja bez īpaša pamatojuma atteikties pieņemt
UCAR
piedāvāto nodrošinājumu mantas izteiksmē.
Visbeidzot, runājot par apgalvoto
UCAR
nespēju saņemt bankas garantiju, jākonstatē, ka šis prasītāja apgalvojums nav juridiski pietiekami pamatots. Prasītājs nav
iesniedzis nevienu dokumentu, ko būtu izdevušas bankas, kuras tam aizdevušas līdzekļus, un kas pierādītu, ka prasītājs būtu
iesniedzis lūgumu izveidot bankas garantiju attiecībā uz tā naudas sodu, vienlaikus saglabājot iespējas izmantot bankas aizdevumus,
kas paredzēti sabiedrības ikdienas darbībai, un ka šāds lūgums būtu noraidīts tā finansiālo grūtību dēļ. Turklāt
UCAR
nav pierādījis, ka tam, pamatojoties uz Komisijai piedāvāto nodrošinājumu mantas izpratnē, nebija iespējams saņemt bankas
garantiju, ko izsniegusi cita finanšu iestāde, nevis bankas, kuras aizdevušas līdzekļus.
Tā kā neviens no šajā ziņā izklāstītajiem pamatiem un argumentiem nav pieņemts, tad prasījumi atcelt Lēmuma 4. pantu, kā arī
jūlija un augusta vēstules – tiktāl, ciktāl tie ir pieņemami, – ir noraidāmi kā nepamatoti.

Par mutvārdu procesa atkārtotu sākšanu
Ar 2004. gada 9. janvāra procesuālo rakstu
GrafTech International Ltd
, agrākais
UCAR
, ir lūdzis atkārtoti sākt mutvārdu procesu lietā T‑246/01. Pamatojot savu lūgumu, tas atgādina, ka administratīvās procedūras
laikā Komisijā un tiesvedībā Pirmās instances tiesā ir norādījis uz savu nespēju samaksāt naudas sodu nestabilā finansiālā
stāvokļa dēļ, kuru esot pasliktinājuši sodi, ko tam jau ir uzlikušas trešo valstu iestādes. Lai gan tādējādi tas ir pierādījis
savu maksātnespēju Pamatnostādņu 5. punkta b) apakšpunkta nozīmē, Komisija esot atteikusies piemērot tam šo normu, tāpēc ka
šajā ziņā piešķirts naudas soda samazinājums radītu nepamatotu konkurences priekšrocību uzņēmumiem, kas ir mazāk piemēroti
tirgus apstākļiem. Komisija 2003. gada 3. decembra lēmumā par EK līguma 81. panta piemērošanas procedūru (COMP 38.359 – Oglekļa
un grafīta izstrādājumi, kas izmantojami elektriskās un mehāniskās ierīcēs) esot ieņēmusi radikāli atšķirīgu nostāju jautājumā
par maksātspēju iepriekš minētā 5. punkta b) apakšpunkta nozīmē.
Atsaucoties uz Komisijas tās pašas dienas paziņojumu presei,
UCAR
šajā ziņā precizē, ka Komisija ir par 33 % samazinājusi naudas soda, kas citādi būtu uzlikts
SGL
, apmēru tādēļ, ka šai sabiedrībai jau bija piemēroti lieli naudas sodi par tās dalību divos iepriekšējos aizliegtajos karteļos,
un tādēļ, ka tā atrodas sarežģītā finansiālā stāvoklī.
UCAR
uzskata, ka šajā lietā ir atkārtoti jāuzsāk mutvārdu process, lai aicinātu Komisiju norādīt, vai tā paredz atstāt spēkā atteikumu
UCAR
, un, ja atbilde būtu apstiprinoša, – paskaidrot, kā šo atteikumu var savienot ar tās 2003. gada 3. decembra lēmumā izmantoto
pieeju.
Atbildot uz šiem argumentiem, Pirmās instances tiesa uzskata, ka nav jāizdod rīkojums par mutvārdu procesa atkārtotu sākšanu
atbilstoši tās Reglamenta 62. pantam. Pirmās instances tiesai, kurai šajā jomā ir rīcības brīvība, ir jāapmierina lūgums atkārtoti
sākt mutvārdu procesu tikai tad, ja ieinteresētais lietas dalībnieks balstās uz faktiem, kam var būt izšķiroša nozīme prāvas
iznākumā, un ja šos faktus nav bijis iespējams norādīt pirms mutvārdu procesa beigām (Tiesas 1999. gada 8. jūlija spriedums
lietā C‑199/92 P
Hüls
/Komisija,
Recueil
, I‑4287. lpp., 127. un 128. punkts). Lai gan
UCAR
2003. gada 3. jūlija mutvārdu procesa laikā nevarēja atsaukties uz iepriekš minēto Komisijas 2003. gada 3. decembra lēmumu,
šim lēmumam šajā ziņā nav nozīmes. Kā izriet no iepriekš 370. punktā minētās judikatūras, Komisijai, nosakot naudas soda apmēru,
nav pienākuma ņemt vērā attiecīgā uzņēmuma slikto finansiālo stāvokli neatkarīgi no tā, ka Komisijai var nākties ņemt vērā
šo stāvokli konkrētas lietas īpašajos apstākļos.
Tādējādi lūgums atkārtoti sākt mutvārdu procesu ir noraidāms.

Par tiesāšanās izdevumiem
Atbilstoši Reglamenta 87. panta 2. punktam lietas dalībniekam, kuram spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās
izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs. Saskaņā ar tā paša panta 3. punkta pirmo daļu,
ja lietas dalībniekiem spriedums ir daļēji labvēlīgs un daļēji nelabvēlīgs, Pirmās instances tiesa var nolemt, ka tiesāšanās
izdevumi ir jāsadala.
Šajā gadījumā, tā kā lietā T‑239/01 un lietā T‑246/01 prasītājiem spriedums ir nelabvēlīgs attiecībā uz lielu prasījumu daļu,
ir jāveic taisnīgs lietas apstākļu vērtējums, nospriežot, ka
SGL
sedz septiņas astotdaļas no saviem tiesāšanās izdevumiem un atlīdzina septiņas astotdaļas no Komisijas tiesāšanās izdevumiem
un ka Komisija sedz vienu astotdaļu no saviem tiesāšanās izdevumiem un atlīdzina vienu astotdaļu no
SGL
tiesāšanās izdevumiem, bet
UCAR
sedz četras piektdaļas no saviem tiesāšanās izdevumiem un atlīdzina četras piektdaļas no Komisijas tiesāšanās izdevumiem
un ka Komisija sedz vienu piektdaļu no saviem tiesāšanās izdevumiem un atlīdzina vienu piektdaļu no
UCAR
tiesāšanās izdevumiem.
Tā kā lietā T‑245/01 un lietā T‑252/01 prasītājiem spriedums ir labvēlīgs attiecībā uz lielu prasījumu daļu, ir jāveic taisnīgs
lietas apstākļu vērtējums, nospriežot, ka
SDK
un
C/G
sedz trīs piektdaļas no saviem tiesāšanās izdevumiem un atlīdzina trīs piektdaļas no Komisijas tiesāšanās izdevumiem, bet
Komisija sedz divas piektdaļas no saviem tiesāšanās izdevumiem un atlīdzina divas piektdaļas no prasītāju tiesāšanās izdevumiem.
Tā kā lietā T‑236/01, lietā T‑244/01 un lietā T‑251/01 lietas dalībniekiem spriedums ir labvēlīgs un nelabvēlīgs attiecībā
uz vienādām prasījumu daļām, ir jāveic taisnīgs lietas apstākļu vērtējums, nospriežot, ka
Tokai
,
Nippon
un
SEC
sedz pusi no saviem tiesāšanās izdevumiem un atlīdzina pusi no Komisijas tiesāšanās izdevumiem, bet Komisija sedz pusi no
saviem tiesāšanās izdevumiem un atlīdzina pusi no prasītāju tiesāšanās izdevumiem.
Ar šādu pamatojumu
PIRMĀS INSTANCES TIESA (otrā palāta)
nospriež:
Lietā T‑236/01
Tokai Carbon
/Komisija:
prasītājam ar Lēmuma 2002/271 3. pantu uzliktā naudas soda summa tiek noteikta 12 276 000 euro apmērā;
prasību pārējā daļā noraidīt;
katrs lietas dalībnieks sedz pusi no saviem tiesāšanās izdevumiem un atlīdzina pusi no pretējā lietas dalībnieka tiesāšanās
izdevumiem.
Lietā T‑239/01
SGL Carbon
/Komisija:
prasītājam ar Lēmuma 2002/271 3. pantu uzliktā naudas soda summa tiek noteikta 69 114 000 euro apmērā;
prasību pārējā daļā noraidīt;
prasītājs sedz septiņas astotdaļas no saviem tiesāšanās izdevumiem un atlīdzina septiņas astotdaļas no Komisijas tiesāšanās
izdevumiem, un Komisija sedz vienu astotdaļu no saviem tiesāšanās izdevumiem un atlīdzina vienu astotdaļu no prasītāja tiesāšanās
izdevumiem.
Lietā T‑244/01
Nippon Carbon
/Komisija:
prasītājam ar Lēmuma 2002/271 3. pantu uzliktā naudas soda summa tiek noteikta 6 274 400 euro apmērā;
prasību pārējā daļā noraidīt;
katrs lietas dalībnieks sedz pusi no saviem tiesāšanās izdevumiem un atlīdzina pusi no pretējā lietas dalībnieka tiesāšanās
izdevumiem.
Lietā T‑245/01
Showa Denko
/Komisija:
prasītājam ar Lēmuma 2002/271 3. pantu uzliktā naudas soda summa tiek noteikta 10 440 000 euro apmērā;
prasību pārējā daļā noraidīt;
prasītājs sedz trīs piektdaļas no saviem tiesāšanās izdevumiem un atlīdzina trīs piektdaļas no Komisijas tiesāšanās izdevumiem,
un Komisija sedz divas piektdaļas no saviem tiesāšanās izdevumiem un atlīdzina divas piektdaļas no prasītāja tiesāšanās izdevumiem.
Lietā T‑246/01
GrafTech International
, agrākais
UCAR International
/Komisija:
prasītājam ar Lēmuma 2002/271 3. pantu uzliktā naudas soda summa tiek noteikta 42 050 000 euro apmērā;
prasību pārējā daļā noraidīt;
prasītājs sedz četras piektdaļas no saviem tiesāšanās izdevumiem un atlīdzina četras piektdaļas no Komisijas tiesāšanās izdevumiem,
un Komisija sedz vienu piektdaļu no saviem tiesāšanās izdevumiem un atlīdzina vienu piektdaļu no prasītāja tiesāšanās izdevumiem.
Lietā T‑251/01
SEC Corp.
/Komisija:
prasītājam ar Lēmuma 2002/271 3. pantu uzliktā naudas soda summa tiek noteikta 6 138 000 euro apmērā;
prasību pārējā daļā noraidīt;
katrs lietas dalībnieks sedz pusi no saviem tiesāšanās izdevumiem un atlīdzina pusi no pretējā lietas dalībnieka tiesāšanās
izdevumiem.
Lietā T‑252/01
The Carbide/Graphite Group
/Komisija:
prasītājam ar Lēmuma 2002/271 3. pantu uzliktā naudas soda summa tiek noteikta 6 480 000 euro apmērā;
prasību pārējā daļā noraidīt;
prasītājs sedz trīs piektdaļas no saviem tiesāšanās izdevumiem un atlīdzina trīs piektdaļas no Komisijas tiesāšanās izdevumiem,
un Komisija sedz divas piektdaļas no saviem tiesāšanās izdevumiem un atlīdzina divas piektdaļas no prasītāja tiesāšanās izdevumiem.
Forwood
Pirrung
Meij
Pasludināts atklātā tiesas sēdē Luksemburgā 2004. gada 29. aprīlī.
Sekretārs

Priekšsēdētājs
H. Jung

J. Pirrung
Satura rādītājs
Prāvu rašanās fakti un process
Lietas dalībnieku prasījumi
Juridiskais pamatojums
Par prasījumiem atcelt visu Lēmumu vai atsevišķus faktu konstatējumus
Par prasījumiem atcelt visu Lēmumu
Lieta T‑239/01
Par apgalvoto atteikumu iepazīties ar visiem lietas materiāliem
Par to, ka Paziņojums par iebildumiem neesot bijis pabeigts
Par apgalvoto uzklausīšanas amatpersonas prettiesisko ziņojumu
Lieta T‑246/01
Par prasījumiem daļēji atcelt Lēmuma 1. pantu un atsevišķus tajā ietvertos faktu konstatējumus
Par pamatu, kas lietā T‑239/01 ir balstīts uz kļūdainu konstatējumu par centrālas uzraudzības sistēmas ieviešanu
Par pamatu, kas lietā T‑236/01 ir balstīts uz kļūdainu konstatējumu par aizliegtās vienošanās globālo raksturu
Par pamatu, kas lietā T‑239/01 ir balstīts uz to, ka nav ņemts vērā pārkāpuma ilgums
Par pamatiem, kas lietā T‑244/01 ir balstīti uz būtisku formas prasību pārkāpumu, jo nav pietiekamu pierādījumu par Nippon
dalību pārkāpumā laika posmā no 1992. gada maija līdz 1993. gada martam, un uz pamatojuma nesniegšanu šajā jautājumā
Lietas dalībnieku argumenti
Pirmās instances tiesas vērtējums
Par prasījumiem atcelt Lēmuma 3. pantu vai samazināt uzliktos naudas sodus
Par pamatiem par sodu saskaitīšanas aizlieguma principa pārkāpumu un Komisijas pienākumu ņemt vērā agrāk uzliktos sodus, kā
arī pamatojuma nesniegšanu šajā jautājumā
Lietas dalībnieku argumenti
Pirmās instances tiesas vērtējums
Par pamatiem par Pamatnostādņu neņemšanu vērā, to prettiesiskumu un pamatojuma nesniegšanu šajā jautājumā
Ievada apsvērumi par atbilstošajām tiesību normām, kuras attiecas uz prasītājiem uzliktajiem sodiem
Par Lēmumā atkarībā no pārkāpuma smaguma noteiktajām sākumsummām
Lēmuma kopsavilkums
Lietas dalībnieku argumenti
Pirmās instances tiesas vērtējums
Par Pamatnostādņu piemērojamību, nosakot izmantojamo apgrozījumu
Par apgrozījumu, ko Komisija izmantojusi, nosakot sākumsummu
Par aizliegtās vienošanās faktisko ietekmi uz cenu pieaugumu un uz atsevišķu aizliegtās vienošanās dalībnieku tirgus daļām
Par aizliegtās vienošanās dalībnieku iedalīšanu trijās kategorijās un par attiecīgo sākumsummu noteikšanu
Par Lēmumā piemēroto “prevencijas koeficientu”
Par Lēmuma pamatojumu
Par pamatsummām, kas Lēmumā norādītas atkarībā no pārkāpuma ilguma
Lēmuma kopsavilkums
Lieta T‑239/01
Lieta T‑246/01
Lietas dalībnieku argumenti
Pirmās instances tiesas vērtējums
Par atbildību pastiprinošiem apstākļiem
Lēmuma kopsavilkums
Lieta T‑244/01 un lieta T‑251/01
Lieta T‑239/01 un lieta T‑246/01
Par atbildību mīkstinošiem apstākļiem
Lēmuma kopsavilkums
Lieta T‑236/01, lieta T‑239/01, lieta T‑244/01, lieta T‑246/01, lieta T‑251/01 un lieta T‑252/01
Lietas dalībnieku argumenti
Pirmās instances tiesas vērtējums
Par naudas sodu maksimālo robežu un par atsevišķu prasītāju maksātspēju Pamatnostādņu 5. punkta nozīmē
Lieta T‑239/01 un lieta T‑245/01
Lieta T‑239/01, lieta T‑246/01, lieta T‑251/01 un lieta T‑252/01
Lietas dalībnieku argumenti
Pirmās instances tiesas vērtējums
Par pamatiem par Paziņojuma par sadarbību neņemšanu vērā
Lieta T‑239/01
Lēmuma kopsavilkums
Lietas dalībnieku argumenti
Pirmās instances tiesas vērtējums
Lieta T‑246/01
Lēmuma kopsavilkums
Lietas dalībnieku argumenti
Pirmās instances tiesas vērtējums
Lieta T‑252/01
Lēmuma kopsavilkums
Lietas dalībnieku argumenti
Pirmās instances tiesas vērtējums
Par prasījumiem, kas izvirzīti lietā T‑239/01 un lietā T‑246/01, lūdzot atcelt Lēmuma 4. pantu, kā arī jūlija un augusta vēstules
Lietas dalībnieku argumenti
Pirmās instances tiesas vērtējums
Par mutvārdu procesa atkārtotu sākšanu
Par tiesāšanās izdevumiem
*
Tiesvedības valodas – vācu un angļu.
–	Aizklāta konfidenciāla informācija.