CELEX: 62005CJ0097
Eiropas un Vidusjūras reģiona valstu nolīgums
Tunisijas darba ņēmējs, kuram ir atļauja uzturēties dalībvalstī un tur veikt profesionālo darbību
Nediskriminācijas princips attiecībā uz darba apstākļiem, darba samaksu un atlaišanu no darba
Uzturēšanās atļaujas derīguma termiņa saīsināšana

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt 64. panta 1. punktu Eiropas un Vidusjūras reģiona valstu nolīgumā,
ar ko izveido asociāciju starp Eiropas Kopienu un tās dalībvalstīm, no vienas puses, un Tunisijas Republiku, no otras puses,
kas noslēgts 1995. gada 17. jūlijā Briselē un kas Eiropas Kopienas un Eiropas Ogļu un tērauda kopienas vārdā apstiprināts
ar Padomes un Komisijas 1998. gada 26. janvāra Lēmumu 98/238/EK, EOTK (OV L 97, 1. lpp.; turpmāk tekstā – “Eiropas un Vidusjūras
reģiona valstu nolīgums”).
Šis lūgums tika iesniegts prāvā starp Gatusi, Tunisijas pilsoni, un
Stadt Rüsselsheim
(Riselshaimas pilsētas pašvaldība, Vācija) par šīs pilsētas mēra lēmumu, ar kuru
a posteriori
tika ierobežots Gatusi, kuram šī lēmuma pieņemšanas brīdī bija beztermiņa darba atļauja un kurš bija nodarbināts, uzturēšanās
atļaujas spēkā esamības termiņš.

Atbilstošās tiesību normas

Eiropas un Vidusjūras reģiona valstu nolīgums
Eiropas un Vidusjūras reģiona valstu nolīguma 64. pants, kurš atrodas VI sadaļas ar nosaukumu “Sadarbība sociālajos un kultūras
jautājumos” I nodaļā, kuras nosaukums savukārt ir “Darbaspēks”, ir formulēts šādi:
“1. Katras dalībvalsts piešķirtais statuss darba ņēmējiem ar Tunisijas pilsonību, kas nodarbināti tās teritorijā, nedrīkst
būt diskriminējošs pilsonības dēļ attiecībā uz darba apstākļiem, atalgojumu un atlaišanu, salīdzinot ar tās piederīgajiem.
2. Uz visiem Tunisijas darba ņēmējiem, kuriem ir tiesības uz laiku uzņemties algotu darbu dalībvalsts teritorijā, attiecas
1. panta noteikumi par darba apstākļiem un atalgojumu.
3. Tunisija piešķir tādu pašu statusu dalībvalstu darba ņēmējiem, kuri tiek nodarbināti tās teritorijā.”
Eiropas un Vidusjūras reģiona valstu nolīguma 66. pantā piebilsts:
“Šīs sadaļas noteikumi neattiecas uz tiem pušu pilsonības turētājiem, kas nelikumīgi dzīvo vai strādā dalībvalstu teritorijā.”
Kopīgajā deklarācijā, kas attiecas uz Eiropas un Vidusjūras reģiona valstu nolīguma 64. panta 1. punktu, ko līgumslēdzējas
puses pieņēma minētā nolīguma nobeiguma aktā (turpmāk tekstā – “kopīgā deklarācija”), turklāt noteikts:
“Attiecībā uz diskriminācijas novēršanu atlaišanas gadījumā nevar piemērot 64. panta 1. punktu, lai atjaunotu uzturēšanās
atļauju. Uzturēšanās atļaujas piešķiršanu, atjaunošanu vai atteikumu regulē katras dalībvalsts likumdošana un divpusējie līgumi
un konvencijas [..].”
Saskaņā ar Eiropas un Vidusjūras reģiona valstu nolīguma 91. pantu kopīgā deklarācija ir šī nolīguma sastāvdaļa.

Attiecīgie Vācijas tiesību noteikumi
Likuma par ārvalstniekiem (
Ausländergesetz
) 2004. gada 23. jūlija redakcijā (
BGBl. 2004 I
, 1842. lpp.; turpmāk tekstā – “
AuslG
”) 12. panta 2. punktā noteikts:
“Uzturēšanās atļauja tiek izdota uz laiku vai – likumā noteiktajos gadījumos – uz nenoteiktu laiku. Ja kāds no būtiskajiem
tās izsniegšanas, pagarināšanas vai termiņa noteikšanas nosacījumiem vairs netiek izpildīts, uz laiku izsniegtas uzturēšanās
atļaujas ilgums var tikt
a posteriori
ierobežots.”
Atbilstoši
AuslG
19. panta 1. punktam laulāto kopdzīves izbeigšanās gadījumā laulātais–ārvalstnieks iegūst autonomas uzturēšanās tiesības cita
starpā tad, ja laulāto kopdzīve Federācijas teritorijā ir likumīgi pastāvējusi vismaz divus gadus, vai arī tad, ja, lai izvairītos
no īpaši apgrūtinošas situācijas radīšanas laulātajam–ārvalstniekam, viņam jāļauj pagarināt uzturēšanos, ja vien šim laulātajam
nevar tikt izsniegta pastāvīga uzturēšanās atļauja.
Saskaņā ar Sociālā nodrošinājuma kodeksa (
Sozialgesetzbuch
) 1997. gada 24. marta redakcijā trešās grāmatas 284. pantu (
BGBl. I
, 594. lpp.; turpmāk tekstā – “
SGB III
”) ārvalstnieki var veikt profesionālo darbību tikai ar Darba aģentūras izsniegtu atļauju un tikt nodarbināti tikai tad, ja
viņiem ir šāda atļauja. Šī paša panta 5. punktā precizēts, ka šī [darba] atļauja var tikt izsniegta tikai tad, ja ārvalstniekam
ir uzturēšanās atļauja.

Pamata prāvas fakti un prejudiciālie jautājumi
2002. gada 30. augustā Gatusi apprecēja Vācijas pilsoni. Vācijas Federālās Republikas vēstniecība Tunisā viņam izsniedza vīzu
iebraukšanai Vācijā ģimenes apvienošanās nolūkā.
2002. gada 24. septembrī Riselshaimas – pilsētas, kurā laulātie bija nolēmuši apmesties uz dzīvi – mērs piešķīra Gatusi uzturēšanās
atļauju uz trīs gadiem.
2002. gada 22. oktobrī Darmštates
Arbeitsamt
(darba birojs) izsniedza Gatusi beztermiņa darba atļauju, kurā bija atzīmēts, ka ir piemērojams
SGB III
284. pants.
2003. gada 11. martā Gatusi noslēdza darba līgumu uz vienu gadu, kas vēlāk tika pagarināts līdz 2005. gada 31. martam.
Pēc tam, kad Gatusi laulātā bija informējusi Riselshaimas mēru par to, ka kopš 2004. gada 1. aprīļa viņa ar savu vīru dzīvo
šķirti, mērs ar 2004. gada 23. jūnija lēmumu ierobežoja Gatusi uzturēšanās atļaujas ilgumu ar šī lēmuma paziņošanas dienu,
uzliekot viņam pienākumu nekavējoties atstāt Vāciju, pretējā gadījumā viņš tiktu izraidīts uz Tunisiju.
Šis lēmums balstījās, pirmkārt, uz apsvērumu par to, ka sākotnējais pamats Gatusi izsniegtajai uzturēšanās atļaujai vairs
nepastāv, jo viņš vairs nedzīvo kopā ar savu laulāto, un, otrkārt, uz to, ka Vācijas tiesību sistēmā beztermiņa darba atļauja
nepiešķir nekādas no uzturēšanās atļaujas neatkarīgas un par to augstākstāvošas tiesības turpināt veikt algotu profesionālo
darbību, ne arī tiesības uz uzturēšanās pagarināšanu.
Šajā lēmumā arī bija ņemts vērā, ka Gatusi nav nekādu autonomu uzturēšanās tiesību. Viņš nevarēja atsaukties uz
AuslG
noteikumiem, jo, pirmkārt, viņa kopdzīve ar laulāto Vācijā nebija pastāvējusi vismaz divus gadus, kas ir likumā prasītais
termiņš, un, otrkārt, viņš neatradās īpaši apgrūtinošā situācijā minētā likuma izpratnē.
Visbeidzot, Gatusi arī nevarēja paļauties uz tiesībām, kas izrietētu no Eiropas un Vidusjūras reģiona valstu nolīguma, jo
tā 64. panta 1. punktā noteiktais diskriminācijas aizliegums Tunisijas pilsoņiem nepiešķir nekādas uzturēšanās tiesības.
Gatusi par šo lēmumu iesniedza sūdzību
Regierungspräsidium Darmstadt
, atsaukdamies uz to, ka viņa uzturēšanās Vācijā izbeigšana viņam radītu īpaši apgrūtinošu situāciju, jo šādos apstākļos viņa
mēģinājumi atjaunot kopdzīvi ar laulāto un atmaksāt ar kāzām saistītos parādus būtu apgrūtināti, ja ne neiespējami.
Ar 2004. gada 17. septembra lēmumu Gatusi sūdzība tika noraidīta ar pamatojumu, ka neviena Vācijas tiesību norma neļauj viņam
atzīt uzturēšanās tiesības un ka Riselshaimas mērs, pieņemot lēmumu par uzturēšanās atļaujas termiņa ierobežojumu, nebija
pārkāpis savas diskrecionārās varas robežas.
Gatusi par šo pēdējo lēmumu iesniedza prasību
Verwaltungsgericht Darmstadt
(Darmštates Administratīvā tiesa), apgalvojot, ka, tā kā viņš Vācijā veic algotu darbu uz pilnu slodzi, ir pilnībā integrējies
šīs valsts dzīvesveidā un ir nodomājis pēc laulības šķiršanas stāties jaunā laulībā, atgriešanās Tunisijā viņam radītu īpaši
apgrūtinošu situāciju finansiālā ziņā un no ģimenes attiecību viedokļa.
Šīs prasības ietvaros
Verwaltungsgericht Darmstadt
nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:
“1)      Vai Eiropas un Vidusjūras reģiona valstu nolīguma [..] 64. pantam ir ietekme uz uzturēšanās tiesībām?
2)      Ja atbilde uz pirmo jautājumu ir pozitīva – vai Eiropas un Vidusjūras reģiona valstu nolīguma [..] 64. pantā paredzētais diskriminācijas
aizliegums atļauj izsecināt juridisko nostāju attiecībā uz uzturēšanās tiesībām, kas ir pret uzturēšanās tiesību ierobežošanu
laikā, ja Tunisijas pilsonim ir izsniegta beztermiņa darba atļauja, viņš faktiski ir nodarbināts un lēmuma par ārvalstnieku
tiesībām pieņemšanas brīdī ir saņēmis uzturēšanās tiesības uz laiku?
3)      Ja atbilde uz otro jautājumu ir pozitīva – vai, lai noteiktu no Eiropas un Vidusjūras reģiona valstu nolīguma 64. panta izrietošo
juridisko nostāju attiecībā uz uzturēšanās tiesību noteikšanu [..], var balstīties uz datumu pēc lēmuma par ārvalstnieku tiesībām,
kas uzturēšanās tiesības ierobežo laikā, izdošanas?
4)      Ja atbilde uz trešo jautājumu ir pozitīva – vai, lai konkretizētu valsts likumīgo interešu aizsardzības pamatu atrunu, ir
jāievēro principi, kas attīstīti saistībā ar EKL 39. panta 3. punktu?”

Par prejudiciālajiem jautājumiem
Ar saviem jautājumiem, kas jāizskata kopā, iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai pamata prāvai ir jāpiemēro Tiesas 1999. gada
2. marta spriedumā lietā C‑416/96
El-Yassini
(
Recueil
, I‑1209. lpp.) sniegtais risinājums attiecībā uz 1976. gada 27. aprīlī Rabātā parakstītā Eiropas Ekonomikas kopienas un Marokas
Karalistes Sadarbības nolīguma, kas Kopienas vārdā apstiprināts ar Padomes 1978. gada 26. septembra Regulu (EEK) Nr. 2211/78
(OV L 264, 1. lpp.; turpmāk tekstā – “EEK un Marokas nolīgums”), 40. panta pirmās daļas interpretāciju un it īpaši – vai Eiropas
un Vidusjūras reģiona valstu nolīguma 64. panta 1. punkts ir šķērslis tam, ka uzņemošā dalībvalsts ierobežo uzturēšanās atļaujas
ilgumu Tunisijas pilsonim, kuram tā ir atļāvusi tās teritorijā uzturēties noteiktu laiku un tur veikt algotu darbu neierobežotu
laiku, ja sākotnējais uzturēšanās tiesību pamats izzūd pirms viņa uzturēšanās atļaujas termiņa beigšanās.
Lai sniegtu lietderīgu atbildi uz uzdoto jautājumu, vispirms ir jāpārbauda, vai privātpersona dalībvalsts tiesās var atsaukties
uz Eiropas un Vidusjūras reģiona valstu nolīguma 64. panta 1. punktu, un apstiprinošas atbildes gadījumā jānosaka šajā noteikumā
paredzētā nediskriminācijas principa piemērošanas joma.

Par Eiropas un Vidusjūras reģiona valstu nolīguma 64. panta 1.

punkta tiešo iedarbību
Jāatzīmē – tā kā jautājums par Eiropas un Vidusjūras reģiona valstu nolīguma noteikumu spēku šī līguma līgumslēdzēju pušu
tiesību sistēmās šajā līgumā nav atrisināts, Tiesai piekrīt izlemt šo jautājumu tāpat kā jebkuru citu ar interpretāciju saistītu
jautājumu attiecībā uz līgumu piemērošanu Kopienā (pēc analoģijas skat. 1999. gada 23. novembra spriedumu lietā C‑149/96 Portugāle/Padome,
Recueil
, I‑8395. lpp., 34. punkts, un 2005. gada 12. aprīļa spriedumu lietā C‑265/03
Simutenkov
, Krājums, I‑2579. lpp., 20. punkts).
Atbilstoši pastāvīgajai judikatūrai ir uzskatāms, ka Kopienas ar trešām valstīm noslēgta līguma noteikumam ir tieša iedarbība,
ja, ņemot vērā tā formulējumu, kā arī līguma mērķi un raksturu, noteikums paredz skaidru un precīzu pienākumu, kura izpilde
vai iedarbība nav atkarīga no jebkāda tālāka pasākuma pieņemšanas (šajā sakarā skat. it īpaši 2001. gada 27. septembra spriedumu
lietā C‑63/99
Gloszczuk
,
Recueil
, I‑6369. lpp., 30. punkts; 2003. gada 8. maija spriedumu lietā C‑171/01
Wählergruppe Gemeinsam
,
Recueil
, I‑4301. lpp., 54. punkts, un iepriekš minēto spriedumu lietā
Simutenkov
, 21. punkts).
Pirmkārt, attiecībā uz Eiropas un Vidusjūras reģiona valstu nolīguma 64. panta 1. punktu ir skaidrs, ka tas ir formulēts gandrīz
tāpat kā EEK un Marokas nolīguma 40. panta pirmā daļa un tikai paplašina tajā noteikto nediskriminācijas principu, to attiecinot
uz atlaišanu no darba. Tiesa ir atzinusi, ka šī 40. panta pirmā daļa atbilst nosacījumiem, lai tiktu atzīta tās tiešā iedarbība
(skat. iepriekš minēto spriedumu lietā
El-Yassini
, 27. punkts).
Otrkārt, attiecībā uz Eiropas un Vidusjūras reģiona valstu nolīguma mērķi un raksturu jāuzsver, ka saskaņā ar šī nolīguma
96. panta 2. punktu tas aizstāj Eiropas Ekonomikas kopienas un Tunisijas Republikas sadarbības nolīgumu, kas Kopienas vārdā
apstiprināts ar Padomes 1978. gada 26. septembra Regulu (EEK) Nr. 2212/78 par Eiropas Ekonomikas kopienas un Tunisijas Republikas
sadarbības nolīguma noslēgšanu (OV L 265, 2. lpp.; turpmāk tekstā – “EEK un Tunisijas nolīgums”), kura nostāju tas turpina,
cita starpā paredzēdams sekmēt sadarbību ekonomikas, sociālajā, kultūras un finanšu jomā. Šis sadarbības nolīgums pats bija
lielā mērā identisks EEK un Marokas nolīgumam, kura mērķis un raksturs, kā to atzina Tiesa, it īpaši attiecībā uz sadarbību
darba spēka jomā, ir savienojami ar tiešo iedarbību, kas izriet no tā 40. panta pirmās daļas (iepriekš minētais spriedums
lietā
El-Yassini
, 28.–31. punkts). Tā tas jo vairāk ir tāpēc, ka pretēji EEK un Marokas nolīgumam ar Eiropas un Vidusjūras reģiona valstu
nolīgumu saskaņā ar tā 1. panta 1. punktu tiek nodibināta asociācija starp Kopienu un tās dalībvalstīm, no vienas puses, un
Tunisiju, no otras puses.
Šādos apstākļos ir jāatzīst, ka Eiropas un Vidusjūras reģiona valstu nolīguma 64. panta 1. punktam ir tieša iedarbība.

Par Eiropas un Vidusjūras reģiona valstu nolīguma 64. panta 1. punkta piemērošanas jomu
Ievadam jāatzīmē, ka iepriekš minētajā spriedumā lietā
El-Yassini
Tiesa ir nospriedusi, ka Kopienu tiesību attīstības stadijā, kādā tās bija šī sprieduma pieņemšanas laikā, EEK un Marokas
nolīguma 40. panta pirmā daļa jāinterpretē tādējādi, ka tā principā nav šķērslis, lai uzņemošā dalībvalsts atteiktos pagarināt
uzturēšanās atļauju Marokas pilsonim, kuram tā ir atļāvusi iebraukt tās teritorijā un tur veikt algotu darbu, uz visu laiku,
uz kuru šai personai ir šis darbs, ja sākotnējais uzturēšanās tiesību piešķiršanas pamats uzturēšanās atļaujas termiņa izbeigšanās
brīdī vairs nepastāv. Tiesa precizēja, ka tas tā nebūtu tikai tad, ja, nepastāvot likumīgo valsts interešu aizsardzības pamatiem,
tādiem kā sabiedriskā kārtība, valsts drošība un sabiedrības veselība, atteikums varētu ietekmēt attiecīgās personas tiesību
uz darbu, kas tai šajā valstī piešķirtas ar valsts iestāžu pienācīgi izsniegtu darba atļauju uz termiņu, kas pārsniedz uzturēšanās
atļaujas termiņu, efektīvu īstenošanu (iepriekš minētais spriedums lietā
El-Yassini
, 67. punkts).
No iesniedzējtiesas lēmuma izriet, ka apstākļi pamata prāvā ir salīdzināmi ar apstākļiem, ko Tiesa aplūkoja iepriekš minētajā
spriedumā lietā
El-Yassini
.
Abos šajos gadījumos uzņemošā dalībvalsts, ierobežodama [laikā] uzturēšanās tiesības, ierobežoja trešās valsts pilsoņa tiesības
veikt profesionālu darbību, lai arī šīs tiesības viņam bija piešķirtas ar darba atļauju.
Tomēr Vācijas valdība atsaucas uz zināmām atšķirībām starp Eiropas un Vidusjūras reģiona valstu nolīguma 64. panta 1. punktu
un EEK un Marokas nolīguma 40. panta pirmo daļu, kas esot šķērslis, lai attiecībā uz šo pēdējo normu iepriekš minētajā spriedumā
lietā
El‑Yassini
sniegtā interpretācija tiktu piemērota minētajam 64. panta 1. punktam.
Pirmkārt, kopīgā deklarācija par Eiropas un Vidusjūras reģiona valstu nolīguma 64. panta 1. punktu atspoguļo šī līguma līgumslēdzēju
pušu gribu novērst, ka Tunisijas pilsoņi varētu pamatoties uz šajā noteikumā paredzēto diskriminācijas aizliegumu, pieprasot
uzturēšanās tiesības.
Otrkārt, šim noteikumam tā formulējuma, lietderīgās iedarbības un sistēmisko apsvērumu dēļ nevar tikt atzīta nekāda ietekme
uz Tunisijas pilsoņu uzturēšanās tiesībām.
Kā uzsver Vācijas valdība, no paša Eiropas un Vidusjūras reģiona valstu nolīguma 64. panta 1. punkta formulējuma, kā arī no
kopīgās deklarācijas par šo punktu izriet, ka šim noteikumam pašam par sevi nav mērķis reglamentēt Tunisijas pilsoņu uzturēšanās
tiesības dalībvalstīs.
Tādējādi jāatzīst, tāpat kā Tiesa nospriedusi iepriekš minētajā spriedumā lietā
El-Yassini
attiecībā uz EEK un Marokas nolīgumu, ka, tā kā Eiropas un Vidusjūras reģiona valstu nolīguma mērķis nav darba ņēmēju brīvas
pārvietošanās īstenošana, tas principā neaizliedz dalībvalstij veikt pasākumus attiecībā uz tāda Tunisijas pilsoņa uzturēšanās
tiesībām, kuram tā sākotnēji ir atļāvusi ieceļot tās teritorijā un tur veikt profesionālu darbību (iepriekš minētais spriedums
lietā
El-Yassini
, 58.–62. punkts).
Apstāklis, ka šāds pasākums liek attiecīgajai personai izbeigt darba attiecības dalībvalstī pirms līguma, kuru tas noslēdzis
ar savu darba devēju, beigām, principā neietekmē šo interpretāciju (iepriekš minētais spriedums lietā
El-Yassini
, 63. punkts).
Tomēr pretēji Vācijas valdības apgalvotajam no šīs interpretācijas neizriet, ka Tunisijas pilsonis nekādā gadījumā nevar balstīties
uz Eiropas un Vidusjūras reģiona valstu nolīguma 64. panta 1. punktā noteikto diskriminācijas aizliegumu, apstrīdot dalībvalsts
pasākumu, ar kuru tiek ierobežotas viņa uzturēšanas tiesības.
Nav pieļaujams, ka dalībvalstis neievērotu Eiropas un Vidusjūras reģiona valstu nolīguma 64. panta 1. punktā noteikto nediskriminācijas
principu, ierobežojot tā lietderīgo iedarbību ar valsts tiesību noteikumu palīdzību. Šāda iespēja, pirmkārt, pārkāptu Kopienas
un tās dalībvalstu noslēgtā līguma noteikumus un, otrkārt, apdraudētu šī principa vienveidīgu piemērošanu.
Kā Tiesa jau ir nospriedusi, it īpaši tad, ja uzņemošā dalībvalsts ir attiecībā uz nodarbinātību sākotnēji piešķīrusi migrējošajam
darba ņēmējam precīzas tiesības, kas ir plašākas nekā tās, ko tā viņam ir piešķīrusi attiecībā uz uzturēšanos, tā nevar apšaubīt
šī darba ņēmēja situāciju tādu iemeslu dēļ, kas nav saistīti ar tādu valsts likumīgo interešu aizsardzību kā sabiedriskā kārtība,
valsts drošība un sabiedrības veselība (iepriekš minētais spriedums lietā
El-Yassini
, 64., 65.

un 67. punkts).
Šajā sakarā saskaņā ar pastāvīgo judikatūru sabiedriskās kārtības jēdziens paredz, ka pastāv reāli un pietiekoši nopietni
draudi sabiedrības pamatinteresēm (šajā sakarā skat. 1975. gada 28. oktobra spriedumu lietā 36/75
Rutili
,
Recueil
, 1279. lpp., 28. punkts; 2000. gada 10. februāra spriedumu lietā C‑340/97
Nazli
,
Recueil
, I‑975. lpp., 57. punkts, kā arī 2002. gada 25. jūlija spriedumu lietā C‑459/99
MRAX
,
Recueil
, I‑6591. lpp., 79. punkts).
Ņemot vērā tiesiskās paļāvības un tiesiskās drošības aizsardzības principus, 40. punktā atgādinātais vēl jo vairāk ir piemērojams
tad, ja, kā tas ir šajā lietā, uzņemošā dalībvalsts uzturēšanās atļauju ir ierobežojusi
a posteriori
.
No visa iepriekš teiktā izriet, ka Eiropas un Vidusjūras reģiona valstu nolīguma 64. panta 1. punkts jāinterpretē tādējādi,
ka tas var ietekmēt Tunisijas pilsoņa tiesības uzturēties dalībvalsts teritorijā, ja šī dalībvalsts pienācīgi atļāvusi šim
pilsonim tās teritorijā veikt profesionālu darbību uz laiku, kas pārsniedz viņa uzturēšanās atļaujas termiņu.

Par tiesāšanās izdevumiem
Attiecībā uz lietas dalībniekiem pamata prāvā šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par
tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto lietas dalībnieku tiesāšanās
izdevumi, nav atlīdzināmi.
Ar šādu pamatojumu Tiesa (pirmā palāta) nospriež:
64. panta 1. punkts Eiropas un Vidusjūras reģiona valstu nolīgumā, ar ko izveido asociāciju starp Eiropas Kopienu un tās dalībvalstīm,
no vienas puses, un Tunisijas Republiku, no otras puses, kas noslēgts 1995. gada 17. jūlijā Briselē un kas Eiropas Kopienas
un Eiropas Ogļu un tērauda kopienas vārdā apstiprināts ar Padomes un Komisijas 1998. gada 26. janvāra Lēmumu 98/238/EK, EOTK,
ir jāinterpretē tādējādi, ka tas var ietekmēt Tunisijas pilsoņa tiesības uzturēties dalībvalsts teritorijā, ja šī dalībvalsts
pienācīgi atļāvusi šim pilsonim tās teritorijā veikt profesionālu darbību uz laiku, kas pārsniedz viņa uzturēšanās atļaujas
termiņu.
[Paraksti]
*
Tiesvedības valoda – vācu.