CELEX: 62002CJ0058
Jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättäminen
Direktiivi 98/84/EY
Tietoyhteiskunta
Radiolähetykset
Ehdolliseen pääsyyn perustuvat palvelut
Ehdollisen pääsyn sisältävät palvelut
Suojatut palvelut
Oikeussuoja
Luvattoman pääsyn mahdollistavat laitteet

Euroopan yhteisöjen komissio on nostanut EY 226 artiklan nojalla kanteen, joka on saapunut yhteisöjen tuomioistuimeen 25.2.2002
ja jossa yhteisöjen tuomioistuinta vaaditaan toteamaan, että Espanjan kuningaskunta ei ole noudattanut ehdolliseen pääsyyn
perustuvien tai ehdollisen pääsyn sisältävien palvelujen oikeussuojasta 20 päivänä marraskuuta 1998 annetun Euroopan parlamentin
ja neuvoston direktiivin 98/84/EY (EYVL L 320, s. 54; jäljempänä direktiivi) mukaisia velvoitteitaan, koska se ei ole antanut
tämän direktiivin noudattamisen edellyttämiä lakeja, asetuksia ja hallinnollisia määräyksiä tai ainakin koska se ei ole ilmoittanut
näistä toimenpiteistä komissiolle.
Asiaa koskevat oikeussäännöt
Yhteisön lainsäädäntö
Direktiivin tarkoituksena on sen 1 artiklan mukaan ”lähentää jäsenvaltioiden säännöksiä, jotka koskevat toimia sellaisia laittomia
laitteita vastaan, joilla voidaan päästä suojattuihin palveluihin luvattomasti”.
Direktiivin 2 artiklan a kohdan mukaan ”suojatulla palvelulla” tarkoitetaan ”jotain seuraavista maksullisista palveluista,
mikäli ne toimitetaan ehdollisen pääsyn perusteella:
–
televisiolähetykset sellaisina, kuin ne on määritelty direktiivin 89/552/ETY 1 artiklan a alakohdassa,
–
radiolähetykset, jotka ovat yleisön vastaanotettaviksi tarkoitettuja radio-ohjelmia, jotka on lähetetty johtojen välityksellä
tai radioteitse, mukaan lukien satelliittilähetykset,
–
tietoyhteiskunnan palvelut teknisiä standardeja ja määräyksiä ja tietoyhteiskunnan palveluja koskevia määräyksiä koskevien
tietojen toimittamisessa noudatettavasta menettelystä 22 päivänä kesäkuuta 1998 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston
direktiivin 98/34/EY 1 artiklan 2 kohdassa tarkoitetussa merkityksessä – –
tai omana palvelunaan pidettävää ehdollisen pääsyn tarjoamista mainittuihin palveluihin”.
Direktiivin 4 artiklassa säädetään seuraavaa:
”Jäsenvaltioiden on kiellettävä alueellaan seuraavat toimet:
a)
laittomien laitteiden valmistaminen, tuonti, levittäminen, myynti, vuokraus tai hallussapito kaupallisessa tarkoituksessa
b)
laittoman laitteen asentaminen, huolto tai vaihtaminen kaupallisessa tarkoituksessa
c)
kaupallisen viestinnän käyttö laittomien laitteiden käytön edistämiseksi.”
Sen varmistamiseksi, että näitä kieltoja noudatetaan, direktiivin 5 artiklan 1 kohdassa säädetään, että jäsenvaltiot säätävät
”tehokkaista, vakuuttavista ja sääntöjen vastaisen toiminnan mahdolliseen vaikutukseen suhteutetuista” seuraamuksista.
Direktiivin 5 artiklan 2 kohdassa säädetään seuraavaa:
”Jäsenvaltioiden on toteutettava tarvittavat toimenpiteet varmistaakseen sen, että suojattujen palvelujen tarjoajat, joiden
etuihin niiden alueella harjoitettu 4 artiklassa täsmennetty sääntöjen vastainen toiminta vaikuttaa, voivat turvautua asianmukaisiin
oikeuskeinoihin, muun muassa vahingonkorvauskanteen nostamiseen ja kieltotuomion tai muun ehkäisevän toimenpiteen hakemiseen
sekä tarvittaessa pyytää laittomien laitteiden poistamista markkinoilta.”
Direktiivin 6 artiklassa säädetään seuraavaa:
”1. Jäsenvaltioiden on saatettava tämän direktiivin noudattamisen edellyttämät lait, asetukset ja hallinnolliset määräykset
voimaan viimeistään 28 päivänä toukokuuta 2000. Niiden on ilmoitettava tästä komissiolle viipymättä.
Näissä jäsenvaltioiden antamissa säädöksissä on viitattava tähän direktiiviin, tai niitä virallisesti julkaistaessa niihin
on liitettävä viittaus tähän direktiiviin. Jäsenvaltioiden on säädettävä siitä, miten viittaukset tehdään.
2. Jäsenvaltioiden on toimitettava tällä direktiivillä yhteensovitetulla alalla antamansa kansalliset säännökset kirjallisina
komissiolle.”
Kansallinen lainsäädäntö
Espanjan rikoslain (jäljempänä rikoslaki) 270 §:ssä säädetään seuraavaa:
”Joka voittoa tavoitellen ja kolmannen osapuolen etujen vastaisesti jäljentää, lainaa, levittää tai lähettää julkisesti, kokonaan
tai osittain, kirjallista, taiteellista tai tieteellistä teosta taikka sen toisintoa, sen tulkintaa tai sen taiteellista esitystä
mitä tahansa taltiointitapaa käyttäen ilman henkisen omaisuuden oikeudenhaltijoiden tai näiden oikeusseuraajien lupaa, on
tuomittava vankeuteen vähintään kuudeksi kuukaudeksi ja enintään kahdeksi vuodeksi taikka sakkoon vähintään kuutta kuukautta
ja enintään 24 kuukautta vastaavaan sakkoon.
– –
Kaikkien sellaisten välineiden valmistuksesta, liikkeelle saattamisesta ja hallussapidosta, joiden erityinen tarkoitus on
tietokoneohjelmia suojaavien teknisten laitteiden luvattoman poistamisen tai tehottomaksi tekemisen helpottaminen, määrätään
sama seuraamus.”
Rikoslain 248 §:n 2 momentissa säädetään seuraavaa:
”Joka voittoa tavoitellen ja tietojenkäsittelyä tai vastaavaa menetelmää käyttäen onnistuu luvatta välittämään omaisuutta
kolmannen osapuolen etujen vastaisesti jollekulle toiselle, on myös tuomittava petoksesta.”
Rikoslain 255 §:ssä säädetään seuraavaa:
”Joka syyllistyy petokseen siten, että kyseessä olevan omaisuuden arvo on yli 50 000 Espanjan pesetaa (ESP), käyttämällä toisen
henkilön omistamaa sähkövirtaa, kaasua, vettä, televerkkoa tai mitä tahansa muuta elementtiä jonkin seuraavan keinon avulla:
1°
käyttäen petollisessa tarkoituksessa asennettuja mekanismeja,
2°
muuttaen petollisesti todistuksia tai laskureita,
3°
käyttäen mitä tahansa muuta luvatonta keinoa,
on tuomittava sakkoon vähintään kolmeksi kuukaudeksi ja enintään 12 kuukaudeksi.”
Oikeudenkäyntiä edeltänyt menettely
Koska määräaika direktiivin täytäntöönpanoa koskevien kansallisten toimenpiteiden antamiselle kului umpeen ilman, että komissiolle
oli ilmoitettu näistä toimenpiteistä, komissio osoitti 8.8.2000 Espanjan kuningaskunnalle perustellun lausunnon. Espanjan
viranomaiset ilmoittivat 7.11.2000 päivätyssä vastauksessaan, että tämä direktiivi tultaisiin saattamaan osaksi kansallista
lainsäädäntöä muuttamalla rikoslakia ja että täytäntöönpano oli viivästynyt vuoden 2000 maaliskuussa pidettyjen vaalien ja
niitä seuranneen ministereiden vaihdosten vuoksi.
Komissio antoi Espanjan kuningaskunnalle 26.7.2001 päivätyssä kirjeessä tiedoksi perustellun lausunnon, jossa pääteltiin,
että Espanjan kuningaskunta ei ollut noudattanut direktiivin 6 artiklan mukaisia velvoitteitaan, koska se ei ollut antanut
direktiivin noudattamisen edellyttämiä lakeja, asetuksia ja hallinnollisia määräyksiä tai ainakin koska se ei ollut ilmoittanut
näistä toimenpiteistä komissiolle. Kyseisessä perustellussa lausunnossa tätä jäsenvaltiota kehotettiin toteuttamaan lausunnon
noudattamisen edellyttämät toimenpiteet kahden kuukauden kuluessa lausunnon tiedoksisaannista.
Tähän perusteltuun lausuntoon 1.10.2001 antamassaan vastauksessa Espanjan viranomaiset toimittivat komissiolle jäljennöksen
rikoslain uudistamista koskevasta lakiehdotuksesta, jonka tarkoitus on muun muassa direktiivin saattaminen osaksi kansallista
oikeusjärjestystä. Tämän jälkeen komissio ei vastaanottanut Espanjan hallitukselta muita tiedoksiantoja lainsäädäntömenettelyn
edistymisestä.
Koska komissio katsoi, että Espanjan kuningaskunta ei ollut lopettanut jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättämistä, se
päätti näin ollen nostaa esillä olevan kanteen.
Jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättäminen
Komissio väittää, että Espanjan kuningaskunta ei ole noudattanut direktiivissä asetettuja velvoitteita, koska direktiivin
täytäntöönpanon edellyttämiä toimenpiteitä ei ollut annettu säädetyssä määräajassa tai ainakin koska komissiolle ei ilmoitettu
näistä toimenpiteistä.
Espanjan hallitus väittää ensimmäiseksi, että rikoslain uudistamista koskeva lakiehdotus, jossa toistetaan miltei sanatarkasti
direktiivissä kuvaillut toiminnat, on laadittu ja että toimivaltaiset viranomaiset ovat tarkastaneet sen, ja toiseksi, että
voimassa olevassa Espanjan lainsäädännössä jo säädetään seuraamuksista, joiden avulla voidaan taata direktiivissä edellytetyn
kaltainen suoja.
Kyseinen hallitus katsoo tältä osin, että direktiivi on saatettu osaksi kansallista oikeusjärjestystä rikoslain 248 §:n 2 momentissa,
255 ja 270 §:ssä muun muassa siltä osin kuin on kyse direktiivin 4 artiklassa tarkoitettuja kieltoja koskevista seuraamuksista.
Lisäksi rikoslain 28 ja 29 §:ää sovelletaan sen mukaan yleisesti henkilöihin, jotka tuovat julki paikan, josta signaalin purkamiseksi
tarvittavia ohjelmia ja tarvikkeita on saatavilla. Kyseinen hallitus väittää lisäksi, että rikoslain 127 §:ssä säädetään lisäksi
niiden tarvikkeiden takavarikoimisesta, joiden avulla rikos tehtiin. Espanjan hallituksen mukaan siviiliprosessilain 721–747 §:ssä
säädetään turvaamistoimien määräämisestä ja rikosprosessilain 334 §:ssä ja sitä seuraavissa pykälissä sallitaan sellaisia
välineitä ja esineitä koskevat turvaamistoimet ja säilyttäminen, jotka liittyvät rikokseen. Lopuksi Espanjan hallitus katsoo,
että siviililain 1902 §:ää, joka koskee siviilioikeudellista vastuuta, sovelletaan käyttäjään, joka petollisesti hyötyy ehdolliseen
pääsyyn perustuvista palveluista, tai henkilöön, joka laatii tai julkaisee internetissä ohjelmistoja, joilla pyritään kiertämään
teknologiset keinot, joilla estetään luvaton käyttö.
Komissio muistuttaa, että lakiehdotuksen laatimisen ei voida katsoa olevan direktiivin pätevä ja riittävä täytäntöönpanotoimi.
Komissio lisää, että säännökset, joihin Espanjan hallitus on vedonnut, ovat selvästikin riittämättömät saattamaan direktiivin
4 ja 5 artikla asianmukaisesti ja kattavasti osaksi Espanjan kansallista oikeusjärjestystä, erityisesti koska rikoslain 4 §:n
1 momentissa estetään ”rikoslain” soveltaminen ”muihin tapauksiin kuin niihin, joista laissa nimenomaisesti säädetään”.
Rikoslain 270 §:stä komissio toteaa, että siinä tarkoitetaan henkistä omaisuutta, kun taas intressi, jota direktiivillä on
tarkoitus suojata, on ehdolliseen pääsyyn perustuvien palveluiden toimittajilla oleva intressi siihen, että ne saavat palveluiden
tarjoamisestaan korvauksen. Rikoslain 248 §:n 2 momentissa säädetystä tietojenkäsittelyn avulla tehtävästä petoksesta komissio
katsoo, että tässä kohdassa lähtöedellytys on, että on olemassa kolmannen osapuolen etujen vastaisesti tapahtuva omaisuuden
luvaton siirtäminen, kun taas direktiivissä tarkoitetaan laittomien laitteiden valmistamista, tuontia, levittämistä, myyntiä,
vuokrausta tai hallussapitoa kaupallisessa tarkoituksessa ja kaupallisen viestinnän käyttöä näiden laittomien laitteiden käytön
edistämiseksi. Rikoslain 255 §:stä komissio huomauttaa, että sitä sovelletaan yksityiskäyttöön liittyvään petolliseen menettelyyn,
kun taas direktiivissä tarkoitetaan luonteeltaan kaupallisia rikoksia.
Espanjan hallituksen toissijaisesti mainitsemista säännöksistä komissio katsoo, että yhdessäkään niistä ei täytetä jäsenvaltioille
asetettua velvollisuutta toteuttaa toimenpiteitä, joilla pyritään takaamaan, että suojattujen palveluiden tarjoajien ne pyynnöt
tutkitaan, jotka koskevat sitä, että laittomat laitteet poistetaan markkinoilta.
Tukeakseen väitteitään, jonka mukaan direktiivin täytäntöönpanoa koskevat toimenpiteet on jo toteutettu Espanjan lainsäädännössä,
Espanjan hallitus vetoaa myös kahteen, kahden eri tuomioistuimen antamaan tuomioon, joissa määrätään seuraamus direktiivissä
tarkoitetuista rikoksista. Ensimmäinen on Cordoban (Espanja) Juzgado de lo Penalin ensimmäisen jaoston 11.2.2002 antama tuomio,
jossa ”jäljennettyjen korttien” jakaminen Canal Satélite Digital SL -nimisen yhtiön etujen vastaisesti katsottiin petokseksi
ja henkisen omaisuuden loukkaukseksi, joiden vuoksi asianomainen tuomittiin vankeusrangaistuksen ja sakkoon ja kyseiselle
yhtiölle maksettavaan vahingonkorvaukseen. Toiseksi Espanjan hallitus vetoaa Barcelonan (Espanja) Juzgado de lo penalin yhdeksännen
jaoston tuomioon, jossa petokseksi katsottiin sellaisten ”jäljennettyjen korttien” myyminen kolmansille osapuolille, joiden
avulla kaapelitelevision tarjoajan signaali on mahdollista purkaa ilman tämän lupaa.
Kyseisen hallituksen mukaan rikoslakiin perustuva ehdolliseen pääsyyn perustuvien palvelujen tarjoajan suoja on jopa tehokkaampi
kuin direktiivissä edellytetty suoja ja uusien luokitteluiden sisällyttäminen rikoslakiin voisi johtaa sekaannuksiin.
Komissio katsoo, että yhtäältä kyseiset tuomiot ovat yksittäisiä ja rajallisia tapauksia ja toisaalta ne koskevat vain rikoslain
248 §:n 2 momentin soveltamista luvattomiin purkukortteihin tai ”jäljennettyihin kortteihin”, jotka ovat petokseksi määriteltäviä
rikoksia. Lisäksi komissio katsoo, että ei ole olemassa Tribunal Supremon (Espanja) oikeuskäytäntöä, joka tukisi Espanjan
hallituksen kansallisesta oikeusjärjestyksestä tekemää tulkintaa.
Yhteisöjen tuomioistuimen arviointi asiasta
Toisin kuin Espanjan hallitus väittää, niillä kahdella tuomiolla, joihin se on vedonnut, ei sellaisenaan voida todistaa, että
direktiivi on saatettu osaksi Espanjan kansallista oikeusjärjestystä.
Kuten komissio on todennut, kyseessä ovat yksittäiset ja rajalliset tuomiot, jotka koskevat vain rikoslain 248 §:n 2 momentin
soveltamista luvattomien purkukorttien myyntiin ja jakamiseen. Vaikka ratkaisut olisikin tehnyt korkeimman asteen tuomioistuin,
olisi kuitenkin tarpeellista osoittaa, että Espanjan oikeusjärjestyksessä on säännöksiä, joiden avulla direktiivin tavoitteet
voidaan toteuttaa kieltämällä kaikki direktiivissä, muun muassa sen 4 artiklassa, tarkoitetut toiminnat.
Tältä osin on syytä muistuttaa, että vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan direktiivin saattaminen osaksi kansallista oikeusjärjestystä
ei välttämättä edellytä sitä, että sen säännökset olisi samanmuotoisina ja sanasta sanaan toistettava nimenomaisella erityisellä
säännöksellä, vaan yleinen oikeustila voi olla riittävä, jos se takaa sen, että direktiivi on kokonaisuudessaan riittävän
selkeästi ja täsmällisesti täytäntöönpantu (ks. erityisesti asia 29/84, komissio v. Saksa, tuomio 23.5.1985, Kok. 1985, s. 1661,
Kok. Ep. VIII, s. 231, 23 kohta; asia 247/85, komissio v. Belgia, tuomio 8.7.1987, Kok. 1987, s. 3029, 9 kohta ja asia C-217/97,
komissio v. Saksa, tuomio 9.9.1999, Kok. 1999, s. I-5087, 31 kohta).
Siltä osin kuin on kyse säännöksistä, joihin Espanjan hallitus vetoaa, riittää, kun todetaan, että rikoslain 270 §:ssä tarkoitetaan
vain henkisen omaisuuden oikeudenhaltijan oikeuteen kohdistuvaa loukkausta, kun taas direktiivissä ei tarkoiteta tätä, vaan
se koskee laittomia laitteita. Rikoslain 248 §:ssä edellytetään omaisuuden siirtoa, kun taas direktiivissä tarkoitetaan vain
näiden laitteiden hallussapitoa. Rikoslain 255 §:ssä tarkoitetaan petosta, kun taas direktiivissä kielletään objektiivinen
teko. Samalla tavalla direktiivin 4 artiklan c kohdan mukaisesti jäsenvaltioiden on kiellettävä laittomien laitteiden käytön
edistäminen, mitä Espanjan lainsäädännössä ei ole kielletty. Kuten komissio aivan oikein on todennut, siviili- ja rikoslain
sekä siviili- ja rikosprosessilain säännöksissä, joihin Espanjan hallitus on lisäksi vedonnut, ei korjata tätä puutetta.
Näin ollen Espanjan lainsäädännössä ei kielletä kaikkia direktiivissä mainittuja laittomia toimia ja säännökset, joihin Espanjan
hallitus on vedonnut, ovat riittämättömät direktiivin 4 ja 5 artiklan saattamiseksi osaksi Espanjan kansallista oikeusjärjestystä.
Vaikka rikoslakia tulkittaisiinkin direktiivin mukaisella tavalla, komission toteamia aukkoja ja puutteita ei voida korjata
ilman, että loukataan laillisuusperiaatetta ja oikeusvarmuuden periaatetta, joiden mukaisesti sellaisesta toiminnasta ei voida
asettaa seuraamusta, joita rikoslaissa ei ole selkeästi määritelty ja nimenomaisesti luokiteltu rangaistavaksi.
Lisäksi, kuten komissio on myös todennut, lakiehdotuksen laatimisen ei voida katsoa olevan direktiivin pätevä ja riittävä
täytäntöönpanotoimi.
On siis todettava, että Espanjan kuningaskunta ei ole noudattanut kyseisen direktiivin mukaisia velvoitteitaan, koska se ei
ole antanut tämän direktiivin noudattamisen edellyttämiä lakeja, asetuksia ja hallinnollisia määräyksiä.
Oikeudenkäyntikulut
Yhteisöjen tuomioistuimen työjärjestyksen 69 artiklan 2 kohdan mukaan asianosainen, joka häviää asian, velvoitetaan korvaamaan
oikeudenkäyntikulut, jos vastapuoli on sitä vaatinut. Koska komissio on vaatinut Espanjan kuningaskunnan velvoittamista korvaamaan
oikeudenkäyntikulut ja koska tämä on hävinnyt asian, Espanjan kuningaskunta on velvoitettava korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
Näillä perusteilla
YHTEISÖJEN TUOMIOISTUIN (viides jaosto)
on antanut seuraavan tuomiolauselman:
1)
Espanjan kuningaskunta ei ole noudattanut ehdolliseen pääsyyn perustuvien tai ehdollisen pääsyn sisältävien palvelujen oikeussuojasta
20 päivänä marraskuuta 1998 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 98/84/EY mukaisia velvoitteitaan, koska
se ei ole antanut tämän direktiivin noudattamisen edellyttämiä lakeja, asetuksia ja hallinnollisia määräyksiä.
2)
Espanjan kuningaskunta velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
Jann
Edward
von Bahr
Julistettiin Luxemburgissa 7 päivänä tammikuuta 2004.
R. Grass
V. Skouris
kirjaaja
viidennen jaoston puheenjohtaja
–
Oikeudenkäyntikieli: espanja.