CELEX: 61999CJ0379
Lika lön för kvinnor och män
Tjänstepensioner
Pensionskassa som har fått i uppdrag att fullgöra arbetsgivarens skyldighet att utge en kompletterande pension
Efterlevandepension

Domskäl
1 Bundesarbeitsgericht har, genom beslut av den 23 mars 1999 som inkom till domstolens kansli den 7 oktober samma år, i enlighet med artikel 234 EG ställt en fråga om tolkningen av artikel 119 i EG-fördraget (artiklarna 117-120 i EG-fördraget har ersatts av artiklarna 136-143 EG).
2 Frågan har uppkommit i en tvist mellan Pensionskasse für die Angestellten der Barmer Ersatzkasse VVaG (pensionskassan för de anställda vid Barmer Ersatzkasse, nedan kallad pensionskassan i målet vid den nationella domstolen) och Hans Menauer och avser huruvida Hans Menauer har rätt till änklingspension och om pensionskassan i målet vid den nationella domstolen skall svara för denna rätt.
Tillämpliga bestämmelser
Gemenskapsrätten
3 I artikel 119 i fördraget fastslås principen om lika lön för kvinnor och män för lika arbete.
4 I artikel 119 andra stycket föreskrivs följande:
"I denna artikel skall med lön förstås den gängse grund- eller minimilönen samt alla övriga förmåner i form av kontanter eller naturaförmåner som arbetstagaren, direkt eller indirekt, får av arbetsgivaren på grund av anställningen."
Nationell rätt
Gesetz zur Verbesserung der betrieblichen Altersversorgung (den tyska lagen om förbättring av tjänstepensionssystemen, nedan kallad BetrAVG)
5 Det framgår av handlingarna i målet att i Förbundsrepubliken Tyskland kan företagens kompletterande ålderspensionsförmåner tillhandahållas i olika former. Arbetsgivaren kan för det första direkt tillhandahålla de förmåner som ankommer på honom enligt hans företags tjänstepensionssystem. Han kan för det andra låta externa organ förmedla nämnda förmåner. Arbetsgivaren utger då inte några förmåner utan bidrar indirekt till dessa, antingen genom en Direktversicherung, det vill säga en livförsäkring som arbetsgivaren tecknar till förmån för arbetstagaren, eller genom en Unterstützungskasse, det vill säga en försäkringskassa, eller genom en Pensionskasse, det vill säga en pensionskassa som arbetsgivaren har gett i uppdrag att förvalta sitt företags tjänstepensionssystem.
6 Vad beträffar det sistnämnda fallet föreskrivs i 1 § tredje stycket BetrAVG att pensionskassan är en försörjningsinrättning med rättskapacitet, som tillerkänner arbetstagaren eller dennes efterlevande rättsinnehavare en rättighet.
7 Enligt den hänskjutande domstolen måste arbetsgivaren, om de i den ifrågavarande pensionskassans stadgar fastställda försäkringsvillkoren inte är tillräckliga för att uppfylla arbetsgivarens försäkringsskyldigheter enligt anställningsavtalet, själv åtgärda denna brist. Det är i detta avseende fråga om ett försörjningsåtagande grundat på principen om likabehandling, enligt 1 § första stycket fjärde meningen BetrAVG.
8 Den rättighet som härav följer för arbetstagaren gentemot arbetsgivaren skyddas mot dennes insolvens enligt 7 § BetrAVG.
Stadgan för pensionskassan i målet vid den nationella domstolen
9 I 11 § andra stycket a i stadgan för pensionskassan i målet vid den nationella domstolen, med rubriken "Förmåner", föreskrivs följande:
"Följande förmåner beviljas försäkrade som lämnar sin anställning vid Barmer Ersatzkasse på grund av att ett försäkringsfall har inträffat ...:
...
2. Pensioner till efterlevande efter det att utbetalningar av pensioner respektive av lön till försäkrade upphört:
a) Änkepension till änkan efter avliden försäkrad. En make erhåller änklingspension efter en försäkrad makas död, om den avlidna makan till övervägande del svarat för försörjningen av familjen."
Målet vid den nationella domstolen och tolkningsfrågan
10 Hans Menauers hustru var anställd vid Barmer Ersatzkasse (en privaträttslig sjukkassa) i Straubing (Tyskland) från den 1 september 1956 och fram till sin bortgång den 12 november 1993. Enligt en av klausulerna i Hans Menauers hustrus anställningsavtal var Ersatzkassentarifvertrag (kollektivavtal för privaträttsliga sjukkassor, nedan kallat EKTV) tillämpligt på detta.
11 Enligt bestämmelserna i EKTV är Barmer Ersatzkasse skyldig att stå för tjänstepensionsförmåner för sina manliga och kvinnliga anställda. Dessa förmåner består i en ålderspension som Barmer Ersatzkasse själv skall stå för och en kompletterande pension som pensionskassan i målet vid den nationella domstolen skall utge till Barmer Ersatzkasses manliga och kvinnliga anställda som är anslutna till denna pensionskassa. Enligt EKTV är Barmer Ersatzkasse skyldig att till pensionskassan i målet vid den nationella domstolen erlägga avgifter för sina manliga och kvinnliga anställdas räkning. Hans Menauers avlidna hustru var under hela sin anställningstid försäkrad i pensionskassan i målet vid den nationella domstolen.
12 Hans Menauer väckte talan mot Barmer Ersatzkasse och pensionskassan i målet vid den nationella domstolen vid Arbeitsgericht och yrkade därvid att de skulle förpliktas att till honom utbetala änklingspension. Arbeitsgericht biföll talan mot pensionskassan i målet vid den nationella domstolen, men ogillade talan mot Barmer Ersatzkasse. Pensionskassan överklagade denna dom till Landesarbeitsgericht. Eftersom Hans Menauer inte överklagade vann underinstansens dom laga kraft i fråga om ogillandet av talan mot Barmer Ersatzkasse. Pensionskassans överklagande till Landesarbeitsgericht vann inte bifall. Pensionskassan använde sig då av rättsmedlet Revision för att klaga till Bundesarbeitsgericht och yrkade därvid att underinstansernas domar skulle upphävas och ändras och att Hans Menauers yrkande skulle avslås.
13 Hans Menauer gjorde gällande att det ytterligare villkor för beviljande av änklingspension som uppställs i 11 § i stadgan för pensionskassan i målet vid den nationella domstolen strider mot principen om likabehandling och därmed är ogiltigt. Han ansåg sig ha rätt till samma efterlevandepension som en änka efter en tidigare manlig arbetstagare vid Barmer Ersatzkasse. Han anförde vidare att pensionskassan i målet vid den nationella domstolen var ansvarig för detta, i egenskap av det organ som Barmer Ersatzkasse har gett i uppdrag att förvalta sitt tjänstepensionssystem.
14 Bundesarbeitsgericht har i sitt beslut om hänskjutande bland annat konstaterat att den rätt till efterlevandepension som Hans Menauer har åberopat utgör en övrig förmån i den mening som avses i artikel 119 i fördraget och att 11 § 2 a i stadgan för pensionskassan i målet vid den nationella domstolen strider mot denna bestämmelse i fördraget. Bundesarbeitsgericht vill dock få klarhet i huruvida Hans Menauer kan göra gällande sin rätt gentemot pensionskassan i målet vid den nationella domstolen. Bundesarbeitsgericht har i detta avseende påpekat att om tillämpningsområdet för artikel 119 i fördraget utvidgades till att även omfatta pensionskassor skulle det leda till allvarliga inkonsekvenser och avbräck i det nationella tyska rättssystemet, utan att detta verkligen var nödvändigt för att skydda arbetstagarna mot könsdiskriminering.
15 Bundesarbeitsgericht har i synnerhet påpekat följande:
- Enligt tysk arbetsrätt förblir arbetsgivaren gäldenär i fråga om de förmåner som arbetstagaren har rätt till, även i ett sådant fall som i målet vid den nationella domstolen, där pensionskassans stadgar strider mot diskrimineringsförbudet. Arbetsgivaren måste därför åtgärda denna brist genom att tillhandahålla dessa förmåner, utan att det är möjligt för denne att undandra sig denna skyldighet. Dessutom skyddas arbetstagaren mot arbetsgivarens insolvens.
- Trots att pensionskassorna enligt 1 § tredje stycket BetrAVG i egenskap av försäkringsgivare tar vissa försäkringsrisker på sitt ansvar anses det mot bakgrund av det ovan anförda i den övervägande delen av tysk doktrin vara uteslutet att en pensionskassa har något eget ansvar för att de arbetsrättsliga förpliktelser som följer av principen om likabehandling uppfylls. Det påpekas i detta avseende att även om en pensionskassa är juridiskt självständig, omfattas den av försäkringsinspektionens kontroll och försäkringsrätten. Enligt den självständiga försäkringsrättsliga principen om likabehandling skall dock lika förmåner utgå för lika avgifter. Om omfattningen av de försäkringsförpliktelser som en pensionskassa har enligt stadgebestämmelserna ökades, skulle den vara tvungen att höja avgifterna, vilka, när arbetsgivaren inte helt har övertagit betalningsskyldigheten avseende försäkringsavgifterna från sina arbetstagare, inte belastar arbetsgivaren som är gäldenär i fråga om förmånerna, utan hela gruppen av försäkrade löntagare.
16 Med beaktande av domstolens rättspraxis (dom av den 28 september 1994 i mål C-200/91, Coloroll Pension Trustees, REG 1994, s. I-4389, svensk specialutgåva, volym 16, s. 89, och i mål C-128/93, Fisscher, REG 1994, s. I-4583, svensk specialutgåva, volym 16, s. 127) har Bundesarbeitsgericht vilandeförklarat målet och ställt följande tolkningsfråga till EG-domstolen:
"Skall artikel 119 i EG-fördraget tolkas så, att pensionskassor skall anses vara arbetsgivare och skyldiga att behandla män och kvinnor lika vid beviljande av en tjänstebaserad ålderspension, trots att de diskriminerade arbetstagarna har en rättighet gentemot den som är direkt skyldig att stå för förmånen - nämligen arbetsgivaren i egenskap av part i anställningsavtalet - och nämnda rättighet är skyddad mot insolvens och utesluter diskriminering?"
Tolkningsfrågan
17 Domstolen erinrar om att enligt fast rättspraxis utgör en ålderspension som utbetalas på grundval av ett tjänstepensionssystem som inrättats med stöd av ett kollektivavtal en förmån som arbetstagaren får av arbetsgivaren på grund av anställningen och omfattas därför av tillämpningsområdet för artikel 119 i fördraget, oberoende av huruvida tjänstepensionssystemet har trätt i stället för det lagstadgade systemet eller är av kompletterande karaktär (se särskilt dom av den 13 maj 1986 i mål 170/84, Bilka, REG 1986, s. 1607, punkterna 20 och 22, svensk specialutgåva, volym 8, s. 583, av den 17 maj 1990 i mål C-262/88, Barber, REG 1990, s. I-1889, punkt 28, svensk specialutgåva, volym 10, s. 407, och av den 14 december 1993 i mål C-110/91, Moroni, REG 1993, s. I-6591, punkt 15, svensk specialutgåva, volym 14, s. 453).
18 Domstolen har även slagit fast att efterlevandepension enligt ett sådant system faller inom tillämpningsområdet för artikel 119 i fördraget. Domstolen har i detta avseende vidare påpekat att denna bedömning inte motsägs av den omständigheten att efterlevandepensionen definitionsmässigt inte betalas ut till arbetstagaren utan till dennas efterlevande, eftersom rätten till en sådan förmån bygger på att den efterlevandes make eller maka har varit ansluten till systemet, så att pensionen förvärvats av den efterlevande inom ramen för anställningsförhållandet mellan arbetsgivaren och den avlidna maken eller makan och utbetalas till den efterlevande på grund av makens eller makans anställningsförhållande (se dom av den 6 oktober 1993 i mål C-109/91, Ten Oever, REG 1993, s. I-4879, punkterna 12 och 13, svensk specialutgåva, volym 14, s. 341, domen i det ovannämnda målet Coloroll Pension Trustees, punkt 18, och dom av den 17 april 1997 i mål C-147/95, Evrenopoulos, REG 1997, s. I-2057, punkt 22).
19 Härav följer att den efterlevande maken eller makan till en avliden arbetstagare kan åberopa artikel 119 i fördraget för att få fastslaget en principiell rätt till efterlevandepension samt hur omfattande denna är (se, för ett liknande resonemang, domen i det ovannämnda målet Coloroll Pension Trustees, punkt 19).
20 Vad beträffar frågan huruvida den efterlevande maken eller makan kan åberopa denna artikel gentemot ett externt organ, såsom en pensionskassa bildad enligt tysk rätt (Pensionskasse), som arbetsgivaren har gett i uppdrag att utbetala de ifrågavarande förmånerna och som är juridiskt självständigt, skall det erinras om att enligt domarna i de ovannämnda målen Barber och Coloroll Pension Trustees kan artikel 119 i fördraget tillämpas på ett tjänstepensionssystem även om detta system står under förvaltarskap, med förvaltare som är formellt självständiga gentemot arbetsgivaren, eftersom i artikel 119 även åsyftas sådana förmåner som erhålls indirekt från arbetsgivaren (se domarna i de ovannämnda målen Barber, punkterna 28 och 29, och Coloroll Pension Trustees, punkt 20).
21 Domstolen har även slagit fast att det ankommer på förvaltarna att betala ut förmånerna, trots att de står utanför anställningsförhållandet. Förmånerna förlorar för den skull inte sin karaktär av lön enligt artikel 119 i fördraget och förvaltarna är därför skyldiga att göra allt som deras befogenheter omfattar för att säkerställa att principen om likabehandling iakttas på detta område (domen i det ovannämnda målet Coloroll Pension Trustees, punkt 22).
22 I punkt 31 i domen i det ovannämnda målet Fisscher har domstolen gjort samma bedömning vad beträffar ett nederländskt tjänstepensionssystems administratörer, vilka liksom förvaltarna stod utanför anställningsförhållandet.
23 Av detta följer att eftersom de som har fått i uppdrag att förvalta ett tjänstepensionssystem utbetalar förmåner som utgör lön enligt artikel 119, är de skyldiga att iaktta principen om likabehandling i denna bestämmelse, oavsett vilken rättslig form de har eller på vilket sätt de har fått i uppdrag att förvalta nämnda pensionssystem.
24 Detta konstaterande gäller även pensionskassor bildade enligt tysk rätt, såsom den kassa som är i fråga i målet vid den nationella domstolen. Eftersom dessa har fått i uppdrag att förvalta tjänstepensionssystem och till de försäkrade arbetstagarna och deras rättsinnehavare utbetalar förmåner vilka, såsom har understrukits i punkterna 17 och 18 i förevarande dom, omfattas av tillämpningsområdet för artikel 119 i fördraget, är de skyldiga att iaktta principen om lika lön i denna bestämmelse, utan att vare sig den juridiska självständighet som de åtnjuter eller deras egenskap av försäkringsgivare är av betydelse i detta avseende.
25 Den omständigheten att en pensionskassa bildad enligt tysk rätt, i egenskap av försäkringsgivare, omfattas av försäkringsrätten och således av den självständiga försäkringsrättsliga principen om likabehandling och att en ökning av omfattningen av dess försäkringsförpliktelser på grund av tillämpningen av artikel 119 i fördraget kan leda till åtgärder avsedda att täcka denna ökning, däribland eventuellt en höjning av avgifterna för samtliga försäkrade löntagare, är ett problem som skall lösas på grundval av nationell rätt. Att det föreligger ett sådant problem påverkar i varje fall inte konstaterandet i föregående punkt.
26 Domstolen fastslog i punkterna 42 och 43 i domen i det ovannämnda målet Coloroll Pension Trustees, i fråga om ett tjänstepensionssystem i form av ett förvaltarskap (trust) att den omständigheten att tillämpningen av principen om lika lön stöter på svårigheter på grund av att de medel som förvaltarna förfogar över är otillräckliga är ett problem som hänför sig till nationell rätt. Således skall de eventuella problem som följer av att dessa medel är otillräckliga för en utjämning av förmånerna lösas på grundval av nationell rätt mot bakgrund av principen om lika lön och kan inte påverka konstaterandet i punkt 24 i domen i det ovannämnda målet Coloroll Pension Trustees att den direkta effekten av artikel 119 i fördraget kan åberopas såväl av arbetstagarna som av deras rättsinnehavare gentemot ett tjänstepensionssystems förvaltare, vilka är skyldiga att iaktta principen om likabehandling inom ramen för sina befogenheter och skyldigheter.
27 Detsamma kan sägas om liknande problem med otillräckliga medel som en pensionskassa bildad enligt tysk rätt som är skyldig att tillämpa artikel 119 i fördraget möter på grund av den tyska försäkringsrättens särskilda karaktär.
28 Det skall vidare prövas om skyldigheten att iaktta artikel 119 i fördraget även åligger ett sådant organ som en pensionskassa bildad enligt tysk rätt när arbetstagare som utsätts för könsdiskriminering av detta organ eller deras rättsinnehavare kan vända sig till arbetsgivaren, som enligt de nationella bestämmelserna fortfarande är den direkta gäldenären i fråga om de förmåner som nämnda organ utbetalar, och därvid ha en rätt som är skyddad mot arbetsgivarens insolvens och utesluter diskriminering.
29 Enligt domstolens rättspraxis skulle den ändamålsenliga verkan av artikel 119 i fördraget avsevärt försvagas och det rättsskydd som krävs för att effektiv likabehandling skall uppnås allvarligt äventyras om en arbetstagare eller dennes rättsinnehavare endast kunde åberopa ifrågavarande bestämmelse gentemot arbetsgivaren, men inte gentemot dem som uttryckligen har ålagts att fullgöra arbetsgivarens skyldigheter (se domarna i de ovannämnda målen Coloroll Pension Trustees, punkt 23, och Fisscher, punkt 31).
30 Den hänskjutande domstolen har uttryckt tvivel i detta avseende, men ovannämnda konstaterande är trots allt giltigt även i fall när enligt nationell rätt arbetstagare som utsätts för könsdiskriminering eller deras rättsinnehavare åtnjuter ett fullständigt rättsligt skydd gentemot sin arbetsgivare. Den ändamålsenliga verkan av artikel 119 i fördraget förutsätter att alla personer som har att utbetala förmåner som omfattas av denna bestämmelses tillämpningsområde är skyldiga att iaktta den. Om arbetstagaren eller hans rättsinnehavare enbart skulle kunna vända sig till arbetsgivaren, utan att kunna vända sig till det organ som har ansvar för att utbetala förmånerna, skulle detta begränsa det antal personer mot vilka den berörde arbetstagaren eller hans rättsinnehavare kan göra gällande sina rättigheter.
31 En sådan begränsning skulle minska den ändamålsenliga verkan av artikel 119 i fördraget. Den skulle dessutom vara än mer oförenlig med denna artikel då den ifrågavarande diskrimineringen, såsom i målet vid den nationella domstolen, kan vara en följd av stadgan för det organ som har fått i uppdrag att utbetala förmånerna och som av den anledningen och i synnerhet från en rättsinnehavares synpunkt förefaller vara den normala gäldenären för den ifrågavarande förmånen.
32 Av detta följer att det är nödvändigt att artikel 119 i fördraget är tillämplig på pensionskassor bildade enligt tysk rätt för att ett fullständigt och enhetligt rättsligt skydd skall säkerställas för arbetstagare som utsätts för könsdiskriminering eller, i förekommande fall, för deras rättsinnehavare.
33 Av det ovan anförda följer att den ställda frågan skall besvaras på så sätt att artikel 119 i fördraget skall tolkas så, att sådana organ som pensionskassor bildade enligt tysk rätt (Pensionskassen), som har fått i uppdrag att utbetala förmåner enligt ett tjänstepensionssystem, är skyldiga att behandla män och kvinnor lika, även om de arbetstagare som utsätts för könsdiskriminering har en rättighet gentemot den som är direkt skyldig att stå för förmånen - nämligen arbetsgivaren i egenskap av part i anställningsavtalet - och nämnda rättighet är skyddad mot insolvens och utesluter diskriminering.
Beslut om rättegångskostnader
Rättegångskostnader
34 De kostnader som har förorsakats den nederländska och den tyska regeringen samt kommissionen, vilka har inkommit med yttranden till domstolen, är inte ersättningsgilla. Eftersom förfarandet i förhållande till parterna i målet vid den nationella domstolen utgör ett led i beredningen av samma mål, ankommer det på den nationella domstolen att besluta om rättegångskostnaderna.
Domslut
På dessa grunder beslutar
DOMSTOLEN (sjätte avdelningen)
- angående den fråga som genom beslut av den 23 mars 1999 har ställts av Bundesarbeitsgericht - följande dom:
Artikel 119 i EG-fördraget (artiklarna 117-120 i EG-fördraget har ersatts av artiklarna 136-143 EG) skall tolkas så, att sådana organ som pensionskassor bildade enligt tysk rätt (Pensionskassen), som har fått i uppdrag att utbetala förmåner enligt ett tjänstepensionssystem, är skyldiga att behandla män och kvinnor lika, även om de arbetstagare som utsätts för könsdiskriminering har en rättighet gentemot den som är direkt skyldig att stå för förmånen - nämligen arbetsgivaren i egenskap av part i anställningsavtalet - och nämnda rättighet är skyddad mot insolvens och utesluter diskriminering.