CELEX: 62007CJ0055
Direktyva 97/81/EB
Vienodas požiūris į visą ir ne visą darbo dieną dirbančius darbuotojus
Diskriminacija
Administracinė kliūtis, galinti apriboti darbo ne visą darbo dieną galimybes

Prašymai priimti prejudicinį sprendimą susiję su 1997 m. gruodžio 15 d. Tarybos direktyvos 97/81/EB dėl Bendrojo susitarimo dėl darbo ne visą darbo dieną, kurį sudarė Europos pramonės ir darbdavių konfederacijų sąjunga (UNICE), Europos įmonių, kuriose dalyvauja valstybė, centras (CEEP) ir Europos profesinių sąjungų konfederacija (ETUC) (
OL L 14, 1998, p. 9
), bei vienodo požiūrio į vyrus ir moteris principo išaiškinimu.
Šie prašymai pateikti nagrinėjant bylas tarp
Subito GmbH
(toliau –
Subito
) ir jos dviejų teisėtų atstovų O. Michaeler ir R. Volgger bei Socialinės darbo saugos tarnybos (
Amt für sozialen Arbeitsschutz
), buvusios Bozeno autonominės provincijos darbo inspekcijos (
Arbeitsinspektorat der Autonomen Provinz Bozen
), ir Bozeno autonominės provincijos (
Autonome Provinz Bozen
) dėl nacionalinės teisės aktų pažeidimo, kuriuose nustatyta pareiga pranešti apie darbo ne visą darbo dieną sutartis.
Teisinis pagrindas
Bendrijos teisės aktai
Direktyva 97/81 skirta įgyvendinti prie jos pridėtą Bendrąjį susitarimą dėl darbo ne visą darbo dieną, kurį 1997 m. birželio 6 d. sudarė Europos pramonės ir darbdavių konfederacijų sąjunga (UNICE), Europos įmonių, kuriose dalyvauja valstybė, centras (CEEP) ir Europos profesinių sąjungų konfederacija (ETUC) (toliau – Bendrasis susitarimas).
Bendrojo susitarimo preambulės pirmojoje ir antrojoje pastraipose nurodyta:
„Šis Bendrasis susitarimas yra indėlis į bendrą Europos užimtumo strategiją. Darbas ne visą darbo dieną pastaraisiais metais turėjo didelę įtaką užimtumui. Todėl šio susitarimo šalys šiai darbo formai skyrė labai daug dėmesio. Šalys ketina apsvarstyti panašių susitarimų, susijusių su kitomis lankstaus darbo formomis, reikalingumą.
Pripažįstant aplinkybių įvairovę valstybėse narėse ir patvirtinant, kad darbas ne visą darbo dieną yra būdingas tam tikriems sektoriams ir profesinės veiklos sritims, šis susitarimas nustato bendruosius principus ir minimalius reikalavimus, susijusius su darbu ne visą darbo dieną. Jis rodo socialinių partnerių siekį sukurti bendrus pagrindus, pašalinant darbuotojų, dirbančių ne visą darbo dieną, diskriminavimą ir padedant plėtoti galimybes dirbti ne visą darbo dieną tiek darbdaviams, tiek darbuotojams priimtinu pagrindu.“
Šioms byloms svarbios šios Bendrojo susitarimo nuostatos:
„Konstatuojamoji dalis
<…>
5.
Kadangi šio susitarimo šalys signatarės teikia didelę reikšmę priemonėms, suteikiančioms vyrams ir moterims daugiau galimybių dirbti ne visą darbo dieną ruošiantis pensijai, derinant profesinį ir šeimos gyvenimą ir naudojantis mokymo bei profesinio rengimo galimybėmis, kurios leistų tobulinti jų profesinius įgūdžius bei kilti tarnyboje, siekiant abipusės darbdavių ir darbuotojų naudos ir įmonių plėtros;
<…>
1 straipsnis: Tikslas
Bendrojo susitarimo tikslas:
a)
sudaryti sąlygas, kurios panaikintų darbuotojų, dirbančių ne visą darbo dieną, diskriminaciją ir gerintų darbo ne visą darbo dieną kokybę;
b)
sudaryti galimybes savanoriškumo pagrindu darbo ne visą darbo dieną plėtojimui ir prisidėti prie lankstaus darbo laiko grafiko organizavimo, atsižvelgiant į darbdavių ir darbuotojų reikmes.
<…>
4 straipsnis: Nediskriminavimo principas
1.
Darbuotojams, dirbantiems ne visą darbo dieną, negali būti sudaromos blogesnės darbo sąlygos negu panašioje situacijoje esantiems darbuotojams, dirbantiems visą darbo dieną, tik dėl tos priežasties, kad jie dirba ne visą darbo dieną, nebent šis nevienodas požiūris yra objektyviai pagrįstas.
2.
Prireikus taikomas
pro rata temporis
principas.
3.
Valstybės narės ir (arba) socialiniai partneriai, atsižvelgdami į Europos teisės aktus, nacionalinę teisę, kolektyvines sutartis ir praktiką, nustato šio straipsnio taikymo priemones.
4.
Valstybės narės, pasikonsultavusios su socialiniais partneriais pagal nacionalinę teisę, kolektyvines sutartis arba praktiką, ir (arba) socialiniai partneriai prireikus gali dėl objektyvių priežasčių sudaryti specialias darbo sąlygas, susijusias su darbo stažu, darbo laiku arba uždarbiu. Atsižvelgiant į 4 straipsnio 1 dalyje nurodytą nediskriminavimo principą, būtina nuolat peržiūrėti profesinę kvalifikaciją, susijusią su darbuotojų, dirbančių ne visą darbo dieną, galimybe naudotis specialiomis darbo sąlygomis.
5 straipsnis: Darbo ne visą darbo dieną galimybės
1.
Pagal šio susitarimo 1 straipsnį ir pagal darbuotojų, dirbančių ne visą darbo dieną ir visą darbo dieną, nediskriminavimo principą:
a)
valstybės narės, pasitarusios su socialiniais partneriais ir remdamosi nacionaline teise arba praktika, nustato ir peržiūri teisinio ar administracinio pobūdžio kliūtis, kurios gali apriboti darbo ne visą darbo dieną galimybes, ir prireikus šias kliūtis pašalinti;
b)
socialiniai partneriai, neviršydami savo kompetencijos ir pagal kolektyvinių sutarčių nustatytą tvarką, turi nustatyti ir peržiūrėti kliūtis, kurios gali apriboti darbo ne visą darbo dieną galimybes, ir prireikus šias kliūtis pašalinti.
<…>“(Pataisytas vertimas)
Nacionalinės teisės aktai
2000 m. vasario 25 d. Įstatyminio dekreto Nr. 61, įgyvendinančio 1997 m. gruodžio 15 d. Tarybos direktyvą 97/81/EB dėl Bendrojo susitarimo dėl darbo ne visą darbo dieną, kurį sudarė Europos pramonės ir darbdavių konfederacijų sąjunga (UNICE), Europos įmonių, kuriose dalyvauja valstybė, centras (CEEP) ir Europos profesinių sąjungų konfederacija (ETUC) (
decreto legislativo n. 61 attuazione della direttiva 97/81/CE relativa all’accordo-quadro sul lavoro a tempo parziale, concluso dall’UNICE, dal CEEP e dalla CES
; GURI, Nr. 66, 2004 m. kovo 20 d., p. 4, toliau – Įstatyminis dekretas Nr. 61/2000), 2 straipsnyje buvo įtvirtinta darbdavio pareiga per 30 dienų nuo darbo sutarties dėl darbo ne visą darbo dieną sudarymo persiųsti jos kopiją kompetentingai darbo ir socialinės saugos inspekcijai.
Pagal Įstatyminio dekreto Nr. 61/2000 8 straipsnį už šios pareigos pažeidimą numatyta 15 eurų administracinė bauda už kiekvieną atitinkamą darbuotoją ir kiekvieną pavėluotą dieną.
Įstatyminio dekreto Nr. 61/2000 2 straipsnyje įtvirtinta sutarties kopijos persiuntimo pareiga buvo panaikinta 2003 m. rugsėjo 10 d. Įstatyminiu dekretu Nr. 276 (GURI, Nr. 159, 2003 m. spalio 9 d., paprastasis priedas).
Pagrindinė byla ir prejudicinis klausimas
2003 m. kovo 25 d. ir balandžio 29 d. Sprendimais
Amt für sozialen Arbeitsschutz
, buvusi
Arbeitsinspektorat der Autonomen Provinz Bozen
, skyrė
Subito
ir jos teisėtiems atstovams O Michaeler ir R. Volgger 233550 eurų bendro dydžio baudas už tai, kad pažeisdami Įstatyminio dekreto Nr. 61/2000 2 straipsnį jie nepersiuntė kelių darbo ne visą darbo dieną sutarčių kopijų šiai tarnybai.
Subito
ir jos teisėti atstovai šiuos sprendimus apskundė
Landesgericht Bozen
.
Šis teismas sprendimuose dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą išreiškė abejonių dėl pareigos persiųsti darbo ne visą darbo dieną sutartis atitikties Direktyvai 97/81, nes šia direktyva siekiama plėtoti galimybes dirbti ne visą darbo dieną, o nagrinėjamų nacionalinės teisės nuostatų tikslas yra priešingas, kadangi privalomas darbo ne visą darbo dieną sutarčių kopijų persiuntimas yra biurokratinė šios darbo organizavimo formos kliūtis. Didindamos darbo ne visą darbo dieną sąnaudas, šios nuostatos taip pat lėmė nevienodą požiūrį ir konkurencijos apribojimą įmonių, įdarbinančių visą darbo dieną dirbančius darbuotojus, naudai.
Prašymus priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas taip pat nurodo, kad pagrindinėje byloje nagrinėjamais teisės aktais buvo netiesiogiai pažeista vyrų ir moterų lygybė, nes dažniausia pagal darbo ne visą darbo dieną sutartis dirba moterys (1986 m. gegužės 13 d. Sprendimas
Bilka-Kaufhaus
, 170/84, Rink. p. 1607; 1996 m. kovo 7 d. Sprendimas
Freers ir Speckmann
,
C-278/93, Rink. p. I-1165
; 1998 m. birželio 17 d. Sprendimas
Hill ir Stapleton
,
C-243/95, Rink. p. I-3739
bei 1998 m. rugsėjo 15 d. Sprendimas
Ansaldo Energia ir kt.,
C-279/96–C-281/96, Rink. p. I-5025
).
Šiomis aplinkybėmis
Landesgericht Bozen
nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šį prejudicinį klausimą:
„Ar nacionalinės teisės nuostatos (Įstatyminio dekreto Nr. 61/2000 2 ir 8 straipsniai), kuriose nustatyta darbdavio pareiga per 30 dienų nuo darbo sutarties dėl darbo ne visą darbo dieną sudarymo persiųsti jos kopiją kompetentingai darbo inspekcijos provincijos administracijai, nepersiuntimo atveju numatant 15 eurų baudą už kiekvieną atitinkamą darbuotoją ir kiekvieną pavėluotą dieną, nenustatant administracinės baudos <…> viršutinės ribos, prieštarauja Bendrijos teisės nuostatomis ir Direktyvai 97/81/EB?“
2007 m. balandžio 18 d. Teisingumo Teismo pirmininko nutartimi bylos C-55/07 ir C-56/07 buvo sujungtos, kad būtų bendrai vykdoma rašytinė ir žodinė proceso dalys bei priimtas bendras sprendimas.
Dėl prejudicinio klausimo
Teisingumo Teismui pateiktos pastabos
Italijos vyriausybė teigia, kad Įstatyminiu dekretu Nr. 61/2000, perkeliančiu Direktyvą 97/81 į nacionalinę teisės sistemą, siekiama to paties tikslo, kuriuo siekiama šia direktyva, t. y. sudaryti palankias sąlygas darbui ne visą darbo dieną ir užtikrinti jo apsaugą. Atsižvelgiant į šį tikslą, pareiga persiųsti darbo ne visą darbo dieną sutarties kopiją yra priemonė, leidžianti užtikrinti visų Italijos darbo inspekcijų veiklos koordinavimą. Tai – priemonė, padedanti kovoti su „juoduoju“ darbu ir leidžianti įvairioms darbo inspekcijoms pasinaudojant duomenų baze būti informuotomis apie situaciją rinkoje.
Ši priemonė, nesudaranti jokių biurokratinių kliūčių, yra skaidrumo garantija darbdaviams, padedanti kovoti su nelegaliu darbu. Be to, šis formalumas nesukuria jokios nelygybės ir neiškraipo konkurencijos tarp įmonių.
Europos Bendrijų Komisija mano, kad pareiga persiųsti atitinkamų sutarčių kopijas darbo inspekcijai, kurią pažeidus skiriama bauda, prieštarauja Direktyvos 97/81 tikslui.
Šia direktyva siekiama panaikinti ne visą darbo dieną dirbančių darbuotojų diskriminaciją ir sudaryti galimybes darbo ne visą darbo dieną plėtojimui panaikinant kliūtis, galinčias atgrasyti įmones naudotis šia darbo forma. Direktyvoje 97/81 įpareigojama darbą ne visą darbo dieną ir darbą visą darbo dieną vertinti vienodai tiek darbo, tiek įdarbinimo sąlygų atžvilgiu. Pagal Bendrojo susitarimo 5 straipsnį draudžiama sudaryti kliūtis be objektyvių priežasčių. Remiantis direktyvos konstatuojamosiomis dalimis, ja siekiama nustatyti bendrus pagrindus, pašalinant darbuotojų, dirbančių ne visą darbo dieną, diskriminavimą ir padedant plėtoti galimybes dirbti ne visą darbo dieną. Bendrojo susitarimo konstatuojamosios dalies 5 punkte nurodyta, kad reikia suteikti vyrams ir moterims daugiau galimybių dirbti ne visą darbo dieną.
Nors patikrinti, ar nagrinėjama priemonė pagrįsta objektyviomis priežastimis, turi nacionalinis teismas, Komisija abejoja, ar šiuo atveju tokių priežasčių yra. Remdamasi 1989 m. gruodžio 12 d. Sprendimu
Messner
(
C-265/88, Rink. p. 4209
, 14 punktas) ir 1996 m. vasario 29 d. Sprendimu
Skanavi ir Chryssanthakopoulos
(
C-193/94, Rink. p. I-929
, 36 punktas), ji primena, kad reikia atsižvelgti į su atitinkama nacionaline priemone susijusias sankcijas ir ypač į jų proporcingumą. Nagrinėjamu atveju numatytos pernelyg griežtos sankcijos, nes nenustatytos viršutinės baudų ribos.
Galiausiai Komisija mano, kad nebūtina nagrinėti, ar nagrinėjama nacionalinė priemonė sukuria moterų diskriminaciją, nes šis klausimas nėra pakankamai glaudžiai susijęs su pagrindine byla.
Teisingumo Teismo atsakymas
Direktyva 97/81 ir Bendruoju susitarimu siekiama, pirma, skatinti darbą ne visą darbo dieną ir, antra, panaikinti visą darbo dieną ir ne visą darbo dieną dirbančių darbuotojų diskriminaciją.
Šis dvejopas tikslas išplaukia iš Bendrojo susitarimo 1 straipsnio formuluotės (žr. šio sprendimo 5 punktą) bei iš Direktyvos 97/81 konstatuojamųjų dalių. Šiuo atžvilgiu primintina, kad pastarosios penktoje konstatuojamojoje dalyje įtvirtinta, jog „Eseno Europos Vadovų Tarybos išvadose pabrėžiama, kad būtina imtis priemonių, kurios skatintų užimtumą ir moterų bei vyrų lygias galimybes, ir kviečiama imtis priemonių, siekiant didesnio užimtumo, ypač naudojant lankstesnį darbo organizavimą, kuris kartu patenkintų darbuotojų pageidavimus bei konkurencijos reikalavimus“. Be to, šios direktyvos vienuoliktoje konstatuojamojoje dalyje nurodyta, jog Bendrojo susitarimo signatarės „pareiškė norą sukurti bendrus pagrindus, kurie panaikintų darbuotojų, dirbančių ne visą darbo dieną, diskriminaciją ir skatintų sukurti galimybes dirbti ne visą darbo dieną tiek darbuotojams, tiek darbdaviams priimtinu pagrindu“. Galiausiai pagal direktyvos aštuonioliktą konstatuojamąją dalį „Komisija parengė pasiūlymą dėl direktyvos pagal Susitarimo dėl socialinės politikos (sudarytą tarp Europos bendrijos valstybių narių, išskyrus Jungtinę Karalystę ir Šiaurės Airiją (
OL C 191, 1992, p. 91
) ir pridėtą prie Europos bendrijos steigimo sutarties protokolo Nr. 14 dėl socialinės politikos) 2 straipsnio 2 dalį, kurioje nurodoma, kad socialinės politikos srities direktyvos „turi vengti taikyti administracinius, finansinius ir teisinius apribojimus, kurie stabdytų mažųjų ir vidutinių įmonių steigimą bei plėtrą“.
Atsižvelgiant į tikslą skatinti darbą ne visą darbo dieną, Bendrojo susitarimo 5 straipsnio 1 dalies a punkte valstybėms narėms įtvirtinta pareiga nustatyti ir peržiūrėti „teisinio ar administracinio pobūdžio kliūtis, kurios gali apriboti darbo ne visą darbo dieną galimybes, ir prireikus šias kliūtis pašalinti“.
Todėl reikia konstatuoti, kad Įstatyminio dekreto Nr. 61/2000 2 straipsnyje įmonėms nustatyta pareiga persiųsti kompetentingoms valdžios institucijoms kiekvienos darbo ne visą darbo dieną sutarties kopiją sukuria administracinę kliūtį, galinčią apriboti darbo ne visą darbo dieną galimybes Bendrojo susitarimo 5 straipsnio 1 dalies a punkto prasme.
Šiuo atžvilgiu reikia pabrėžti, kad prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo Teisingumo Teismui perduotojoje bylos medžiagoje nėra jokios informacijos apie tai, kad analogiška pranešimo pareiga taikoma darbo visą darbo dieną sutarties atveju.
Italijos argumentas, jog šią sutarties kopijos persiuntimo pareigą pagrindžia būtinumas kovoti su „juoduoju“ darbu, nėra įtikinamas. Iš esmės tam, kad šis tikslas galėtų pagrįsti pagrindinėje byloje nagrinėjamą priemonę, būtina, jog pastaroji būtų proporcinga siekiamam tikslui. Tačiau, kaip pabrėžė generalinis advokatas savo išvados 46–48 punktuose, yra kitų, mažiau ribojančių priemonių, leidžiančių Italijos vyriausybei pasiekti kovos su sukčiavimu ir „juoduoju“ darbu srityje, kurioje nacionalinės valdžios institucijos jau atlieka priežiūros, tyrimo ir kontrolės funkcijas, užsibrėžtus tikslus.
Be įmonėms dėl šio administracinio pranešimo formalumo tenkančios ekonominės naštos, reikia nurodyti, jog Įstatyminio dekreto Nr. 61/2000 2 straipsnyje įtvirtinta sankcija – 15 eurų bauda už kiekvieną atitinkamą darbuotoją ir kiekvieną dieną vėluojant persiųsti šios sutarties kopiją, nenustatant viršutinės bendro baudos dydžio ribos.
Kartu šis administracinis formalumas ir taikytinos sankcijos gali atgrasyti darbdavius nuo darbo ne visą darbo dieną sutarčių sudarymo.
Be to, pareiga persiųsti darbo ne visą darbo dieną sutarčių kopijas administracijai dėl sąnaudų ir su ja susijusių sankcijų gali daugiau paveikti mažas ir vidutines įmones, kurios, nedisponuodamos tokiomis pajamomis, kokias gauna didelės įmonės, gali būti priverstos atsisakyti tokios darbo ne visą darbo dieną organizavimo formos, kurią siekiama skatinti Direktyva 97/81.
Nesant reikalingumo pateikti vienodo požiūrio į vyrus ir moteris principo išaiškinimo, į
Landesgericht Bozen
pateiktą klausimą reikia atsakyti, jog Bendrojo susitarimo 5 straipsnio 1 dalies a punktą reikia aiškinti kaip draudžiantį tokius nacionalinės teisės aktus, kokie nagrinėjami pagrindinėje byloje, kuriuose nustatyta pareiga per 30 dienų nuo darbo sutarties dėl darbo ne visą darbo dieną sudarymo persiųsti jos kopiją administracijai.
Dėl bylinėjimosi išlaidų
Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (trečioji kolegija) nusprendžia:

Prie 1997 m. gruodžio 15 d. Tarybos direktyvos 97/81/EB dėl Bendrojo susitarimo dėl darbo ne visą darbo dieną, kurį sudarė Europos pramonės ir darbdavių konfederacijų sąjunga (UNICE), Europos įmonių, kuriose dalyvauja valstybė, centras (CEEP) ir Europos profesinių sąjungų konfederacija (ETUC), pridėto Bendrojo susitarimo dėl darbo ne visą darbo dieną, kurį sudarė Europos pramonės ir darbdavių konfederacijų sąjunga (UNICE), Europos įmonių, kuriose dalyvauja valstybė, centras (CEEP) ir Europos profesinių sąjungų konfederacija (ETUC), 5 straipsnio 1 dalies a punktą reikia aiškinti kaip draudžiantį tokius nacionalinės teisės aktus, kokie nagrinėjami pagrindinėje byloje, kuriuose nustatyta pareiga per 30 dienų nuo darbo sutarties dėl darbo ne visą darbo dieną sudarymo persiųsti jos kopiją administracijai.

Parašai.
(
*1
)	Proceso kalba: vokiečių.