CELEX: 62007CJ0274
Jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättäminen
Direktiivi 2002/22/EY
Yleispalvelu ja käyttäjien oikeudet sähköisten viestintäverkkojen ja -palvelujen alalla
Direktiivin 26 artiklan 3 kohta
Eurooppalainen hätänumero
Soittajan sijaintitietojen antaminen

Euroopan yhteisöjen komissio vaatii kanteellaan yhteisöjen tuomioistuinta toteamaan, että Liettuan tasavalta ei ole noudattanut yleispalvelusta ja käyttäjien oikeuksista sähköisten viestintäverkkojen ja -palvelujen alalla 7.3.2002 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2002/22/EY (yleispalveludirektiivi) (
EYVL L 108, s. 51
) 26 artiklan 3 kohdan mukaisia velvoitteitaan, koska se ei ole varmistanut käytännössä, että kaikkien yleisten puhelinverkkojen kautta eurooppalaiseen hätänumeroon 112 soitettujen puhelujen osalta annetaan siinä määrin kuin se on teknisesti mahdollista hätätapauksia käsitteleville viranomaisille mahdollisuus paikantaa soittajan sijainti.
Asiaa koskevat oikeussäännöt
Yhteisön oikeus
Yleispalveludirektiivin 36 perustelukappaleessa todetaan seuraavaa:
”On tärkeää, että käyttäjät voivat soittaa eurooppalaiseen hätänumeroon (112) ja mihin tahansa muihin jäsenvaltioiden hätänumeroihin maksutta mistä tahansa puhelimesta, myös maksullisista yleisöpuhelimista, käyttämättä minkäänlaisia maksuvälineitä. – – Hätäpalvelut saavat tiedon soittajan sijainnista siinä määrin kuin se on teknisesti mahdollista, mikä lisää 112-hätänumeron käyttäjien turvallisuutta ja auttaa hätäpalveluja suorittamaan tehtävänsä, edellyttäen että puhelujen ja niihin liittyvien tietojen välittäminen hätäpalveluille taataan. – –”
Yleispalveludirektiivin 26 artiklan 3 kohdassa säädetään seuraavaa:
”Jäsenvaltioiden on varmistettava, että yleisiä puhelinverkkoja tarjoavat yritykset antavat siinä määrin kuin se on teknisesti mahdollista, kaikkien eurooppalaiseen hätänumeroon 112 soitettujen puhelujen osalta hätätapauksia käsitteleville viranomaisille mahdollisuuden paikantaa soittajan sijainti.”
Yleispalveludirektiivin 38 artiklan 1 kohdan mukaan jäsenvaltioiden on annettava ja julkaistava tämän direktiivin noudattamisen edellyttämät lait, asetukset ja hallinnolliset määräykset viimeistään 24.7.2003 ja ilmoitettava tästä komissiolle viipymättä. Niiden on sovellettava näitä säännöksiä 25.7.2003 alkaen.
Tšekin tasavallan, Viron tasavallan, Kyproksen tasavallan, Latvian tasavallan, Liettuan tasavallan, Unkarin tasavallan, Maltan tasavallan, Puolan tasavallan, Slovenian tasavallan ja Slovakian tasavallan liittymisehdoista ja niiden sopimusten mukautuksista, joihin Euroopan unioni perustuu, tehdyn asiakirjan (
EUVL 2003, L 236, s. 33
; jäljempänä liittymisasiakirja) 2 artiklan, luettuna yhdessä saman asiakirjan 54 artiklan kanssa, mukaan Liettuan tasavallan on noudatettava yleispalveludirektiiviä Euroopan unioniin liittymispäivästä eli 1.5.2004 alkaen.
Sähköisten viestintäverkkojen ja -palvelujen yhteisestä sääntelyjärjestelmästä 7.3.2002 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2002/21/EY (puitedirektiivi) (
EYVL L 108, s. 33
) 19 artiklan 1 kohdassa säädetään seuraavaa:
”Jos komissio 22 artiklan 2 kohdassa tarkoitettua menettelyä noudattaen antaa jäsenvaltioille suosituksia, jotka koskevat tässä direktiivissä ja erityisdirektiiveissä annettujen säännösten täytäntöönpanon yhdenmukaistamista 8 artiklassa vahvistettujen tavoitteiden saavuttamiseksi, jäsenvaltioiden on varmistettava, että kansalliset sääntelyviranomaiset ottavat nämä suositukset toiminnassaan mahdollisimman tarkasti huomioon. Jos kansallinen sääntelyviranomainen päättää olla noudattamatta suositusta, sen on ilmoitettava asiasta komissiolle ja perusteltava kantansa.”
Soittajan sijaintitietojen käsittelystä sähköisen viestinnän verkoissa paikantamisella laajennettuja hätäpuhelupalveluja varten 25.7.2003 annetun komission suosituksen 2003/558/EY (
EUVL L 189, s. 49
) kymmenennessä perustelukappaleessa todetaan seuraavaa:
”Laajennettujen hätäpuhelupalvelujen tuloksellinen toteuttaminen edellyttää, että yleisen puhelinverkon tai puhelupalvelujen operaattorin määrittämä soittajan sijainti toimitetaan automaattisesti mihin tahansa sopivaan hätäkeskukseen, joka pystyy vastaanottamaan ja käyttämään sijaintitietoja.”
Suosituksen 2003/558 4 ja 13 kohdassa todetaan seuraavaa:
”4.
Yleisten puhelinverkkojen operaattoreiden tulisi välittää (push) hätäkeskuksille kaikista eurooppalaiseen hätänumeroon 112 soitetuista puheluista verkon tuottama paras saatavilla oleva tieto soittajan sijainnista teknisen toteuttamiskelpoisuuden puitteissa. Kunnes jäljempänä 13 kohdassa tarkoitettu tarkistus on saatu valmiiksi, on väliaikaisesti hyväksyttävää, että operaattorit antavat sijaintitietoja vain pyydettäessä (pull).
– –
13.
Jäsenvaltioiden tulisi vaatia kansallisia viranomaisiaan raportoimaan komissiolle E112-järjestelmän toteuttamistilanteesta vuoden 2004 loppuun mennessä, jotta komissio voisi tehdä tilannekatsauksen ja ottaa siinä huomioon hätäkeskusten ja hätäpalvelujen tulevat vaatimukset ja paikantamisteknologian kehityksen ja saatavuuden.”
Kansallinen lainsäädäntö
Yleispalveludirektiivin 26 artiklan 3 kohta on otettu osaksi Liettuan oikeusjärjestystä sähköisestä viestinnästä 15.4.2004 annetun lain nro IX-2135 (Elektroninių ryšių įstatymas Nr. IX-2135) (Žin., 2004, Nr. 69-2382; jäljempänä sähköisestä viestinnästä annettu laki) 65 §:n 4 momentilla, joka tuli voimaan 1.5.2004 ja jossa säädetään seuraavaa:
”Yleisiä viestintäverkkoja ja yleisesti saatavilla olevia sähköisen viestinnän palveluja tarjoavat yritykset välittävät elimille, joiden tehtävänä on käsitellä hätäpuheluita, kuten muun muassa oikeusviranomaisille, sairaankuljetusyksiköille, pelastuslaitokselle sekä muille hätäpalveluille sijaintitiedot (sekä liikennetiedot) ilman sähköisen viestinnän palvelujen tilaajan tai käyttäjän suostumusta, jotta mainitut elimet voivat vastata sähköisen viestinnän palvelujen tilaajien tai käyttäjien puheluihin ja toimia asianmukaisella tavalla. – –”
Sähköisestä viestinnästä annetun lain 65 §:n muuttamisesta 12.4.2007 annettu laki nro X-1092 (Žin., 2007, Nr. 46-1723) tuli voimaan 1.9.2007. Mainitun 65 §:n 4 momentin, sellaisena kuin se on täten muutettuna, mukaan yleisiä viestintäverkkoja ja yleisesti saatavilla olevia sähköisen viestinnän palveluja tarjoavien yritysten on toimitettava soittajan sijaintitiedot veloituksetta hätäpalvelukeskukselle ja tähän tarvittavien laitteiden hankkimisesta, asentamisesta (mukauttamisesta), uusimisesta ja käyttämisestä aiheutuvat kulut korvataan julkisista varoista.
Sähköisestä viestinnästä annetun lain lisäksi Liettuan tasavalta on antanut useita muita säädöksiä yleispalveludirektiivin 26 artiklan 3 kohdan täytäntöön panemiseksi. Näihin säädöksiin kuuluvat seuraavat:
—
hätäpalvelukeskuksesta 25.5.2004 annettu laki nro IX-2246 (Bendrojo pagalbos centro įstatymas Nr. IX-2246) (Žin., 2004, Nr. 90-3306)
—
hätäpalvelukeskuksen perustamisesta sekä hätänumeron 112 käyttöönottamisstrategiasta ja toteuttamissuunnitelman hyväksymisestä 25.9.2002 annettu Liettuan tasavallan hallituksen päätöslauselma nro 1500 (Lietuvos Respublikos Vyriausybės nutarimas Nr. 1500 dėl Bendrojo pagalbos centro įsteigimo ir vieno skubaus iškvietimo telefono numerio 112 įvedimo strategijos, jos įgyvendinimo plano patvirtinimo) (Žin., 2002, Nr. 95-4114) ja
—
viestintäpalvelujen tilaajien ja/tai käyttäjien puheluiden välittämistä hätäpalvelukeskuksen ja/tai hätäpalvelujen numeroihin koskevan menettelyn ja yksityiskohtaisten sääntöjen hyväksymisestä 21.4.2005 annettu viestintäsääntelyviranomaisen johtajan asetus nro 1V-389 (Ryšių reguliavimo tarnybos direktoriaus įsakymas Nr. 1V-389 dėl abonentų ir(ar) paslaugų gavėjų skambučių siuntimo į Bendrojo pagalbos centro ir(ar) pagalbos tarnybų numerius tvarkos ir sąlygų aprašo patvirtinimo) (Žin., 2005, Nr. 55-1918).
Oikeudenkäyntiä edeltänyt menettely
Komissio esitti 10.4.2006 päivätyllä virallisella huomautuksella Liettuan tasavallalle huolensa yleispalveludirektiivin 26 artiklan 3 kohdan virheellisestä soveltamisesta. Komission huoli johtui siitä, että matkapuhelimesta eurooppalaiseen hätänumeroon 112 soittaneen soittajan sijaintitietoja ei välitetä hätäpalveluille.
Liettuan viranomaiset vahvistivat tämän seikan 11.7.2006 päivätyssä vastauksessaan ja totesivat samalla, että kaikilla yleisiä viestintäverkkoja ja yleisesti saatavilla olevia sähköisen viestinnän palveluja tarjoavilla yrityksillä ei ole tähän tarvittavia teknisiä laitteita ja että viranomaiset eivät olleet päässeet mainittujen yritysten kanssa sopimukseen soittajan paikantamiseen liittyvien kulujen korvaamisesta. Liettuan hallitus toimitti 25.9.2006 komissiolle viimeaikaisia tietoja ja kertoi yleispalveludirektiivin 26 artiklan 3 kohdan täytäntöön panemiseksi suunnitelluista toimista.
Komissio antoi 18.10.2006 perustellun lausunnon, jossa se totesi, että Liettuan tasavalta ei ole taannut käytännössä soittajan sijaintitietojen antamista numeroon 112 matkapuhelimesta soitettujen hätäpuhelujen osalta ja että se ei näin ollen ole noudattanut yleispalveludirektiivin 26 artiklan 3 kohdan mukaisia velvoitteitaan. Komissio kehotti samalla tätä jäsenvaltiota toteuttamaan kyseisen lausunnon noudattamisen edellyttämät toimenpiteet kahden kuukauden kuluessa sen tiedoksi antamisesta.
Liettuan tasavalta totesi 12.1.2007 päivätyssä vastauksessaan, että Liettuan parlamentin käsiteltävänä on sähköisestä viestinnästä annetun lain 65 §:n muuttamista koskeva lakiesitys, jonka mukaan yleisten matkapuhelinverkkojen palveluja tarjoaville yrityksille soittajan sijaintitietojen välittämisestä aiheutuvat kulut korvataan valtion varoista. Liettuan tasavallan kirjeen liitteenä oli soittajan paikantamispalveluista hätäpalvelukeskuksen ja matkapuhelinoperaattoreiden välillä 4.12.2006 tehty sopimus.
Komissio katsoi kuitenkin tilanteen pysyneen epätyydyttävänä, ja siksi se nosti nyt käsiteltävänä olevan kanteen.
Kanne
Tutkittavaksi ottaminen
Asianosaisten lausumat
Liettuan tasavalta väittää, että kanne on jätettävä tutkimatta, koska perustellussa lausunnossa esitetyt väitteet poikkeavat kanteessa esitetyistä väitteistä. Sen mukaan perustellun lausunnon perusteluissa korostettiin, että Liettuassa numeroon 112 matkapuhelimesta soitettujen puheluiden soittajien paikantamiseen ei käytetä pull-menetelmää, kun taas kanteessa viitataan tältä osin velvollisuuteen soveltaa push-menetelmää.
Komissio vastaa, että perustellussa lausunnossa ja kanteessa viitataan molempiin näistä menetelmistä eli sekä push- että pull-menetelmään, jotka on mainittu suosituksessa 2003/558, ja että Liettuan tasavallalle on jätetty vapaus valita yleispalveludirektiivin 26 artiklan 3 kohdan täytäntöön panemiseksi sovellettava menetelmä.
Liettuan tasavalta väittää vastauksessaan, että komissio selvensi vasta vastausvaiheessa uuden näkemyksensä, jonka mukaan jäsenvaltiot eivät ainoastaan voi vaan niiden myös pitää toteuttaa yksinkertaisimmat tekniset toimenpiteet varmistaakseen soittajan paikantamisen eli toisin sanoen niiden on sovellettava pull-menetelmää. Koska komission kanta oli mainittuun vaiheeseen saakka epätäsmällinen, sen esittämät väitteet eivät olleet sen vaatimuksen mukaisia, jonka mukaan jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättämistä koskevan kanteen kohde on esitettävä täsmällisesti.
Yhteisöjen tuomioistuimen arviointi asiasta
On muistutettava, että vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan oikeudenkäyntiä edeltävän menettelyn tarkoituksena on antaa asianomaiselle jäsenvaltiolle yhtäältä tilaisuus täyttää yhteisön oikeuden mukaiset velvoitteensa ja toisaalta tilaisuus puolustautua asianmukaisesti komission esittämiä väitteitä vastaan (ks. mm. asia
C-484/04, komissio v. Yhdistynyt kuningaskunta, tuomio 7.9.2006, Kok. 2006, s. I-7471
, 24 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Tämän menettelyn sääntöjenmukaisuus on perustamissopimuksessa tarkoitettu olennainen tae sekä kysymyksessä olevan jäsenvaltion oikeuksien suojelemiseksi että myös sen takaamiseksi, että mahdollisessa oikeudenkäynnissä käsiteltävän riita-asian kohde on selkeästi määritelty (ks. asia
C-34/04, komissio v. Alankomaat, tuomio 15.2.2007, Kok. 2007, s. I-1387
, 49 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Tästä seuraa ensinnäkin, että EY 226 artiklan nojalla nostetun kanteen kohde rajataan kyseisessä määräyksessä tarkoitetussa oikeudenkäyntiä edeltävässä menettelyssä. Kanteen on näin ollen perustuttava samoihin syihin ja perusteisiin kuin perustellun lausunnon (ks. asia
C-287/00, komissio v. Saksa, tuomio 20.6.2002, Kok. 2002, s. I-5811
, 18 kohta ja asia
C-305/03, komissio v. Yhdistynyt kuningaskunta, tuomio 9.2.2006, Kok. 2006, s. I-1213
, 22 kohta).
Toiseksi perustellussa lausunnossa on esitettävä johdonmukaisesti ja yksityiskohtaisesti ne syyt, joiden vuoksi komissio päätyi siihen käsitykseen, että kyseinen jäsenvaltio ei ole noudattanut yhteisön oikeuden mukaisia velvoitteitaan (ks. em. asia komissio v. Saksa, tuomion 19 kohta ja em. asia komissio v. Yhdistynyt kuningaskunta, tuomio 7.9.2006, 26 kohta).
Nyt käsiteltävänä olevassa asiassa on todettava, että Liettuan tasavaltaa vastaan esitetty väite on pysynyt muuttumattomana koko oikeudenkäyntimenettelyn ja sitä edeltäneen menettelyn ajan. Komissio on nimittäin sekä oikeudenkäyntiä edeltäneessä menettelyssä että yhteisöjen tuomioistuimessa käydyssä menettelyssä moittinut kyseistä jäsenvaltiota siitä, että se ei ole noudattanut yleispalveludirektiivin 26 artiklan 3 kohdan mukaisia velvoitteitaan, koska se ei ole varmistanut käytännössä, että kaikkien eurooppalaiseen hätänumeroon 112 soitettujen puhelujen osalta annetaan siinä määrin kuin se on teknisesti mahdollista hätätapauksia käsitteleville viranomaisille mahdollisuus paikantaa soittajan sijainti.
Tämän väitteen konkreettisen sisällön ja perustelujen osalta on todettava, että komissio on virallisessa huomautuksessa ja perustellussa lausunnossa todennut, että Liettuassa toimivien kiinteiden puhelinten ja matkapuhelinten operaattoreiden on teknisesti mahdollista antaa sijaintitietoja ainakin suosituksessa 2003/558 tarkoitettua pull-menetelmää käyttäen. Näin todetessaan komissio ei kuitenkaan ole edellyttänyt Liettuan tasavallalta viimeksi mainitun menetelmän käyttämistä vaan ainoastaan täsmentänyt, että sen näkemyksen mukaan yleispalveludirektiivin 26 artiklan 3 kohdassa säädetty velvollisuus tulee sovellettavaksi käsiteltävänä olevaan asiaan, koska kyseisen velvollisuuden soveltamiselle samassa säännöksessä säädetty edellytys, jonka mukaan sijaintitietojen välittämisen on oltava teknisesti mahdollista, täyttyy.
Toisin kuin Liettuan tasavalta väittää, komissio ei myöskään ole yhteisöjen tuomioistuimessa käydyssä menettelyssä väittänyt, että jäsenvaltioilla olisi velvollisuus ottaa käyttöön jokin tietty menetelmä yleispalveludirektiivin 26 artiklan 3 kohdan täytäntöön panemiseksi. Kanteessa ja vastauksessa, kuten aiemmin virallisessa huomautuksessa ja perustellussa lausunnossakin, ainoastaan viitataan suosituksen 2003/558 4 kohtaan mutta ei kuitenkaan edellytetä jommankumman mainitun menetelmän soveltamista.
Komissio ei siten ole väittänyt muun muassa vastauskirjelmässään, että Liettuan tasavallan olisi käytettävä pull-menetelmää vaan että kyseisen jäsenvaltion on toteutettava ainakin yksinkertaisimmat tekniset toimenpiteet varmistaakseen soittajan sijaintitietojen tosiasiallisen välittämisen liittymisasiakirjassa määrätystä päivämäärästä alkaen. Tämä komission kanta kuitenkin vastaa täysin sen oikeudenkäyntiä edeltäneessä menettelyssä esittämää kantaa.
Edellä esitetystä seuraa, että Liettuan tasavallan esittämä oikeudenkäyntiväite on hylättävä.
Asiakysymys
Asianosaisten lausumat
Komissio katsoo, että liettualaisten yleisiä matkapuhelinverkkoja tarjoavien yritysten on teknisesti mahdollista antaa matkapuhelimesta numeroon 112 soittaneen henkilön sijaintitiedot. Komission mukaan vastaajan itsensä toimittamista tiedoista ilmenee, että liettualaisiin matkapuhelinverkkoihin ei liity sellaisia erityisiä ominaisuuksia, jotka teknisesti estäisivät sijaintietojen välittämisen.
Muun muassa soittajan paikantamispalveluista hätäpalvelukeskuksen ja yleisten matkapuhelinverkkojen palveluja tarjoavien yritysten välillä 4.12.2006 tehdyssä sopimuksessa todetaan, että kyseisten tietojen välittäminen on teknisesti mahdollista mutta että tämä saattaa edellyttää lisäinvestointeja. Sillä perusteella, että tällaisia investointeja ei ole tehty ja että tarvittavien laitteiden hankkimisessa on ilmennyt viiveitä, ei kuitenkaan voida katsoa, että tietojen välittäminen ei ole yleispalveludirektiivin 26 artiklan 3 kohdassa tarkoitetulla tavalla teknisesti mahdollista.
Komissio toteaa vastauksessaan, että kun otetaan huomioon, että suositus ei ole sitova, jäsenvaltioilla ei voida katsoa olevan komission kanteessaan mainitseman suosituksen 2003/558 4 kohdan perusteella velvollisuutta soveltaa soittajan sijaintitietojen välittämisessä push-menetelmää pull-menetelmän sijaan. Liettuan tasavalta voi näin ollen vapaasti valita sovellettavan menetelmän mutta sillä on kuitenkin yleispalveludirektiivin 26 artiklan 3 kohdan mukaisesti velvollisuus toteuttaa ainakin kaikkein yksinkertaisimmat toimenpiteet varmistaakseen, että yleisten kiinteiden puhelinverkkojen ja matkapuhelinverkkojen operaattorit välittävät sijaintitiedot liittymisasiakirjassa määrätystä päivämäärästä alkaen.
Liettuan tasavalta väittää, että komission esittämä väite ei yksinkertaisesti ole perusteltu sen vuoksi, että sitä ei ole muotoiltu oikein. Kyseinen jäsenvaltio katsoo, että koska se on toteuttanut kaikki oikeudelliset, tekniset ja organisatoriset toimet täyttääkseen yleispalveludirektiivin 26 artiklan 3 kohdassa säädetyt velvoitteet, komission olisi pitänyt muotoilla väitteensä niin, että jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättäminen koskee sitä seikkaa, että kyseinen jäsenvaltio ei ole valvonut, että yleisiä puhelinverkkoja tarjoavat yritykset antavat soittajan sijaintitiedot hätätapauksia käsitteleville viranomaisille.
Teknisten mahdollisuuksien osalta Liettuan tasavalta toteaa, että hätäpalvelukeskuksella on tekniset valmiudet numeroon 112 soittaneen henkilön sijaintitietojen vastaanottamiseksi. Liettuassa toimivilla yleisiä matkapuhelinverkkoja tarjoavilla yrityksillä ei kuitenkaan edelleenkään ole teknisiä valmiuksia kyseisten tietojen antamiseksi.
Kyseinen jäsenvaltio huomauttaa, että tiettyjen operaattoreiden kaupallisiin tarkoituksiin käyttämän pull-menetelmän mukauttaminen olisi ollut selvästi yksinkertaisempaa kuin push-menetelmään perustuvaan järjestelmään siirtyminen. Samalla kun päätettiin viimeksi mainitun uudenaikaisemman menetelmän käyttöön ottamisesta, lisäinvestointien tekeminen pull-menetelmän mukauttamiseksi numeroon 112 soitettujen puheluiden paikantamisen tarpeita varten kuitenkin kiellettiin.
Liettuan tasavalta korostaa tässä yhteydessä, että sijaintitietojen välittämiseen tarvittavat tekniset valmiudet pull-menetelmässä ja push-menetelmässä poikkeavat merkittävästi toisistaan ja että molemmat järjestelmät edellyttävät investointeja sekä tiettyä valmistautumisaikaa. Sen mukaan tämä teknisiin mahdollisuuksiin liittyvä seikka on otettava huomioon tarkasteltaessa niitä syitä, joiden vuoksi liettualaiset matkapuhelinoperaattorit eivät ole valmiita välittämään tietoja hätäpalveluille.
Kyseinen jäsenvaltio katsoo lisäksi, että on otettava huomioon se suosituksen 2003/558 luoma epävarmuus, joka koskee yleispalveludirektiivin 26 artiklan 3 kohdan mukaisten velvollisuuksien täytäntöönpanotapaa ja tältä osin noudatettavaa määräaikaa. Sen mukaan kyse voi olla jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättämisestä ainoastaan, jos on suoraan selvää, mitä menetelmää voi ja pitää soveltaa ja mistä päivämäärästä lähtien. Liettuan tasavalta toteaa, että jos jo alun perin olisi selkeästi todettu, että jäsenvaltiot voivat vapaasti soveltaa teknisesti yksinkertaisempaa pull-menetelmää, se olisi hyödyntänyt tämän mahdollisuuden, mikä olisi säästänyt aikaa huomattavasti.
Liettuan tasavallan mukaan suosituksen 2003/558 4 ja 13 kohdan on sitä paitsi tulkittava tarkoittavan, että pull-menetelmää käyttämällä ei saavuteta tehokkaasti yleispalveludirektiivin tavoitteita ja että push-menetelmän käyttöön ottaminen mahdollisimman laajalti on tästä syystä välttämätöntä. Sen mukaan komissio on viimeksi mainitun menetelmän käyttöönoton vaatiman lisäajan vuoksi asettanut suosituksessaan ylimääräisen määräajan.
Yhteisöjen tuomioistuimen arviointi asiasta
On muistutettava, että yleispalveludirektiivin 26 artiklan 3 kohdan mukaan jäsenvaltioiden tehtävänä on varmistaa, että yleisiä puhelinverkkoja tarjoavat yritykset antavat siinä määrin kuin se on teknisesti mahdollista kaikkien eurooppalaiseen hätänumeroon 112 soitettujen puhelujen osalta hätätapauksia käsitteleville viranomaisille mahdollisuuden paikantaa soittajan sijainti.
Kuten yleispalveludirektiivin 36 perustelukappaleesta ilmenee, kyseisellä 26 artiklan 3 kohdalla on tarkoitus lisätä 112-numeron käyttäjien turvallisuutta ja auttaa hätäpalveluja suorittamaan tehtävänsä.
Mainitun säännöksen sanamuodosta ja tavoitteesta seuraa, että jäsenvaltioilla on tämän säännöksen nojalla teknisten mahdollisuuksien rajoissa tulosta koskeva velvoite, joka ei rajoitu ainoastaan asianmukaisten säädösten antamiseen vaan edellyttää, että kaikkien numeroon 112 soittavien henkilöiden sijaintitiedot tosiasiallisesti välitetään hätäpalveluille.
Nyt käsiteltävänä olevassa asiassa Liettuan tasavalta ei kuitenkaan kiistä sitä seikkaa, että perustellussa lausunnossa asetetun määräajan päättyessä sijaintitietoja ei välitetty matkapuhelimesta soitettujen puhelujen osalta.
Kyseisen jäsenvaltion väite, jonka mukaan komissio ei ollut esittänyt väitteitään asianmukaisessa muodossa, koska Liettuan tasavalta on toteuttanut kaikki yleispalveludirektiivin 26 artiklan 3 kohdan täytäntöönpanon edellyttämät oikeudelliset, tekniset ja organisatoriset toimet, on ensinnäkin hylättävä. Tämän komission esittämän väitteen muotoilusta ja sen perusteluista nimittäin selvästi ilmenee, että komissio ei moiti Liettuan tasavaltaa kyseisen säännöksen virheellisestä tai puutteellisesta täytäntöönpanosta vaan siitä, ettei se ole taannut käytännössä, että sijaintitiedot tosiasiallisesti välitetään hätäpalveluille.
Yleispalveludirektiivin 26 artiklan 3 kohdassa jäsenvaltioille asetettuun velvoitteeseen liittyvien teknisten mahdollisuuksien osalta on toisekseen todettava, että Liettuan tasavallan toimittamien tietojen mukaan yleisistä matkapuhelinverkoista soitettuja puheluita koskevien sijaintitietojen välittämättä jättäminen johtuu siitä, että näitä verkkoja tarjoavilla yrityksillä ei ole tarvittavia teknisiä laitteita, jotka edellyttäisivät huomattavia investointeja.
Tältä osin on esitetty, että asianomaisten yritysten ja Liettuan viranomaisten välillä aluksi vallinneiden mainittujen kulujen korvaamista koskevien erimielisyyksien seurauksena sähköisestä viestinnästä annetun lain 65 §:n 4 momenttia on muutettu 1.9.2007 voimaan tulleella lainmuutoksella, jonka mukaan kyseiset yritykset välittävät sijaintitiedot hätäpalvelukeskukselle vastedes veloituksetta ja tähän tarvittavien laitteiden hankkimisesta, asentamisesta tai mukauttamisesta, uusimisesta sekä käyttämisestä aiheutuvat kulut korvataan julkisista varoista.
Edellä esitetyistä seikoista seuraa ilman, että on tarpeen tarkastella soittajan paikantamispalveluista hätäpalvelukeskuksen ja yleisten matkapuhelinverkkojen palveluja tarjoavien yritysten välillä 4.12.2006 tehtyä sopimusta, jonka tulkinnasta osapuolet ovat erimielisiä, että näistä verkoista soitettuja puheluja koskevien sijaintitietojen välittämättä jättäminen ei johdu kyseisten verkkojen sellaisista teknisistä ominaisuuksista, jotka objektiivisesti estäisivät sijaintitietojen välittämisen, vaan siitä, että niiden välittämiseen tarvittavien laitteiden hankkimisen tai mukauttamisen edellyttämiä investointeja ei ole tehty.
Kuten komissio on perustellusti korostanut, tarvittavien laitteiden hankkimatta tai mukauttamatta jättämisen ei kuitenkaan voida katsoa merkitsevän yleispalveludirektiivin 26 artiklan 3 kohdassa tarkoitettua teknisten mahdollisuuksien puuttumista.
Lopuksi niistä Liettuan tasavallan esittämistä väitteistä, jotka koskevat menetelmää, jota numeroon 112 soittavan henkilön sijaintitietojen välittämisessä on käytettävä, on ensinnäkin todettava, että yleispalveludirektiivin 26 artiklan 3 kohta ei sisällä minkäänlaista mainintaa tältä osin ja että jäsenvaltiot voivat siten valita tavan, jota ne haluavat käyttää varmistaakseen konkreettisesti sijaintitietojen välittämisen.
Suosituksen 2003/558 4 kohdassa mainitaan kaksi menetelmää. Näistä push-menetelmäksi kutsuttu tarkoittaa menetelmää, jossa yleisiä puhelinverkkoja tarjoavat yritykset välittävät sijaintitiedot automaattisesti, kun taas pull-menetelmäksi kutsutussa menetelmässä sijaintitiedot välitetään ainoastaan hätäkeskusten pyynnöstä.
Vaikka suosituksen 2003/558 4 kohdasta ja kymmenennestä perustelukappaleesta ilmenee, että komissio pitää ensiksi mainittua menetelmää tehokkaampana ja suosittelee jäsenvaltioille, että ne edellyttäisivät alueellaan toimivien yleisiä puhelinverkkoja tarjoavien yritysten siirtymistä kyseisen menetelmän käyttämiseen ainakin siirtymäkauden jälkeen, on myös selvää, että kun otetaan huomioon, ettei kyseinen suositus ole sitova, jäsenvaltioilla ei sen nojalla ole velvollisuutta tietyn menetelmän käyttämiseen yleispalveludirektiivin 26 artiklan 3 kohdan täytäntöön panemiseksi.
Se, että suosituksella 2003/558 ei ole sitovaa vaikutusta, seuraa EY 249 artiklan viidennestä kohdasta, ja se on lisäksi nimenomaisesti vahvistettu puitedirektiivin, jonka nojalla suositus on annettu, 19 artiklassa. Kyseisen 19 artiklan 1 kohdasta nimittäin ilmenee selvästi, että kansallinen sääntelyviranomainen voi päättää olla noudattamatta komission kyseisen säännöksen nojalla antamaa suositusta, jolloin sen on kuitenkin ilmoitettava tästä komissiolle ja perusteltava sille kantansa.
Vaikka jäsenvaltiot voivat vapaasti valita menetelmän, jota yleisiä puhelinverkkoja tarjoavien yritysten on käytettävä numeroon 112 soittaneiden henkilöiden sijaintietojen välittämisessä, niitä sitoo kuitenkin yleispalveludirektiivin 26 artiklan 3 kohdassa säädetty selvä ja täsmällinen tulosta koskeva velvoite, jonka mukaan niiden on varmistettava, että kyseiset tiedot tosiasiallisesti annetaan hätäpalveluille.
Jäsenvaltio ei erityisesti voi perustella mahdollista kyseisen velvoitteen täyttämisen viivästymistä sillä seikalla, että se on päättänyt ottaa käyttöön soittajan sijaintitietojen automaattiseen välittämiseen perustuvan push-menetelmän.
Tältä osin on todettava, että toisin kuin Liettuan tasavalta väittää, suosituksessa 2003/558 ei anneta lisäaikaa sellaisille jäsenvaltioille, jotka ovat valinneet push-menetelmän. Komissiolla ei ole toimivaltaa pätevästi pidentää jäsenvaltioille yleispalveludirektiivin 26 artiklan 3 kohdan noudattamiseksi sitovaa asetettua määräaikaa, minkä lisäksi mainitun suosituksen 4 kohdasta ilmenee, ettei suosituksella ole tarkoitus vapauttaa velvollisuudesta noudattaa tätä määräaikaa. Vaikka mainitussa 4 kohdassa viitataan mahdollisuuteen edellyttää push-menetelmän soveltamista vasta siirtymäajan päätyttyä, siinä todetaan samalla, että soittajan sijaintitiedot on välitettävä tämän ajan kuluessa ainakin hätäpalveluiden pyynnöstä eli pull-menetelmän mukaisesti.
Yleispalveludirektiivin 26 artiklan 3 kohdassa säädetyn velvoitteen täytäntöönpanoa koskevaa menetelmää ja määräaikaa koskevan väitetyn epävarmuuden osalta on lopuksi todettava, että kyseinen säännös ja suositus 2003/558 eivät herätä minkäänlaisia objektiivisia epäilyksiä tältä osin. Kun otetaan huomioon muun muassa se seikka, että Liettuan tasavalta on itse vastineessaan todennut, että suositus 2003/558 ei ole jäsenvaltioita sitova, kyseinen jäsenvaltio ei voi näissä olosuhteissa tehokkaasti väittää yleispalveludirektiivin 26 artiklan 3 kohdan tehokkaan täytäntöönpanon viivästymisen olevan perusteltua sen vuoksi, että kyseisellä jäsenvaltiolla olisi virheellinen käsitys velvoitteistaan.
Edellä esitetyn perusteella on todettava, että, Liettuan tasavalta ei ole noudattanut yleispalveludirektiivin 26 artiklan 3 kohdan mukaisia velvoitteitaan, koska se ei ole varmistanut käytännössä, että kaikkien yleisten puhelinverkkojen kautta eurooppalaiseen hätänumeroon 112 soitettujen puhelujen osalta annetaan siinä määrin kuin se on teknisesti mahdollista hätätapauksia käsitteleville viranomaisille mahdollisuus paikantaa soittajan sijainti.
Oikeudenkäyntikulut
Yhteisöjen tuomioistuimen työjärjestyksen 69 artiklan 2 kohdan mukaan asianosainen, joka häviää asian, velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut, jos vastapuoli on sitä vaatinut. Koska komissio on vaatinut Liettuan tasavallan velvoittamista korvaamaan oikeudenkäyntikulut ja koska Liettuan tasavalta on hävinnyt asian, se on velvoitettava korvaamaan oikeudenkäyntikulut.

Näillä perusteilla yhteisöjen tuomioistuin (toinen jaosto) on ratkaissut asian seuraavasti:

1)
Liettuan tasavalta ei ole noudattanut yleispalvelusta ja käyttäjien oikeuksista sähköisten viestintäverkkojen ja -palvelujen alalla 7.3.2002 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2002/22/EY (yleispalveludirektiivi) 26 artiklan 3 kohdan mukaisia velvoitteitaan, koska se ei ole varmistanut käytännössä, että kaikkien yleisten puhelinverkkojen kautta eurooppalaiseen hätänumeroon 112 soitettujen puhelujen osalta annetaan siinä määrin kuin se on teknisesti mahdollista hätätapauksia käsitteleville viranomaisille mahdollisuus paikantaa soittajan sijainti.

2)
Liettuan tasavalta velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut.

Allekirjoitukset
(
*1
)	Oikeudenkäyntikieli: liettua.