CELEX: 62004CJ0246
Sestā PVN direktīva
13. panta B daļas b) apakšpunkts un C daļas a) apakšpunkts
Atbrīvojumi nekustamā īpašuma iznomāšanas vai izīrēšanas darījumiem
Nodokļu maksātāja izvēles tiesības
Bezpeļņas sporta apvienības
Nosacījumi

1       Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu attiecas uz Padomes 1977. gada 17. maija Sestās direktīvas 77/388/EEK par to, kā saskaņojami
dalībvalstu tiesību akti par apgrozījuma nodokļiem – Kopēja pievienotās vērtības nodokļu sistēma: vienota aprēķinu bāze (OV
L 145, 1. lpp.; turpmāk tekstā – “Sestā direktīva”), 13. panta B daļas b) apakšpunkta un C daļas noteikumu interpretāciju.
2       Šo lūgumu iesniedza saistībā ar prāvu starp
Turn‑ und Sportunion Waldburg
un
Finanzlandesdirection für Oberösterreich
[Augšaustrijas Finanšu direkcija] par bezpeļņas sporta apvienības iespēju, veicot nekustamā īpašuma izīrēšanas darījumu,
izmantot nodokļu maksātājam saskaņā ar Sestās direktīvas 13. panta C daļas a) apakšpunktu valsts likumdevēja piešķirtās tiesības
izvēlēties maksāt nodokli.

Atbilstošās tiesību normas

Kopienu tiesiskais regulējums
3       Sestās direktīvas 13. panta A daļas 1. punktā noteikts:
“Ciktāl tas nav pretrunā ar citiem Kopienas noteikumiem, dalībvalstis atbrīvo turpmāk minētās darbības atbilstīgi noteikumiem,
ko tās pieņem, lai nodrošinātu pareizu un godīgu šo atbrīvojumu piemērošanu un lai nepieļautu nekādu nodokļu nemaksāšanu,
apiešanu vai ļaunprātīgu izmantošanu:
[..]
m)      dažus pakalpojumus, kas cieši saistīti ar sportu vai fizisko audzināšanu un ko bezpeļņas organizācijas sniedz personām, kas
piedalās sporta vai fiziskās audzināšanas pasākumos;
[..].”
4       Saskaņā ar Sestās direktīvas 13. panta B daļas b) apakšpunktu atbrīvo nekustamā īpašuma iznomāšanu un izīrēšanu, izņemot atsevišķus
darījumus, kam nav nozīmes šajā lietā.
5       Šīs direktīvas 13. panta C daļā noteikts:
“Dalībvalstis var dot nodokļa maksātājiem tiesības izvēlēties nodokli šādos gadījumos:
a)      nekustamā īpašuma izīrēšana vai iznomāšana;
[..]
Dalībvalstis var ierobežot šo izvēles tiesību darbības jomu un pieņemt precīzus noteikumus šo tiesību izmantošanai.”

Valsts tiesiskais regulējums
6       Saskaņā ar 1994. gada Likuma par apgrozījuma nodokli 6. panta 1. punkta 14. apakšpunktu (
Umsatzsteuergesetz
, turpmāk tekstā – “1994. gada
UStG
”) tādu bezpeļņas apvienību, kuru statūtos minētais mērķis ir īstenot vai veicināt fizisko audzināšanu, veiktos darījumus
atbrīvo no pievienotās vērtības nodokļa (turpmāk tekstā – “PVN”) un samaksātais priekšnodoklis nav atskaitāms. Šo atbrīvojumu
nepiemēro pakalpojumiem, kurus Federālā nodokļu kodeksa (
Bundesabgabenordnung
) 45. panta 3. punkta izpratnē sniedz lauksaimniecības un mežsaimniecības uzņēmums vai amatniecības, rūpniecības vai tirdzniecības
uzņēmums.
7       1994. gada
UStG
6. panta 1. punkta 16. apakšpunkts atbrīvo no nodokļa nekustamā īpašuma izīrēšanas un iznomāšanas darījumus. Tādu darbību,
ar ko profesionālai izmantošanai paredzētās un citas telpas piešķir lietošanā, pielīdzina nekustamā īpašuma izīrēšanai vai
iznomāšanai.
8       Saskaņā ar 1994. gada
UStG
6. panta 2. punktu uzņēmējs var izlemt maksāt PVN par darījumu, kas no tā ir atbrīvots atbilstoši šī paša panta 1. punkta
16. apakšpunktam.
9       1994. gada
UStG
6. panta 1. punkta 27. apakšpunkts atbrīvo no nodokļa mazo uzņēmumu veiktos darījumus. Saskaņā ar šī paša panta 3. punktu
uzņēmējs, kura darījumi ir atbrīvoti no nodokļa atbilstoši 1994. gada
UStG
6. panta 1. punkta 27. apakšpunktam, var atteikties piemērot šo noteikumu, iesniedzot rakstisku paziņojumu
Finanzamt
[Nodokļu administrācijai].

Pamata prāva un prejudiciālie jautājumi
10     Prasītājs pamata prāvā ir sporta biedrība, kas kvalificēta kā bezpeļņas sporta apvienība. 1997. gadā tā uzsāka būvēt sporta
apvienības ēkas piebūvi, viena daļa no kuras tika paredzēta sportam, kamēr otra daļa, kas aizņēma aptuveni vienu ceturto daļu
piebūves kopējās platības, būtu jāizmanto kā bufete, kas jāizīrē kādam uzņēmumam. PVN deklarācijā par 1997. gadu apvienība
veica nodokļa atskaitījumus par kopējo summu 39 285 Austrijas šiliņi, ko veidoja tikai par bufetei paredzēto piebūves daļu
priekšnodokļa veidā samaksātā summa. Tā atteicās piemērot 1994. gada
UStG
6. panta 1. punkta 27. apakšpunktu, kas attiecas uz maziem uzņēmumiem.
11     Ar 1999. gada 27. augusta lēmumu
Finanzamt
noraidīja šos atskaitījumus, pamatojot ar to, ka sporta apvienība, kas saskaņā ar 1994. gada
UStG
6. panta 1. punkta 14. apakšpunktu ir atbrīvota no nodokļa bez tiesībām veikt atskaitījumu, nevar, izmantojot izvēles tiesības,
atteikties no tādu darījumu atbrīvojuma maksāt nodokli, kas saistīti ar nekustamā īpašuma izīrēšanu un iznomāšanu. 1994. gada
UStG
6. panta 1. punkta 14. apakšpunktā bezpeļņas sporta apvienībām paredzētajam individuālajam atbrīvojumam ir lielāks juridisks
spēks nekā 1994. gada
UStG
6. panta 1. punkta 16. apakšpunktā minētajam nekustamā īpašuma izīrēšanas un iznomāšanas darījumu atbrīvojumam.
12     Saistībā ar šo lēmumu celtā prasība tika noraidīta kā nepamatota, jo 1994. gada
UStG
6. panta 1. punkta 14. apakšpunkts kā speciāla norma prevalē pār šī paša punkta 16. apakšpunktu. Nodokļu iestāde uzskata
– tas, ka sporta apvienība atteikusies piemērot maziem uzņēmumiem noteiktās normas, nemaina attiecīgo tiesisko stāvokli.
13     Prasītāja saistībā ar šo lēmumu iesniedza prasību
Verwaltungsgerichtshof
[Administratīvajā tiesā]. Savā nolēmumā par prejudiciāla jautājuma uzdošanu šī tiesa pauž viedokli, ka tādu pakalpojumu atbrīvošanu
no nodokļa, ko sniedz personām, kas nenodarbojas ar sportu vai fizisko audzināšanu, kā bufetes izīrēšana vai koncesija, neietilpst
Sestās direktīvas 13. panta A daļas 1. punkta m) apakšpunkta piemērošanas jomā un tādēļ to nevar pamatot ar šo noteikumu.
Tā tomēr jautā – vai bezpeļņas sporta apvienību veikto izīrēšanas vai iznomāšanas darījumu atbrīvojumu no nodokļa var pamatot
ar šīs direktīvas 13. panta B daļas b) apakšpunktu.
14     Atzīstot, ka 1994. gada
UStG
nepiedāvā sporta apvienībām iespēju izvēlēties maksāt nodokli par saviem izīrēšanas un iznomāšanas darījumiem, iesniedzējtiesa
tāpat lūdz interpretēt Sestās direktīvas 13. panta C daļu un jautā par iespēju atsevišķiem nodokļu maksātājiem liegt tādu
iespēju izvēlēties maksāt nodokli, kas pieejama citiem nodokļu maksātājiem.
15     Šādos apstākļos
Verwaltungsgerichtshof
nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:
“1)      Vai dalībvalstij dotā iespēja saskaņā ar [..] Sestās direktīvas [..] 13. panta C daļu piešķirt nodokļa maksātājiem tiesības
izvēlēties maksāt nodokli par nekustamā īpašuma izīrēšanu, neskatoties uz šīs direktīvas 13. panta B daļas b) apakšpunktā
paredzēto atbrīvojumu, ir jāizmanto vienveidīgi, vai arī dalībvalsts ir tiesīga to izmantot atkarībā no darījumu rakstura
vai nodokļu maksātāju kategorijas?
2)      Vai [Sestās] direktīvas 13. panta B daļas b) apakšpunkts kopā ar C daļas a) apakšpunktu ļauj dalībvalstīm pieņemt tādu tiesisko
regulējumu, kas paredzēts [1994. gada
UStG
] 6. panta 1. punkta 14. apakšpunktā kopā ar šī paša likuma 6. panta 1. punkta 16. apakšpunktu, saskaņā ar kuru iespēja izvēlēties
maksāt nodokli par izīrēšanas un iznomāšanas darījumiem ir ierobežota tādā veidā, ka bezpeļņas sporta apvienībām nav šādas
izvēles iespējas?”
16     Nolēmums par prejudiciāla jautājuma uzdošanu bija saistīts arī ar lietu starp Edīti Barisu [
Edith Barris
] un
Finanzlandesdirektion für Tirol
(Tiroles apgabala Finanšu pārvalde), un šajā kontekstā tiesa uzdeva trešo prejudiciālo jautājumu. Tomēr ar 2005. gada 16. marta
rīkojumu, kas tiesā reģistrēts 2005. gada 21. martā,
Verwaltungsgerichtshof
atsauca šo trešo jautājumu.

Par prejudiciālajiem jautājumiem

Ievada apsvērumi
17     Austrijas valdība uzskata, ka attiecīgais nekustamā īpašuma izīrēšanas darījums ir īpašuma pārvaldes process Federālā nodokļu
kodeksa 32. panta izpratnē, uz kuru neapšaubāmi attiecas 1994. gada
UStG
6. panta 1. punkta 14. apakšpunktā paredzētais atbrīvojums sporta apvienībām. Tā uzskata, ka šajā lietā ir jāpārformulē jautājumi,
lai varētu novērtēt, vai 1994. gada
UStG
6. panta 1. punkta 14. apakšpunkts pareizi Austrijas tiesībās transponē Sestās direktīvas 13. panta A daļas 1. punkta m) apakšpunktu.
18     Tādēļ jautājums ir par to, vai nekustamā īpašuma pārvaldīšana, kas saskaņā ar Austrijas tiesībām arī ir atbrīvota no nodokļa,
kuru veic bezpeļņas sporta apvienība, ir cieši saistīta ar šīs apvienības sniegtajiem pakalpojumiem personām, kas nodarbojas
ar sportu vai fizisko audzināšanu.
19     Austrijas valdība uzskata, ka vai nu šāda saistība pastāv, proti, nekustamā īpašuma izīrēšanu nolūkā izveidot bufeti sporta
nodarbībām paredzētā klubā var uzskatīt par saistītu ar sporta apvienības sniegtajiem pakalpojumiem, vai arī principā tie
ir papildu – un tādēļ nenozīmīgi – pakalpojumi.
20     Šajā sakarā pietiek atgādināt, ka, izskatot nolēmumu par prejudiciāla jautājuma uzdošanu, Tiesai nav jāvērtē ne valsts tiesas
uzdoto jautājumu atbilstība, ne jāveic valsts noteikumu interpretācija, ne jāspriež par to, vai iesniedzējtiesas sniegtā interpretācija
ir pareiza (šajā sakarā skat. 1977. gada 30. novembra spriedumu lietā 52/77
Cayrol
,
Recueil
, 2261. lpp., 32. punkts; 1991. gada 16. aprīļa spriedumu lietā C‑347/89
Eurim‑Pharm
,
Recueil
, I‑1747. lpp., 16. punkts, un 2000. gada 3. oktobra spriedumu lietā C‑58/98
Corsten
,
Recueil
, I‑7919. lpp., 24. punkts).
21     Ievērojot kompetences starp Kopienu un valsts tiesām sadalījumu, Tiesai ir jāņem vērā iesniedzējtiesas definētais faktisko
un tiesisko apstākļu konteksts, kādā tiek uzdoti prejudiciālie jautājumi (skat. 2003. gada 13. novembra spriedumu lietā C‑153/02
Neri
,
Recueil
, I‑13555. lpp., 34. un 35. punkts, un 2004. gada 29. aprīļa spriedumu apvienotajās lietās C‑482/01 un C‑493/01
Orfanopoulos
un
Oliveri
,
Recueil
, I‑5257. lpp., 42. punkts).
22     Tādēļ prejudiciālie jautājumi ir jāpārbauda
Verwaltungsgerichtshof
lēmumā par prejudiciālu jautājumu uzdošanu definētajā tiesisko apstākļu kontekstā.

Par pirmo jautājumu
23     Ar savu pirmo jautājumu iesniedzējtiesa būtībā jautā Tiesai, vai dalībvalstis, kad tās saviem nodokļu maksātājiem piešķir
Sestās direktīvas 13. panta C daļā paredzētās tiesības izvēlēties maksāt nodokli, var tās piešķirt atkarībā no darījumu rakstura
vai nodokļu maksātāju kategorijas.
24     Komisija norāda, ka Sestās direktīvas 13. panta B daļas b) apakšpunkts un C daļa paredz dalībvalstīm plašu diskrecionāro varu
piešķirt atbrīvojumu vai uzlikt nodokli iznomāšanas vai izīrēšanas pakalpojumiem. To pamato judikatūra, saskaņā ar kuru uz
atsevišķiem darījumiem un nodokļu maksātāju kategorijām neattiecina šīs direktīvas 13. panta C daļā noteiktās tiesības izvēlēties
maksāt nodokli. Tas it īpaši attiecas uz gadījumu, kad dalībvalsts konstatē, ka šīs tiesības ir izmantotas, lai izvairītos
no nodokļa maksāšanas. Tomēr, īstenojot savu diskrecionāro varu, dalībvalstīm ir jāievēro Sestās direktīvas mērķi un principi,
it īpaši PVN neitralitātes princips un proporcionalitātes princips.
25     Vispirms ir jāatgādina, ka Sestās direktīvas 13. pantā minētie atbrīvojumi ir neatkarīgi Kopienu tiesību jēdzieni, kuru mērķis
ir novērst atšķirības PVN režīma piemērošanā vienā vai otrā dalībvalstī (skat. it īpaši 1999. gada 25. februāra spriedumu
lietā C‑349/96
CPP
,
Recueil
, I‑973. lpp., 15. punkts, un 2003. gada 8. maija spriedumu lietā C‑269/00
Seeling
,
Recueil
, I‑4101. lpp., 46. punkts).
26     Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru iznomāšanas un izīrēšanas darījumu taksācija ir iespēja, kuru Kopienas likumdevējs ir piešķīris
dalībvalstīm, atkāpjoties no Sestās direktīvas 13. panta B daļas b) apakšpunktā atspoguļotā vispārīgā noteikuma, saskaņā ar
kuru iznomāšanas un izīrēšanas darījumi ir atbrīvoti no nodokļa nomaksas. Šādā kontekstā ar minēto taksāciju saistītās tiesības
uz nodokļa atskaitījumu tādējādi nav īstenojamas automātiski, bet vienīgi tad, ja dalībvalstis izmanto Sestās direktīvas 13. panta
C daļā minētās tiesības, un ar nosacījumu, ka nodokļu maksātāji izmanto tiem piešķirtās izvēles tiesības (skat. 2004. gada
9. septembra spriedumu lietā C‑269/03
Vermietungsgesellschaft Objekt Kirchberg
, Krājums, I‑8067. lpp., 20. punkts).
27     Kā jau Tiesa to ir nospriedusi – no Sestās direktīvas 13. panta C daļas redakcijas izriet, ka, izmantojot šīs tiesības, dalībvalstis
var šajā direktīvā paredzēto atbrīvojumu saņēmējiem dot iespēju no atbrīvojuma atteikties vai nu visos gadījumos, vai ar atsevišķiem
ierobežojumiem, vai arī pastāvot konkrētiem apstākļiem (skat. 1982. gada 19. janvāra spriedumu lietā 8/81
Becker
,
Recueil
, 53. lpp., 38. punkts).
28     Sestās direktīvas 13. panta C daļa tādējādi sniedz dalībvalstīm tiesības ne tikai piešķirt valsts nodokļu maksātājiem tiesības
izvēlēties maksāt nodokli par nekustamā īpašuma izīrēšanu, bet vienlaicīgi arī ierobežot šo tiesību apjomu vai vispār liegt
šādas izvēles tiesības (skat. 2004. gada 29. aprīļa spriedumu apvienotajās lietās C‑487/01 un C‑7/02
Gemeente Leusden
un
Holin Groep
,
Recueil
, I‑5337. lpp., 66. punkts).
29     No minētā izriet, ka Sestās direktīvas 13. panta C daļas noteikumi piešķir dalībvalstīm plašu diskrecionāro varu. Tām faktiski
pašām ir jānovērtē, vai būtu lietderīgi piešķirt izvēles tiesības, ņemot vērā konkrētajā laika posmā valstī pastāvošos apstākļus
(skat. 1998. gada 3. decembra spriedumu lietā C‑381/97
Belgocodex
,
Recueil
, I‑8153. lpp., 16. un 17. punkts, 2000. gada 3. februāra spriedumu lietā C‑12/98
Amengual Far
,
Recueil
, I‑527. lpp., 13. punkts, un 2001. gada 4. oktobra spriedumu lietā C‑326/99 “
Goed Wonen
”,
Recueil
, I‑6831. lpp., 45. punkts).
30     Tādēļ, īstenojot savu diskrecionāro varu piešķirt izvēles tiesības, dalībvalstis var atsevišķus darījumus vai atsevišķas nodokļu
maksātāju kategorijas izslēgt no šo tiesību piemērošanas jomas.
31     Tomēr, kā to pamatoti norāda Komisija, ja dalībvalstis izmanto tiesības ierobežot izvēles tiesību apjomu un šo tiesību izmantošanas
nosacījumus, tām ir jāievēro Sestās direktīvas mērķi un vispārējie principi, it īpaši nodokļu neitralitātes princips un prasība
paredzētos atbrīvojumus piemērot pareizi, godīgi un vienveidīgi (šajā sakarā skat. 1998. gada 11. jūnija spriedumu lietā C‑283/95
Fischer
,
Recueil
, I‑3369. lpp., 27. punkts, un iepriekš minēto spriedumu lietā “
Goed Wonen
”, 56. punkts).
32     Padomes 1967. gada 11. aprīļa Pirmās direktīvas 67/227/EEK par dalībvalstu tiesību aktu par apgrozījuma nodokļiem saskaņošanu
(OV 1967, 71, 1301. lpp.) 2. pantā atspoguļotais neitralitātes princips, kas turklāt ir raksturīgs kopējai PVN sistēmai, kā
to atgādina arī Sestās direktīvas ceturtais un piektais apsvērums, noteic, ka pret ikvienu saimniecisko darbību ir jāizturas
vienveidīgi (1996. gada 20. jūnija spriedums lietā C‑155/94
Wellcome Trust
,
Recueil
, I‑3013. lpp., 38. punkts, un iepriekš minētais spriedums lietā
Belgocodex
, 18. punkts). Tas pats attiecas uz saimnieciskās darbības subjektiem, kas veic vienus un tos pašus darījumus (1999. gada
7. septembra spriedums lietā C‑216/97
Gregg
,
Recueil
, I‑4947. lpp., 20. punkts).
33     Šajā sakarā Tiesa ir nospriedusi, ka nodokļu neitralitātes princips nepieļauj, ka tādu līdzīgu pakalpojumu sniegšana, starp
kuriem pastāv konkurence, no PVN viedokļa ir izvērtējama atšķirīgi (skat. it īpaši 2001. gada 11. oktobra spriedumu lietā
C‑267/99
Adam
,
Recueil
, I‑7467. lpp., 36. punkts; 2003. gada 23. oktobra spriedumu lietā C‑109/02 Komisija/Vācija,
Recueil
, I‑12691. lpp., 20. punkts, un 2005. gada 26. maija spriedumu lietā C‑498/03
Kingscrest Associates
un
Montecello
, Krājums, I‑4427. lpp., 41. punkts).
34     No šīs judikatūras izriet, ka ražotāja vai pakalpojumu sniedzēja identitātei un juridiskajai formai, kādā tas realizē savas
darbības, principā nav nozīmes, lai novērtētu, vai preces vai sniegtie pakalpojumi ir salīdzināmi (skat. 2005. gada 17. februāra
spriedumu apvienotajās lietās C‑453/02 un C‑462/02
Linneweber
un
Akritidis
, Krājums, I‑1131. lpp., 24. un 25. punkts).
35     Līdz ar to uz pirmo jautājumu ir jāatbild – dalībvalstis, ja tās saviem nodokļu maksātājiem piešķir Sestās direktīvas 13. panta
C daļā paredzētās tiesības izvēlēties maksāt nodokli, šīs tiesības var piešķirt atkarībā no darījumu rakstura vai nodokļu
maksātāju kategorijas ar nosacījumu, ka tās ievēro Sestās direktīvas mērķus un vispārējos principus, it īpaši nodokļu neitralitātes
principu un prasību paredzētos atbrīvojumus piemērot pareizi, godīgi un vienveidīgi.

Par otro jautājumu
36     Ar savu otro jautājumu iesniedzējtiesa būtībā jautā – vai Sestās direktīvas 13. panta B daļas b) apakšpunkts un C daļa iestājas
pret tādu valsts tiesību normu, ar kuru, piešķirot vispārēju atbrīvojumu no nodokļa samaksas par bezpeļņas sporta apvienību
veiktajiem darījumiem, ierobežo šo apvienību tiesības izvēlēties maksāt nodokli par izīrēšanas un iznomāšanas darījumiem.
37     Šajā sakarā Komisija norāda, ka 1994. gada
UStG
6. panta 1. punkta 14. apakšpunkts, kas attiecas uz sporta apvienībām un kurā noteikts izņēmums, ir formulēts vispārīgāk
nekā atbilstošais Sestās direktīvas noteikums, proti, tās 13. panta A daļas 1. punkta m) apakšpunkts. Līdz ar to Austrijas
tiesībās esošajā normā par PVN nav norādītas prasības, kas ir priekšnoteikums ikviena atbrīvojuma piešķiršanai, piemērojot
Sestās direktīvas 13. panta A daļas 1. punkta m) apakšpunktu. Saskaņā ar šo noteikumu tas piemērojams atsevišķiem ar sportu
cieši saistītiem pakalpojumiem, kas saista pakalpojuma sniedzēju un saņēmēju.
38     Uzsverot pienākumu vienveidīgi interpretēt Sestās direktīvas 13. panta A daļu, B daļu un C daļu, Komisija secina, ka sporta
apvienībai, kas neatbilst Sestās direktīvas 13. panta A daļas 1. punkta m) apakšpunkta nosacījumiem, ņemot vērā direktīvas
struktūru, tieši var būt tiesības izvēlēties maksāt nodokli par izīrēšanas vai iznomāšanas darījumiem.
39     Vispirms ir jāatgādina, ka Sestajā direktīvā nav ietverta norma, kas vispārēji atbrīvo no nodokļa visus pakalpojumus, kas
saistīti ar sporta nodarbībām un fizisko audzināšanu (šajā sakarā skat. 2001. gada 18. janvāra spriedumu lietā C‑150/99
Stockholm Lindöpark
,
Recueil
, I‑493. lpp., 22. punkts).
40     Atbilstoši Sestās direktīvas 13. panta A daļas 1. punkta m) apakšpunktam bezpeļņas sporta apvienību veiktie darījumi faktiski
kā darījumi vispārējās interesēs ir atbrīvoti no nodokļa ar nosacījumu, ka šie darījumi ir cieši saistīti ar sportu vai fizisko
audzināšanu un ka tos sniedz personām, kas piedalās sporta vai fiziskās audzināšanas pasākumos (šajā sakarā skat. 1998. gada
7. maija spriedumu lietā C‑124/96 Komisija/Spānija,
Recueil
, I‑2501. lpp., 15. punkts; iepriekš minēto spriedumu lietā
Stockholm Lindöpark
, 19. punkts, un 2002. gada 21. marta spriedumu lietā C‑174/00
Kennemer Golf
,
Recueil
, I‑3293. lpp., 19. punkts).
41     Kontekstā ar šo nolēmumu par prejudiciāla jautājuma uzdošanu iesniedzējtiesa uzskata, ka nekustamā īpašuma izīrēšana nolūkā
izveidot bufeti nav ne pakalpojums, kas būtu cieši saistīts ar sportu vai fizisko audzināšanu, nedz arī pakalpojums, ko sniedz
personām, kas piedalās sporta vai fiziskās audzināšanas pasākumos. Šajā gadījumā bufetes izīrēšanas pakalpojuma atbrīvošanu
no nodokļa nevar pamatot ar Sestās direktīvas 13. panta A daļas 1. punkta m) apakšpunktu, bet principā var pamatot ar šīs
direktīvas 13. panta B daļas b) apakšpunktu.
42     Attiecībā uz jautājumu par to, vai dalībvalstis var liegt izvēles tiesības bezpeļņas sporta apvienībām, vispārēju atbrīvojumu
piemērojot visiem šo apvienību veiktajiem darījumiem, ir jāatzīst, ka Sestās direktīvas 13. panta C daļā nav precizēts – kādos
apstākļos un ar kādiem nosacījumiem šo izvēles tiesību apjomu var ierobežot. Tādēļ katra dalībvalsts savās valsts tiesībās
var precizēt izvēles tiesību apjomu un pieņemt normas, saskaņā ar kurām atsevišķi nodokļu maksātāji var saņemt tiesības izvēlēties
maksāt nodokli par nekustamā īpašuma izīrēšanas un iznomāšanas darījumiem.
43     Tomēr, kā jau Tiesa to ir nospriedusi, Sestās direktīvas 13. panta C daļa nepiešķir dalībvalstīm tiesības izvirzīt nosacījumus
šī panta B daļā paredzēto atbrīvojumu piemērošanai vai jebkādā veidā ierobežot šos atbrīvojumus. Šajā panta daļā paredzētas
dalībvalstu tiesības šo atbrīvojumu saņēmējiem lielākā vai mazākā mērā dot iespēju pašiem izvēlēties maksāt nodokli, ja viņi
uzskata, ka tas ir viņu interesēs (skat. iepriekš minēto spriedumu lietā
Becker
, 39. punkts).
44     Saskaņā ar Sestās direktīvas 13. panta B daļu dalībvalstis atbrīvo nekustamā īpašuma izīrēšanas pakalpojumus apstākļos, kurus
tās precizē, lai nodrošinātu pareizu un godīgu šo atbrīvojumu piemērošanu un lai nepieļautu nekādu nodokļu nemaksāšanu, apiešanu
vai ļaunprātīgu izmantošanu. Šie paši mērķi cita starpā var arī pamatot dalībvalsts lēmumu, piemērojot šīs direktīvas 13. panta
C daļu, ierobežot tiesību izvēlēties maksāt nodokli par nekustamā īpašuma izīrēšanu piemērojamību.
45     Tomēr, pieņemot šādu lēmumu, ir jāievēro šī sprieduma 32.–34. punktā minētais neitralitātes princips.
46     Valsts tiesai, ņemot vērā pamata lietai raksturīgos apstākļus, kā arī iepriekš minēto judikatūru, ir jānosaka, vai, piemērojot
vispārēju atbrīvojumu visiem bezpeļņas sporta apvienību veiktajiem darījumiem, ieskaitot nekustamā īpašuma izīrēšanu, tiek
pārkāpts nodokļu neitralitātes princips.
47     Tādējādi neitralitātes principa pārkāpums var rasties, ja sporta apvienībai, kuras statūtos minētais mērķis ir veikt vai veicināt
fizisko audzināšanu, ir liegtas tiesības izvēlēties maksāt nodokli, kamēr šādas izvēles tiesības pastāv citiem nodokļu maksātājiem,
kas veic līdzīgu darbību, kas tādējādi konkurē ar minētās sporta apvienības veikto darbību.
48     Lai noteiktu, vai pamata lietā diskrecionārās varas robežas ir pārkāptas, iesniedzējtiesai ir turklāt jāpārbauda, vai nav
pārkāptas paredzēto atbrīvojumu pareizas, godīgas un vienveidīgas piemērošanas prasības. Šajā sakarā tai ir it īpaši jāņem
vērā, ka Sestajā direktīvā noteiktā atbrīvojumu sistēma pieļauj atšķirīgu attieksmi pret bezpeļņas apvienību veiktajiem darījumiem
tikai tad, ja šie darījumi ir saistīti ar sportu vai sniegti personām, kas nodarbojas ar sportu. Šādā gadījumā šos darījumus
atbrīvo no PVN vispārējās interesēs.
49     Tādēļ uz otro jautājumu ir jāatbild – valsts tiesai ir jānosaka, vai, pieņemot valsts tiesību normu, saskaņā ar kuru piešķir
vispārēju atbrīvojumu no nodokļa nomaksas par bezpeļņas sporta apvienību veiktajiem darījumiem, ierobežojot šo apvienību tiesības
izvēlēties maksāt nodokli par izīrēšanas un iznomāšanas darījumiem, ir pārsniegta dalībvalstīm piešķirtā diskrecionārā vara,
ņemot vērā it īpaši nodokļu neitralitātes principu un prasību paredzētos atbrīvojumus piemērot pareizi, godīgi un vienveidīgi.

Par tiesāšanās izdevumiem
50     Attiecībā uz lietas dalībniekiem pamata lietā šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par
tiesāšanās izdevumiem. Tiesāšanās izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, kas nav minēto lietas dalībnieku tiesāšanās
izdevumi, nav atlīdzināmi.
Ar šādu pamatojumu Tiesa (trešā palāta) nospriež:
1)      dalībvalstis, kad tās saviem nodokļu maksātājiem piešķir Padomes 1977. gada 17. maija Sestās direktīvas 77/388/EEK par to,
kā saskaņojami dalībvalstu tiesību akti par apgrozījuma nodokļiem – Kopēja pievienotās vērtības nodokļu sistēma: vienota aprēķinu
bāze, 13. panta C daļā paredzētās tiesības izvēlēties maksāt nodokli, šīs tiesības var piešķirt atkarībā no darījumu rakstura
vai nodokļu maksātāju kategorijas ar nosacījumu, ka tās ievēro Sestās direktīvas mērķus un vispārējos principus, it īpaši
nodokļu neitralitātes principu un prasību paredzētos atbrīvojumus piemērot pareizi, godīgi un vienveidīgi;
2)      valsts tiesai ir jānosaka, vai, pieņemot valsts tiesību normu, saskaņā ar kuru piešķir vispārēju atbrīvojumu no nodokļa nomaksas
par bezpeļņas sporta apvienību veiktajiem darījumiem, ierobežojot šo apvienību tiesības izvēlēties maksāt nodokli par izīrēšanas
un iznomāšanas darījumiem, ir pārsniegta dalībvalstīm piešķirtā diskrecionārā vara, ņemot vērā it īpaši nodokļu neitralitātes
principu un prasību paredzētos atbrīvojumus piemērot pareizi, godīgi un vienveidīgi.
[Paraksti]
*
Tiesvedības valoda – vācu.