CELEX: 62003CJ0148
Bruselský dohovor
Článok 20 a článok 57 ods. 2
Nedostavenie sa žalovaného na súd
Žalovaný s bydliskom na území iného zmluvného štátu
Ženevský dohovor o prepravnej zmluve v medzinárodnej cestnej nákladnej doprave
Kolízia dohovorov

Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu článku 20 a článku 57 ods. 2 písm. a) Dohovoru z 27. septembra 1968
o súdnej právomoci a výkone rozhodnutí v občianskych a obchodných veciach [
neoficiálny preklad
] (Ú. v. ES L 299, 1972, s. 32, ďalej len „Bruselský dohovor“), zmeneného a doplneného Zmluvou z 9. októbra 1978 o pristúpení
Dánskeho kráľovstva, Írska a Spojeného kráľovstva Veľkej Británie a Severného Írska (Ú. v. ES L 304, s. 1, a – po zmene textu
– s. 77), Zmluvou z 25. októbra 1982 o pristúpení Helénskej republiky (Ú. v. ES L 388, s. 1), Zmluvou z 26. mája 1989 o pristúpení
Španielskeho kráľovstva a Portugalskej republiky (Ú. v. ES L 285, s. 1) a Zmluvou z 29. novembra 1996 o pristúpení Rakúskej
republiky, Fínskej republiky a Švédskeho kráľovstva (Ú. v. ES C 15, 1997, s. 1).
Tento návrh bol podaný v rámci sporu medzi spoločnosťou Nürnberger Allgemeine Versicherungs AG (ďalej len „Nürnberger“) a spoločnosťou
Portbridge Transport International BV (ďalej len „Portbridge“) týkajúceho sa návrhu na náhradu škody, ktorú utrpela Nürnberger
z dôvodu straty tovarov, ktoré mala Portbridge prepraviť do Spojeného kráľovstva.

Právny rámec
Podľa článku 57 ods. 1 a 2 písm. a) Bruselského dohovoru:
„1.      Týmto dohovorom nie sú dotknuté dohovory, ktorých zmluvnou stranou sú alebo sa stanú zmluvné štáty a ktoré v osobitných oblastiach
upravujú súdnu právomoc, uznávanie a výkon rozhodnutí.
2.      V záujme zabezpečenia jeho jednotného výkladu sa odsek 1 uplatňuje nasledovne:
a)      tento dohovor nebráni tomu, aby právomoc súdu zmluvného štátu, ktorý je zmluvnou stranou dohovoru týkajúceho sa osobitnej
oblasti, bola daná na základe tohto osobitného dohovoru, aj keď má žalovaný bydlisko na území zmluvného štátu, ktorý nie je
zmluvnou stranou tohto dohovoru. Súd v každom prípade použije článok 20 tohto dohovoru.“ [
neoficiálny preklad
]
Článok 20 prvý odsek Bruselského dohovoru stanovuje:
„Ak je osoba, ktorá má bydlisko v jednom zmluvnom štáte, žalovaná na súde iného zmluvného štátu a nedostaví sa na tento súd,
súd aj bez návrhu vyhlási, že nemá právomoc, ak si právomoc nemôže založiť na ustanoveniach tohto dohovoru.“ [
neoficiálny preklad
]
Dohovor o prepravnej zmluve v medzinárodnej cestnej nákladnej doprave podpísaný 19. mája 1956 v Ženeve (ďalej len „CMR“) sa
podľa článku 1 tohto dohovoru vzťahuje na „každú zmluvu o preprave zásielok za odplatu cestným vozidlom, ak miesto prevzatia
zásielky a predpokladané miesto jej dodania, ako sa uvádza v zmluve, ležia vo dvoch rôznych štátoch, z ktorých aspoň jeden
je zmluvným štátom tohto Dohovoru... bez ohľadu na trvalé bydlisko a štátnu príslušnosť strán.“
Podľa článku 31 ods. 1 CMR:
„Spory vzniknuvšie z prepráv podliehajúcich tomuto Dohovoru môže žalobca viesť, pokiaľ ich nevedie na súdoch zmluvných štátov
určených dohodou strán, na súdoch toho štátu, na území ktorého
a)      má žalovaný trvalé bydlisko, hlavné sídlo podniku alebo pobočku alebo zastupiteľstvo, ktorých prostredníctvom bola prepravná
zmluva uzavretá, alebo
b)      leží miesto, kde sa zásielka prevzala na prepravu alebo miestu určené na jej vydanie;
na iných súdoch nemôže žalobca spor viesť.“
Tak Spolková republika Nemecko, ako aj Holandské kráľovstvo sú zmluvnými štátmi CMR.

Spor vo veci samej a prejudiciálna otázka
Nürnberger je spoločnosť poisťujúca prepravu založená podľa nemeckého práva. Požaduje od Portbridge, prepravnej spoločnosti
založenej podľa holandského práva, náhradu škody, ktorú utrpela z dôvodu straty tovarov, ktoré Portbridge prevzala vo Vöhringene
(Nemecko) a mala prepraviť do Spojeného kráľovstva a ku ktorej došlo v júni 2000.
Na prepravu, ktorá je predmetom sporu v konaní vo veci samej, sa vzťahujú ustanovenia CMR. V súlade s článkom 31 ods. 1 písm.
b) tohto dohovoru má právomoc konať súd, na ktorý bola podaná žaloba, teda Landgericht Memmingen (Nemecko), keďže na jeho
území leží miesto, kde sa zásielka prevzala na prepravu. Portbridge napriek tomu spochybnil medzinárodnú právomoc tohto súdu
bez toho, aby sa vyjadril k veci samej.
Landgericht Memmingen rozhodol pri preskúmaní podmienok konania, že nemá medzinárodnú právomoc, a žalobu Nürnberger ako neprípustnú
zamietol. Usúdil, že napriek pravidlám o právomoci upraveným v článku 31 CMR je potrebné v súlade s článkom 57 ods. 2 písm.
a) druhou vetou Bruselského dohovoru použiť článok 20 tohto dohovoru v prípade, ak sa žalovaný nedostaví na súd alebo odmietne
vyjadriť sa k veci samej. Toto ustanovenie vyžaduje, aby za takýchto okolností súd aj bez návrhu vyhlásil, že nemá právomoc,
ak si právomoc nemôže založiť na ustanoveniach Bruselského dohovoru.
Nürnberger podala odvolanie proti tomuto rozhodnutiu na Oberlandesgericht München a tvrdila, že ustanovenia o právomoci upravené
v článku 31 ods. 1 CMR majú prednosť pred všeobecnými ustanoveniami Bruselského dohovoru o právomoci, aj keď sa žalovaný nevyjadril
k veci samej, ale iba spochybnil medzinárodnú právomoc súdu, na ktorý bola podaná žaloba.
Za týchto okolností vnútroštátny súd rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru túto prejudiciálnu otázku:
„Majú ustanovenia o právomoci iných dohovorov prednosť pred všeobecnými ustanoveniami Bruselského dohovoru o právomoci v prípade,
ak je osoba, ktorá má bydlisko na území zmluvného štátu Bruselského dohovoru žalovaná na súde iného zmluvného štátu a ak sa
v konaní pred týmto súdom nevyjadrí k veci samej?“

O prejudiciálnej otázke
Svojou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či sa má článok 57 ods. 2 písm. a) Bruselského dohovoru vykladať v tom
zmysle, že právomoc súdu zmluvného štátu, na ktorom je žalovaná osoba s bydliskom na území iného zmluvného štátu, môže byť
daná na základe osobitného dohovoru, ktorého zmluvnou stranou je domovský štát súdu a ktorý obsahuje osobitné pravidlá o súdnej
právomoci, a tým sa vylúči použitie Bruselského dohovoru, aj keď sa žalovaný v tomto konaní nevyjadrí k veci samej.
V tejto súvislosti je potrebné pripomenúť, že článok 57 predstavuje výnimku z pravidla, podľa ktorého má Bruselský dohovor
prednosť pred inými dohovormi podpísanými zmluvnými štátmi v oblasti súdnej právomoci, uznávania a výkonu rozhodnutí. Účelom
tejto výnimky je zabezpečiť dodržiavanie pravidiel o právomoci upravených v osobitných dohovoroch, keďže tieto pravidlá boli
stanovené so zreteľom na osobitosti oblastí, ktorých sa týkajú (pozri rozsudok zo 6. decembra 1994, Tatry, C-406/92, Zb. s. I-5439,
bod 24).
Portbridge však tvrdí, že tieto pravidlá o právomoci upravené v článku 31 ods. 1 CMR sa majú vylúčiť a majú sa nahradiť použitím
Bruselského dohovoru v súlade s jeho článkom 57 ods. 2 písm. a) druhou vetou, podľa ktorého „súd v každom prípade použije
článok 20 tohto dohovoru.“ [
neoficiálny preklad
]
Je potrebné pripomenúť, že článok 20 stanovuje, že ak je osoba s bydliskom na území zmluvného štátu žalovaná na súde iného
zmluvného štátu a nedostaví sa na tento súd, súd aj bez návrhu vyhlási, že nemá právomoc, ak si právomoc nemôže založiť na
ustanoveniach tohto dohovoru.
V tomto prípade sa však právomoc súdu musí považovať za danú Bruselským dohovorom, keďže článok 57 tohto dohovoru výslovne
stanovuje, že pravidlá o právomoci upravené v osobitných dohovoroch nie sú týmto dohovorom dotknuté.
Za týchto okolností musí súd zmluvného štátu, na ktorom je žalovaná osoba s bydliskom v inom zmluvnom štáte, ktorá sa nedostaví
na súd, pri preskúmavaní svojej právomoci bez návrhu so zreteľom na uvedený dohovor zohľadniť pravidlá o právomoci upravené
v osobitných dohovoroch, ktorých zmluvnou stranou je domovský štát súdu.
Tak je tomu aj v prípade, akým je tento, keď sa žalovaný nevyjadrí k veci samej, ale len formálne spochybní medzinárodnú právomoc
vnútroštátneho súdu, na ktorý bola podaná žaloba.
S prihliadnutím na vyššie uvedené je potrebné odpovedať na položenú otázku tak, že článok 57 ods. 2 písm. a) Bruselského dohovoru
sa má vykladať v tom zmysle, že právomoc súdu zmluvného štátu, na ktorom je žalovaná osoba s bydliskom na území iného zmluvného
štátu, môže byť daná na základe osobitného dohovoru, ktorého zmluvnou stranou je domovský štát súdu a ktorý obsahuje osobitné
pravidlá o súdnej právomoci, aj keď sa žalovaný v tomto konaní nevyjadrí k veci samej.

O trovách
Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo
začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd.
Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov
konania, nemôžu byť nahradené.
Z týchto dôvodov Súdny dvor (tretia komora) rozhodol takto:
Článok 57 ods. 2 písm. a) Dohovoru z 27. septembra 1968 o súdnej právomoci a výkone rozhodnutí v občianskych a obchodných
veciach [
neoficiálny preklad
] zmeneného a doplneného Zmluvou z 9. októbra 1978 o pristúpení Dánskeho kráľovstva, Írska a Spojeného kráľovstva Veľkej Británie
a Severného Írska, Zmluvou z 25. októbra 1982 o pristúpení Helénskej republiky, Zmluvou z 26. mája 1989 o pristúpení Španielskeho
kráľovstva a Portugalskej republiky a Zmluvou z 29. novembra 1996 o pristúpení Rakúskej republiky, Fínskej republiky a Švédskeho
kráľovstva, sa má vykladať v tom zmysle, že právomoc súdu zmluvného štátu, na ktorom je žalovaná osoba s bydliskom na území
iného zmluvného štátu, môže byť daná na základe osobitného dohovoru, ktorého zmluvnou stranou je tiež domovský štát súdu a ktorý
obsahuje osobitné pravidlá o súdnej právomoci, aj keď sa žalovaný v tomto konaní nevyjadrí k veci samej.
Podpisy
*
Jazyk konania: nemčina.