CELEX: 61986CJ0267
Hoiukontodest saadava tulu maksuvabastust puudutav riiklik meede
Hoiuintresse puudutav pankadevaheline konkurents

Oma
28. oktoobri 1986. aasta otsusega, mis saabus Euroopa Kohtusse sama
aasta 30. oktoobril, esitas Bevereni kantoni (Belgia) Vredegerecht
EMÜ asutamislepingu artikli 177 alusel kolm eelotsuse küsimust
nimetatud asutamislepingu artiklite 59–66, 85, 86 ja 95
tõlgendamise kohta, et tal oleks võimalik hinnata, kas siseriiklikud
õigusnormid, mis vabastavad intressituludelt makstavatest maksudest
ainult teatud säästuhoiused, on kooskõlas ühenduse õigusega.
Need
küsimused tõstatati P. Van Eycke (edaspidi hageja) ja Belgia
krediidiasutuse aktsiaseltsi ASPA vahelises kohtuvaidluses, mis puudutab
intressimäära selle säästuhoiuse puhul, mille hageja kavatses ASPA‑s
avada. Toimikust selgub, et olles tutvunud ASPA säästuhoiuste
intressimäärade reklaamiga, läks hageja antud krediidiasutusse, et
reklaamitud tingimustel seal säästuhoius avada. Kui ASPA seejärel teatas
talle, et 13. märtsi 1986. aasta kuningliku dekreedi kohaselt
on ta sunnitud kohaldama ebasoodsamaid tingimusi kui need, mida pakuti
reklaamis, esitas hageja siseriiklikule kohtule hagi, milles ta palus
tuvastada, et ASPA ei saa oma säästutingimuste muudatust põhjendada
nimetatud kuningliku dekreediga, sest see dekreet rikub
EMÜ asutamislepingu artiklit 85 ja sellele järgnevaid
artikleid.
Selleks
et eespool mainitud kuninglikku dekreeti paremini mõista, tuleb seda
vaadelda selle õiguslikus ja majanduslikus kontekstis, mida saab
iseloomustada sellega, et Belgias on üks osa säästuhoiuste tulusid juba
pikka aega maksudest vabastatud, kusjuures see vabastus kehtestati
sotsiaalsetel põhjustel ja selleks, et soodustada säästmist, ning selle
põhikorda reguleeritakse tulumaksuseadustiku artikli 19
punktiga 7.
Kui
1980. aastate alguses viis üha rohkem hoiustamisega tegelevaid
krediidiasutusi sisse kõrgete intressimäärade poliitika, tahtis Belgia
valitsus piirata maksuvabastuse kohaldamisala ning kehtestas 28.
detsembri 1983. aasta seadusega sellele teatava hulga tingimusi, mis
tuli määratleda kuninglikus dekreedis.
29.
detsembri 1983. aasta kuningliku dekreediga, mis võeti vastu eespool
nimetatud seaduse rakendamiseks, kehtestati maksuvabastuse andmisele
kaks tingimust: säästuhoiuse tulu pidi sisaldama esiteks baasintressi,
mis ei tohtinud ületada kõnealusel turul rakendatavat madalaimat
keskmist määra, ja teiseks usaldus- või kasvupreemiat, mille iga
krediidiasutus võis vabalt kindlaks määrata.
Seejärel
otsustasid Belgia rahandusküsimustega tegelevad ametivõimud, et
konkurents usaldus- või kasvupreemiate valdkonnas on liiga terav ning
vastuolus üldise intressimäärade languse tendentsiga, mis iseloomustab
muid säästmise vorme. Kuna säästuhoiuste intressimäärade kõrgel hoidmine
hoidis nendesamade ametivõimude arvates kõrgel ka laenuintressid,
millel oli kahjulik mõju riigi majandustegevusele ja riigivõlale, saatis
Belgia Pangakomisjon septembris 1985 krediidiasutustele soovituse,
milles paluti piirata säästuhoiuse tulu. Soovituse tagajärjeks oli see,
et 30. detsembril 1985 sõlmiti pankade, eraõiguslike hoiukassade ja
riiklike krediidiasutuste vahel eneseregulatsiooni kokkulepe, mis
kehtestas selle tulu ülemmääraks 7%.
Kuna
kõik krediidiasutused ei järginud seda kokkulepet, otsustas
rahandusminister sellise süsteemi kasuks, mille puhul riigiasutused
määravad ise otseselt kindlaks eespool mainitud maksuvabastuse
tingimused.
See
süsteem kehtestati eespool mainitud 13. märtsi 1986. aasta kuningliku
dekreediga, millega määrati otseselt kindlaks nii baasintressi kui ka
usaldus- või kasvupreemia ülemmäär.
Selles
kontekstis esitaski siseriiklik kohus põhikohtuasja poolte ühisel
taotlusel Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused:
„1.      Kas
õiguslik regulatsioon, mis kehtestati 29. detsembri
1983. aasta kuningliku dekreediga ja mida kinnitati seda teatud
määral kohandades 13. märtsi 1986. aasta kuningliku dekreediga
tulu kohta, mida krediidiasutused võivad maksta säästuhoiustelt, st
regulatsioon, millega – jätkates määruse vormis varasemaid
pankadevahelisi kokkuleppeid või muud vastavat tegevust, mille eesmärk
on säästuhoiuste tulu piiramine – määratakse see tulu (need tulud)
kohustuslikult kindlaks:
a)      ühtse määrana kõigile turul osalejatele,
b)      lisaks piirina, millest turul osalejad peavad tulude kindlaksmääramisel kinni pidama,
sätestades,
et vastasel juhul võivad nad täielikult kaotada maksusoodustused, mis
kehtivad säästjatele tavaliste säästuhoiuste puhul, on kooskõlas
ühenduse konkurentsieeskirjadega, mis on kehtestatud EMÜ asutamislepingu
artikli 85 ja sellele järgnevate artiklitega?
2.      Kui
vastus esimese küsimuse punktile a on jaatav, siis kas lisaks
krediidiasutuste makstava baasintressi ühtsele määrale usaldus- ja/või
kasvupreemia ülemmäära kohustuslik kehtestamine, kusjuures igasugune muu
konkurentsivorm hoiuste kogumise valdkonnas on välistatud, kuna
vastasel juhul kaotatakse esimeses küsimuses mainitud
maksusoodustusrežiim (13. märtsi 1986. aasta kuninglik dekreet, artikkel
1), on kooskõlas ühenduse konkurentsieeskirjadega, mis on kehtestatud
EMÜ asutamislepingu artikli 85 ja sellele järgnevate artiklitega?
3.      Kas
maksusoodustuste tegemine, sealhulgas dividendimaksust täielik
vabastamine, vaid Belgia frankidest koosnevate ja ainult Belgias
asuvates krediidiasutustes paiknevate teatud säästuhoiuste kasuks
kujutab endast diskrimineerimist sarnaste säästuhoiuste suhtes, mis on
avatud krediidiasutustes, mille asukoht ei ole Belgias või mis koosnevad
mingist muust valuutast või väärtpaberitest, ning kas selliste
maksusoodustuste tegemine on kooskõlas EMÜ asutamislepingu
artiklitega 59–66 ja 95?”
Põhikohtuasja
asjaolude, siseriikliku õigusliku raamistiku ning Euroopa Kohtule
esitatud märkuste täielikum ülevaade sisaldub kohtuistungi ettekandes.
Neid toimiku materjale korratakse allpool üksnes Euroopa Kohtu
arutluskäigu seisukohast vajalikus ulatuses.

Euroopa Kohtu pädevus
Belgia
valitsus väidab kõigepealt, et siseriikliku kohtu esitatud
eelotsusetaotlus ei ole vastuvõetav, sest terve rida asjaolusid viitab
sellele, et põhikohtuasi on puhtfiktiivne. Teiseks leiab ta, et
taotletud ühenduse õiguse tõlgendus ei saa antud juhul mitte mingil
viisil kaasa aidata põhikohtuasja lahendamisele. Nimelt ei takista
13. märtsi 1986. aasta kuninglik dekreet kuidagi äriühingul
ASPA kohaldamast oma varasemaid hagejale soodsamaid hoiustamistingimusi
ega ole seega kuidagi seotud põhikohtuasjaga.
Sellest
seisukohast lähtudes tuleb märkida, et eelotsusetaotluses esitatud
faktiliste asjaolude põhjal ei ole ilmselge, et tegemist on fiktiivse
vaidlusega.
Belgia
valitsuse teise argumendi suhtes piisab, kui meenutada, et Euroopa
Kohtu väljakujunenud praktika kohaselt – mida kinnitab 12. juuni
1986. aasta otsus liidetud kohtuasjades 98, 162 ja 258/85: Bertini,
(EKL 1986, lk 1893) – on siseriikliku kohtu ülesanne
kohtuasja asjaolusid silmas pidades eelotsuse küsimuse vajalikkust
hinnata.
Neil põhjustel tuleb siseriikliku kohtu esitatud küsimused läbi vaadata.

Esimene ja teine küsimus
Neid
küsimusi tuleb mõista nii, et nendega soovitakse sisuliselt teada, kas
siseriiklik seaduse või määruse norm, millega vabastatakse tulumaksuga
maksustamisest teatud liiki säästuhoiuste hulgast vaid nendelt hoiustelt
saadav tulu, mille puhul ei ületata määrusega kindlaks määratud
intressi ja preemia ülemmäärasid, on kooskõlas liikmesriikidele EMÜ
asutamislepingu artiklis 5 koostoimes artikli 3 punktiga f ja
artikliga 85 kehtestatud kohustustega.
Siinkohal
tuleb meenutada, et iseenesest puudutavad artiklid 85 ja 86 vaid
ettevõtjate käitumist ega eelda, et liikmesriigid peaksid võtma mingeid
seaduse või määrusena võetavaid meetmeid. Euroopa Kohtu väljakujunenud
praktikast nähtub siiski, et asutamislepingu artiklid 85 ja 86
koostoimes artikliga 5 panevad liikmesriikidele kohustuse mitte
jõustada ega säilitada meetmeid, isegi mitte seaduse või määrusena
võetavaid meetmeid, mis võivad kõrvaldada ettevõtjate suhtes
kohaldatavate konkurentsieeskirjade kasuliku mõju. Sama kohtupraktika
kohaselt on see nii juhul, kui mõni liikmesriik teeb kohustuseks sõlmida
artikliga 85 vastuolus olevaid kokkuleppeid või soodustab niisuguste
kokkulepete sõlmimist või tugevdab selliste kokkulepete mõju või siis
võtab oma õigusaktidelt nende riikliku iseloomu ja delegeerib
eraettevõtjatele õiguse võtta vastu otsuseid, mis suunavad majandust.
Kõigepealt
tuleb märkida, et eelotsusetaotluse kohaselt esines enne kõnealuste
õigusnormide vastuvõtmist pankadevahelisi kokkuleppeid või
kooskõlastatud tegevust, mille eesmärgiks oli piirata säästuhoiuste
tulu. Kuid ei nende andmete ega Euroopa Kohtule esitatud märkuste põhjal
ei ole võimalik järeldada, et kõnealuste õigusnormide eesmärk oli uute
kokkulepete sõlmimiseks või uute tegevuste rakendamiseks kohustamine või
nende soodustamine. Selleks et hinnata Euroopa Kohtu praktikas välja
kujunenud kriteeriumide alusel nende õigusnormide tegelikku
kohaldamisala, tuleks seega kaaluda esiteks, kas nende eesmärk on
tugevdada juba varem olemas olevate kokkulepete mõju, ning teiseks, kas
esineb asjaolusid, mis võtavad neilt riikliku iseloomu.
Esimese
küsimuse puhul piisab, kui märkida, et Euroopa Kohtu praktika kohaselt
peavad õigusnormid selleks, et neid võiks pidada varem olemas olevate
kokkuleppe mõju tugevdavaks, piirduma sellega, et võtavad üle tervikuna
või osaliselt ettevõtjate vahel sõlmitud kokkulepete tingimused,
kohustades või õhutades ettevõtjaid nende järgimist tagama. Kuigi
säästuhoiuste suhtes kehtiva maksusoodustuse täielik kaotamine on
oluline ajend kõnealuste õigusnormide järgimiseks, ei saa
eelotsusetaotluses esitatud asjaolude põhjal järeldada, et need
õigusnormid üksnes kinnitasid hoiuste tulude piiramise meetodit ja
ülemmäärade taset, mis olid kehtestatud varasemate kokkulepete ja
tegevusega. Siiski peab siseriiklik kohus seda küsimust uurima, kui tal
on selles osas mingeid kahtlusi.
Mis
puudutab teist küsimust, siis kõnealustest õigusnormidest selgub, et
ametivõimud on jätnud endale õiguse ise kindlaks määrata säästuhoiuste
intresside ülemmäärad ega ole seda õigust delegeerinud ühelegi
eraettevõtjale. Seega on õigusaktil riiklik iseloom. Seda ei sea
kahtluse alla asjaolu, mida rõhutab põhikohtuasja hageja, et 13. märtsi
1986. aasta kuningliku dekreedi preambulist selgub, et viimane võeti
vastu pärast kooskõlastamist krediidiasutuste assotsiatsioonide
esindajatega.
Esimesele
ja teisele küsimusele tuleb seega vastata, et siseriiklik seaduse või
määruse norm, millega vabastatakse tulumaksuga maksustamisest teatud
liiki säästuhoiuste hulgast vaid nendelt hoiustelt saadav tulu, mille
puhul ei ületata määrusega kindlaks määratud intressi ja preemia
ülemmäärasid, ei ole vastuolus liikmesriikidele EMÜ asutamislepingu
artiklis 5 koostoimes artikli 3 punktiga f ja artikliga 85
kehtestatud kohustustega, tingimusel et siseriiklik kohus teeb kindlaks,
et see õigusnorm ei piirdu sellega, et üksnes kinnitab hoiuste tulude
piiramise meetodit ja intresside ülemmäärade taset, mis on kehtestatud
varasemate kokkulepete ja kooskõlastatud tegevusega.

Kolmas küsimus
Selle
küsimusega soovib siseriiklik kohus sisuliselt teada, kas siseriiklik
seaduse või määruse norm, mis teeb eespool kirjeldatud maksusoodustuse
vaid sellistele säästuhoiustele, mis koosnevad siseriiklikust valuutast
ja paiknevad krediidiasutustes, mille asukoht on kõnealuses
liikmesriigis, on kooskõlas EMÜ asutamislepingu artiklitega 59–66 ja 95.
Mis
puudutab küsimust, kas selline maksusäte, mis puudutab teatud liiki
säästuhoiustelt, mida hoitakse pangas, saadavat tulu, on kooskõlas
EMÜ asutamislepingu artikli 59 ja sellele järgnevate
artiklitega, mis käsitlevad teenuste vaba liikumist, siis tuleb märkida,
et asutamislepingu artikli 61 lõike 2 kohaselt liberaliseeritakse
kapitali liikumisega seotud pangandusteenused rööbiti kapitali liikumise
järkjärgulise liberaliseerimisega.
Säästuhoiuste
moodustamine kuulub aga kapitali liikumise valdkonda, mille nimi on
„jooksevkontode ja hoiuste moodustamine ja täiendamine,
krediidiasutustes olevate jooksevkontode või hoiuste kontojääkide
repatrieerimine ja kasutamine” ning mis on vastavalt nõukogu 11. mai
1960. aasta esimese direktiivi, mis võeti vastu asutamislepingu artikli
67 rakendamiseks (EÜT 43, 12.7.1960, lk 921), I lisa nimekirjas D ja
nõukogu 17. novembri 1986. aasta direktiiviga 86/566, millega muudeti
esimest direktiivi (EÜT L 332, lk 22), asendatud I lisa
nimekirjas C. Neid kapitali liikumisi ei ole veel liberaliseeritud.
Järelikult
ei saa antud juhul tegemist olla EMÜ asutamislepingu nende sätete
rikkumisega, mis puudutavad pangandusteenuste vaba liikumist kapitali
liikumise valdkonnas.
Mis
puudutab viimaks EMÜ asutamislepingu artikli 95 kohaldamist kõnealusele
maksualasele regulatsioonile, siis piisab, kui märkida, et
diskrimineerivate või protektsionistlike sisemaksude keeld, mis selles
artiklis on ette nähtud, hõlmab vaid teiste liikmesriikide „tooteid”.
Säästuhoiused, mis on ühes või teises valuutas, kuuluvad aga, nagu
eespool mainitud, EMÜ asutamislepingu artikli 61 lõike 2 ja artikli 67
kohaldamisalasse. Need ei ole seega tooted sama asutamislepingu artikli
95 mõistes.
Seega
tuleb kolmandale küsimusele vastata, et siseriiklik seaduse või määruse
norm, mis teeb eespool kirjeldatud maksusoodustuse vaid sellistele
säästuhoiustele, mis koosnevad siseriiklikust valuutast ja paiknevad
krediidiasutustes, mille asukoht on kõnealuses liikmesriigis, ei ole
vastuolus EMÜ asutamislepingu artiklitega 59–66 ja 95.

Kohtukulud
Euroopa
Kohtule märkused esitanud Belgia Kuningriigi ja Euroopa Ühenduste
Komisjoni kulusid ei hüvitata. Kuna põhikohtuasja poolte jaoks on
käesolev menetlus eelotsusetaotluse esitanud kohtus poolelioleva asja
üks staadium, otsustab kohtukulude jaotuse siseriiklik kohus.
Esitatud põhjendustest lähtudes
EUROOPA KOHUS,
vastuseks küsimustele, mis talle oma 28. oktoobri 1986. aasta otsusega esitas Bevereni kantoni Vredegerecht, otsustab:
1.
Siseriiklik
seaduse või määruse norm, millega vabastatakse tulumaksuga
maksustamisest teatud liiki säästuhoiuste hulgast vaid nendelt hoiustelt
saadav tulu, mille puhul ei ületata määrusega kindlaks määratud
intressi ja preemia ülemmäärasid, ei ole vastuolus liikmesriikidele EMÜ
asutamislepingu artiklis 5 koostoimes artikli 3 punktiga f ja artikliga
85 kehtestatud kohustustega, tingimusel et siseriiklik kohus teeb
kindlaks, et see õigusnorm ei piirdu sellega, et üksnes kinnitab hoiuste
tulude piiramise meetodit ja intresside ülemmäärade taset, mis on
kehtestatud varasemate kokkulepete ja kooskõlastatud tegevusega.
2.
Siseriiklik
seaduse või määruse norm, mis teeb eespool kirjeldatud maksusoodustuse
vaid sellistele säästuhoiustele, mis koosnevad siseriiklikust valuutast
ja paiknevad krediidiasutustes, mille asukoht on kõnealuses
liikmesriigis, ei ole vastuolus EMÜ asutamislepingu artiklitega
59–66 ja 95.
Bosco
Moitinho de Almeida
Koopmans
Everling
Bahlmann
Galmot
Kakouris
Joliet
Schockweiler
Kuulutatud avalikul kohtuistungil 21. septembril 1988 Luxembourgis.
Kohtusekretär

President
J.‑G. Giraud

A. J. Mackenzie Stuart
*
Kohtumenetluse keel: hollandi.