CELEX: 61995CJ0025
Social sikring af vandrende arbejdstagere
Fællesskabsretlige bestemmelser
Materielt anvendelsesområde
Ydelse til arbejdstagere inden for stenkulmineindustrien over en bestemt alder, som er blevet afskediget som følge af lukning af deres virksomhed eller som led i rationaliseringsforanstaltninger (overgangsydelse)
Ydelse med karakter af tilskud
Beregningsmetoden for ydelserne
Hensyntagen til en pension udbetalt i henhold til lovgivningen i en anden medlemsstat
Vilkår of grænser

Dommens præmisser
1 Ved kendelse af 12. januar 1995 indgaaet til Domstolen den 2. februar 1995 har Hessischer Verwaltungsgerichtshof i medfoer af EF-traktatens artikel 177 forelagt fire praejudicielle spoergsmaal vedroerende fortolkningen af artikel 4, stk. 1 og 2, artikel 12, stk. 2, og artikel 46 i Raadets forordning (EOEF) nr. 1408/71 af 14. juni 1971 om anvendelse af de sociale sikringsordninger paa arbejdstagere, selvstaendige erhvervsdrivende og deres familiemedlemmer, der flytter inden for Faellesskabet, som aendret og ajourfoert ved Raadets forordning (EOEF) nr. 2001/83 af 2. juni 1983 (EFT L 230, s. 6, herefter "forordning nr. 1408/71"), og af artikel 7 i Raadets forordning (EOEF) nr. 574/72 af 21. marts 1972 om regler til gennemfoerelse af forordning (EOEF) nr. 1408/71, som aendret og ajourfoert ved forordning nr. 2001/83 (EFT L 230, s. 86, herefter "forordning nr. 574/72").
2 Spoergsmaalene er blevet rejst under en tvist mellem Siegfried Otte og Forbundsrepublikken Tyskland, hvori der er strid om det forhold, at en af Bundesamt fuer Wirtschaft (herefter "Bundesamt") udbetalt overgangsydelse er blevet nedsat med et beloeb svarende til en nederlandsk invalidepension, som Otte derudover oppebaerer.
3 Det fremgaar af sagen, at Otte, der siden 1981 har vaeret nederlandsk statsborger, i mange aar var beskaeftiget i den tyske mineindustri. Otte er foedt den 3. januar 1930 og var i Tyskland omfattet af syge- og pensionsforsikringen for minearbejdere fra august 1948 til december 1958 og fra december 1979 til august 1987. Fra januar 1959 til juli 1968 var han i Tyskland omfattet af den almindelige pensionsforsikring for funktionaerer, idet han fra august 1968 til november 1979 og fra januar 1981 til februar 1982 var omfattet af den almindelige sociale sikringsordning i Nederlandene.
4 Siden januar 1987 har Otte vaeret ramt af en sygdom, der har gjort ham uarbejdsdygtig, og han oppebaerer paa dette grundlag en invalidepension fra den tyske invalidepensionsordning for minearbejdere.
5 Efter at vaere blevet afskediget i 1987 indgav Otte den 29. februar 1988 en ansoegning til Bundesamt om ydelser efter Richtlinien ueber die Gewaehrung von Anpassungsgeld an Arbeitnehmer des Steinkohlenbergbaus ("cirkulaere om tildeling af overgangsydelse til arbejdstagere i stenkulminer") af 13. december 1971, som affattet den 16. juni 1983 (herefter "1971-cirkulaeret").
6 § 3 i 1971-cirkulaeret lyder saaledes:
"Der kan kun tildeles overgangsydelse, saafremt arbejdstageren
1. som led i en nedlaeggelses- eller rationaliseringsforanstaltning er blevet afskediget af arbejdsgiveren den 30. juni 1971 eller senere, dog foer den 1. januar 1990, af grunde, der ikke kan tilskrives ham
2. hvis han havde bevaret sin hidtidige beskaeftigelse i virksomheden, ville have opfyldt betingelserne for ret til
a) alderspension for minearbejdere (§ 48, stk. 1, nr. 1, i Reichsknappschaftsgesetz ° RKG °)
b) alderspension for minearbejdere efter forudgaaende arbejdsloeshed (§ 48, stk. 2, i RKG)
c) alderspension for minearbejdere med langvarig beskaeftigelse (§ 48, stk. 1, nr. 2, i RKG)
d) alderspension for minearbejdere i henhold til § 48, stk. 3 eller 5, i RKG
eller
e) udligningsgodtgoerelse for minearbejdere (§ 98a i RKG)
senest fem aar efter tidspunktet for sin afskedigelse
3. for saa vidt han er omfattet af nr. 2, litra a), b) og d), paa tidspunktet for sin afskedigelse har tilbagelagt en forsikringsperiode paa mindst 180 kalendermaaneder, og
4. i de to aar, der gik forud for hans afskedigelse, uafbrudt var beskaeftiget i den tyske stenkulmineindustri, medmindre en periode uden en saadan beskaeftigelse ikke kan tilskrives ham.
Den personalenormeringsplan, som afskedigelsen sker som led i, skal vaere besluttet i samraad med forbundsoekonomiministeren. Virksomheden er forpligtet til at opnaa en afgoerelse fra forbundsoekonomiministeren, der bekraefter, at den foranstaltning, som afskedigelsen er en foelge af, er en nedlaeggelses- eller rationaliseringsforanstaltning som forudsat i § 2, stk. 2, nr. 3 eller 4."
7 I ansoegningen om overgangsydelse anfoerte Otte, at han med virkning fra den 1. marts 1988 ville oppebaere ydelser i form af invalidepension for minearbejdere efter Reichsknappschaftsgesetz (den tyske lov om social sikring af minearbejdere, herefter "RKG"). Han oplyste derimod ikke, at han med virkning fra den 15. januar 1988 var begyndt at oppebaere en nederlandsk invalidepension efter Wet arbeidsongeschiktheid (den nederlandske lov om uarbejdsdygtighed, herefter "WAO").
8 Ved afgoerelse af 29. august 1988 fastsatte Bundesamt Otte' s overgangsydelse til 2 604,70 DM om maaneden. I overensstemmelse med 1971-cirkulaeret maatte reglerne om pension for minearbejdere herved finde tilsvarende anvendelse, saaledes at Bundesamt ud over de i Tyskland tilbagelagte forsikringsperioder tog hensyn til de i Nederlandene tilbagelagte. Herefter nedsatte Bundesamt overgangsydelsen med et beloeb svarende til ydelsen i form af invalidepension for minearbejdere efter RKG, saaledes at den blev reduceret til 1 960,70 DM.
9 Efter at vaere blevet bekendt med, at Otte derudover oppebar en invalidepension i Nederlandene, traf Bundesamt den 29. maj 1989 afgoerelse om aendring af overgangsydelsesbeloebet, saaledes at dette blev nedsat med et beloeb svarende til den nederlandske invalidepension. Samtidig stillede Bundesamt over for Otte krav om tilbagebetaling af de med urette ydede beloeb. Denne afgoerelse blev truffet paa grundlag af Richtlinien ueber die Gewaehrung von Anpassungsgeld an Arbeitnehmer des Steinkohlenbergbaus (cirkulaere om tildeling af overgangsydelse til arbejdstagere i stenkulminer) af 22. september 1988 (herefter "1988-cirkulaeret"), der med virkning fra den 29. september 1988 traadte i stedet for 1971-cirkulaeret. De ved 1988-cirkulaeret gennemfoerte aendringer i forhold til § 3 i 1971-cirkulaeret er i det vaesentlige af formel art. Efter et nyt stk. 2 i § 3 (punkt 3.2) gaelder dog herefter foelgende:
"En arbejdstager, der er omfattet af punkt 2.1.3, kan endvidere kun oppebaere overgangsydelse, saafremt den paagaeldende brunkulminevirksomhed ansaetter en arbejdstager inden for stenkulmineindustrien eller en arbejdstager, der har vaeret beskaeftiget i en entreprenoervirksomhed inden for mineindustrien."
10 Otte' s krav paa overgangsydelse ophoerte den 31. januar 1990, idet han i denne maaned fyldte 60 aar. Endvidere blev hans tyske invalidepension efter RKG med virkning fra den 1. februar 1990 afloest af alderspension for minearbejdere.
11 Otte paaklagede samtlige Bundesamt' s aendringsafgoerelser vedroerende hans forhold, men klagerne blev afvist, hvorefter Otte anlagde sag ved Verwaltungsgericht Gelsenkirchen til proevelse af de afgoerelser, hvorved Bundesamt havde nedsat den tyske overgangsydelse med et beloeb svarende til den nederlandske invalidepension og havde stillet krav om tilbagebetaling af de med urette ydede beloeb.
12 Ved dom af 23. januar 1992 traf Verwaltungsgericht Frankfurt am Main, som sagen paa Otte' s begaering var blevet henvist til, afgoerelse om, at Otte ikke kunne faa medhold, idet Verwaltungsgericht antog, at Bundesamt ved beregningen af overgangsydelsen lovligt havde kunnet sidestille den nederlandske invalidepension med en tysk pension i anledning af uarbejdsdygtighed. Verwaltungsgericht anfoerte, at overgangsydelsen maatte anses for en form for foertidspension, der har til formaal at stille den paagaeldende, som om han oppebar en alderspension foer tiden. Overgangsydelsen var ikke afhaengig af optjente rettigheder, men maatte udgoere et statsligt tilskud, som Bundesamt efter et skoen kan tildele. Naar der endvidere til fordel for den ydelsesberettigede sker en medregning af forsikringsperioder tilbagelagt i udlandet, saavel for saa vidt angaar afgoerelsen om, hvorvidt den paagaeldende har krav paa overgangsydelse, som hvad angaar beregningen af dennes stoerrelse, maatte modstykket hertil vaere, at overgangsydelsen ogsaa nedsaettes med et beloeb svarende til udenlandske ydelser, som vedkommende er blevet tilkendt paa grundlag af disse forsikringsperioder. Ellers ville der ske en dobbelt godtgoerelse for de i udlandet tilbagelagte forsikringsperioder.
13 Otte ankede Verwaltungsgericht' s dom til Hessischer Verwaltungsgerichtshof. Han gjorde herunder gaeldende, at den af Bundesamt anvendte beregningsmetode strider mod EF-traktatens artikel 51, da den ydelse, han blev tilkendt, var lavere end den, han ville have oppebaaret i tilfaelde af alderspensionering, idet han i saa fald uden reduktion af nogen art paa samme tid ville have oppebaaret ydelser beregnet paa grundlag af de i forskellige medlemsstater tilbagelagte forsikringsperioder.
14 Den tyske regering gjorde heroverfor gaeldende, at det var med rette, at Verwaltungsgericht havde antaget, at overgangsydelsen er en form for foertidspension, der i modsaetning til egentlig alderspension er uden sammenhaeng med bidragsperioder tilbagelagt af den paagaeldende, men har karakter af et statsligt tilskud, som ikke er omfattet af det materielle anvendelsesomraade for forordning nr. 1408/71 og nr. 574/72.
15 Den forelaeggende ret har herefter udsat sagen og forelagt Domstolen foelgende praejudicielle spoergsmaal:
"1) Skal artikel 4, stk. 1 og 2 ° saerligt artikel 4, stk. 1, litra c) ° i Raadets forordning (EOEF) nr. 1408/71 af 14. juni 1971 om anvendelse af de sociale sikringsordninger paa arbejdstagere, selvstaendige erhvervsdrivende og deres familiemedlemmer, der flytter inden for Faellesskabet, som aendret og ajourfoert ved Raadets forordning (EOEF) nr. 2001/83 af 2. juni 1983 (EFT L 230, s. 6), fortolkes saaledes, at bestemmelsen ogsaa omfatter en medlemsstats ydelser, som efter ansoegning tildeles aeldre arbejdstagere i stenkulmineindustrien, som er blevet afskediget paa grund af en nedlaeggelses- og rationaliseringsforanstaltning, i form af et nationalt tilskud, hvorpaa der ikke bestaar et lovmaessigt krav (i henhold til 'Richtlinien ueber die Gewaehrung von Anpassungsgeld an Arbeitnehmer des Steinkohlenbergbaus' )?
2) I bekraeftende fald: Kraever artikel 4, stk. 1, litra c), i forordning (EOEF) nr. 1408/71, at det nationale tilskud, som medlemsstaten yder, beregnes i henhold til artikel 46 i forordning (EOEF) nr. 1408/71, navnlig under hensyn til forordningens artikel 46, stk. 2, litra b)?
3) Saafremt det nationale tilskud, som medlemsstaten yder, skal beregnes i henhold til artikel 46 i forordning (EOEF) nr. 1408/71:
Er det i henhold til artikel 12, stk. 2, foerste punktum, i forordning (EOEF) nr. 1408/71 tilladt at fradrage pensioner, jf. forordningens artikel 1, litra t), som en anden medlemsstat udbetaler (i denne sag: nederlandsk WAO- pension/WAO-uitkering), eller er artikel 12, stk. 2, andet punktum, i forordning (EOEF) nr. 1408/71 til hinder for et saadant fradrag?
4) Saafremt det i henhold til artikel 12, stk. 2, foerste punktum, i forordning (EOEF) nr. 1408/71 er tilladt at foretage fradrag:
Er et saadant fradrag underkastet en begraensning ved artikel 7, stk. 1, litra b), i Raadets forordning (EOEF) nr. 574/72 af 21. marts 1972 om regler til gennemfoerelse af forordning (EOEF) nr. 1408/71, som aendret og ajourfoert ved Raadets forordning (EOEF) nr. 2001/83 af 2. juni 1983?"
Det foerste spoergsmaal
16 Ved det foerste spoergsmaal oensker den forelaeggende ret i det vaesentlige oplyst, hvorvidt artikel 4, stk. 1 og 2, i forordning nr. 1408/71 skal fortolkes saaledes, at bestemmelsen omfatter ydelser, der som de i cirkulaererne af 1971 og 1988 omhandlede tildeles af en medlemsstat i form af et nationalt tilskud, hvorpaa der ikke bestaar et lovmaessigt krav, naermere bestemt til arbejdstagere fra det tidspunkt, hvor de afskedigedes, til de naar den alder, hvor de tilkendes alderspension.
17 Med henblik paa besvarelsen af dette spoergsmaal bemaerkes, at artikel 4, stk. 1, 2 og 4, i forordning nr. 1408/71 bestemmer foelgende:
"1. Denne forordning finder anvendelse paa enhver lovgivning om sociale sikringsgrene, der vedroerer:
a) ydelser i anledning af sygdom og moderskab
b) ydelser ved invaliditet, herunder ydelser, der tager sigte paa at bevare eller forbedre erhvervsevnen
c) ydelser ved alderdom
d) ydelser til efterladte
e) ydelser i anledning af arbejdsulykker og erhvervssygdomme
f) ydelser ved doedsfald
g) ydelser ved arbejdsloeshed
h) familieydelser.
2. Denne forordning finder anvendelse paa alle almindelige og saerlige sociale sikringsordninger med eller uden bidragspligt samt paa ordninger, der paalaegger arbejdsgiveren eller rederen forpligtelser med hensyn til de i stk. 1 omhandlede ydelser.
...
4. Denne forordning finder hverken anvendelse paa offentlig social og sundhedsmaessig forsorg eller paa ordninger til fordel for ofre for krig eller dens foelger eller paa saerlige ordninger for tjenestemaend og dermed ligestillede personer."
18 Det fremgaar klart af denne bestemmelse, at forordning nr. 1408/71 finder anvendelse paa enhver lovgivning i medlemsstaterne om de sociale sikringsgrene, der er opregnet i bestemmelsens litra a)-h), hvorimod "offentlig social og sundhedsmaessig forsorg" ikke er omfattet af forordningens anvendelsesomraade.
19 Det bemaerkes i foerste raekke, at det er uden betydning, at overgangsydelsen ikke er naevnt i den erklaering vedroerende anvendelsesomraadet for forordning nr. 1408/71, som Forbundsrepublikken Tyskland har afgivet i medfoer af forordningens artikel 5.
20 Den omstaendighed, at en medlemsstat ikke har naevnt en lov i den paagaeldende erklaering, bevirker nemlig ikke i sig selv, at denne lov ikke falder ind under det materielle anvendelsesomraade for forordning nr. 1408/71 (jf. dom af 29.11.1977, sag 35/77, Beerens, Sml. s. 2249, praemis 9, af 27.1.1981, sag 70/80, Vigier, Sml. s. 229, praemis 15, og af 18.5.1995, sag C-327/92, Rheinhold & Malha, Sml. I, s. 1223, praemis 18).
21 Det bemaerkes herefter, at som Domstolen gentagne gange har fastslaaet, er det de grundlaeggende kendetegn ved den paagaeldende ydelse, navnlig dens formaal og de vilkaar, hvorunder den gives, der er afgoerende for, om den er omfattet af forordning nr. 1408/71 eller falder uden for dennes anvendelsesomraade, idet det er uden betydning, om ydelsen i den paagaeldende nationale lovgivning betegnes som en social sikringsydelse eller som noget andet (jf. herved domme af 27.3.1985, sag 249/83, Hoeckx, Sml. s. 973, praemis 11, og sag 122/84, Scrivner, Sml. s. 1027, praemis 18).
22 For at kunne anses for omfattet af forordning nr. 1408/71 skal en ordning bl.a. opfylde den betingelse at vedroere en af de sociale begivenheder, der udtrykkeligt er opregnet i forordningens artikel 4, stk. 1. Denne opregning er saaledes udtoemmende, hvorfor en social sikringsgren, der ikke er naevnt i opregningen, ikke kan anses for omfattet af det naevnte begreb, selv om de ydelsesberettigede har et retligt krav paa ydelsen (jf. herved dommene i Hoeckx-sagen, a.st., praemis 12, og i Scrivner-sagen, a.st., praemis 19).
23 Da overgangsydelsen ikke er naevnt i den udtrykkelige fortegnelse over sociale sikringsydelser i artikel 4, stk. 1, i forordning nr. 1408/71, maa der herefter ske en undersoegelse af ydelsens grundlaeggende kendetegn, og navnlig af dens formaal og de vilkaar, hvorunder den gives, med henblik paa at afgoere, hvorvidt der er en tilstraekkelig snaever sammenhaeng mellem ydelsen og en af de i fortegnelsen opregnede forsikringsbegivenheder.
24 Otte har gjort gaeldende, at overgangsydelsen fra Bundesamt til arbejdstagere, der er blevet afskediget af tyske stenkulminevirksomheder, er udtryk for en social sikringsordning uden bidragspligt, som forudsat i artikel 4, stk. 2, i forordning nr. 1408/71, idet der naermere bestemt er tale om en ydelse ved arbejdsloeshed, som omhandlet i artikel 4, stk. 1, litra g), da ydelsen paa afgoerende maade har sammenhaeng med den arbejdsloeshed, der er en foelge af den nedlaeggelses- eller rationaliseringsforanstaltning, som arbejdsgiveren har besluttet at gennemfoere.
25 Den tyske regering har heroverfor gjort gaeldende, at overgangsydelsen ikke er en social sikringsydelse, som forudsat i artikel 4, stk. 1, i forordning nr. 1408/71. Ser man endvidere naermere paa ydelsens grundlaeggende kendetegn, navnlig dens formaal og de vilkaar, hvorunder den gives, fremgaar det, at ydelsen hverken kan sidestilles med en ydelse ved arbejdsloeshed eller med en alderspension. Overgangsydelsen er i realiteten udtryk for en foertidspension i perioden, indtil arbejdstageren opnaar ret til alderspension, og ifoelge Domstolens praksis er en saadan ydelse dermed ikke omfattet af anvendelsesomraadet for forordning nr. 1408/71.
26 Endelig har Kommissionen gjort gaeldende, at selv om overgangsydelsen paa visse punkter ligner saavel en ydelse ved alderdom som en ydelse ved arbejdsloeshed, maa det i sagen vaere beregningsmetoden for ydelsen, hvorved de nationale bestemmelser om alderspension i henhold til § 4, henholdsvis punkt 4, i 1971- og 1988-cirkulaererne finder tilsvarende anvendelse, der er afgoerende. Overgangsydelsen har herved saa mange lighedspunkter med en ydelse ved alderdom, at den vil kunne anses for omfattet af denne sociale sikringsgren, der er naevnt i artikel 4, stk. 1, i forordning nr. 1408/71.
27 Domstolen skal bemaerke, at som anfoert af generaladvokaten i punkt 28 ff. i forslaget til afgoerelse, fremgaar det af sagen, at overgangsydelsen finansieres af offentlige midler og tildeles efter vedkommende myndigheders skoen inden for rammerne af de bevillinger, som forbundsmyndighederne og de paagaeldende enkelte delstaters myndigheder raader over. Formaalet med ydelsen er foerst og fremmest at sikre et tilstraekkeligt underhold for minearbejdere inden for stenkulmineindustrien, der er blevet afskediget som foelge af en rationaliseringsforanstaltning, paa et tidspunkt, hvor de endnu ikke har naaet pensionsalderen og dermed endnu ikke har ret til alderspension. Endvidere tages der ved fastlaeggelsen af retten til pension og ved fastsaettelsen af dennes stoerrelse hensyn til den periode, i hvilken ydelsen er blevet udbetalt. Overgangsydelsen sikrer de paagaeldende afskedigede arbejdstagere en vis indkomst, hvorved de samtidig udelukkes fra arbejdsloeshedsforsikringsordningen, hvad enten der er tale om en nedlaeggelses- eller en rationaliseringsforanstaltning. Det gaelder endvidere, at er der tale om en rationaliseringsforanstaltning, vokser det beskaeftigelsespolitiske aspekt af ydelsen yderligere derved, at ydelsen kun udbetales til arbejdstagere, der er blevet afskediget af en brunkulminevirksomhed, saafremt denne i stedet ansaetter en arbejdstager, der har vaeret beskaeftiget inden for stenkulmineindustrien.
28 Hvad angaar spoergsmaalet om de vilkaar, hvorunder overgangsydelsen gives, bestemmer § 3, henholdsvis punkt 3, i 1971- og 1988-cirkulaererne foelgende: Arbejdstageren skal have vaeret beskaeftiget i en kulmine i Tyskland i mindst to aar forud for afskedigelsen, og han skal paa dette tidspunkt have tilbagelagt en forsikringsperiode paa normalt 180 maaneder, vaere blevet afskediget af grunde, der ikke kan tilskrives ham, efter en nedlaegningsforanstaltning eller en af forbundsoekonomiministeren godkendt rationaliseringsplan vedroerende nedskaering af arbejdsstyrken samt kunne opnaa alderspension senest fem aar efter afskedigelsen.
29 Det fremgaar endelig af § 4, henholdsvis punkt 4, i 1971- og 1988-cirkulaererne, at overgangsydelsens stoerrelse fastsaettes paa grundlag af de pensionsrettigheder, som arbejdstageren paa tidspunktet for afskedigelsen har erhvervet efter ordningen for minearbejdere. Perioder med bidrag betalt til de sociale sikringsordninger i andre medlemsstater samt i almindelighed perioder, i hvilke den paagaeldende har vaeret omfattet af den almindelige ordning for arbejdstagere i samme medlemsstat, tages ligeledes i betragtning, saaledes at overgangsydelsen, saafremt arbejdstageren oppebaerer en ydelse paa grundlag af disse perioder, nedsaettes tilsvarende, med det formaal at forhindre, at der kan oppebaeres to ydelser for den samme bidragsperiode.
30 Det maa herefter fastslaas, at selv om ydelser som de her omhandlede har visse lighedspunkter med ydelser ved alderdom for saa vidt angaar beregningsmetoden og visse af formaalene, herunder det formaal at sikre et tilstraekkeligt underhold for personer, der har tilbagelagt en bestemt bidragsperiode i henhold til en social sikringsordning, adskiller saadanne ydelser sig dog i vaesentlig grad fra ydelser ved alderdom for saa vidt angaar andre af deres formaal samt de vilkaar, hvorunder de gives.
31 Ydelser som de omhandlede overgangsydelser adskiller sig saaledes fra ydelser ved alderdom derved, at de har et beskaeftigelsespolitisk formaal. I forbindelse med rationaliseringsforanstaltninger goer ydelserne det muligt at frigoere arbejdspladser besat med arbejdstagere, der naermer sig pensionsalderen, et formaal, der ° i forbindelse med den oekonomiske krise i almindelighed og for saa vidt angaar mineindustrien i saerdeleshed, som Faellesskabet har vaeret inde i i en vis aarraekke ° foerst er blevet aktuelt efter ivaerksaettelsen af forordning nr. 1408/71 (jf. herved dom af 5.7.1983, sag 171/82, Valentini, Sml. s. 2157, praemis 17). Som anfoert i praemis 27 bidrager overgangsydelsen ligeledes i tilfaelde af nedlaeggelsesforanstaltninger til at formindske det antal afskedigede arbejdstagere, der er omfattet af arbejdsloeshedsforsikringsordningen.
32 Overgangsydelsen adskiller sig endvidere fra ydelser ved alderdom for saa vidt angaar de vilkaar, hvorunder ydelsen gives. Hverken grundlaget for finansieringen af ydelsen, eller for retten til den, er de ydelsesberettigedes egne bidrag, og ydelsen tildeles afskedigede arbejdstagere, der endnu ikke har naaet pensionsalderen, i en begraenset periode, som der tages hensyn til ved beregningen af alderspensionen. Herudover bortfalder ydelsen i tilfaelde af den ydelsesberettigedes doed, uden at nogen ret overgaar til den paagaeldendes efterladte.
33 Det beskaeftigelsespolitiske formaal med ydelsen og de vilkaar, hvorunder den gives, bidrager til, at ydelsen i hoejere grad maa sidestilles med foertidspensionsydelser, som endnu ikke er reguleret ved forordning nr. 1408/71. Det bemaerkes herved, at Kommissionen allerede har forelagt Raadet to forslag til forordning (EOEF) om aendring af forordning nr. 1408/71, dels den 18. juni 1980 (EFT C 169, s. 22) med bestemmelser til fordel for arbejdsloese arbejdstagere, dels den 12. januar 1996 (EFT C 62, s. 14) med bestemmelser til fordel for efterloensmodtagere, med det formaal at tage hensyn til de saerlige kendetegn ved ydelser af den paagaeldende art.
34 Der maa endvidere gives den tyske regering medhold i det af den anfoerte, hvorefter en foelge af at sidestille overgangsydelsen med en ydelse omfattet af forordning nr. 1408/71 i de fleste tilfaelde ville vaere en nedsaettelse af stoerrelsen af den ydelse, som udbetales til de arbejdstagere, der har ret hertil, og som i modsaetning til Otte i almindelighed ikke opfylder betingelserne for samtidig at oppebaere en pension eller rente i en anden medlemsstat. Ydelsen ville saaledes skulle beregnes enten paa det grundlag, at der alene tages hensyn til bidragsperioder tilbagelagt i Tyskland, eller paa grundlag af reglerne om forholdsmaessig beregning. Noget saadant ville i meget ringe omfang vaere i overensstemmelsen med et af de vaesentligste formaal med ydelsen, nemlig at sikre et tilstraekkeligt underhold for afskedigede arbejdstagere, der endnu ikke har naaet pensionsalderen.
35 Overgangsydelsen har saaledes ikke tilstraekkeligt mange lighedspunkter med ydelser ved alderdom, som forudsat i artikel 4, stk. 1, litra c), i forordning nr. 1408/71, hvorved bemaerkes, at det heller ikke er blevet godtgjort, at ydelsen har tilstraekkelig mange lighedspunkter med ydelser ved arbejdsloeshed, som omhandlet i artikel 4, stk. 1, litra g).
36 Det bemaerkes om sidstnaevnte spoergsmaal blot, at det ud over det forhold, at ydelsesbeloebet fastsaettes paa grundlag af bestemmelserne om alderspension, gaelder, at den, der oppebaerer overgangsydelse, hverken er forpligtet til at lade sig registrere som arbejdssoegende, til at vaere til raadighed for arbejdsmarkedet eller til at undlade at tage en loennet beskaeftigelse eller udoeve en selvstaendig erhvervsvirksomhed, hvor indkomsten overstiger et bestemt beloeb.
37 Det maa foelgelig fastslaas, at disse tilkendelsesbetingelser, der har sammenhaeng med ydelsens beskaeftigelsespolitiske formaal, som navnlig er, at de afskedigede arbejdstagere ikke skal vaere omfattet af arbejdsloeshedsforsikringsordningen, adskiller sig vaesentligt fra dem, der gaelder for en ydelse ved arbejdsloeshed som omhandlet i artikel 4, stk. 1, litra g), i forordning nr. 1408/71.
38 Der maa herefter gives den forelaeggende ret den besvarelse, at artikel 4, stk. 1 og 2, i forordning nr. 1408/71 skal fortolkes saaledes, at bestemmelsen ikke omfatter ydelser, der som de i 1971- og 1988-cirkulaererne omhandlede tildeles af en medlemsstat i form af et nationalt tilskud, hvorpaa der ikke bestaar et lovmaessigt krav, naermere bestemt til arbejdstagere fra det tidspunkt, hvor de afskedigedes, til de naar den alder, hvor de tilkendes alderspension.
De oevrige spoergsmaal
39 Naar henses til besvarelsen af det foerste spoergsmaal, er det ufornoedent at besvare de oevrige spoergsmaal.
Afgørelse om sagsomkostninger
Sagens omkostninger
40 De udgifter, der er afholdt af Kommissionen for De Europaeiske Faellesskaber, som har afgivet indlaeg for Domstolen, kan ikke erstattes. Da sagens behandling i forhold til hovedsagens parter udgoer et led i den sag, der verserer for den nationale ret, tilkommer det denne at traeffe afgoerelse om sagens omkostninger.
Afgørelse
Paa grundlag af disse praemisser
kender
DOMSTOLEN (Femte Afdeling)
vedroerende de spoergsmaal, der er forelagt af Hessischer Verwaltungsgerichtshof ved kendelse af 12. januar 1995, for ret:
Artikel 4, stk. 1 og 2, i Raadets forordning (EOEF) nr. 1408/71 af 14. juni 1971 om anvendelse af de sociale sikringsordninger paa arbejdstagere, selvstaendige erhvervsdrivende og deres familiemedlemmer, der flytter inden for Faellesskabet, som aendret og ajourfoert ved Raadets forordning (EOEF) nr. 2001/83 af 2. juni 1983, skal fortolkes saaledes, at bestemmelsen ikke omfatter ydelser, der som de i de tyske cirkulaerer af 1971 og 1988 om tildeling af overgangsydelse til arbejdstagere i stenkulminer omhandlede tildeles af en medlemsstat i form af et nationalt tilskud, hvorpaa der ikke bestaar et lovmaessigt krav, naermere bestemt til arbejdstagere fra det tidspunkt, hvor de afskedigedes, til de naar den alder, hvor de tilkendes alderspension.