CELEX: 62001TJ0289
Verseny
Kartellek
A Németországban forgalmazott és a Der Grüne Punkt logóval ellátott csomagolások gyűjtési és hasznosítási rendszere
Mentesítési határozat
A Bizottság által a verseny biztosítása érdekében előírt kötelezettségek
A rendszerüzemeltető által megbízott hulladékgyűjtő vállalkozásoknak nyújtott kizárólagosság
Versenykorlátozás
A rendszerüzemeltető által használt gyűjtőberendezésekhez való hozzáférés versenytársak részére való biztosításának szüksége
A rendszerüzemeltető által elfogadott kötelezettségvállalások

Jogi háttér
A –
A csomagolási hulladékok keletkezésének megelőzéséről szóló rendelet
1       1991. június 12-én a német kormány elfogadta a Verordnung über die Vermeidung von Verpackungsabfällent (csomagolási hulladékok
keletkezésének megelőzéséről szóló rendelet [BGBl. 1991. I., 1234. o.]), amelynek a jelen ügyben alkalmazandó módosított változata
1998. augusztus 28-án lépett hatályba (a továbbiakban rendelet vagy csomagolási rendelet). E rendelet célja a csomagolási
hulladékok környezetre gyakorolt bármilyen hatásának megakadályozása vagy csökkentése. Ennek érdekében arra kötelezi a gyártókat
és forgalmazókat, hogy a nyilvános hulladékártalmatlanító-rendszeren kívül felhasznált kereskedelmi csomagolásokat vegyék
vissza és hasznosítsák.
2       A rendelet 3. cikkének (1) bekezdése értelmében a kereskedelmi csomagoláson (a továbbiakban: csomagolás) azon anyagokat kell
érteni, amelyekbe a vásárlás helyén a végső fogyasztónak szánt árucikket csomagolják. Az üzletekben, vendéglátásban és egyéb
szolgáltatók által a termékek végső fogyasztónak való átadása megkönnyítésére használt csomagolásokra (szolgáltatási csomagolás),
valamit az eldobható edényekre és evőeszközökre is vonatkozik.
3       A rendelet 3. cikkének (7) bekezdésében foglalt meghatározás szerint gyártó a csomagolást, csomagolóanyagot, illetve közvetlenül
csomagolás gyártására alkalmas termékeket előállító személy, illetve minden olyan személy, aki csomagolásokat hoz be Németország
területére. A rendelet 3. cikke (8) bekezdésének meghatározása szerint forgalmazó minden olyan személy, aki csomagolásokat,
csomagolóanyagokat, közvetlenül csomagolások gyártására alkalmas termékeket, illetve csomagolt árukat forgalmaz a forgalmazási
lánc bármely szintjén. A rendelet értelmében a csomagküldő kereskedő társaságok is forgalmazónak minősülnek. Végül a végső
fogyasztót lényegében a rendelet 3. cikkének (10) bekezdése határozza meg; eszerint végső fogyasztó minden olyan személy,
aki nem értékesíti tovább az árut olyan formában, amelyben azt neki átadták.
4       A csomagolásgyártók és -forgalmazók két módon tehetnek eleget a rendeletben előírt visszaváltási és hasznosítási kötelezettségüknek.
5       Egyrészről a rendelet 6. cikke (1) és (2) bekezdésének értelmében a gyártók és forgalmazók az áru vásárlásának helyén, illetve
a fogyasztóhoz legközelebb lévő vásárlási helyen kötelesek ingyenesen visszavenni és hasznosítani a végső fogyasztók által
használt csomagolásokat (a továbbiakban: egyéni rendszer). A forgalmazó visszaváltási kötelezettsége azon fajtájú, formájú
és méretű csomagolásokra és csomagolt árukra korlátozódik, amelyek termékkészletébe tartoznak. A 200 m
alatti értékesítési területtel rendelkező forgalmazók visszaváltási kötelezettsége a forgalmazó által értékesített márkanevet
viselő termékekre korlátozódik (a rendelet 6. cikke (1) bekezdésének negyedik és ötödik mondata). A rendelet 6. cikke (1) bekezdésének
harmadik mondata szerint az egyéni rendszerben a forgalmazó a végső fogyasztót „tisztán felismerhető és látható táblákon”
köteles a csomagolás visszavitelének lehetőségéről tájékoztatni.
6       Másrészről a rendelet 6. cikke (3) bekezdésének első mondata értelmében a gyártók és forgalmazók csatlakozhatnak valamely
olyan rendszerhez, amely a forgalmazó vonzáskörzetének egészében biztosítja az eladási csomagolás végső fogyasztóktól vagy
lakóhelyük közelében hasznosítás céljából történő rendszeres gyűjtését (a továbbiakban: kollektív rendszer). Valamely kollektív
rendszerhez csatlakozó gyártók és forgalmazók az e rendszerben foglalt összes csomagolással kapcsolatban mentesülnek visszaváltási
és hasznosítási kötelezettségük alól. A rendelet 6. cikke I. melléklete 4. pontja (2) bekezdésének második mondata értelmében
a gyártók kollektív rendszerhez tartozásukat „címkézéssel vagy más megfelelő módszerrel” kötelesek feltüntetni. A csomagoláson
is feltüntethetik a részvételüket, vagy erre egyéb eszközöket is alkalmazhatnak, mint például az ügyfelek vásárlás helyén
való tájékoztatása vagy a csomagoláshoz csatolt ismertető.
7       A rendelet 6. cikke (3) bekezdésének tizenegyedik mondata alkalmazásában a kollektív rendszereket a szóban forgó Landok (tartományok)
illetékes hatóságainak kell engedélyezniük. Ahhoz, hogy e rendszerek engedélyezésre kerüljenek, többek között legalább egy
Land területének egészére kell kiterjedniük, rendszeres hulladékgyűjtést kell végezniük a fogyasztók lakóhelyének közelében,
és a hulladékkezelésért felelős helyi közösségekkel megállapodásokat kell kötniük. Minden vállalkozás, amely egy Landon belül
eleget tesz e feltételeknek, engedélyezett kollektív rendszert szervezhet e Land területén.
8       2000. január 1‑je óta az egyéni és kollektív rendszereknek ugyanazon hasznosítási szinteket kell betartaniuk. A rendelet I. mellékletében
meghatározott szintek a csomagolást alkotó anyagonként eltérnek. A visszaváltási és hasznosítási kötelezettség betartása az
egyéni rendszer esetén független szakértők által kibocsátott tanúsítványok révén, a kollektív rendszer esetében pedig az összegyűjtött
és hasznosított csomagolások mennyiségére vonatkozó ellenőrizhető adatok nyújtásával biztosított.
9       Egyébként a rendelet 6. cikke (1) bekezdésének kilencedik mondata megjegyzi, hogy amennyiben a forgalmazó nem egyéni rendszeren
keresztül tesz eleget a visszaváltási vagy hasznosítási kötelezettségének, akkor a kollektív rendszeren keresztül kell ezt
megtennie.
10     E tekintetben a német hatóságok a Bizottságnak a közigazgatási eljárás keretében megküldött 2000. május 24-i észrevételükben
(a továbbiakban: a német hatóságok észrevételei) kifejtették, hogy a csomagolási rendelet lehetővé teszi a forgalmazó számára,
hogy az üzlete közelében lévő egyéni rendszerben történő visszaváltást és a végső fogyasztó közelében lévő kollektív rendszerben
történő gyűjtést úgy kombinálja, hogy az általa piacra került csomagolásoknak csak bizonyos része vonatkozásában vesz részt
a kollektív rendszerben.
11     A német hatóságok észrevételeikben azt is kifejtették, hogy ha a forgalmazó úgy dönt, hogy az általa forgalmazott csomagolások
egésze vonatkozásában kollektív rendszerben kíván részt venni, akkor a továbbiakban köteles a rendelet 6. cikkének (1) és
(2) bekezdésében meghatározott kötelezettségeknek eleget tenni, ami viszont azt is jelenti, hogy utólagosan nem választhat
egyéni csomagolási hulladékártalmatlanítási megoldást. Ezzel szemben, ha a forgalmazó először úgy határoz, hogy az egyéni
rendszerben vesz részt, később dönthet úgy, hogy valamely kollektív rendszerben kíván részt venni, mivel az előírt hasznosítási
szintet az egyéni hulladékártalmatlanítási rendszerben nem érte el.
B –
A Der Grüne Punkt – Duales System Deutschland GmbH kollektív rendszere, felhasználási szerződés és szolgáltatási szerződés
12     1991 óta a Der Grüne Punkt – Duales System Deutschland GmbH (a továbbiakban felperes vagy DSD) az egyetlen társaság, amely
Németország egész területén kollektív rendszert működtet (a továbbiakban: DSD-rendszer). Erre a DSD 1993-ban az összes Land
hatáskörrel rendelkező hatóságától engedélyt kapott.
13     A DSD-rendszer használata érdekében a gyártók és forgalmazók kötelesek a DSD-vel a Der Grüne Punkt logó – amely a DSD tulajdonát
képező Der Grüne Punkt együttes védjegyének felel meg – használatára feljogosító szerződést kötni. Ennek fejében az érintett
gyártók és forgalmazók licencdíjat fizetnek a DSD-nek. A logóra vonatkozó felhasználási szerződéssel az EK 82. cikk alkalmazására
vonatkozó, 2001. április 20-i 2001/463/EK bizottsági határozat (COMP D3/34493 „DSD-ügy”) (HL L 166., 1. o.) foglalkozik. E
határozat megsemmisítése iránt a T‑151/01. sz., DSD kontra Bizottság ügyben a felperes keresetet nyújtott be.
14     A DSD-rendszerben a felperes nem saját maga gyűjti és hasznosítja a használt csomagolásokat; e szolgáltatást hulladékgyűjtő
vállalkozások alvállalkozóként végzik el. A DSD és vállalkozásai közötti jogviszonyokat egy többször módosított típusszerződés
szabályozza, amelynek tárgya a csomagolások összegyűjtésére és szétválogatására szolgáló rendszer létrehozása és üzemeltetése
(a továbbiakban: szolgáltatási szerződés). Miután ezeket az anyagokat szétválogatták, azokat hasznosítás céljából egy hulladékfeldolgozó
létesítménybe szállítják.

Az eljárás alapját képező tényállás
15     1992. szeptember 2-án a DSD a létesítő okiratán felül számos megállapodást – többek között a szolgáltatási szerződést, amely
a jelen ügyben az egyedül releváns dokumentum – jelentett be a Bizottságnak, azt kérve, hogy az utóbbi tegyen nemleges megállapítást,
vagy ennek hiányában határozzon a DSD mentesítéséről.
16     1997. március 27-én a Bizottság az Európai Közösségek Hivatalos Lapjában közzétette az [EK 81. cikk] és [EK 82. cikk] végrehajtásáról
szóló, 1962. február 6-i 17. (első) tanácsi rendelet (HL 1962. 13., 204. o.; magyar nyelvű különkiadás 8. fejezet, 1. kötet,
3. o.) 19. cikkének (3) bekezdésében  előírt közleményt (HL 1997. C 100., 4. o.), amelyben úgy nyilatkozott, hogy a bejelentett
megállapodásokkal kapcsolatban kedvezően szándékozik határozni.
17     E közleményben a Bizottság többek között azt állapította meg, hogy a DSD vele szemben számos kötelezettségvállalást tett,
többek között azt, hogy a hulladékgyűjtő vállalkozásokat nem kötelezi arra, hogy kizárólag a DSD részére nyújtsanak szolgáltatást,
valamint hogy e vállalkozásokat nem kötelezi arra, hogy konténereiket, illetve egyéb hulladékgyűjtő-berendezéseiket kizárólag
a szolgáltatási szerződés végrehajtására használják. A DSD mindemellett megjegyezte, hogy a második kötelezettségvállalás
akkor nem alkalmazható, ha a konténerek és hulladékgyűjtő-berendezések harmadik személyek általi használata nem összeegyeztethető
a „hatósági mentességgel”, illetve amennyiben a csomagolási rendelet vagy egyéb jogszabály erről másképp rendelkezik, illetve
ha ez a használat más – például ártalmas anyagok alkalmazásával kapcsolatos – okoknál fogva elfogadhatatlan. A DSD azt is
kijelentette, hogy a konténerek és egyéb hulladékgyűjtő-berendezések harmadik személyek általi használatát a hulladékgyűjtő
vállalkozások díjazásának kiszámításánál figyelembe veheti (a Hivatalos Lapban megjelent közlemény (66) és (67) preambulumbekezdése
és a megtámadott határozat (71) és (134) preambulumbekezdése).
18     A közleménynek a Hivatalos Lapban való megjelenését követően az érintett harmadik személyek megküldték a Bizottság részére
a szolgáltatási szerződés alkalmazásának különböző vetületeire vonatkozó észrevételeiket. E harmadik személyek arról számoltak
be, hogy gyakorlatban a DSD – a fent hivatkozott kötelezettségvállalásokkal ellentétben – nem tette számukra lehetővé a szerződéses
partnerei által használt konténerekhez és egyéb hulladékgyűjtő-berendezéseikhez való szabad hozzáférést (a megtámadott határozat
(76) és (77) preambulumbekezdése). A Bizottság a megtámadott határozatban azt a megállapítást teszi, miszerint a DSD azt kérte,
hogy versenytársai kizárólag a beleegyezésével használhassák e berendezéseket. Ez a követelés szerepelt a Vereinigung für
Wertstoffrecycling (a továbbiakban: VfW) EK 81. cikk alapján benyújtott panaszának indokai között, illetve e követelés képezte
a Landgericht Köln (kölni regionális bíróság) előtt indított eljárás tárgyát (a megtámadott határozat (57) és (136) preambulumbekezdése).
19     A fenti ügyben a DSD a tisztességtelen piaci versenyről szóló német törvény alapján eljárást indított a VfW nevű egyéni rendszer
ellen, amely egyes német kórházakban ingyenesen szerette volna használni a DSD-rendszer hulladékgyűjtő-berendezéseit. A Landgericht
Köln 1997. március 18-án hozott ítéletet ebben az ügyben, amelyben helyt adott a DSD keresetének, mivel a DSD-rendszerhez
tartozó hulladékgyűjtő-berendezések ingyenes közös használatát jogellenesnek nyilvánította. A Langericht Köln ebben az ítéletben
azt is kifejtette, hogy az ügy körülményeire tekintettel a közös használat megfelelő ellentételezése csak akkor elérhető,
ha a VfW a DSD-nek egyfajta közvetlen díjtételt fizet a hulladékgyűjtő-berendezések közös használatáért.
20     A Bizottság e körülmények között 1997. augusztus 21-i levelében azt közölte a DSD-vel, hogy a szerződés partnerei hulladékgyűjtő-berendezései
harmadik személyek általi használatának megakadályozására irányuló magatartás valószínűleg az EK 81. cikkbe ütközik, és hangsúlyozta,
milyen következményei lehetnek e magatartásnak a mentesség iránti eljárásra nézve, amennyiben az EK 81. cikk (3) bekezdésében
meghatározott negyedik feltételnek megfelelően a mentesség érdekében bejelentett megállapodás lehetővé teszi, hogy a vállalkozás
a kérdéses áruk jelentős része tekintetében megszüntesse a versenyt.
21     A Bizottság fenti állásfoglalását követően a DSD a Bizottság 1997. augusztus 21-i levelében kifejtett aggodalmak orvoslása
végett a következő kötelezettségvállalást nyújtotta be (a megtámadott határozat (58), (72) és (137) preambulumbekezdése):
„A [DSD] hajlandó a VfW – és a hasonló ügyekben más vállalkozások – kötelezésére vonatkozó, a [Landgericht Köln] 1997. március
18-i ítéletében meghatározott jogsértés megszüntetése iránti eljárás indításától tartózkodni. Mindemellett továbbra is lehetséges
a tájékoztatáshoz és az ellentételezéshez való jog gyakorlása a [DSD-vel] szerződéses viszonyban álló hulladékgyűjtő vállalkozásokkal
szemben.”

A megtámadott határozat
22     A Bizottság 2001. szeptember 17-én az EK 81. cikk és az EGT-Megállapodás 53. cikke alkalmazása vonatkozásában indított eljárásban
(COMP/34493 DSD, COMP/37366 Hofmann + DSD, COMP/37299 Edelhoff + DSD, COMP/37291 Rechmann + DSD, COMP/37288 ARGE és öt egyéb
vállalkozás + DSD, COMP/37287 AWG és öt egyéb vállalkozás + DSD, COMP/37526 Feldhaus + DSD, COMP/37254 Nehlsen + DSD, COMP/37252
Schönmakers + DSD, COMP/37250 Altvater + DSD, COMP/37246 DASS + DSD, COMP/37245 Scheele + DSD, COMP/37244 SAK + DSD, COMP/37243
Fischer + DSD, COMP/37242 Trienekens + DSD, COMP/37267 Interseroh + DSD ügyek) meghozta a 2001/837/EK határozatot (HL L 319.,
1., a továbbiakban: megtámadott határozat, illetve határozat).
23     A Bizottság a megtámadott határozatban kifejtett értékelése kiindulópontjaként a DSD-nek a szolgáltatási szerződésével kapcsolatos
nemleges megállapítás, illetve esetlegesen mentesítési határozat hozatala iránti kérelmét vette alapul.
A –
A DSD és a hulladékgyűjtő vállalkozások közötti szerződéses jogviszonyról
24     A DSD saját maga nem foglalkozik a csomagolások gyűjtésével, hanem ezt a tevékenységet olyan hulladékgyűjtő vállalkozásokon
keresztül folytatja, amelyekkel szolgáltatási szerződést kötött. A DSD e típusszerződés 1. cikkének alkalmazásában a kollektív
rendszernek megfelelően meghatározott különböző körzetekben nagyjából tizenöt éves időszakokra az egyes hulladékgyűjtő vállalkozásokra
bízza a csomagolások gyűjtését és szétválogatását (a továbbiakban: kizárólagossági kikötés a hulladékgyűjtő vállalkozás javára,
illetve kizárólagossági kikötés; a megtámadott határozat (31), (44) és (52) preambulumbekezdése).
25     A hulladékgyűjtés az érintett fogyasztók lakóhelyének közelében elhelyezett konténerekben vagy a hulladékgyűjtő vállalkozás
által a fogyasztóknak kiosztott műanyag zacskók, illetve tartályok elvitele vagy ürítése útján történik. E vállalkozás a konténerek
és az azokban elhelyezett, illetve az általa összegyűjtött csomagolások tulajdonosa. Az összegyűjtött anyagok szétválogatása
a hulladékgyűjtő vállalkozások feladata, és általában valamely szakosodott hulladékválogató létesítményben történik. A DSD
az egyes hulladékgyűjtő vállalkozások díjazását az egyes anyagfajták súlya, a szétválogatott hulladékok kezelési költsége,
valamint a hulladékgyűjtés sikerességének mértéke szerint fizeti meg (a megtámadott határozat (32), (45) és (51) preambulumbekezdése).
26     A megtámadott határozat mellékesen megjegyzi, hogy a hulladékgyűjtő vállalkozások általában a nyomtatványokat (újságok és
folyóiratok) a papír- és kartoncsomagolásokkal egy időben szállítják el. Eközben mivel az újságok elszállítása – amelyek a
papírhulladékok 75%-át teszik ki – nem tartozik a DSD által vállalt feladatok közé, ezek gyűjtését a DSD nem is fizeti ki
nekik (a megtámadott határozat (32) preambulumbekezdése).
B –
Az EK 81. cikk (1) bekezdése értelmében végzett értékelés
27     A megtámadott határozat ezen értékelés során a szolgáltatási szerződést két szempontból vizsgálja meg.
1.
A hulladékgyűjtő vállalkozások javára kikötött kizárólagossági kikötés
28     Először is a megtámadott határozat megjegyzi, hogy a DSD és a szerződéses partnerei között létrejött összes szolgáltatási
szerződésbe foglalt, a hulladékgyűjtő vállalkozások javára kikötött kizárólagossági kikötés arra szolgál, hogy a többi hulladékgyűjtő
vállalkozást megakadályozza abban, hogy szolgáltatást nyújtson a DSD-nek (a megtámadott határozat (122)‑(124) preambulumbekezdése).
29     A fenti kikötésnek az EK 81. cikk (1) bekezdése értelmében történő elemzése érdekében a Bizottság először is a német fogyasztóktól
történő csomagolásgyűjtési és -válogatási piacon fennálló helyzetet (a továbbiakban: fogyasztóktól történő hulladékgyűjtési
piac) vizsgálja meg. E tekintetben a megtámadott határozat azt állapítja meg, hogy a DSD kezeli a Németországban összegyűjtendő
csomagolások nagyjából 70%-át, és az utóbbi rendelkezik a fogyasztóktól történő hulladékgyűjtési piac keresletének legalább
80%-ával is. A DSD súlya tehát mind nemzeti szinten – ahol e vállalkozás alkotja az egyetlen kollektív rendszert –, mind a
szolgáltatási szerződések által lefedett 500 területen meghatározó (a megtámadott határozat (126) és (127) preambulumbekezdése).
30     A megtámadott határozat a kínálat tekintetében továbbá azt hangsúlyozza, hogy számos piaci szereplő kínál hulladékgyűjtő-szolgáltatásokat.
A határozat azt is kifejti, hogy „jelenleg meglehetősen valószínűtlen, hogy helygazdaságossági, illetve logisztikai okokból
a DSD által már létrehozott egyéni fogyasztóktól történő hulladékgyűjtő-rendszeren kívül valamely másik rendszer is létrehozható
legyen”. Éppen ellenkezőleg, a határozat megjegyzi, hogy sokkal reálisabb azt feltételezni, hogy a potenciálisan versenyben
álló kollektív rendszer és/vagy egyéni rendszer majd azokkal a vállalkozásokkal működik együtt, amelyek a szolgáltatási szerződés
keretében jelenleg a DSD részére végeznek hulladékgyűjtő-szolgáltatásokat, mivel a háztartások közelében elhelyezett hulladékgyűjtő-rendszer
keresztmetszete meglehetősen beszűkült”. Vagyis a Bizottság szerint e vállalkozások csupán a háztartási gyűjtőhelyekhez hasonló
helyeken – mint például kórházakban, illetve üzemi étkezdékben –, bizonyos logisztikai és csomagolási feltételek betartására
is figyelemmel próbálhatnak a DSD-rendszerben használt konténereken felül hulladékgyűjtő-konténereket elhelyezni. A határozat
mindemellett úgy véli, hogy ennek a lehetősége gazdasági szempontból viszonylag alacsony, és ezért kevéssé valószínű, hogy
a szerződés időtartama alatt a nem szerződött hulladékgyűjtő vállalkozásoknak komoly lehetőségük lenne a DSD szolgáltatási
szerződések által lefedett minden egyes szerződéses területen szolgáltatást nyújtani (a megtámadott határozat (127) és (128) preambulumbekezdése).
31     Egyébiránt a határozat azt is megjegyzi, hogy a kizárólagossági kikötés időtartamának a szolgáltatási szerződés versenyre
gyakorolt hatása értékelésében meghatározó szerepe van, tekintettel arra, hogy annak időtartama jelentős, ráadásul e kikötés
hatásaként a DSD-vel nem szerződött hulladékgyűjtő vállalkozásoknak hosszú időn keresztül nem lesz lehetőségük arra, hogy
a legjelentősebb német kollektív rendszer keresletének megfelelő szolgáltatást nyújthassanak (a megtámadott határozat (129)
és (130) preambulumbekezdése).
32     A Bizottság elemzése végén megállapítja, hogy a hulladékgyűjtő vállalkozásoknak a végső fogyasztók hulladékgyűjtési piacára
lépése jelentősen akadályozott, amely nagymértékben hozzájárul a piacok nagy részének lezárásához a közösségi piac jelentős
részén. Következésképpen a hulladékgyűjtő vállalkozások javára kikötött kizárólagossági kikötés az EK 81. cikk (1) bekezdésének
értelmében versenykorlátozásnak minősül (a megtámadott határozat (132) preambulumbekezdése). Amikor az Elsőfokú Bíróság a
DSD-nek e kérdésről tett fel kérdéseket, az utóbbi kijelentette, hogy ezen elemzést nem vitatja.
2.
A hulladékgyűjtő vállalkozások berendezéseihez való hozzáférésről
33     Másodszor a megtámadott határozat azt vizsgálja, hogy a DSD versenytársainak milyen mértékben van hozzáférése a hulladékgyűjtő
vállalkozások berendezéseihez. Ezzel kapcsolatosan a Bizottság megjegyzi, hogy szerinte akkor van szó az EK 81. cikk (1) bekezdésének
értelmében versenykorlátozásról, „ha a szolgáltatási szerződés úgy került megszerkesztésre, hogy megakadályozza a DSD versenytársainak
a hulladékgyűjtési infrastruktúrához való hozzáférését” (megtámadott határozat (133) preambulumbekezdése).
34     E kijelentést alátámasztandó a határozat egyrészt arra a tényre hivatkozik, hogy a hulladékgyűjtő vállalkozások berendezései
„a háztartások közelében elhelyezett hulladékgyűjtő infrastruktúra beszűkültsége miatt a verseny szempontjából különleges
jelentőségűek”. A határozat megjegyzi, hogy ez a fajta hulladékgyűjtés fő szabály szerint közvetlenül a helyi közösség összes
fogyasztója közelében történik (gyűjtőrendszerek), kivéve az önkéntesen odaszállított hulladékgyűjtő-rendszereket (hulladéklerakók),
amelyek csupán egy-egy helyen léteznek. A határozat azt is megjegyzi, hogy logisztikai okokból az egyéni fogyasztóktól való
hulladékgyűjtés általában optimális költségfeltételek mellett csupán korlátozott számú hulladékgyűjtő vállalkozás által végezhető.
A határozat továbbá kiemeli, hogy a helyek korlátozottsága, valamint az egyéni fogyasztók hulladékgyűjtéssel kapcsolatos meggyökerezett
szokásai miatt anyagfajtánként egyetlen (például üveg-, papír-, illetve könnyű csomagolás) gyűjtőtartály helyezhető el a hulladékgyűjtő
pontokon. E körülmények magyarázzák azt a tényt, hogy ugyanazon hulladékgyűjtő vállalkozás foglalkozik egyszerre a háztartási
hulladék, valamint az újrahasznosítható anyagok gyűjtésével (a megtámadott határozat (92) és (93) preambulumbekezdésével együttesen
olvasott (133) preambulumbekezdése). Másrészről a határozat emlékeztet azon aggodalmakra, amelyeket a versenytársak a Hivatalos
Lapban közzétett közlemény megjelenését követően hangoztattak. A Bizottság itt arra utal, hogy e tárgyban több érdekelt harmadik
személy jelezte, hogy a DSD által benyújtott első kötelezettségvállalásokkal ellentétben (lásd a 17. pontot) az utóbbi vállalkozás
nem tette lehetővé harmadik személyek számára, hogy szabadon hozzáférhessenek szerződő partnerei hulladékgyűjtő-berendezéseihez,
mivel e berendezések közös használatát saját hozzájárulásához kötötte (a megtámadott határozat (76) és (77) preambulumbekezdésével
együttesen olvasott (133) preambulumbekezdése).
35     E körülmények között a megtámadott határozat arra hívja fel a figyelmet, hogy a DSD az első időkben azt kérte, hogy harmadik
személyek csupán az ő beleegyezésével használhassák közösen a hulladékgyűjtő-berendezéseket. A határozat mindemellett megjegyzi,
hogy a Bizottság 1997. augusztus 21-i levelét követően – amely azt jelezte, hogy ez a magatartás az EK 82. cikkbe ütközhet
– a DSD lemondott arról, hogy ahhoz való hozzájárulásához ragaszkodjon, hogy harmadik személyek is használhassák szerződő
partnerei hulladékgyűjtő-berendezéseit (lásd a 20. és 21. pontot). A határozat továbbá azt is kifejti, hogy „[a]z is aggályos,
ha a DSD olyan magatartást tanúsít, amely harmadik személyeket közvetlenül arra kötelez, hogy e használat ellentételezéseképpen
díjat fizessenek és/vagy beleszólása legyen a hulladékgyűjtő vállalkozások és a harmadik személyek között a hulladékgyűjtő
konténerek közös használatáért fizetendő méltányos díjszabásról szóló tárgyalásokba”. Emellett a határozat azt sem felejti
el megemlíteni, hogy a DSD szerződéses partnerei berendezéseinek közös használata esetében szabadon tárgyalhat az utóbbi vállalkozásoknak
fizetendő díjak csökkentéséről, és ellenőrizheti, hogy e vállalkozások harmadik személyeknek nyújtott szolgáltatást egyáltalán
ne számlázhassanak ki a részére (a megtámadott határozat (136)-(138) preambulumbekezdése).
36     Figyelembe véve e kötelezettségvállalásokat és helyesbítéseket, a Bizottság úgy ítéli meg, hogy a szolgáltatási szerződés
nem tartalmaz a DSD javára szóló kizárólagossági kikötést, és hogy a hulladékgyűjtő vállalkozásoknak lehetőségük van a DSD
versenytársai számára szolgáltatást nyújtani. A határozat kiemeli, hogy „[a] szolgáltatási szerződés nem jár tehát a DSD versenytársainak
a hulladékgyűjtési infrastruktúrából való kizárásával, és ezért az [EK] 81. cikk (1) bekezdése értelmében nem áll fenn versenykorlátozás”
(a megtámadott határozat (134) és (139) preambulumbekezdése).
C –
Az EK 81. cikk (3) bekezdésével kapcsolatos értékelés
37     Annak megállapítása érdekében, hogy az EK 81. cikk (3) bekezdése nem alkalmazható a szolgáltatási szerződésre, a megtámadott
határozat a hulladékgyűjtő vállalkozások javára kikötött kizárólagossági kikötést az EK 81. cikk (3) bekezdésében felsorolt
feltételek fényében vizsgálja meg.
38     Ennek keretében a megtámadott határozat úgy ítéli meg, hogy e kikötés hozzájárul a termelés javításához, illetve a műszaki
vagy gazdasági fejlődés előmozdításához, mivel lehetővé teszi a környezetvédelmi célkitűzéseknek való megfelelést (a megtámadott
határozat (142)-(146) preambulumbekezdése), ugyanakkor lehetővé teszi a fogyasztóknak a belőle eredő előnyből való méltányos
részesedését (a megtámadott határozat (147)‑(149) preambulumbekezdése).
39     Ezenfelül a szolgáltatási szerződésben előírt kizárólagossági jogviszony elengedhetetlen jellege kapcsán a megtámadott határozat
hangsúlyozza, hogy a DSD-rendszer bevezetése jelentős beruházásokkal jár a hulladékgyűjtő vállalkozások részéről, amelyek
részére a DSD-nek a szerződés időtartamával kapcsolatosan bizonyos biztosítékokat kell nyújtania ahhoz, hogy a beruházások
értékcsökkenése leírható legyen, illetve azok megtérülhessenek. A Bizottság a vizsgálatot követően mindemellett úgy véli,
hogy szükség van a kizárólagossági jogviszony eredetileg előírt időtartamának csökkentésére, és annak lejártát 2003. december
31-ben kell meghatározni (a megtámadott határozat (150)-(157) preambulumbekezdése).
40     Végül a megtámadott határozat azt vizsgálja meg, hogy a kizárólagossági kikötés nem szüntetheti-e meg a versenyt az egyéni
fogyasztói hulladékgyűjtési piacon. E tekintetben a Bizottság azzal kezdi, hogy megjegyzi, hogy a DSD-rendszerhez nem tartozó
hulladékgyűjtő vállalkozások még mindig kaphatnak megrendeléseket valamelyik egyéni rendszertől. Ez viszont csupán a háztartásihulladék-gyűjtési
piac mezsgyéjén, bizonyos összetételű csomagolások és lerakóhelyek tekintetében lehetséges (a megtámadott határozat (159) preambulumbekezdése).
41     Ezenfelül a Bizottság megjegyzi, hogy a háztartásihulladék-gyűjtési piacot az jellemzi, hogy az gazdaságilag akkor kifizetődő,
ha egy szerződés által fedett terület egészét egyetlen hulladékgyűjtő vállalkozás látja el, és sok esetben a területi felosztás,
a hulladékgyűjtő infrastruktúrák jellege, valamint a fogyasztók meggyökeresedett szokásai miatt nem kifizetődő több háztartási
hulladékgyűjtő-berendezést elhelyezni. A Bizottság szerint a háztartások közelében elhelyezett hulladékgyűjtő-tartályok beszűkült
keresztmetszetet képeznek. Álláspontja szerint ésszerűen vélhető úgy, hogy a DSD-rendszer versenytársaiként fellépő kollektív
rendszerek, illetve részben az egyéni rendszerek is gyakran a DSD-vel szerződés alapján hulladékgyűjtést végző vállalkozásokkal
fognak együttműködni. Ezen elemzés alapján a Bizottságnak lehetősége van arra, hogy emlékeztessen a DSD szerződéses partnerei
által elhelyezett hulladékgyűjtő-berendezések közös használatának szükségességére, tekintettel arra, hogy „a DSD-vel szolgáltatási
szerződést kötött vállalkozások által létrehozott infrastruktúrákhoz való szabad és akadálymentes hozzáférés meghatározó tényezőnek
számít mind a [fogyasztói] csomagolásihulladék-gyűjtési és -válogatási szolgáltatások iránti kereslet élénkítése, mind a [fogyasztói]
csomagolási hulladék visszaváltásának és hasznosításának a szolgáltatási láncban feljebb lévő (upstream) vertikális piacán
fennálló verseny élénkítése tekintetében” (a megtámadott határozat (162) preambulumbekezdése). A határozat e tekintetben emlékeztet
arra, hogy a szolgáltatási szerződés nem kötelezi kizárólagosan a hulladékgyűjtő vállalkozásokat a DSD-vel szemben, és a DSD
több kötelezettségvállalást is tett, többek között azt, hogy tartózkodik a hulladékgyűjtő vállalkozások arra való kötelezésétől,
hogy a hulladékgyűjtő-berendezéseket kizárólag a szolgáltatási szerződés teljesítésére használják, illetve a hulladékgyűjtő-berendezések
közös használata esetén nem indít harmadik személyek ellen jogsértés megszüntetése iránti keresetet (a megtámadott határozat
(158)‑(163) preambulumbekezdése).
D –
A Bizottság által a mentesítési határozat kibocsátásához kapcsolt kötelezettségek
42     Annak érdekében, hogy az előre látható versenyre gyakorolt hatások hatékonyan megvalósuljanak, és hogy az EK 81. cikk (3) bekezdésében
meghatározott mentesség megadásának feltételei megvalósuljanak, a Bizottság szerint szükség van arra, hogy a szolgáltatási
szerződéssel kapcsolatos mentesítési határozathoz a 17. rendelet 8. cikkének értelmében kötelezettségeket kapcsoljon (a megtámadott
határozat (164) preambulumbekezdése).
43     A DSD-vel szemben a megtámadott határozat 3. cikkének a) pontjában meghatározott első kötelezettség, miszerint „a DSD nem
akadályozza meg a hulladékgyűjtő vállalkozásokat abban, hogy a DSD versenytársaival olyan szerződést kössenek, amely lehetővé
teszi számukra a hulladékgyűjtők, illetve a használt kereskedelmi csomagolások szétválogatására szolgáló tartályok és egyéb
berendezések használatát, és hogy e szerződéseket betartsák”.
44     A második kötelezettséget a határozat 3. cikkének b) pontja tartalmazza, amelynek értelmében „a DSD nem követelheti, hogy
a DSD versenytársaival a hulladékgyűjtő, illetve a használt kereskedelmi csomagolások szétválogatására szolgáló tartályok
és egyéb berendezések közös használatára vonatkozó szerződést kötött hulladékgyűjtő vállalkozások a DSD-rendszeren kívül összegyűjtött
csomagolások mennyiségéről információt nyújtsanak”.
45     Annak indokolására, hogy ezek a kötelezettségek mennyiben kikényszeríthetők a DSD azon kötelezettségvállalásának ellenére,
miszerint versenytársainak megengedi, hogy használják a hulladékgyűjtő-berendezéseket, a megtámadott határozat az ezen infrastruktúrákhoz
való szabad hozzáférésnek a verseny fennmaradásával kapcsolatos alapvető jelentőségére, valamint a DSD-nek a (71) preambulumbekezdésben
említett kötelezettségvállalásával kapcsolatos fenntartásaira hivatkozik (a megtámadott határozat (164) preambulumbekezdése).
E –
Végkövetkeztetések
46     A DSD által benyújtott kötelezettségvállalásokra, valamint a határozathoz kapcsolt kötelezettségekre tekintettel a megtámadott
határozat megállapítja, hogy a hulladékgyűjtő infrastruktúrákhoz való szabad és akadálymentes hozzáférés gyakorlatban lehetséges.
A határozat szerint mind a DSD-rendszerrel versenyben lévő kollektív rendszereknek, mind az egyéni hulladékgyűjtő-rendszereknek
valós lehetőségük van arra, hogy belépjenek a háztartásihulladék-gyűjtési piacra. E lehetőségek továbbá hozzájárulnak a piaci
verseny élénkítéséhez szükséges feltételek megteremtéséhez a háztartási csomagolások visszaváltásának és hasznosításának szervezési
láncában feljebb lévő (upstream) piacán (a megtámadott határozat (176)-(178) preambulumbekezdése).
47     Következésképpen a megtámadott határozat megállapítja, hogy a hulladékgyűjtő vállalkozások javára a szolgáltatási szerződésben
kikötött kizárólagossági kikötés megfelel az EK 81. cikk (3) bekezdésében foglalt alkalmazási feltételeknek (a megtámadott
határozat (179) preambulumbekezdése). A Bizottság a megtámadott határozat 2. cikkében megjegyzi, hogy „az [EK] 81. cikk (3) bekezdése
rendelkezéseinek értelmében […] az [EK] 81. cikk (1) bekezdése rendelkezéseinek alkalmazásától el lehet tekinteni a kizárólagossági
viszonyt előíró egyéni szolgáltatási szerződések tekintetében, amennyiben azok hatálya nem lépi túl a 2003. év végét”, és
hogy „a mentesítés 1996. január 1-jétől 2003. december 31-ig hatályos”.
48     Ehhez a mentesítéshez a fent hivatkozott két kötelezettség kapcsolódik (lásd a 43. és 44. pontot), amelyet a határozat 3. cikke
határoz meg először is annak érdekében, hogy biztosítsa a szolgáltatási szerződések aláíróinak infrastruktúrájához való hozzáférést,
valamint hogy megakadályozza a versenynek az érintett piacokról való kiszorítását, másodszor is, hogy lehetővé tegye a DSD
versenytársai számára, hogy a hulladékgyűjtő-berendezések közös használata során részükre összegyűjtött csomagolásokat szabadon
felhasználhassák. Ezek a kötelezettségek elengedhetetlenek annak megakadályozásához, hogy a verseny megszűnjön az érintett
piacokon, és azok pontosítják a DSD által vállalt kötelezettségvállalásokat, ami lehetővé teszi a kötelezettségvállalásokkal
kapcsolatos jogbiztonság biztosítását (a megtámadott határozat (182) preambulumbekezdése).
49     Végül a megtámadott határozat megjegyzi, hogy amennyiben valamely illetékes német bíróság olyan ítéletében, amely ellen nincs
jogorvoslat, a Bizottság álláspontjával ellentétben azt állapítja meg, hogy a szolgáltatási szerződést aláíró vállalkozások
hulladékgyűjtő-berendezéseinek harmadik személyek általi használata nem összeegyeztethető a csomagolási rendelettel, ez a
tény azon tényállás jelentős módosításával járna, amelyre a jelen határozat alapul, és ebben a helyzetben a Bizottság kénytelen
lenne újból megvizsgálni az EK 81. cikk (3) bekezdése feltételeinek a szolgáltatási szerződésekre való alkalmazhatóságát,
és adott esetben vissza kellene vonnia a mentességet (a megtámadott határozat (183) preambulumbekezdése).
F –
Rendelkező rész
50     A [határozat] rendelkező rész[ének] 1. cikke a Bizottságnak a létesítő okirattal és az úgynevezett biztosítéki szerződésekkel
kapcsolatban fennálló álláspontját fejti ki, amelyeket a DSD a szolgáltatási szerződésekkel egy időben jelentett be:
„Az akta jelenlegi ismeretére támaszkodva és az DSD által benyújtott kötelezettségvállalásra tekintettel a Bizottság megállapítja,
hogy az [EK] 81. cikk (1) bekezdése és az EGT-Megállapodás 53. cikkének (1) bekezdése értelmében nem áll fenn semmilyen indok
a létesítő okirattal, valamint a biztosítéki szerződésekkel szembeni eljárásra.”
51     A megtámadott határozat 2. cikke mentesíti a szolgáltatási szerződést:
„Az [EK] 81. cikk (3) bekezdése és az EGT-Megállapodás 53. cikkének (3) bekezdése értelmében az [EK] 81. cikk (1) bekezdése
rendelkezéseinek alkalmazásától el lehet tekinteni a kizárólagossági viszonyt előíró egyéni szolgáltatási szerződések tekintetében,
amennyiben azok hatálya nem haladja meg a 2003. év végét.”
A mentesség 1996. január 1-jétől 2003. december 31-ig hatályos.”
52     A Bizottság a határozat 3. cikkében a fent hivatkozott mentességhez két kötelezettséget kapcsol:
„A 2. cikkben előírt mentességhez az alábbi kötelezettségek kapcsolódnak:
a) A DSD nem akadályozza meg a hulladékgyűjtő vállalkozásokat abban, hogy a DSD versenytársaival olyan szerződést kössenek,
amely lehetővé teszi számukra a hulladékgyűjtő, illetve a használt kereskedelmi csomagolások szétválogatására szolgáló tartályok
és egyéb berendezések használatát, és hogy e szerződéseket betartsák;
b) a DSD nem követelheti, hogy a DSD versenytársaival a hulladékgyűjtő, illetve a használt kereskedelmi csomagolások szétválogatására
szolgáló tartályok és egyéb berendezések közös használatára vonatkozó szerződést kötött hulladékgyűjtő vállalkozások információt
nyújtsanak a DSD-rendszeren kívül összegyűjtött csomagolások mennyiségéről.”

Az eljárás és a felek kérelmei
53     Az Elsőfokú Bíróság Hivatalához 2001. november 27-én benyújtott keresetlevelével a felperes az EK 230. cikk (4) bekezdése
értelmében a megtámadott határozat megsemmisítése iránt keresetet nyújtott be.
54     Az Elsőfokú Bíróság Hivatala által 2002. február 26-án nyilvántartásba vett kérelmével a DSD versenytársa, a Landbell für
Rückhol-SystemeAG (a továbbiakban: Landbell) kollektív rendszer, beavatkozási kérelmet terjesztett elő a Bizottság kérelmének
támogatása iránt. E beavatkozási kérelemről értesítették a feleket, amelyek az előírt határidőben megtették észrevételeiket.
55     2002. június 17-i végzésével az Elsőfokú Bíróság ötödik tanácsának elnöke engedélyezte a Landbell beavatkozását, aki 2002.
október 9-én benyújtotta észrevételeit.
56     Az előadó bíró jelentése alapján az Elsőfokú Bíróság (első tanács) megnyitotta a szóbeli szakaszt, és a pervezető intézkedések
keretében felszólította a feleket, hogy a tárgyalás során szóban válaszoljanak az általa feltett kérdésekre.
57     Az Elsőfokú Bíróság a 2006. június 11-i és 12-i tárgyaláson meghallgatta a felek szóbeli előterjesztéseit és az Elsőfokú Bíróság
kérdéseire adott válaszaikat.
58     A felperes azt kéri, hogy az Elsőfokú Bíróság:
–       semmisítse meg a megtámadott határozat 3. cikkének a) és b) pontját;
–       másodlagosan semmisítse meg az egész megtámadott határozatot;
–       semmisítse meg a DSD-nek a megtámadott határozat (72) preambulumbekezdésében foglalt kötelezettségvállalását;
–       a Bizottságot kötelezze a költségek viselésére.
59     A Bizottság azt kéri, hogy az Elsőfokú Bíróság:
–       utasítsa el a keresetet;
–       a felperest kötelezze a költségek viselésére.
60     A Landbell azt kéri, hogy az Elsőfokú Bíróság:
–       utasítsa el a keresetet;
–       a felperest kötelezze a költségek viselésére.

A jogkérdésről
61     A felperes keresete alátámasztására négy jogalapra hivatkozik. Az első jogalap arra a tényre vonatkozik, hogy a megtámadott
határozat 3. cikkének a) pontjában előírt kötelezettség megsérti az EK 81. cikk (3) bekezdését, valamint az arányosság elvét.
A második jogalap arra a tényre hivatkozik, hogy ez a kötelezettség megsérti az EK 86. cikk (2) bekezdését. A harmadik jogalap
arra a tényre hivatkozik, hogy a megtámadott határozat 3. cikkének b) pontjában előírt kötelezettség megsérti az EK 81. cikk
(3) bekezdését, valamint az EK 86. cikk (2) bekezdését. A felperesnek a megtámadott határozat (72) preambulumbekezdésében
foglalt kötelezettségvállalása megsemmisítése iránti kérelmére vonatkozó negyedik jogalap az igazságszolgáltatáshoz való hozzáférés
alapvető jogának megsértésére hivatkozik.
A –
A megtámadott határozat 3. cikkének a) pontjában előírt, az EK 81. cikk (3) bekezdését, valamint az arányosság elvét sértő
kötelezettségről
62     A felperes úgy véli, hogy a megtámadott határozat 3. cikkének a) pontjában előírt kötelezettség (a továbbiakban: első kötelezettség),
miszerint „a DSD nem akadályozza meg a hulladékgyűjtő vállalkozásokat abban, hogy a DSD versenytársaival olyan szerződést
kössenek, amely lehetővé teszi számukra a hulladékgyűjtők, illetve a használt kereskedelmi csomagolások szétválogatására szolgáló
tartályok és egyéb berendezések használatát, és hogy e szerződéseket betartsák”, megsérti az EK 81. cikk (3) bekezdését, valamint
az arányosság elvét. Jogalapját lényegében három részre osztja.
63     Először is a felperes fenntartja, hogy az EK 81. cikk (3) bekezdésére figyelemmel nincs objektíve szükség az első kötelezettségre,
tekintettel arra, hogy a hulladékgyűjtő és ‑válogató berendezések (a továbbiakban: a hulladékgyűjtő-berendezések) közös használata
nem elengedhetetlen a DSD versenytársai tevékenységének folytatásához. A felperes a maga részéről azt állítja, hogy a megtámadott
határozat indokolása ezzel a kérdéssel kapcsolatosan nem megfelelő.
64     Másodszor, a felperes a Bizottság ellenkérelmében előadott érvelésére válaszolva arra hivatkozik, hogy Bizottság az EK 81. cikk
(1) bekezdésének, illetve az EK 82. cikk megsértésének állítólagos veszélyére való hivatkozása teljesen elméleti, és nem szolgálhat
az első kötelezettség indokolásául, amelynek egyébként is csak az lehet a célja, hogy megelőzze a verseny kiszorítását arról
a piacon, amelyen valamely versenykorlátozás előzőleg megállapításra került.
65     Harmadszor, a felperes arra hivatkozik, hogy az első kötelezettség aránytalan, elsősorban arra hivatkozással, hogy a hulladékgyűjtő-berendezéseknek
a fenti kötelezettséggel előírt közös használata ellentétes a csomagolási rendelettel; másodsorban, hogy az első kötelezettség
a verseny torzulását idézi elő a felperes hátrányára; harmadsorban, hogy a fenti kötelezettség veszélyezteti a Der Grüne Punkt
védjegy sajátos célját; negyedsorban, e kötelezettség megsérti a felperesnek az igazságszolgáltatáshoz való hozzáféréshez
fűződő alapvető jogát.
66     A felperes, mielőtt kifejtené érveit, elöljáróban kifejti azokat az indokokat, amelyek miatt a hulladékgyűjtő-berendezések
közös használatához való hozzájárulására szükség van.
67     Ezen indokokat az első jogalap fent hivatkozott három részének vizsgálatát megelőzően kell megvizsgálni.
1.
A DSD hozzájárulása megszerzésének szükségességéről a hulladékgyűjtő-berendezések közös használata esetén
a)     A felek érvei
68     A felperes arra hivatkozik, még ha jogilag nem az ő tulajdonában állnak is az első kötelezettségben meghatározott hulladékgyűjtő-berendezések,
ezeket mégis úgy kell tekinteni, hogy a DSD-hez tartoznak, tekintettel arra, hogy azok beszerzését az utóbbi finanszírozta,
továbbá e berendezések a DSD-rendszer részét képezik, és azok a Der Grüne Punkt védjegyet viselik. Következésképpen azon hulladékgyűjtő
vállalkozások berendezéseinek közös használata, amelyek szolgáltatási szerződést kötöttek a DSD-vel, csak az utóbbi hozzájárulásával
történhet.
69     A hozzájárulás szükségességének megállapítása érdekében a felperes először is arra a tényre hivatkozik, hogy ő finanszírozta
a DSD-rendszer által használt berendezések beszerzését. Ezzel kapcsolatosan többek között a szolgáltatási szerződés 7. cikkének
(1) bekezdésére hivatkozik, miszerint a DSD által a hulladékgyűjtő vállalkozásnak nyújtott díjazás az e vállalkozás által
nyújtott összes szolgáltatás ellentételezését képezi, amely különösen a hulladékgyűjtő-tartályok rendelkezésre bocsátását,
a csomagolások szállítását és szétválogatását, valamint a hulladék rendelkezésre bocsátását foglalja magában. A felperes ezenfelül
a Landgericht Köln 1997. március 18-i ítéletére hivatkozik, amely megállapítja, hogy a DSD valamely versenytársa a hulladékgyűjtő-berendezések
közös használata esetén a DSD-rendszerből hasznot húz, és az ilyen használat csak „a [DSD] beleegyezését követően (fizetség
ellenében) lehetséges”. A felperes a Bürgerliches Gesetzbuch (német polgári törvénykönyv, a továbbiakban: BGB) jóhiszemű teljesítés
elvéről szóló 242. szakaszára hivatkozik, amely hosszú távú szerződéses kapcsolatok, illetve szoros gazdasági együttműködés
esetén a különös gondossággal való eljárás kötelezettségéről rendelkezik a szerződő felekkel szemben.
70     A hulladékgyűjtő-berendezések közös használata esetén továbbá azért is szükség van a felperes beleegyezésére, hogy a csomagolási
rendeletben mind a teljes területi lefedettség biztosításának, mind a hasznosítási mérték betartásának szükségességével, illetve
az egyes Landok tekintetében a hulladék mennyiségére vonatkozó adatok bizonyításával kapcsolatosan előírt kötelezettségeit
betarthassa (a szolgáltatási szerződés 10. cikkének második mondata; a szolgáltatási szerződés negyedik módosításának 1.1.
és 1.5.1. pontja, valamint a Verwaltungsgericht Gießen [a gießeni közigazgatási bíróság] 2001. január 31-i ítélete). Ez a
beleegyezés annak biztosítása érdekében is szükséges, hogy a fogyasztók a DSD-rendszer részét képező és a Der Grüne Punkt
logót viselő csomagolásokat ténylegesen az ennek megfelelő – vagyis a fenti logóval ellátott – rendszerbe helyezzék el.
71     A Bizottság és a Landbell hangsúlyozzák, hogy a hulladékgyűjtő-berendezések finanszírozása kizárólag a szolgáltatási szerződés
logikájába illeszkedik, amely meghatározza a megrendelt szolgáltatásokat és az azok ellentételezéseként fizetendő díjat. Ráadásul
a felperes a közigazgatási eljárás során nem hivatkozott a BGB 242. szakaszára, illetve jelenlegi álláspontja ellentétes azzal,
amit előzőleg e kérdéssel kapcsolatosan kifejtett. Ezen túlmenően a rendeletben előírt kötelezettségek a DSD-re nézve ugyanúgy
alkalmazandók, mint a többi ugyanilyen helyzetben lévő piaci szereplőre, továbbá a Der Grüne Punkt védjegy hulladékgyűjtő-berendezéseken
való feltüntetésének nincs akkora jelentősége a fogyasztók szempontjából, akik e berendezéseket lényegében a hasznosítandó
anyag fajtája szerint azonosítják. A Landbell továbbá megemlíti, hogy a Land Hessen összes helyi önkormányzata beleegyezett
abba, hogy kollektív rendszerük a DSD-rendszer hulladékgyűjtő-berendezéseit használja
.
b)     Az Elsőfokú Bíróság álláspontja
72     A megtámadott határozatból kiderül, hogy a DSD a közigazgatási eljárás során arra vállalt kötelezettséget a Bizottsággal szemben,
hogy a hulladékgyűjtő vállalkozásokat nem kötelezi arra, hogy kizárólag a DSD-rendszer részére nyújtsanak szolgáltatást, továbbá
arra, hogy saját berendezéseiket kizárólag szolgáltatási szerződés teljesítésére használják (lásd a 17. pontot). Ezenfelül
a DSD arra is kötelezettséget vállalt a Bizottsággal szemben, hogy nem teszi beleegyezésétől függővé azt, hogy a DSD szerződéses
partnereinek hulladékgyűjtő-berendezéseit harmadik személyek használhassák (lásd a 21. pontot).
73     Ezek a kötelezettségvállalások egyrészről a DSD szerződéses partnereit képező hulladékgyűjtő vállalkozásokra vonatkoznak,
másrészt azokra a vállalkozásokra, amelyek a DSD szerződéses partnereinek hulladékgyűjtő-berendezéseihez kívánnak hozzáférni.
E kötelezettségvállalások a Bizottság által a közigazgatási eljárás során hangoztatott, arra vonatkozó aggodalmakra adnak
választ, miszerint a szolgáltatási szerződésre mind az EK 81. cikk (1) bekezdése – amennyiben az a DSD javára szóló kizárólagossági
kikötést tartalmazna a harmadik személyek a hulladékgyűjtő-berendezésekhez való hozzáférésével kapcsolatosan (lásd a 35. pontot)
–, mind az EK 82. cikk – amennyiben megállapítást nyerne, hogy a DSD azon szándéka, hogy a hulladékgyűjtő-berendezések közös
használatát beleegyezésétől kívánja függővé tenni, az EK 82. cikk hatálya alá esik (lásd a 20. pontot) – esetlegesen alkalmazható
lenne.
74     A DSD a Bizottság aggodalmainak orvoslása érdekében tette a fent hivatkozott kötelezettségvállalásokat. Ezzel kapcsolatban
különösen a megtámadott határozat (72) preambulumbekezdésében foglalt kötelezettségvállalás figyelemre méltó, mivel a DSD
e kötelezettségvállalása a Bizottság azzal kapcsolatosan kifejezett aggodalmát érinti, miszerint a DSD kezdetben a szerződéses
partnerei hulladékgyűjtő-berendezéseinek harmadik személyek általi közös használatát beleegyezésétől kívánta függővé tenni
(a megtámadott határozat (57), (58), (136) és (137) preambulumbekezdése). E kötelezettségvállalás célja tehát a Bizottság
megnyugtatása volt, biztosítva, hogy a DSD tartózkodik a Landgericht Köln 1997. március 18-i ítélete tárgyát képező jogsértés
megszüntetése iránti eljárástól, amelyet a DSD a német tisztességtelen piaci versenyről szóló törvény alapján indított egy
olyan versenytárs vállalkozással szemben, amely ingyenesen szándékozta használni a DSD-rendszer bizonyos hulladékgyűjtő-berendezéseit.
75     Meg kell állapítani, hogy a DSD által javasolt kötelezettségvállalásokat a Bizottság figyelembe vette a DSD által bejelentett
szolgáltatási szerződés értékelésénél. Ez igaz mind az EK 81. cikk (1) bekezdése értelmében a hulladékgyűjtő vállalkozások
berendezéseihez való hozzáféréssel kapcsolatos esetleges versenykorlátozás vizsgálatára (lásd a fenti 33-36. pontot, valamint
a megtámadott határozat (133)‑(140) preambulumbekezdését), mind a verseny lehetséges fenntartása EK 81. cikk (3) bekezdése
értelmében való értékelésének elemzésére (lásd a fenti 41. pontot, valamint a megtámadott határozat (158)-(163) preambulumbekezdését).
A határozatban a Bizottság például kifejezetten a kötelezettségvállalásokra utal, amikor megállapítja, hogy a szolgáltatási
szerződés a hulladékgyűjtő vállalkozásokat nem kizárólagosan kötelezi a DSD-vel szemben, ezért szolgáltatásaikat szabadon
és akadálymentesen ajánlhatják fel a DSD versenytársai számára (lásd a 46. pontot és a megtámadott határozat (176) preambulumbekezdését).
76     A közigazgatási eljárás lezárulása után a felperes mégis azzal próbál érvelni az Elsőfokú Bíróság előtt, hogy hulladékgyűjtő-berendezései
közös használatához a szerződéses partnereinek szükségük van a beleegyezésére.
77     A felperes először is arra hivatkozik, hogy erre azért van szükség, mert a szolgáltatási szerződés alapján fizetett díjazás
révén részt vett a DSD-rendszer keretében használt hulladékgyűjtő-berendezések finanszírozásában. Ezzel kapcsolatosan emlékeztetni
kell arra, hogy a DSD-rendszer az első olyan kollektív rendszer, amelyet Németország egész területén engedélyeztek, és gazdasági
súlya igen jelentős, mivel a DSD-rendszer által összegyűjtött csomagolásmennyiség az összes összegyűjtendő csomagolás nagyjából
70%-ával rendelkezik, a háztartási hulladékgyűjtés piaca keresletének pedig legalább 80%-át látja el (lásd a fenti 29. pontot).
Magától értetődő tehát, hogy a csomagolások összegyűjtésével és szétválogatásával foglalkozó hulladékgyűjtő vállalkozások
bevételeinek első és fő – ha nem az egyetlen – forrása a DSD.
78     Mindemellett a felperes nem vitatja, hogy a hulladékgyűjtő vállalkozásoknak és nem a DSD-nek kellett kivitelezniük a csomagolások
összegyűjtéséhez és szétválogatásához szükséges beruházásokat (a megtámadott határozat (151) preambulumbekezdése). A DSD azt
sem vitatja, hogy a válogatóberendezések beszerzéséhez, amelyek ez idáig nem is léteztek, a hulladékgyűjtő vállalkozások jelentős
beruházására volt szükség (a megtámadott határozat (53) preambulumbekezdése). Egyébként a Bizottság azért hagyta jóvá, hogy
a DSD által a hulladékgyűjtő vállalkozások javára szóló kizárólagossági kikötés időtartama meglehetősen hosszú maradhasson,
hogy e vállalkozások számára lehetőség legyen beruházásaik értékcsökkenésének – amelyeknek értéke nagyjából tízmilliárd német
márka (DEM) összegben került megállapításra – a szolgáltatási szerződés fennállása alatti leírására (lásd a fenti 39. pontot).
A kikötésnek tehát az a célja, hogy a hulladékgyűjtő vállalkozások részére az általuk kivitelezett beruházások megtérülését
biztosítsa, és nem az, hogy a DSD valamiféle ellenőrzési jogra tegyen szert e beruházások használata kapcsán.
79     A szolgáltatási szerződés vizsgálata alapján továbbá megállapítható, hogy a DSD csupán a fent hivatkozott kizárólagossági
kikötésen keresztül viseli a DSD-rendszer felállításához szükséges beruházások kockázatait. A DSD tehát nem vállal felelősséget
a hulladékgyűjtő vállalkozással szemben a rendszer működtetéséből eredő kockázatokért (a szolgáltatási szerződés 5. cikkének
(1) bekezdése). Ráadásul a szolgáltatási szerződés felmondása esetén a DSD nem veszi át a hulladékgyűjtő vállalkozás beruházását,
illetve ezen a címen nem fizet kártérítést (a szolgáltatási szerződés 9. cikkének (3) és (4) bekezdése). Ezen túlmenően a
szolgáltatási szerződés 7. cikkének (1) bekezdéséből az derül ki, hogy a DSD által a szerződéses partnereinek fizetett díj
az összegyűjtött csomagolás súlyával arányos, ami azt jelenti, hogy amennyiben valamely vállalkozás a továbbiakban a csomagolásokat
nem a DSD részére gyűjti, az utóbbi a megvalósított beruházások címén nem is fizet semmit a hulladékgyűjtő vállalkozásnak.
80     Egyébiránt a DSD nem hajlandó figyelembe venni azt a tényt, hogy közös használat esetén a Bizottság a megtámadott határozatban
kifejezetten elismeri ahhoz való jogát, hogy ellenőrizze, hogy a hulladékgyűjtő vállalkozások által harmadik személyeknek
nyújtott szolgáltatások egyike se kerüljön részére kiszámlázására, és lehetővé teszi számára, hogy ilyen esetben következésképpen
csökkentse a szerződéses partnereinek járó díjazást (lásd a 35. pontot). Ezek a kikötések lehetővé teszik annak biztosítását,
hogy a közös használat a hulladékgyűjtő vállalkozások díjazása tekintetében ne a DSD kárára történjen. Így tehát nem jöhet
létre a gyűjtőberendezések „ingyenes használata”, amint az a Landgericht Köln ítéletében olyan időszakban került megállapításra,
amikor a német csomagolási rendelet még nem került módosításra, illetve amikor még a DSD-nek nem volt lehetősége arra, hogy
a hulladékgyűjtő vállalkozások részére fizetendő díjat a hulladékgyűjtő-berendezések közös használatának arányában csökkenthesse.
81     Végül a BGB 242. cikkére vonatkozó érvvel kapcsolatosan, amely a felperes szerint a szerződő felekkel szemben a különös gondossággal
való eljárás kötelezettségét írja elő, ám amelyből nehezen lehet levezetni, hogy ez a kötelezettség milyen módon támaszthatja
alá annak szükségességét, hogy a DSD a közös használatba beleegyezzen, ezért az Elsőfokú Bíróság csupán azt állapíthatja meg,
hogy a német jogra vonatkozó fenti érvet a felperes a közigazgatási eljárás során nem hozta fel, és ezért nem kifogásolható
a Bizottsággal szemben, hogy azt a megtámadott határozat elfogadása során nem vette figyelembe.
82     Következésképpen az a tény, hogy a DSD volt az első olyan kollektív rendszer, amely hulladékgyűjtő vállalkozások útján kezdett
működni, és e vállalkozások bevételeinek fő – sőt, talán egyetlen – forrásává vált, nem indokolja megfelelően azt, hogy a
közös használat esetén a DSD beleegyezését kelljen kérni.
83     Másodszor is a felperes fenntartja, hogy a hulladékgyűjtő-berendezések közös használata esetén beleegyezésére azért van szükség,
hogy betarthassa a csomagolási rendeletből eredő kötelezettségeket, illetve hogy biztosítani tudja, hogy a DSD-rendszerhez
tartozó csomagolásokat a fogyasztók ténylegesen e rendszerbe helyezzék el.
84     E tekintetben meg kell jegyezni, hogy a rendeletből eredő kötelezettségek ugyanúgy vonatkoznak a DSD-re, mint más kollektívrendszer-üzemeltetőkre.
Ráadásul a szolgáltatási szerződésnek a DSD által hivatkozott rendelkezései alapján nem megállapítható a DSD azon joga, hogy
szerződéses partnerei hulladékgyűjtő-berendezéseinek közös használatát beleegyezésétől tegye függővé. A szolgáltatási szerződés
10. cikkének második mondata nem a hulladékgyűjtő-berendezések közös használatára vonatkozik, hanem a DSD-rendszer felépítésének
módosítására, és e rendelkezés csupán annak megemlítésére szorítkozik, hogy a rendszer jelenlegitől eltérő felépítéséhez a
szerződéses partnerek, valamint az érintett helyi közösség beleegyezése szükséges. Amint az alábbiakban kifejtésre kerül,
a közös használat nem akadályozza meg a DSD-rendszert a rendelet értelmében vett kötelezettségeinek betartásában (lásd a 161-170. pontot).
Ráadásul a szolgáltatási szerződés negyedik módosításának jelen ügyben releváns 1.1. és 1.5.1. pontja nem a csomagolásokra
vonatkozik, hanem „a csomagolásnak nem minősülő egyéb anyagokra”. Ezen túlmenően a Verwaltungsgericht Gießen 2001. január
31-i ítéletében nem vizsgálta, hogy szükség van-e a DSD beleegyezésére a hulladékgyűjtő-berendezések közös használatához,
hanem pusztán azt állapította meg, hogy a Lahn-Dill-Kreisnek (lahn-dilli járás) meg kellett egyeznie a felperessel megvalósított
hulladékgyűjtésről és –hasznosításról, mivel az nem felelt meg a csomagolási rendelet 6. cikkének (3) bekezdésében meghatározott
rendszernek.
85     Egyébként a Der Grüne Punkt védjegynek a csomagolások összegyűjtése során betöltött szerepe fenntartása állítólagos szükségességével
kapcsolatosan meg kell jegyezni, hogy az aktából az derül ki, hogy számos hulladékgyűjtő-berendezés nem is viseli e védjegyet
(lásd a 189. pontot). Ráadásul a fogyasztók a tartályokat nem a védjeggyel, hanem a csomagolás fajtájával (kereskedelmi csomagolóeszközök),
illetve még inkább a különböző hulladékgyűjtő-berendezésekben elhelyezendő anyag fajtájával társítják (könnyű anyagok, papír/kartonpapír,
üveg, stb.). A megtámadott határozatban hivatkozott nyomtatott kiadványok (újságok és folyóiratok), illetve a papír és kartonpapír
csomagolóeszközök közös gyűjtésének példája jól szemlélteti a hulladékgyűjtő-berendezések közös használatának lehetőségét
anélkül, hogy szükség lenne e berendezéseken a Der Grüne Punkt védjegy esetleges feltüntetésére (lásd a 26. pontot).
86     Ennélfogva az a tény, hogy a DSD létesítette az első olyan kollektív rendszert, amely saját rendszerébe integrálta a hulladékgyűjtő-berendezéseket,
illetve rendszere megkülönböztetése céljából a Der Grüne Punkt védjegyet használta, nem indokolja megfelelően azt a jogát,
hogy a közös használat esetén beleegyezését kelljen kérni.
87     Mindenesetre, még ha feltételezzük is, hogy a felperes jogosan hivatkozik azon jogára, hogy szerződéses partnereinek hulladékgyűjtő-berendezései
harmadik személyek általi közös használatához szükség van a beleegyezésére – amely, mint az a fenti pontokban kiderült, egyáltalán
nem került bizonyításra – az Elsőfokú Bíróság csupán azt állapíthatja meg, hogy a felperes a közigazgatási eljárás során kijelentette,
hogy lemond arról, hogy e jogával éljen. A határozat (72) preambulumbekezdésében meghatározott egyik kötelezettségvállalásával
kapcsolatos különleges érvre is figyelemmel – amelyet a továbbiakban fogunk megvizsgálni (lásd a 218. és azt követő pontokat)
– a felperes nem vitatja a közigazgatási eljárás során a Bizottság által kifejtett aggodalmakra válaszul felajánlott különböző
kötelezettségvállalások érvényességét, illetve jogszerűségét.
88     E kötelezettségvállalások célja a DSD által bejelentett szolgáltatási szerződés tartalmának pontosítása volt annak érdekében,
hogy a Bizottság nemleges megállapítást vagy mentesítési határozatot hozzon, nyilatkozva a Bizottságnak arról, hogy a DSD
a jövőben milyen magatartást kíván folytatni. A Bizottság értékelésében tehát jogszerűen vette figyelembe e kötelezettségvállalásokat
azzal, hogy elfogadta a DSD által kérelmezett mentesítési határozatot. Ennélfogva a Bizottságnak nem kellett állást foglalnia
azzal kapcsolatban, hogy a DSD-nek joga van-e a hulladékgyűjtő-berendezések közös használatát beleegyezésétől függővé tenni,
vagy sem, tekintettel arra, hogy kötelezettségvállalásaiban lemondott e közös használat megakadályozásáról.
89     Ennélfogva a Bizottság helyesen hozta meg a megtámadott határozatot anélkül, hogy – tekintettel a DSD-nek éppen a Bizottság
által feltárt problémákra válaszul benyújtott, és ezek miatt tett kötelezettségvállalásaira – figyelembe vette volna a DSD
azon állítólagos jogát, hogy ellenezze a közös használatot. Ennélfogva az Elsőfokú Bíróságnak nem feladata e határozat jogszerűségének
az olyan tényezőre tekintettel történő vizsgálata, amelyről a felperes maga mondott le.
2.
A hulladékgyűjtő-berendezések közös használata szükségességének hiányára vonatkozó első részről
a)     A felek érvei
90     A „nélkülözhetetlen eszközök” doktrínájának analógiájára (a Bíróság C‑241/91. P. és C‑242/91. P. sz., RTE és ITP kontra Bizottság
[ún. „Magill”] egyesített ügyekben 1995. április 6-án hozott ítéletének [EBHT 1995., I‑743. o.] 53. és 54. pontja, valamint
a C‑7/97. sz. Bronner-ügyben 1998. november 26-án hozott ítéletének [EBHT 1998., I‑7791. o.] 41. pontja; az Elsőfokú Bíróság
T‑374/94., T‑375/94., T‑384/94. és T‑388/94. sz., European Night Services és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben 1998.
szeptember 15-én hozott ítélete [EBHT 1998., II‑3141. o.]) a felperes arra hivatkozik, hogy az első kötelezettségként szereplő
közös használatnak a DSD versenytársai tevékenységéhez feltétlenül szükségesnek kell lennie, amely eset a jelen ügyben viszont
nem áll fenn.
91     A kollektív rendszerekkel kapcsolatosan a felperes fenntartja, hogy e rendszereknek nagyjából a piac 70%-ához van hozzáférésük
anélkül, hogy a közös használatra szorulnának. A felperes megjegyzi, hogy a rendszerében kezelt csomagolások (vagyis az üveg,
illetve nagyobb részben papír és kartonpapír csomagolóeszközök, valamint Németország déli részén a könnyűcsomagoló-eszközök)
nagyjából 70%-át önkéntes elhelyezési rendszerben – azaz vagy az erre kijelölt helyeken elhelyezett konténerekben, vagy a
szemétlerakókba szállítással – gyűjtik össze. E rendszerek fő szabályként és nem „eseti” megoldásként érvényesülnek, amint
azt a megtámadott határozat állítja (lásd a 34. pontot). Tehát a közös használat elkerüléséhez elegendő, ha a versenytárs
kollektív rendszerek saját konténereiket helyezik el. A felperes továbbá utal a Landbell által 1998-ban a Lahn-Dill-Kreisben
bizonyos fajtájú csomagolások gyűjtésére alkalmazott „kék zacskó” példájára is annak bizonyításaképpen, hogy a DSD-rendszertől
eltérő gyűjtési rendszert is problémamentesen meg lehet valósítani. Továbbá a Verwaltungsgerichtshof Kassel (a kasseli felsőfokú
közigazgatási bíróság, Németország) 1999. augusztus 20-i végzéséből az derül ki, hogy a versenytársak kollektív rendszereit
„egymás mellett” is lehet működtetni, ami azt jelenti, hogy saját hulladékgyűjtő-berendezéseiket használhatják.
92     Az egyéni rendszerekkel kapcsolatosan a felperes emlékeztet arra, hogy e rendszerek fő szabály szerint a csomagolásokat nem
gyűjthetik a fogyasztói háztartások közelében elhelyezett hulladékgyűjtő-berendezésekben, amely az első kötelezettség révén
mégis lehetővé válik. Ez a tiltás a rendeletben meghatározott hasznosítási szintek betartása miatt meghatározóan fontos. A
felperes kivételesen elismeri, hogy az egyéni rendszerek ritka esetben a csomagolásokat a háztartásokból, illetve például
a kisméretű kézműves, kereskedelmi, illetve ipari vállalkozások, valamint csomagküldő kereskedések közeléből is begyűjthetik
(lásd a német hatóságok észrevételeinek 7. oldalát). Mindemellett e két mellékes területen az egyéni rendszerek már egyébként
is működtetnek saját hulladékgyűjtő-berendezéseket, ezért a közös használatra nincs szükség.
93     Végül a felperes arra hivatkozik, hogy a határozat megsérti az EK 235. cikket, mivel nem fejti ki, hogy a közös használat
miért elengedhetetlenül szükséges a DSD versenytársai tevékenységének folytatásához. A megtámadott határozatnak a hulladékgyűjtő-berendezésekkel
kapcsolatosan a piac szerkezetére, valamint a verseny állítólagos korlátozására vonatkozó tanulmányokat kellene tartalmaznia
annak érdekében, hogy a közös használat elengedhetetlen jellege megállapítást nyerhessen. Ezzel kapcsolatosan a felperes megjegyzi,
hogy a megtámadott határozat (160) preambulumbekezdésében – amely a területi elosztásra, a hulladékgyűjtő infrastruktúrák
jellemzőire és a fogyasztók megrögzött hulladékgyűjtési szokásaira utal (lásd a 41. pontot) – a Bizottság nem támaszkodik
ellenőrizhető tényekre. Ráadásul az a tény, hogy ugyanitt kijelenti, hogy a hulladékgyűjtő-berendezések megkétszerezése „számos
esetben kevésbé kifizetődő”, nem elégséges. A hulladékválogató-berendezésekkel kapcsolatosan a felperes megjegyzi, hogy a
határozat nem tartalmaz olyan indokolást, amely megindokolná közös használatuk szükségességét, hacsak nem a megtámadott határozat
(182) preambulumbekezdésében található általános megjegyzést, miszerint a közös használat a verseny kiszorításának megelőzése
érdekében szükséges, nem tekintjük annak.
94     A Bizottság úgy ítéli meg, hogy a nélkülözhetetlen eszközök doktrínájára való utalás nem megfelelő, tekintettel arra, hogy
a hulladékgyűjtő-berendezések nem tartoznak a DSD-hez, és a harmadik személyeknek lehetőségük kell, hogy legyen arra, hogy
azokat beleegyezése nélkül használhassák. A jelen ügyben inkább azt kellene figyelembe venni, hogy a határozat az EK 81. cikk
(3) bekezdésének címén egy versenykorlátozás vonatkozásában mentesíti a DSD-t, és e mentesítéshez olyan kötelezettséget csatol,
amelynek célja a verseny fenntartásának biztosítása. E tekintetben a határozat (133)-(139) preambulumbekezdése (lásd a 33‑36. pontot)
azokat az indokokat fejti ki, amelyek miatt a DSD versenytársainak a hulladékgyűjtő-berendezésekhez való hozzáférése elengedhetetlen.
Ráadásul a DSD-t a hulladékgyűjtő vállalkozásokkal szemben kötelező, a megtámadott határozat (128), (160) és (162) preambulumbekezdésében
vizsgált kizárólagossági kikötés jelentősen akadályozza a versenytársak piacra lépését (lásd a 30. és 40. pontot). A Bizottság
lényegében arra hivatkozik, hogy amennyiben az első kötelezettséget nem írta volna elő, a felperes és a hulladékgyűjtő vállalkozások
között fennálló kizárólagossági viszony hatásaként a DSD versenytársai számára a háztartási hulladék gyűjtésének piacára való
belépés akadályba ütközne. Ennélfogva a megtámadott határozat e tekintetben megfelelően indokolt.
95     A hulladékgyűjtő-berendezéseknek a kollektív rendszerek általi közös használatával kapcsolatos kifogások tekintetében a Bizottság
és a Landbell hangsúlyozzák, hogy a közös használatra a hatékony verseny érdekében van szükség. A Landbell egyébként megjegyzi,
hogy a DSD-rendszer a létező közösségi hulladékgyűjtő-berendezéseket a papír- és üvegcsomagolások gyűjtésére a kezdetektől
fogva [a helyi önkormányzatokkal] közösen használta.
96     A hulladékgyűjtő-berendezések egyéni rendszerek általi közös használatával kapcsolatos kifogások tekintetében a Bizottság
emlékeztet arra, hogy a közös használat csupán ott lehetséges, ahol az egyéni rendszerek és a DSD-rendszer hulladékgyűjtő
helyei között a nemzeti jog értelmében átfedés van. Ennélfogva a Bizottság felhívja a figyelmet arra, hogy az első kötelezettség
olyan helyzetekre alkalmazandó, amikor az egyéni rendszerek jogosultak a hulladékot közvetlenül a fogyasztóktól gyűjteni.
A Bizottság megjegyzi, hogy ilyen esetben a közös használat csupán akkor valósulhat meg, ha a hulladékgyűjtő helyek csupán
egy hulladékgyűjtő-berendezést tudnak befogadni. Egyébiránt a Bizottság kiemeli, hogy az egyéni rendszereknek a csomagküldési
kereskedések eladásaiból származó csomagolások gyűjtése tekintetében csupán akkor van szükségük közös használatra, ha ügyfeleik
forgalma e tekintetben annyira alacsony, hogy gazdaságilag nem érdemes a hulladékgyűjtő konténereket ügyfeleik telephelyétől
„ésszerű távolságra” elhelyezni.
97     A hulladékválogató-berendezések közös használatával kapcsolatos indokolás hiányára vonatkozó kifogás tekintetében a Bizottság
kifejti, hogy a felperes nem veszi figyelembe azt a tényt, hogy a hulladékgyűjtő-berendezések közös használata esetén szükségszerűen
közösen kell a hulladékot szétválogatni.
b)     Az Elsőfokú Bíróság álláspontja
98     A Magill-ítéletre való utalás ürügyén – amely olyan tényállásra vonatkozik, amelyben az érdekelt vitathatatlan rendelkezési
joggal élhet a kérdéses berendezések, illetve eszközök tekintetében, amely eset a jelen ügyben viszont nem áll fenn (lásd
a 87-89. pontot) – a felperes lényegében arra hivatkozik, hogy az első kötelezettséget meg kell semmisíteni annyiban, amennyiben
az a hulladékgyűjtő-berendezések – ideértve a hulladékválogató-berendezéseket is – közös használatát írja elő anélkül, hogy
ez szükséges lenne a kollektív rendszerek, illetve az egyéni rendszerek tevékenységének lehetővé tételéhez, illetve hogy e
kötelezettség az EK 253. cikk értelmében megfelelően indokolt lenne.
99     Ezen érvelés vizsgálata érdekében először is emlékeztetnünk kell arra, hogy a megtámadott határozat (182) preambulumbekezdésében
a Bizottság világosan kijelenti, hogy az első kötelezettség – miszerint a DSD nem tilthatja meg a hulladékgyűjtő vállalkozásoknak,
hogy a DSD versenytársaival olyan szerződéseket kössenek, amelyek megengedik e vállalkozások tartályainak és egyéb hulladékválogató-berendezéseinek
használatát – célja „a versenynek az érintett piacokról” ‑ vagyis egyfelől a csomagolások háztartásoktól való begyűjtésének
piacáról, másfelől pedig a hulladék visszaváltása és hasznosítása megszervezésének upstream piacáról – való kiszorítása megakadályozása
(az érintett piacok feltárása kapcsán lásd a fenti 48. pontot és a megtámadott határozat (182) preambulumbekezdését a fenti
46. ponttal és a megtámadott határozat (176) preambulumbekezdésével együttes olvasatban).
100   Egyébiránt az első kötelezettségben szereplő „DSD versenytársai” kifejezés jelentésével kapcsolatosan meg kell különböztetni
a kollektív rendszerek helyzetét, amelyek kétségkívül a DSD versenytársai mindkét fent hivatkozott piacon, illetve az egyéni
rendszerek helyzetét, amelyek csupán e piacok elenyésző részén tevékenykednek, tekintettel arra, hogy elméletileg az eladási
helyeken, illetve azok közelében, és nem a fogyasztóktól kell begyűjteniük a csomagolásokat (lásd az 5. és 6. pontot).
i) A versenytárs kollektív rendszerek általi közös használat szükségességéről
101   A megtámadott határozat lényegében úgy ítéli meg, hogy a DSD-rendszer által Németországban használt különböző hulladékgyűjtő-berendezések
olyan szűk keresztmetszetet képeznek, amelyekhez szükséges a hozzájutás ahhoz, hogy a többi versenytárs kollektív rendszer
a DSD-vel versenyezni tudjon a fogyasztóktól eredő csomagolásgyűjtés piacán, és következésképpen, tevékenységüket folytatni
tudják a fogyasztóktól származó csomagolások visszaváltása és hasznosítása megszervezésének felfelé tartó piacán.
102   Ennek érdekében az első kötelezettségben meghatározott berendezéseket a megtámadott határozat pontosabban úgy határozza meg,
mint a DSD-vel szolgáltatási szerződést kötött hulladékgyűjtő vállalkozások „tartályai és egyéb csomagolásválogató-berendezései”.
A határozat e berendezéseket továbbá „hulladékgyűjtő infrastruktúrákként” (a megtámadott határozat (162), (164), (171) és
(176) preambulumbekezdése), vagy általánosságban „hulladékgyűjtő-berendezésekként” említi (megtámadott határozat (164) és
(182) preambulumbekezdése). A határozat szerint olyan konténerekről van szó, amelyek a fogyasztók háztartásainak közelében
egy erre kijelölt helyen kerülnek elhelyezésre, valamint a műanyag zacskók összeszedéséhez, vagy a hulladékgyűjtő vállalkozás
által a fogyasztó rendelkezésére bocsátott tartályok kiürítéséhez szükséges infrastruktúrákról/berendezésekről (a megtámadott
határozat (32) preambulumbekezdése).
103   Továbbá, mivel a hulladékválogatás a hulladékgyűjtő vállalkozások feladata, a „hulladékgyűjtő-berendezések” fogalom magában
foglalja azt a szakosított létesítményt is, ahol a hulladékválogatásra általában sor kerül. A határozat (32) preambulumbekezdésében
kifejtett fenti okfejtés magyarázatot ad arra, hogy a hulladékgyűjtő-berendezések közös használata miért érinti a hulladékválogató-berendezéseket
is. A hulladékgyűjtés a csomagolások hasznosítási folyamatának csupán első állomása, és amelynek logikus folytatása és szükségszerű
velejárója a válogatási fázis. Ennélfogva attól a pillanattól kezdve, hogy a hulladékgyűjtő vállalkozások a DSD-rendszerhez,
illetve egyéb kollektív rendszerhez tartozó csomagolásokat összegyűjtik, a különböző rendszerek számára összegyűjtött hulladékmennyiségek
szétválogatását is megkezdhetik. Ezeket a tényeket a felperes is jól ismeri, tekintettel arra, hogy a szolgáltatási szerződés
mind a csomagolások gyűjtésre, mind azok válogatására vonatkozik. A Bizottság egyébként emiatt ítéli úgy, hogy a fogyasztóktól
származó csomagolások gyűjtésének piaca magában foglalja mind a csomagolások gyűjtését, mind azok válogatását, és ugyan e
két elkülönülő tevékenység végzéséhez eltérő infrastruktúrára van szükség, mégis egyetlen piacot képeznek amiatt, hogy a DSD
e szolgáltatásokra együttesen tart igényt (a megtámadott határozat (87) preambulumbekezdése).
104   Nem lehet tehát arra hivatkozni, hogy a megtámadott határozat a hulladékválogató- és a hulladékgyűjtő-berendezések egy fogalomba
foglalására vonatkozóan nem tartalmaz megfelelő indokolást, ezért a felperes ezzel kapcsolatosan benyújtott kifogását el kell
utasítani.
105   Ahhoz, hogy a hulladékgyűjtő-berendezések közös használata előírásának szükségessége megállapítható legyen, és hogy a DSD‑vel
versenyző kollektív rendszerek beléphessenek és fennmaradhassanak a háztartási hulladékgyűjtés és a hulladék-visszaváltás,
illetve -hasznosítás megszervezésének piacán, a határozat a hulladékgyűjtő vállalkozások valamely kollektív rendszeren belüli
szerepét és a hulladékgyűjtő-berendezések saját jellemzőit vizsgálja meg.
106   A hulladékgyűjtő vállalkozások tekintetében a határozat helyesen jegyzi meg, hogy az a gazdaságilag kifizetődő, ha valamely
szerződéssel lefedett területet egyetlen hulladékgyűjtő vállalkozásra bíznak, mivel a háztartási hulladékgyűjtő-szolgáltatásokat
a jelentős hálózati hatások, a méretgazdaságosság és a választékgazdaságosság jellemzik (a megtámadott határozat (160) preambulumbekezdése).
Vagyis az a tény, hogy a DSD egyetlen hulladékgyűjtő vállalkozással köt szerződést egy adott területre nézve, megkönnyíti
a hatályos jogi szabályozásnak való megfeleléshez szükséges engedélyek és adatok beszerzését, és a hulladékgyűjtést az érintett
terület egészén lehetővé teszi anélkül, hogy több társasággal kellene szerződni.
107   A határozat azt is helyesen állapítja meg, hogy helygazdaságossági és logisztikai okokból meglehetősen valószínűtlen, hogy
valamely másik kollektív rendszer a DSD-rendszerben – amely a háztartásihulladék-gyűjtési piac keresletének 80%-ával rendelkezik
– részt nem vevő hulladékgyűjtő vállalkozásokat bízzon meg (a megtámadott határozat (128) preambulumbekezdése). Az a tény,
hogy az egyéni fogyasztóktól összegyűjthető csomagolások 80%‑át már a helyi önkormányzatok által engedélyezett hulladékgyűjtő
vállalkozások hálózata gyűjti össze, még sokkal nehezebbé teszi egy párhuzamos rendszer létrehozását. A Bizottság ennek alapján
úgy véli, hogy DSD-rendszerhez tartozó hulladékgyűjtő vállalkozások által létrehozott hálózat megkettőzése meglehetősen valószínűtlennek
tűnik.
108   Magukkal a hulladékgyűjtő-berendezésekkel kapcsolatban a határozat helyesen állapítja meg, hogy számos esetben legfőképpen
a területi felosztáshoz, a hulladékgyűjtő infrastruktúrák jellegéhez, valamint a fogyasztók meggyökeresedett szokásaihoz fűződő
indokok miatt úgy tűnik, hogy nem igazán kifizetődő a fogyasztóknak szánt több hulladékgyűjtő-berendezés elhelyezése (a megtámadott
határozat (160) preambulumbekezdése). Ez érthető is, mivel sem a hatóságoknak – amelyek a szükséges hozzájárulásokat és engedélyeket
kibocsátják –, sem a fogyasztóknak – akiknek az együttműködésére szükség van a kollektív rendszerek sikeréhez, mivel ők helyezik
el a csomagolásokat a gyűjtőzsákokban, kiürítendő kukákban, illetve a megfelelő konténerben – nem áll érdekében a berendezések
megkettőzése.
109   Ebből a szempontból azt kérni a fogyasztótól, hogy a csomagolás gyűjtésére szolgáló többféle zsákot használjon, amelynél nem
az adott csomagolás anyagát, hanem az alkalmazott kollektív rendszert kell figyelembe vennie, vagy azt várni, hogy az alkalmazott
rendszernek megfelelően kettő- vagy többféle tartályt tartson otthon, ellenkező hatást eredményez, sőt összeegyeztethetetlen
a verseny felépítésével olyan esetben, amikor a csomagolás gyártója vagy forgalmazója úgy dönt, hogy több kollektív rendszert
használ a csomagolások visszaváltásának és hasznosításának biztosítása érdekében (lásd az Elsőfokú Bíróság T‑151/01. sz.,
DSD kontra Bizottság ügyben 2007. május 24-én hozott ítéletének [EBHT 2007., II‑0000. o.] 129-139. pontját, ahol az Elsőfokú
Bíróság azon rendszerek működési módjaival kapcsolatosan a tárgyalás során adott magyarázatok tartalmát fogalja össze, amelyek
több kollektív rendszert kombinálnak a csomagolások visszaváltásának és hasznosításának érdekében). Ebben az értelemben kell
tehát a „fogyasztók meggyökeresedett hulladékgyűjtési szokásait” (a megtámadott határozat (93) és (160) preambulumbekezdése)
értelmezni, akik szívesen hozzájárulnak a környezet állapotának javításához, ám csak olyan módon, amely számukra a lehető
legkisebb kellemetlenséget okozza.
110   Ráadásul a hulladékzsák-gyűjtési és a tartályürítési rendszerek, illetve a konténerek és a fogyasztó részére a lakóhelye közelében
a csomagolások elhelyezésére kijelölt gyűjtőhelyek többszöröződése gazdaságilag sem ésszerű, amennyiben a rendelkezésre álló
helyek száma korlátozott (a megtámadott határozat (93) preambulumbekezdése), illetve ugyanaz a konténer két vagy több kollektív
rendszert is kiszolgálhat, addig bezáróan, hogy jelenleg milyen gyakorlat van hatályban egyrészről a DSD-rendszerben feldolgozandó
papír- és kartonpapír csomagolások, másrészről pedig a helyi önkormányzatok által összegyűjtendő nyomatott kiadványok (újságok
és folyóiratok) terén (a megtámadott határozat (32) preambulumbekezdése). A Bizottság tehát jogosan vette figyelembe a területi
felosztást és a hulladékgyűjtő-berendezések jellemzőit annak értékelésekor, hogy milyen feltételek mellett kellene a kollektív
rendszereknek lehetőséget adni a fogyasztókhoz való eljutásra.
111   A fenti szociológiai és gazdasági megfontolások teljes mértékben ismertek a DSD előtt, amely tényezőkből saját rendszere létrehozásakor
maga is hasznot húzott. A DSD tulajdonképpen a kezdetektől úgy határozott, hogy a már létező kommunális hulladékgyűjtő-berendezéseket
használja a papír- és kartonpapír, valamint üvegcsomagolások gyűjtésére. Ezek a már eleve létező berendezések ugyanis elősegítették,
hogy a fogyasztók – akik már hozzászoktak a fenti fajtájú csomagolások elhelyezésére kijelölt helyek használatához – könnyű
elérését lehetővé tevő DSD-rendszer gyorsan és hatékonyan jöjjön létre.
112   A fentiekből kiderül, hogy a megtámadott határozat jogilag megkövetelt módon tartalmazza azon indokokat, amelyek miatt a DSD-vel
szolgáltatási szerződést kötött hulladékgyűjtő vállalkozások berendezései a DSD-vel versenyző kollektív rendszerek szempontjából
szűk keresztmetszetet alkotnak, amelyek között a Landbell első helyen szerepel.
113   E feltételek mellett annak megengedése, hogy a DSD megakadályozza a hulladékgyűjtő vállalkozásokat a DSD versenytársaival
való szerződéskötésben, illetve e szerződések betartásában, ténylegesen megfosztaná e versenytársakat a fogyasztóktól történő
hulladékgyűjtési piacra való belépés és az azon való fennmaradás összes komoly lehetőségétől; ezért a Bizottság jogosan állapíthatja
meg, hogy a közös használat a verseny fenti piacról való kiszorításának elkerülése érdekében nélkülözhetetlen.
114   Ezt a végkövetkeztetést nem cáfolhatják meg a felperes által hivatkozott azon érvek sem, amelyek a hulladékgyűjtő-berendezéseknek
a kollektív rendszerek általi közös használata szükségességét vitatják.
115   Az a tény, hogy a felperes által összegyűjtött csomagolások súlyának 70%-át önkéntes konténerekbe, illetve hulladékgyűjtőbe
történő hulladékelhelyezési rendszer útján gyűjtik össze, és nem hulladékzsákok összegyűjtése és tartályürítés révén, nem
cáfolja a fenti érvelést, miszerint mind az önkéntes hulladékelhelyezési rendszer által használt hulladékgyűjtő-berendezések,
mind a hulladékgyűjtő-rendszer által használt hulladékgyűjtő infrastruktúrák szűk keresztmetszetet képeznek, amelyhez hozzáférést
kell biztosítani a DSD-vel versenyző kollektív rendszerek számára ahhoz, hogy be tudjanak lépni a háztartásihulladék-gyűjtő
piacra.
116   Ráadásul a Landbell által a Lahn-Dill-Kreisben létesített „kék zsák” rendszer, amelyre a felperes mint önálló gyűjtési rendszer
létrehozásának lehetőségére hivatkozott, nem vonatkoztatható el attól a ténytől, hogy e rendszert nem egy egész Landban, hanem
csupán egy járás területén alkalmazták, és az a tény, amely megakadályozta, hogy a Landbell kollektív rendszerként kapjon
engedélyt, az volt, hogy ott a helyi hatóságok támogatásával létrehozott kísérleti projektről volt szó, amely ellen a DSD
még bírósági eljárást is indított. Továbbá az is megjegyzendő, hogy a határozat meghozatalát követően a Landbell Hessen tartományban
ténylegesen képes volt belépni kollektív rendszerként a háztartásihulladék-gyűjtési piacra, amely területen a Landbell az
adott vállalkozások és az érintett helyi hatóságok beleegyezésével ugyanazokat a berendezéseket használja, amelyeket a DSD-rendszer
is használt.
117   Végül a Verwaltungsgerichtshof Kassel 1999. augusztus 20-i végzéséből kiemelt, a kollektív rendszerek „egymás mellett” működtetésére
vonatkozó idézet alapján nem vonható le olyan következtetés, miszerint a versenytárs kollektív rendszereknek különálló hulladékgyűjtő-berendezéseket
kell használniuk.
118   A fentiekből az következik, hogy a megtámadott határozat – az EK 81. cikkre figyelemmel, továbbá a Bizottság indokolási kötelezettsége
értelmében – a jogilag megkívánt módon fejti ki azon indokokat, amelyek miatt a DSD-vel szerződést kötött vállalkozások hulladékgyűjtő-berendezéseinek
– ideértve a hulladékválogató berendezéseket is – közös használata elengedhetetlenül szükséges ahhoz, hogy a versenytárs kollektív
rendszerek beléphessenek a háztartásihulladék-gyűjtő piacra, és következésképpen ahhoz, hogy a hulladék-visszaváltás és -hasznosítás
megszervezésének upstream piacán tevékenységet fejthessenek ki.
119   Következésképpen a felperesnek a megtámadott határozat – a közös használat biztosításának szükségességéről a kollektív rendszerek
közötti verseny fenntartása miatt – nem megfelelő, illetve téves indokolására vonatkozó érvelését el kell utasítani.
ii) A közös használat állítólagos szükségéről az egyéni rendszerek tekintetében
120   Meg kell jegyezni, hogy mivel a DSD az összes német Landban kollektív rendszerként kapott működési engedélyt, egyértelmű,
hogy az első kötelezettségben hivatkozott „DSD versenytársai” kifejezés elsősorban az összes versenytárs kollektív rendszerre,
vagyis a német hatóságok által a fogyasztóktól származó csomagolások visszaváltására és hasznosítására engedélyt kapott minden
rendszerre vonatkozik. Mindemellett felmerül a kérdés, hogy vajon ez a fogalom magában foglalja-e az egyéni rendszereket is.
E tekintetben a felperes fenntartja, hogy az egyéni rendszereknek nincs szükségük a közös használatra, ezzel szemben a Bizottság
pedig beadványaiban azt állítja, hogy az első kötelezettség az egyéni rendszerekre akkor alkalmazandó, ha a fogyasztóktól
való hulladékgyűjtésre is engedélyük van.
121   Az Elsőfokú Bíróság úgy ítéli meg, hogy az első kötelezettséget úgy kell értelmezni, hogy a „DSD versenytársai” fogalom az
egyéni rendszerekre nem, csupán a kollektív rendszerekre vonatkozik az alábbi indokok miatt.
122   Először is hangsúlyozni kell, hogy vitathatatlan, hogy az egyéni rendszereknek elvileg az eladási helyeken, illetve azok közelében,
és nem fogyasztóktól kell a hulladékot gyűjtenie. Ez az értelmezés a csomagolási rendelet szövegén alapul (lásd az 5. és 6. pontot).
Ez az értelmezés a német hatóságoknak a közigazgatási eljárás során benyújtott észrevételeire támaszkodik, amelyekből kiderül,
hogy a „rendeletben előírt visszaváltási szintek csupán az eladási helyeken, illetve [azok] közvetlen közelében összegyűjtött
csomagolásokkal valósultak meg, továbbá a háztartások közelében szervezett esetleges hulladékgyűjtés nem számolható bele e
szintekbe” (a német hatóságok észrevételeinek 3-6. oldala és a megtámadott határozat (15) preambulumbekezdése). Ilyen háttér
mellett nem állítható, hogy az egyéni és a kollektív rendszerek a háztartási hulladékgyűjtés tekintetében egymással versenyben
állnának.
123   A továbbiakban fel kell hívni a figyelmet arra, hogy a felek – fent hivatkozott elv kivételével – már nem vitatják, hogy az
egyéni rendszerek a háztartási csomagolások gyűjtésének piaca, illetve következésképpen a hulladék-visszaváltás és -hasznosítás
megszervezése upstream piacának szélén megjelenhetnek. Ezért a hulladékgyűjtési piac meghatározásával kapcsolatosan a Bizottság
megjegyzi, hogy még ha a német hatóságok által hivatkozott elmélet elfogadható is (lásd a 122. pontot), „az egyéni rendszerek
megrendelőként csupán a piac mezsgyéjén tudnak tevékenykedni, főképpen az egyéni háztartásokhoz hasonló hulladékgyűjtő helyek,
illetve az egyéni fogyasztók részére történő házhoz szállítás területén” (a határozat (15) preambulumbekezdésével együttes
olvasatban értelmezett (87) preambulumbekezdés, továbbá lásd a megtámadott határozat (159) preambulumbekezdését). Ezenfelül
a Bizottság a DSD érveire válaszolva – amelyek arra hivatkoztak, hogy a háztartásoktól történő hulladékgyűjtés az egyéni rendszerek
keretében nem megvalósítható – kifejti, hogy „vitathatatlan, hogy az egyéni fogyasztók részére házhoz szállított áruk (csomagküldő
kereskedőtől vásárolt termék, kiskereskedő által történő szállítás) csomagolásait ugyancsak az egyéni fogyasztó lakóhelyének
közelében lévő egyéni rendszereknek kell visszavenniük (a megtámadott határozat (167) preambulumbekezdése).
124   Egyébiránt a felek beadványaikban mindannyian elismerik, hogy az egyéni rendszereknek a fogyasztói hulladékgyűjtési piacon
való megjelenése a csomagolási rendeletben meghatározott két átfedés esetére korlátozódik. Az első eset az olyan csomagküldő
kereskedésekre vonatkozik, amelyek egyéni rendszert alkalmaznak. A csomagolási rendelet 6. cikke (1) bekezdésének hatodik
mondata értelmében csomagküldés útján történő eladás esetén „a végső fogyasztótól elfogadható távolságban kell biztosítani
a visszaváltást”. Ez azt jelenti, hogy az eladási helyen történő visszaváltásnak – amely fő szabályként jellemzi az egyéni
rendszereket – ebben az esetben a fogyasztó közelében kell megvalósulnia. A második eset arra vonatkozik, amikor a csomagolás
címzettjét a rendelet a fogyasztóval egy kategóriába sorolja. A rendelet 3. cikke (10) bekezdésének második mondata kimondja,
hogy a „kávéházak, szállodák, üzemi étkezdék, hivatalok, laktanyák, kórházak, oktatási intézmények, karitatív intézmények,
szabadfoglalkozásúak, valamint a mezőgazdasági, illetve kézműves vállalkozások – a nyomdák és egyéb papírfeldolgozással foglalkozó
vállalkozások kivételével – olyan esetben, ha a hagyományos papír és kartonpapír csomagolóeszközök, valamint egyéb könnyűcsomagoló-eszközök
gyűjtése révén a hulladékártalmatlanítás a háztartásokra vonatkozó szokásos ütemben, anyagonként legfeljebb 1 100 liter űrtartamú
konténerrel megvalósítható” fogyasztónak minősülnek.
125   Végül meg kell jegyezni, hogy a DSD-vel versenyző kollektív rendszerekkel szemben – amelyek tekintetében a határozat azon
indokokat fejti ki, amelyek miatt a DSD-vel szerződést kötött vállalkozások és azok hulladékgyűjtő-berendezései szűk keresztmetszetet
képeznek – a Bizottság nem ad magyarázatot arra, hogy az érintett piacon fennálló verseny fenntartása érdekében miért szükséges,
hogy az egyéni rendszerek hozzáférjenek e vállalkozásokhoz, illetve berendezéseikhez.
126   Sőt ellenkezőleg, a verseny fenntartására vonatkozó feltétel elemzésében (lásd a 40. pontot) a Bizottság kijelenti, hogy „a
DSD-rendszerhez nem tartozó vállalkozások az egyéni hulladékgyűjtő-rendszerek területén még mindig megrendelésekhez juthatnak”,
megjegyezve, hogy „ez a [fogyasztói hulladékgyűjtési] piac mezsgyéjén bizonyos összetételű csomagolások és lerakóhelyek tekintetében
mindenesetre lehetséges” (a megtámadott határozat (87) preambulumbekezdésével együttes olvasatban értelmezett (159) preambulumbekezdés).
Ez a magyarázat arra enged következtetni, hogy a Bizottságnak nem merültek fel aggodalmai, vagy legalábbis ezek az aggodalmai
a DSD által benyújtott kötelezettségvállalásokra tekintettel (a megtámadott határozat (163) preambulumbekezdése) elmúltak
azzal kapcsolatosan, hogy az egyéni rendszereknek lehetőségük van-e arra, hogy olyan hulladékgyűjtő vállalkozást találjanak,
amely a rendeletben meghatározott átfedések esetén a csomagolásokat a háztartások közelében visszaváltja és újrahasznosítja.
127   Ezt az elemzést támasztja alá az a tény, hogy miközben a Bizottság a hulladékgyűjtő vállalkozások javára a versenyhelyzet
tekintetében fennálló kizárólagossági kikötés érzékeny jellegét értékeli (lásd a 30. pontot), megjegyzi, hogy „az egyetlen
olyan eset, amelyben lehetséges más hulladékgyűjtő vállalkozások szolgáltatásaink igénybevétele (és további hulladékgyűjtő
konténerek felállítása), a háztartásokhoz hasonló hulladékgyűjtő helyeket – például kórházakat vagy üzemi étkezdéket – érinti,
bizonyos logisztikai és csomagolási feltételek betartása mellett” (a megtámadott határozat (128) preambulumbekezdése). Ez
azt jelenti, hogy ezekben az esetekben úgy tűnik, a kétfajta hulladékgyűjtő-rendszer egyidejű fenntartása lehetséges.
128   A kollektív rendszerekkel ellentétben, amelyeknek a területi lefedettség tekintetében szigorú feltételeknek kell megfelelniük,
az egyéni rendszerek megtehetik azt, hogy a visszaváltást a csomagolások eladási helyére korlátozzák. Tehát a fent kifejtett
indokok miatt (lásd a 105-113. pontot) ugyan nehéz a kollektív rendszerhez szükséges összes berendezést megkettőzni, az egyéni
rendszer könnyebben elérheti egy második hulladékgyűjtő-berendezés bizonyos helyeken történő elhelyezését annak érdekében,
hogy a rendszerébe tartozó csomagolások összegyűjtésre kerüljenek.
129   Következésképpen azon magyarázatok híján, amelyek révén megérthetnénk, hogy az egyéni rendszerek tekintetében az „érintett
piacokon fennálló verseny kiszorításának megakadályozására” miért szükséges a közös használat, a fentiekből úgy tűnik, hogy
az első kötelezettség által alkalmazott „DSD versenytársa” kifejezést oly módon kell értelmezni, hogy az csupán a DSD-vel
versenyben álló kollektív rendszerekre vonatkozik, az egyéni rendszerekre nem.
130   A „DSD versenytársai” fogalom ezen értelmezését egyébiránt a határozat azon részlete is megerősíti, amely kifejezetten kijelenti,
hogy a hulladékgyűjtő-berendezések „versenytárs rendszerek” általi közös használata nem vonatkozik az egyéni rendszerekre.
A DSD-nek a konténerek versenytárs rendszerek általi közös használatával szemben felhozott érvének elutasítása tekintetében
a Bizottság arra hivatkozik, hogy ez az érv „csupán azt a kérdést érinti, vajon az egyéni rendszerek összegyűjthetik-e, illetve
megvásárolhatják-e a fogyasztók lakóhelye közelében elhelyezett csomagolásokat, és így nem vonatkozik a konténerek versenytárs
rendszerek általi közös használatára” (lásd a megtámadott határozat 16. oldalán a (169) preambulumbekezdés alatt található
lábjegyzetet). Ez az idézet, amely szembeállítja az egyéni rendszereket a versenytárs rendszerekkel, az egyéni rendszereket
világosan kizárja a hulladékgyűjtő-berendezések közös használatából, mivel a közös használat kérdése a versenytárs rendszerekre
– vagyis a DSD-vel versenyző kollektív rendszerekre – korlátozódik.
131   Ezzel kapcsolatosan nincs helye a felperes arra vonatkozó érvei megválaszolásának, hogy a megtámadott határozat, amennyiben
az első kötelezettség az egyéni rendszerekre vonatkozik, jogellenes.
132   Az Elsőfokú Bíróság továbbá nem veheti figyelembe a Bizottság által a viszonválasz szakaszában felhozott azon érveket, miszerint
a közös használat az egyéni rendszerek alacsony forgalma esetén – amelyek a csomagküldő kereskedelme során kiszállított csomagolások
gyűjtését végzik – szükséges lehet, illetve olyan esetben is, amikor a háztartásokhoz hasonló lerakó helyeken – mint például
kórházakban – csak egyetlen hulladékgyűjtő-berendezés kerülhet elhelyezésre. Ezek az érvek ugyanis vagy nem szerepelnek a
megtámadott határozatban (a forgalom esete), vagy ellentmondanak annak (a kórház példája), és a Bizottságnak az eljárás során
kifejtett érvelése nem orvosolhatja a megtámadott határozat e kérdésben kifejtett indokolásának nem megfelelő jellegét (lásd
e tekintetben a Bíróság C‑329/93., C‑62/95. és C‑63/95. sz., Németország kontra Bizottság egyesített ügyekben 1996. október
24-én hozott ítéletének [EBHT 1996., I‑5151. o.] 47. és 48. pontját, és az Elsőfokú Bíróság T‑93/02. sz., Confédération nationale
du Crédit mutuel kontra Bizottság ügyben 2005. január 18-án hozott ítéletének [EBHT 2005., II‑143. o.] 126. pontját).
3.
Az arra vonatkozó második részről, miszerint a Bizottság nem írhat elő az EK 81. cikk (1) bekezdésének és az EK 82. cikk esetleges
megsértésének orvoslását célzó kötelezettséget
a)     A felek érvei
133   Az ellenkérelemben kifejtett érvelésre válaszul (lásd a 94. pontot) a felperes arra hivatkozik, hogy a Bizottság által hivatkozott
EK 81. cikk (1) bekezdése, illetve az EK 82. cikk esetleges megsértése pusztán elméleti, és nem indokolja megfelelően az első
kötelezettséget, amelynek egyébként sem lehet célja a verseny kiszorításának megakadályozása azon a piacon – vagyis a háztartási
hulladékgyűjtés piacán –, amelyen valamely versenykorlátozás megállapításra került.
134   Először is a felperes emlékeztet arra, hogy a határozatban az EK 81. cikk (1) bekezdése értelmében feltárt egyetlen versenykorlátozás
a DSD által a hulladékgyűjtő vállalkozások részére kikötött kizárólagossági kikötésben rejlik (lásd a 28-32. pontot). Ez a
korlátozás a háztartásihulladék-gyűjtő piacra vonatkozik, és azt akadályozza meg, hogy egyéb hulladékgyűjtő vállalkozások
szolgáltatást nyújtsanak a DSD részére, és ennek hatásaként a szerződés tárgyát képező területen a verseny jelentősen csökkenhet
a hulladékgyűjtő vállalkozások között (a megtámadott határozat (123), (124) és (140) preambulumbekezdése). A hivatkozott korlátozást
mindemellett a Bizottság az EK 81. cikk (3) bekezdésének alkalmazásában mentesítette (lásd a 37-41. pontot), különösen mivel
e korlátozás nem volt olyan jellegű, amely kizárta volna a háztartásihulladék-gyűjtési piacon fennálló versenyt (a megtámadott
határozat (158) és (178) preambulumbekezdése). E feltételek mellett a felperes fenntartja, hogy az első kötelezettség, amelynek
nevesített célja annak a versenytársak részére történő lehetővé tétele, hogy beléphessenek a hulladék visszaváltása és hasznosítása
megszervezésének upstream piacára (a megtámadott határozat (162) és (177) preambulumbekezdése), nincs összefüggésben a fent
hivatkozott korlátozással, amely nem a DSD hulladék-visszaváltási és hasznosítási szervezet piacán jelen lévő versenytársait
érinti, hanem a DSD-vel szerződést kötött hulladékgyűjtő vállalkozásokat. Az első kötelezettség hatására a háztartásihulladék-gyűjtési
piacon tehát nem fog élénkülni a verseny.
135   Másodszor, a felperes kifejti, hogy a Bizottság nem írhat elő kötelezettséget a versenykorlátozás állítólagos veszélye, illetve
a másodlagos piacon – vagyis a hulladék visszaváltása és hasznosítása megszervezésének upstream piacán – kialakuló erőfölénnyel
való visszaélés megakadályozása érdekében, mivel e piac tekintetében a Bizottság az EK 81. cikk (1) bekezdése értelmében nem
állapított meg semmiféle versenykorlátozást, és következésképpen azt az EK 81. cikk (1) bekezdése értelmében nem is mentesítette.
Ezzel kapcsolatosan a felperes emlékeztet arra, hogy a Bizottság a határozatban világosan kijelenti, a szolgáltatási szerződés
a szerződéses partnerei hulladékgyűjtő-berendezéseinek elérhetősége tekintetében nem köt ki a DSD javára kizárólagosságot
(lásd a 36. pontot). Ráadásul a Bizottság megjegyzi, hogy semmiféle versenykorlátozás sem áll fenn a hulladékvisszaváltás
és -hasznosítás szervezetének piacán (a megtámadott határozat (86) preambulumbekezdése). A felperes azt is megjegyzi, hogy
egy tényező alapján sem állapítható meg annak kockázata, hogy a DSD egyoldalúan effajta kizárólagosságot kössön ki szerződéses
partnereivel szemben. E körülmények között a felperes arra hivatkozik, hogy az EK 81. cikk (3) bekezdése alkalmazásához figyelembe
veendő piacnak meg kell egyeznie az EK 81. cikk (1) bekezdése tekintetében megvizsgált piaccal. Ráadásul ‑ ugyanúgy, mint
az EK 81. cikk (3) bekezdése szerinti vizsgálat tárgya ‑ valamely kötelezettségnek a 17. rendelet 8. cikke (1) bekezdése alkalmazásában
történő előírása lehetőségét ugyancsak korlátozza az EK 81. cikk (1) bekezdése alapján megállapított versenykorlátozás. A
17. rendelet 8. cikke tehát nem szolgálhat jogi alapul az állítólagos versenyjogi probléma megoldására szolgáló kötelezettség
előírásához.
136   Harmadszor, a felperes úgy véli, hogy még amennyiben a Bizottság mentesítési határozatában előírhatott is valamely kötelezettséget
a feltételezett versenykorlátozás valamely másodlagos piacon való megvalósulásának megelőzése érdekében, ezt nem tehette volna
a külön jogcímet képező kötelezettség (t.i. „charge”) formájában (a 17. rendelet 15. cikkének (2] bekezdése), hanem olyan
feltétel formájában kellett volna előírnia, amely a megállapodás „mentesíthetővé” tételére szolgál (az Elsőfokú Bíróság T‑79/95.
és T‑80/95. sz., SNCF és British Railways kontra Bizottság egyesített ügyekben 1996. október 22-én hozott ítéletének [EBHT 1996.,
II‑1491. o.] 63. és azt követő pontok). Ezt a Bizottság határozathozatali gyakorlata is megerősíti (hivatkozás a válasz 20.
és 21. lábjegyzetében), amely mentesítési határozataihoz majdnem mindig feltételeket és nem kötelezettségeket csatol abban
az esetben, ha úgy ítéli meg, hogy az EK 81. cikk (3) bekezdése értelmében valamely bizonyos magatartás tanúsítására van szükség
a versenykorlátozás megelőzésére.
137   A Bizottság elöljáróban arra hivatkozik, hogy a fent kifejtett érvelés nem elfogadható, mivel az az Elsőfokú Bíróság eljárási
szabályzatának 48. cikke 2. §-a értelmében késedelmes bizonyítás során újonnan felhozott jogalapnak minősül. Egyébiránt a
Bizottság emlékeztet arra, hogy az első kötelezettség célja a DSD annak érdekében benyújtott kötelezettségvállalásainak biztosítása,
hogy a közigazgatási eljárás során feltárt bizonyos problémák, illetve e kötelezettségvállalásokra jellemző kétértelműség
orvoslásra kerülhessenek. Tehát azt lenne érdemes kideríteni, hogy az a magatartás, amelynek tanúsításától való tartózkodásra
a DSD kötelezettséget vállalt, az EK 81. cikk (1) bekezdésére tekintettel vizsgálható-e. A határozatban a Bizottság ugyanis
ezzel kapcsolatos aggodalmait feltárja, amelyek nem csupán a hulladékgyűjtő vállalkozások javára előírt kizárólagossági kikötésre
vonatkoznak, hanem a versenytársaknak a DSD-vel szerződött hulladékgyűjtő vállalkozások berendezéseihez való hozzáférésére
is. Ezenfelül a Bizottság azt hangsúlyozza, hogy az EK 81. cikk keretében nem szükséges kizárólag a háztartásihulladék-gyűjtési
piac vizsgálatára szorítkoznia – amely egyébként is két részből áll; egyrészt a hulladékgyűjtő vállalkozások kínálatából,
másrészt a DSD és az egyéb kollektív rendszer keresletéből –, hanem e vizsgálat a szolgáltatási szerződésnek a szervezési
upstream piacra gyakorolt esetleges hatásaira is kiterjedhet.
b)     Az Elsőfokú Bíróság álláspontja
i) Az elfogadhatóságról
138   A Bizottságnak a DSD fent hivatkozott érvelése elfogadhatatlanná nyilvánítására – arra hivatkozva, hogy az Elsőfokú Bíróság
eljárási szabályzata 48. cikkének 2. §-a értelmében ezen érv a késedelmes bizonyítás során újonnan felhozott jogalapnak minősül
– irányuló kérelme kapcsán meg kell jegyezni, hogy ugyan ez a rendelkezés valóban tiltja új jogalap felhozását az eljárás
során, azt a jogalapot azonban, amely valamely korábban közvetlenül vagy közvetve a keresetlevélben kifejtett jogalap kiegészítését
jelenti, és amely ahhoz szorosan kapcsolódik, elfogadhatónak kell tekinteni. Analógia útján ugyanez vonatkozik a valamely
jogalap alátámasztására felhozott kifogásra (lásd különösen az Elsőfokú Bíróság T‑231/99. sz., Joynson kontra Bizottság ügyben
2002. március 21-én hozott ítéletének [EBHT 2002., II‑2085. o.] 156. pontját).
139   A jelen ügyben ugyanis a DSD válaszában kifejtett érvelés csupán az első kötelezettségnek a keresetben az EK 81. cikk értelmében
vett jogellenessége alátámasztására felhozott érvelések kiterjesztése. Ezen érvek pedig csupán a Bizottság ellenkérelmében
az eljárás tárgyának arra a megállapításra való összpontosítása érdekében kifejtett érveire válaszolnak, hogy a megtámadott
határozat az EK 81. cikk (3) bekezdése értelmében valamely versenykorlátozás tekintetében mentességet nyújt, és e mentességhez
a verseny megvédésének szükségességére alapozott kötelezettséget csatol. Különösen azt kell hangsúlyozni, hogy a felperesnek
először a válaszában kifejtett azon állítása, miszerint az első kötelezettség sérti a 17. rendelet 8. cikkét, szorosan kapcsolódik
az első jogalapban kifejtett és a EK 81. cikk (3) bekezdésének megsértésére hivatkozó állításhoz, tekintettel arra, hogy e
jogalap az első kötelezettségnek a hatályos jog értelmében vett jogszerűségét vitatja, és éppen a 17. rendelet 8. cikke teszi
lehetővé a Bizottság számára, hogy az EK 81. cikk (3) bekezdés címén hozott mentesítési határozathoz kötelezettséget kapcsoljon.
140   Mindenesetre a Bizottságnak a viszonválaszában és a tárgyalás során alkalma volt arra, hogy észrevételeit ismertesse azzal
az érvvel kapcsolatosan, amelyet új jogalapnak tekint.
141   A fentiekből következően a Bizottság arra irányuló kérelme, hogy a felperes arra vonatkozó érvelését, hogy a Bizottság előírhat-e
az EK 81. cikk (1) bekezdése és az EK 82. cikk esetleges megsértésének orvoslására irányuló kötelezettséget, vagy sem, az
Elsőfokú Bíróság nyilvánítsa elfogadhatatlannak, el kell utasítani.
ii) Az ügy érdeméről
142   Meg kell tehát vizsgálni a felperes által annak alátámasztására felhozott érveket, miszerint a Bizottság a jelen ügyben az
EK 81. cikk (3) bekezdése alapján elfogadott mentesítési határozathoz nem kapcsolhatott a 17. rendelet 8. cikke címén kötelezettséget.
143   Az EK 81. cikk (3) bekezdése értelmében az EK 81. cikk (1) bekezdése rendelkezéseinek alkalmazásától el lehet tekinteni az
olyan vállalkozások közötti megállapodás esetében, amely hozzájárul az áruk termelésének vagy forgalmazásának javításához,
illetve a műszaki vagy gazdasági fejlődés előmozdításához (első feltétel), ugyanakkor lehetővé teszi a fogyasztók méltányos
részesedését a belőle eredő előnyből (második feltétel) anélkül, hogy az érintett vállalkozásokra olyan korlátozásokat róna,
amelyek e célok eléréséhez nem nélkülözhetetlenek (harmadik feltétel), illetve anélkül, hogy lehetővé tenné ezeknek a vállalkozásoknak,
hogy a kérdéses áruk jelentős része tekintetében megszüntessék a versenyt (negyedik feltétel).
144   Egyébiránt a 17. rendelet 8. cikkének (1) bekezdése lehetővé teszi a Bizottság számára, hogy az EK 81. cikk (3) bekezdése
értelmében nyújtott mentesítési határozathoz feltételeket és kötelezettségeket kapcsoljon.
145   E jogi háttér mellett először is hangsúlyozni kell, hogy felperesnek a megtámadott határozattal kapcsolatos értelmezése téves.
Ugyanis a Bizottság a megtámadott határozat EK 81. cikk szerinti értékelésének egyik szakaszában sem szorítkozott csupán a
hulladékgyűjtő vállalkozások javára előírt kizárólagossági kikötés versenyre gyakorolt hatásának vizsgálatára, hanem a hulladékgyűjtő-berendezéseihez
való hozzáférés kérdését is körüljárta.
146   Ez ugyanúgy igaz az EK 81. cikk (1) bekezdésére vonatkozó értékelésre (a megtámadott határozat (28)-(32) és (33)‑(36) preambulumbekezdése),
mint az EK 81. cikk (3) bekezdésének értékelésére (a Szerződés fenti rendelkezésének első három alkalmazási feltételével kapcsolatosan
lásd a megtámadott határozat (37)-(39) preambulumbekezdését, valamint a hulladékgyűjtő vállalkozásokra összpontosító elemzést,
illetve a megtámadott határozat (40) és (41) preambulumbekezdését, amelyekben a Bizottság a verseny fenntartására vonatkozó
feltételt a hulladékgyűjtő vállalkozások szempontjából, illetve legfőképpen a DSD-vel versenyző kollektív rendszerek szemszögéből
vizsgálja).
147   A Bizottság kizárólag a 17. rendelet 8. cikkének alkalmazásában hozott mentesítési határozathoz kapcsolódó kötelezettségek
indokolása során szorítkozik arra a hivatkozásra, hogy a DSD versenytársainak szükségük van a DSD-vel szerződést kötött hulladékgyűjtő
vállalkozások berendezéseihez való hozzáférés biztosítására, és ezt is azért teszi, hogy elhatárolódjon a felperes egyik,
a (71) preambulumbekezdésben idézett kötelezettségvállalásától, és hogy megakadályozza a fogyasztói hulladékgyűjtési, valamint
a hulladékvisszaváltási és -hasznosítási szervezet felfelé menő vertikális piacán fennálló verseny kiszorítását (lásd a 42.
és 45. pontot).
148   Egyébként a felperesi érvelés mesterségesen tesz különbséget a háztartásihulladék-gyűjtési piac – amelyet a DSD kizárólag
az általa megbízott, valamint a vele szolgáltatási szerződést nem kötő hulladékgyűjtő vállalkozásokra korlátoz –, valamint
a hulladék visszaváltása és hasznosítása megszervezésének upstream piaca – amely pedig a DSD-t és versenytársait érinti ‑
között. Valójában, amint azt a megtámadott határozat is megfogalmazza (lásd a 41. pontot), inkább az a kérdés releváns, vajon
a DSD-vel versenyben álló kollektív rendszereknek hozzáférést kell-e biztosítani a DSD-vel szerződött hulladékgyűjtő vállalkozások
berendezéseihez, vagy sem, ahhoz, hogy az előbbiek beléphessenek a háztartásicsomagolás-gyűjtési piacra, illetve következésképpen,
a hulladék visszaváltása és hasznosítása megszervezésének upstream piacán tevékenységet végezhessenek.
149   Ennélfogva nem állítható, hogy a mentesítési határozat kizárólag az EK 81. cikk (1) bekezdésére vonatkozó értékelés alapján
feltárt versenykorlátozást – vagyis a hulladékgyűjtő vállalkozások javára előírt kizárólagossági kikötést – érinti. A határozat
tulajdonképpen a DSD által bejelentett szolgáltatási szerződés egészére, és az utóbbi által annak alkalmazási feltételei tisztázása
érdekében bejelentett különböző kötelezettségvállalásokra vonatkozik.
150   Figyelembe kell venni tehát azt a tényt, hogy a Bizottság azért egyezett bele a szolgáltatási szerződés mentesítésébe, mert
a DSD biztosította arról, hogy e szerződés egyetlen rendelkezése sem kötelezheti a hulladékgyűjtő vállalkozásokat a DSD-vel
szemben, valamint hogy közös használat esetén nem indít harmadik személyek ellen a jogsértés megszüntetése iránti eljárást.
E biztosítékok meghatározóak, mivel a Bizottság ezek alapján ítélheti meg úgy, hogy a verseny fenntartására vonatkozó feltétel
a jelen ügyben megvalósul. Ezzel kapcsolatosan meg kell jegyezni, hogy a Bizottság a közigazgatási eljárás során világosan
kijelentette, hogy e biztosítékok hiányában nem áll szándékában engedélyezni, illetve mentesíteni a szolgáltatási szerződést,
és azt fontolgatta, hogy vagy azt állapítja meg, hogy a versenytársaknak a DSD szerződéses partnerei hulladékgyűjtő-berendezéseihez
való esetleges hozzáférése akadályozott, és ezért az versenykorlátozásnak minősül (lásd a 33. pontot), illetve azon gondolkozott,
hogy a DSD versenytársainak a fent említett berendezésekhez való hozzáférése megakadályozására irányuló magatartását az EK 82. cikke
fényében értelmezze (lásd a 35. pontot).
151   Következésképpen, mivel a Bizottság a hulladékgyűjtő vállalkozások javára kikötött kizárólagossági kikötéssel kapcsolatos
értékelése alapján, illetve a verseny oly módon történő fenntartásának szükségessége miatt fogadta el a mentesítési határozatot,
hogy a DSD-vel versenyben álló kollektív rendszereknek lehetőségük legyen hozzáférni a hulladékgyűjtő-berendezésekhez (lásd
a 118. és 128. pontot), a Bizottság nem sértette meg az EK 81. cikk (3) bekezdését, illetve a 17. rendelet 8. cikkét azzal,
hogy előírta az első kötelezettséget.
152   Végül a felperes arra hivatkozik, hogy még ha a Bizottság jogosult volt is arra, hogy a megtámadott határozatban valamely
kötelezettséget rójon a DSD-re, ezt kizárólag feltétel, és nem kötelezettség formájában tehette volna, mivel a kötelezettséghez
kapcsolódó jogi következmények jelentősebbek, mint a feltételhez fűződőek. A Bizottság ugyanis a 17. rendelet 8. cikke (3) bekezdésének
b) pontja alkalmazásában a Bizottság visszavonhatja vagy módosíthatja határozatát, illetve az érdekelt feleket eltilthatja
bizonyos tevékenységektől, ha a határozathoz kapcsolódó kötelezettségeik valamelyikét megsértik, illetve ugyanazon rendelet
15. cikke (2) bekezdésének b) pontja alkalmazásában bírságot szabhat ki, ha valamely érdekelt fél valamely kötelezettségét
megszegi.
153   Mindemellett hangsúlyozni kell, hogy a 17. rendelet 8. cikkének (1) bekezdése előírja, hogy a mentesítési határozathoz feltételek
és kötelezettségek kapcsolódhatnak, anélkül, hogy pontosítaná, hogy a Bizottság mely feltételek esetén választhat e két lehetőség
közül. Ráadásul, mivel az EK 81. cikk (3) bekezdése kivételt fogalmaz meg a vállalkozások javára az EK 81. cikk (1) bekezdésében
meghatározott általános tilalom alól, a Bizottság a mentesítés módjaival kapcsolatosan széles mérlegelési jogkörrel rendelkezik,
mindazonáltal be kell tartania az EK 81. cikkben meghatározott hatásköri korlátokat (a Bíróság 17/74. sz., Transocean Marine
Paint kontra Bizottság ügyben 1974. október 23-án hozott ítéletének [EBHT 1974., 1063. o.] 16  pontja).
154   Az a tény, hogy a Bizottság más ügyekben inkább feltételeket, mint kötelezettségeket kívánt előírni, önmagában nem elégséges
annak vitatásához, hogy a Bizottságnak a 17. rendelet lehetőséget ad arra, hogy valamely mentesítési határozathoz feltétel
helyett kötelezettséget kapcsoljon.
155   A fentiekből kitűnik, hogy a Bizottság nem sértette meg sem az EK 81. cikkének (3) bekezdését, sem a 17. rendelet 8. cikkét
azzal, hogy a jelen ügyben a mentesítési határozathoz a DSD-vel versenyben álló kollektív rendszerek részére a hulladékgyűjtő
vállalkozások DSD-rendszer által használt berendezései tekintetében biztosítandó közös használat szükségességével kapcsolatos
kötelezettséget kapcsolt.
4.
Az arányosság elvének megsértésére vonatkozó harmadik részről
156   Még ha elfogadjuk is, hogy a verseny fenntartásához a hulladékgyűjtő-berendezések közös használata szükséges, a felperes mindemellett
arra hivatkozik, hogy az első kötelezettség ettől még aránytalan, mivel először is megsérti a csomagolási rendeletet, másodszor
a DSD-vel szemben torzítja a versenyt, harmadszor túlzottan veszélyezteti a Der Grüne Punkt védjegyet, negyedszer pedig veszélyezteti
a DSD-nek az igazságszolgáltatáshoz való hozzáféréshez fűződő alapvető jogát.
a)     A csomagolási rendelet állítólagos megsértéséről
A felek érvei
157   A felperes azt állítja, hogy az első kötelezettség azért aránytalan, mert a DSD [szerződéses partnerei] hulladékgyűjtő-berendezéseinek
közös használata összeegyeztethetetlen a csomagolási rendeletben meghatározott termékért való felelősség elvével. Ez az elv
arra kötelezi a csomagolások gyártóit és forgalmazóit, hogy „a piacra került csomagolásokkal kapcsolatosan” előírt hasznosítási
szinteket érjék el (a rendelet 6. cikke I. melléklete 1. pontja (1) bekezdésének első mondata). Egyébként a kollektív rendszerben
való részvétel esetén a gyártó, illetve forgalmazó csomagolásokkal kapcsolatos felelőssége a kollektív rendszer működtetőjére
száll át, akinek „a rendszerében elhelyezett csomagolásokat újra kell hasznosítania” (a rendelet 6. cikke I. melléklete (3) bekezdésének
második mondata), és „az azon csomagolásokkal kapcsolatosan előírt hasznosítási szinteket kell elérnie, amelyeknek gyártói,
illetve forgalmazói a rendszeréhez tartoznak” (a rendelet 6. cikke I. melléklete 1. pontja (1) bekezdésének második mondata).
E megközelítés alapján – amely valamely konkrét csomagolásfajtán alapul – jogellenes a rendeletben előírt hasznosítási szintek
elérése érdekében a csomagolásokat más rendszerektől megvenni. Ezzel kapcsolatban a felperes fenntartja, hogy a rendszerével
versenyben álló egyéb rendszereknek fő szabályként visszaváltási és hasznosítási kötelezettségeiket saját, az ún. „rendszerbe
tartozó hulladékgyűjtő-berendezéseik” útján kell teljesíteniük (lásd a rendelet 6. cikke I. melléklete 3. pontja (3) bekezdésének
hetedik franciabekezdését).
158   Vagyis a hulladékgyűjtő-berendezések két versenytárs rendszer általi közös használata esetén valamely konkrét csomagolás egyik
vagy másik rendszerhez való tartozása általában nem megállapítható. Ezzel kapcsolatosan a felperes megemlíti, hogy a megtámadott
határozatban feltüntetett, „az összegyűjtött mennyiségek eredetük szerinti kvóta szerinti elosztása útján” való megállapításához
(a megtámadott határozat (170) preambulumbekezdése) a hulladékválogatási gyakorlatok költséges és bonyolult elemzésére lenne
szükség. Ráadásul a Bizottság papír- és kartonpapír csomagolásra vonatkozó példája aránytalan adatokat eredményezett, mivel
a DSD-hez tartozó csomagolásoknak minősülő, valamint a hulladékválogatásra vonatkozó elemzések által meghatározott összegyűjtött
mennyiségek egy része eredetileg 25% volt, miközben a DSD részére ténylegesen engedélyezett csomagolásmennyiség e kvótánál
jóval alacsonyabb volt. E megoldásnak az összes csomagolásra való általánosítása a DSD számára elfogadhatatlan.
159   Egyébiránt a felperes fenntartja, hogy a rendelet értelmében a hulladékgyűjtő-berendezéseknek az azon egyéni rendszerek általi
közös használata, amelyek általános szabály szerint a fogyasztó lakóhelyének közelében jogosultak a csomagolásokat gyűjteni,
jogellenes. Ennélfogva annak állításával, hogy a DSD szerződéses partnereivel szemben nem hivatkozhat a csomagolási rendeletre
(a megtámadott határozat (167) preambulumbekezdése), a Bizottság figyelmen kívül hagyja azt a tényt, hogy a rendeletnek célja
az is, hogy a felperest megvédje a verseny torzulásától.
160   A Bizottság arra hivatkozik, hogy a rendelet felperes általi értelmezése pontatlan, mivel a hasznosítási szintek nem konkrét
csomagolásokon, illetve a forgalmazott csomagolások összesített mennyiségén alapulnak, hanem az érintett rendszer keretében
összegyűjtendő csomagolások mennyiségén. A Landbell azzal érvel, hogy a hulladékgyűjtő-berendezések közös használata mindenképpen
összeegyeztethető a csomagolási rendelettel, mivel a rendelet 1998-as módosításának célja éppen a kollektív rendszerek közötti
verseny élénkítése volt
.
Az Elsőfokú Bíróság álláspontja
161   A felperes lényegében arra hivatkozik, hogy a DSD-vel szolgáltatási szerződést kötött vállalkozások hulladékgyűjtő-berendezései
közös használatának hatásaként a csomagolási rendeletben meghatározott termékért való felelősség elvének megfelelően az érintett
csomagolásgyártó, illetve -forgalmazó által konkrétan a DSD-re bízott csomagolások visszaváltása és hasznosítása akadályokba
ütközik. Mivel az első kötelezettség megtiltja a DSD számára, hogy fellépjen a közös használattal szemben, e kötelezettség
aránytalan módon veszélyezteti a DSD fenti rendeletből származó jogait és kötelezettségeit.
162   A tárgyalás során az Elsőfokú Bíróság kérdéseket tett fel a feleknek a kollektív rendszerek és az egyéni rendszerek működési
módszereivel kapcsolatosan annak érdekében, hogy kiderüljön, mi a szerepe magának a csomagolásnak – vagyis annak, amit a felperes
„konkrét csomagolásnak” nevez – a rendeletben előírt visszaváltási és hasznosítási kötelezettségek megvalósításában. A fenti
kontradiktórius meghallgatás alapján az Elsőfokú Bíróság a következő megállapításokat tette.
163   Egyrészről meg kell jegyezni, hogy a csomagolási rendelet 6. cikkének I. mellékletében megállapított hasznosítási szintek
a ténylegesen értékesített anyag visszaváltott és újrahasznosított összesített tömegének százalékában, és nem az érintett
csomagolások számának, illetve fajtájának függvényében kerül kiszámításra. A rendelet 6. cikke I. melléklete 1. pontjának
(1) bekezdése tehát úgy rendelkezik, hogy a csomagolásgyártóknak és -forgalmazóknak a forgalomba hozott csomagolások hasznosításával
kapcsolatos követelményeknek meg kell felelniük, és ugyanezek a követelmények érvényesek a kollektív rendszerek működtetőire
is azon csomagolásokkal kapcsolatosan, amelyek tekintetében a gyártók és a forgalmazók e rendszerekhez tartoznak. E tekintetben
a rendelet 6. cikke I. melléklete 1. pontjának (2) bekezdése úgy rendelkezik, hogy a releváns csomagolási mennyiségek „az
összesített tömeg százalékában” kerülnek meghatározásra, függetlenül attól, hogy a gyártó vagy a forgalmazó által forgalmazott
csomagolásról van-e szó, vagy olyan csomagolásokról, amelyek tekintetében a gyártó vagy forgalmazó valamely kollektív rendszerben
vesz részt. Ráadásul 2000. január 1-je óta az egyéni rendszerekre és a kollektív rendszerekre ugyanazon anyagonkénti hasznosítási
szintek vonatkoznak (a megtámadott határozat (21) preambulumbekezdése).
164   Végül a rendelet 6. cikke [I. melléklete] (1) bekezdésének negyedik és ötödik mondatából az derül ki, hogy a 200 m
-nél nagyobb alapterületű forgalmazók visszaváltási és hasznosítási kötelezettsége az általuk nem forgalmazott márkájú termékek
csomagolására is kiterjed, amennyiben e csomagolások az adott forgalmazó termékkészletébe tartozó áruk csomagolásainak fajtájával,
alakjával, illetve méretével megegyeznek. Vagyis az e forgalmazókra vonatkozó hasznosítás mértéke nem a ténylegesen forgalmazott
csomagolásokhoz képest kerül kiszámításra, hanem a fajtájukat, alakjukat és méretüket tekintve hasonló csomagolások függvényében.
165   Másrészről a fentiekből az következik, hogy csomagolások különböző rendszerek közötti, a csomagolásgyártó, illetve -forgalmazó
döntése szerinti elosztása nem előre meghatározott mennyiségű csomagolásra vonatkozik, hanem az e csomagolásoknak megfelelő
anyag tömegétől. A gyakorlatban ez azt jelenti, hogy amennyiben a csomagolásgyártó úgy határoz, hogy a DSD-t bízza meg a műanyagból
készült és Németországban forgalomba hozott csomagolások felének visszaváltásával és hasznosításával, a DSD-nek e csomagolások
felének megfelelő mennyiségű, ugyanolyan anyagot kell visszavennie és hasznosítania. A rendeletben előírt hasznosítási szinteknek
való megfelelés érdekében a DSD-nek tehát azt kell bizonyítania a német hatóságokkal szemben, hogy az e gyártó által rábízott
műanyagmennyiség 60%-át újrahasznosította (t.i. a műanyagra vonatkozó hasznosítási szint 60%). Továbbá, amennyiben a gyártó
bizonyítani tudja, hogy visszaváltási és hasznosítási kötelezettségét a forgalomba hozott műanyagmennyiség felével kapcsolatosan
a DSD-re hárította át, ezenfelül azt is bizonyítania kell, hogy az adott anyag másik felének megfelelő fennmaradó mennyiséget
valamely egyéni rendszer, illetve valamely másik kollektív rendszer útján visszaváltotta és hasznosította.
166   Egyébként hangsúlyozni kell, hogy abszolút lehetséges – amint azt a határozat (170) preambulumbekezdése is megjegyzi – a hulladékgyűjtő-berendezések
által összegyűjtött mennyiségeknek a különböző rendszerek közötti kvóta szerinti elosztása. A felperes saját, a papír- és
kartonpapír csomagolásokkal kapcsolatos példája –amelyeket a DSD-rendszer a nyomtatványokkal (újságok és folyóiratok) egyidejűleg
gyűjti össze – azt mutatja, hogy a hulladékgyűjtő-berendezések gond nélkül használhatók közösen. A felperes tehát nem tilthatja
meg versenytársainak, hogy azt a módszert alkalmazzák, amellyel maga is él. Ezen túlmenően a Landbell a tárgyalás során olyan,
a határozatot követően elfogadott kompenzációs megállapodás fennállására hivatkozott, amely lehetővé teszi a különböző rendszerek
üzemeltetői számára, hogy az általuk megbízott hulladékgyűjtő vállalkozások által hasznosított anyagok mennyiségét – azon
anyagmennyiségek figyelembevételével, amelyért a csomagolásgyártókkal és -forgalmazókkal kötött szerződés alapján felelősséggel
tartoznak – maguk között elosszák.
167   Mindenesetre a DSD azon állítása, miszerint az összegyűjtött papír- és kartonpapír csomagolások, illetve nyomtatványok (újságok
és folyóiratok) elosztása bonyolult és költséges, nem elegendő az első kötelezettség arányosságának a csomagolási rendeletre
tekintettel való megkérdőjelezésére. Még ha feltesszük is, hogy ez az eset áll fenn, meg kell állapítani, hogy a bonyolultság
és költségesség nem olyan kritériumok, amelyek a rendelet megsértését bizonyítják, és önmagukban nem indokolják a verseny
érintett piacokról való kiszorítására alkalmas magatartás folytatását. Ráadásul a jelen ügyben a határozat kifejezetten kimondja,
hogy az első kötelezettség nem akadályozza meg a DSD-t abban, hogy a hulladékgyűjtő vállalkozásoknak fizetendő díjat a hulladékgyűjtő-berendezések
közös használata esetén csökkentse, és ellenőrizze, hogy e vállalkozások semmiféle harmadik személyeknek nyújtott szolgáltatást
ne számlázzanak ki a részére (lásd a 35. pontot). Ennélfogva a DSD közös használat esetén biztosítani tudná, hogy az egyes
hulladékgyűjtő vállalkozásoknak fizetendő díj csupán a DSD-rendszer részére végzett visszaváltást és hasznosítást vegye figyelembe,
és e díj ne valamely más rendszer részére nyújtott szolgáltatás megfizetésére szolgáljon.
168   Ezenfelül egyetlen bizonyíték sem támasztja alá a DSD azon állítását, miszerint papír- és kartonpapír csomagolások, illetve
nyomtatványok (újságok és folyóiratok) elosztására alkalmazott kvótás módszer vele szemben aránytalan eredményekhez vezetne.
Mindenesetre a határozat által előírt közös használat nem veszélyezteti a DSD érdekeit, mivel e rendelkezés célja éppen annak
biztosítása, hogy minden kollektív rendszernek lehetősége legyen az érintett gyártók és forgalmazók által rájuk bízott csomagolások
összegyűjtésére. A Bizottság egyébiránt e célkitűzés biztosítása érdekében írja elő a DSD-vel szemben a második kötelezettséget
(lásd a 213-217. pontot).
169   Következésképpen, mivel a rendszerek közötti verseny nem a konkrét csomagolások elosztása szerint működik, hanem az e csomagolásoknak
megfelelő anyagmennyiségek elosztása alapján, az első kötelezettség a felperes állításával ellentétben nem tekinthető aránytalannak.
170   A fentiekből következően az első kötelezettség nem tekinthető aránytalannak azon indokból, hogy ellentétes a csomagolási rendelettel.
171   Végül a felperes azon állításával kapcsolatosan, miszerint a rendelet alapján megakadályozhatja a DSD-rendszer hulladékgyűjtő-berendezéseinek
egyéni rendszerek általi közös használatát, emlékeztetni kell arra, hogy az Elsőfokú Bíróság azt állapította meg, hogy az
első kötelezettség személyi hatályának meghatározására alkalmazott „DSD versenytársai” fogalmat úgy kell értelmezni, hogy
az kizárólag azon rendszerekre vonatkozik, amelyekre nézve a megtámadott határozat úgy ítélte meg, hogy szükséges a hulladékgyűjtő-berendezések
közös használatának biztosítása, vagyis a DSD-vel versenyben álló kollektív rendszerekre (lásd a 129. pontot). E körülmények
között az első kötelezettség nem befolyásolja azt a lehetőséget, hogy a DSD esetleg a rendeletre hivatkozzon az egyéni rendszerekkel
való közös használat megakadályozása érdekében.
b)     A versenynek a DSD hátrányára történő torzulása veszélyéről
A felek érvei
172   A felperes arra hivatkozik, hogy az első kötelezettség aránytalan, mivel lehetővé teszi versenytársai számára, hogy célzottan
a kifizetődőbb hulladékgyűjtő-berendezéseket válasszák, és a DSD‑nek csupán a költségesebb berendezések álljanak rendelkezésére.
Erre az élősködésre az egyéni rendszereknek – amelyeknek semmiféle területi kötelezettségük nincs – korlátozás nélkül lehetőségük
nyílna a kollektív rendszerek és az egyéni rendszerek közötti átfedési területeken, vagyis a háztartáshoz hasonló hulladékgyűjtő
helyek, valamint a csomagküldés útján értékesített csomagolások tekintetében. A többi kollektív rendszer ugyancsak a felperes
kárára élősködhetne, továbbá a hulladékgyűjtő-berendezések közös használata során érdekellentétek alakulhatnának ki, tekintettel
arra, hogy a DSD nem képes többé rendszerszervezetének részleteit ugyanúgy szabályozni, ahogyan azt most teszi. Egyébiránt
a felperes a német hatóságok észrevételeire hivatkozik, amelyek arra a veszélyre utalnak, hogy a kollektív rendszerek kevésbé
hatékonnyá válhatnak, és hogy a csomagolásról és a csomagolási hulladékról szóló, 1994. december 20-i 94/62/EK európai parlamenti
és tanácsi rendelet 7. cikkének (1) bekezdése (HL L 365., 10. o.; magyar nyelvű különkiadás 13. kötet, 13. fejezet, 349. o.)
értelmében a verseny torzulhat, amennyiben „az egyéni rendszerek […] a csomagolások forgalmazási régiójától függetlenül választhatnának,
hogy – esetleg a regionálisan jelentős hulladékelhelyező helyekre korlátozva – hol gyűjtenek, illetve vásárolnak csomagolási
hulladékot”.
173   A Bizottság – a Landbell támogatásával – vitatja az első kötelezettség miatt a DSD-rendszert érintő állítólagos veszélyt.
Mivel a csomagolási rendelet az összes kollektív rendszerre ugyanúgy alkalmazandó, e rendszerek egyike sem korlátozhatja tevékenységét
az állítólagosan jövedelmezőbb körzetekre. Ezen túlmenően az egyéni rendszereknek csomagolásaikat elvileg a fogyasztók részére
kijelölt visszaváltóhelyen kell összegyűjteniük, és lerakóhelyeik struktúrája ezért eltér a kollektív rendszerekétől.
Az Elsőfokú Bíróság álláspontja
174   A felperes állításával ellentétben a hulladékgyűjtő-berendezések közös használata nem jár azzal a hatással, hogy a DSD-vel
versenyző kollektív rendszereknek lehetőségük nyílna arra, hogy ugyanazon Landon belül a jövedelmezőbb körzeteket válasszák
azon körzetekkel szemben, amelyeket a DSD-rendszernek kellene továbbra is ellátni. Meg kell állapítani ugyanis, hogy az összes
kollektív rendszerre ugyanazok a – területi lefedettséggel, hasznosítási szintekkel, illetve a mennyiségi áramlások bizonyításával
kapcsolatos – kötelezettségek vonatkoznak.
175   Egyébként a határozat ráadásul kifejezetten úgy rendelkezik, hogy az első kötelezettség nem akadályozza meg a DSD-t abban,
hogy a hulladékgyűjtő vállalkozásoknak fizetendő díjat következésképpen csökkentse (lásd a 35. pontot).
176   Ezen túlmenően azzal kapcsolatosan, hogy a hulladékgyűjtő-berendezések közös használata állítólag összeegyeztethetetlen a
94/62 irányelv 7. cikkének (1) bekezdésével, miszerint a csomagolások visszaváltására és hasznosítására létrehozott rendszereket
úgy kell kialakítani, hogy a Szerződéssel összhangban elkerüljék a kereskedelem akadályozását vagy a verseny torzulását, meg
kell jegyezni, hogy a megtámadott határozat célja pontosan a rendelet célkitűzéseinek megfelelően a verseny feltételeinek
az érintett piacon való biztosítása, mivel a rendelet 1998-as módosításának éppen az volt a célja, hogy lehetővé tegye a kollektív
rendszerek közötti verseny kialakulását (a megtámadott határozat (169) preambulumbekezdése).
177   A fentiekből következően az első kötelezettség nem tekinthető aránytalannak azon indokból, hogy a felperessel szemben torzítja
a versenyt.
178   Egyébiránt azzal kapcsolatosan, hogy az első kötelezettség a hulladékgyűjtő-berendezéseknek a DSD szerződéses partnerei és
az egyéni rendszerek általi közös használata esetleg veszélyeztetheti a versenyt, emlékeztetni kell arra, hogy az Elsőfokú
Bíróság az előzőekben úgy ítélte meg, hogy az első kötelezettség személyi hatályának meghatározására alkalmazott „DSD versenytársai”
fogalmat úgy kell értelmezni, hogy az kizárólag azon rendszerekre vonatkozik, amelyekre nézve a megtámadott határozat úgy
ítélte meg, hogy szükséges a hulladékgyűjtő-berendezések közös használatának biztosítása, vagyis a DSD-vel versenyben álló
kollektív rendszerekre. E feltételek mellett az első kötelezettség nem befolyásolja a DSD és az egyéni rendszerek közötti
viszonyokat.
c)     A Der Grüne Punkt védjegy funkciójának állítólagos veszélyeztetéséről
A felek érvei
179   A felperes azt állítja, hogy az első kötelezettség azért aránytalan, mert a Der Grüne Punkt védjegy eredetmegjelölési funkcióját
veszélyezteti, amely arra szolgál, hogy a DSD-rendszer visszaváltási és hasznosítási szolgáltatását – az egyéb rendszerek
ugyanilyen szolgáltatásaival szemben – felismerhetővé tegye. Ezzel kapcsolatosan a felperes emlékeztet arra, hogy védjegye
Németországban a DSD-rendszerben részt vevő gyártók és forgalmazók csomagolásain feltüntetett együttes védjegyként, illetve
a DSD-rendszer keretében használt hulladékgyűjtő-berendezéseken feltüntetett önálló védjegyként került lajstromozásra. Nevezetesen
több német bíróság is elismerte a Der Grüne Punkt együttes védjegy származásra utaló funkcióját a Bundespatentgericht (német
szövetségi szabadalmi bíróság) 1996. szeptember 18-i ítélete szerint a védjegy a gyártó ökológiai elkötelezettségét jelzi;
a Landgericht Hamburg (hamburgi regionális bíróság, Németország) 1996. december 23-i ítélete, valamint a Kammergericht Berlin
(berlini regionális legfelsőbb bíróság, Németország) 1994. június 14-i ítélete szerint a védjegy a DSD-rendszerben való részvételről
tájékoztat; az Oberlandesgericht Köln (kölni regionális legfelsőbb bíróság, Németország) 1998. május 8-i ítélete, amely a
védjegynek az elterjedése és ismertsége miatti kiemelt jelentőségére utal, továbbá a Bundesgerichtshof (a német szövetségi
bíróság) 2001. március 15-i ítélete szerint a gyártók és forgalmazók a DSD-rendszerben való részvételüket annak a védjegy
csomagolásain történő feltüntetésével jelzik). A jelen ügyben a felperes arra hivatkozik, hogy a hulladékgyűjtő-berendezések
közös használata veszélyezteti az együttes és önálló Der Grüne Punkt védjegyet, mivel a fogyasztó a nyilvánosság révén úgy
tudja, hogy az e védjeggyel rendelkező csomagolások a DSD-rendszer, és nem valamely versenytárs rendszer részét képezik, és
hogy azokat a DSD-rendszer hulladékgyűjtő-berendezései – amelyeket általában ugyancsak a Der Grüne Punkt védjeggyel látnak
el – útján kell ártalmatlanítani. Ezzel szemben a hulladékgyűjtő-berendezések közös használata során a DSD-rendszer által
összegyűjtött csomagolások visszaváltásának és hasznosításának megszervezését – a fogyasztói elvárásokkal ellentétben – részben
a DSD versenytársai fogják végezni. A DSD-rendszerhez tartozó hulladékgyűjtő-berendezések közös használata tehát a fogyasztók
megtévesztésével jár.
180   A felperes még hozzáteszi, hogy az első kötelezettség arra kötelezné, hogy a versenyt úgy segítse elő, hogy a hulladékgyűjtő-berendezéseken
feltüntetett Der Grüne Punkt védjegyet ingyenesen kényszerengedélybe adja versenytársainak. Ez a licencbe adás jogellenes,
mivel sérti az e tárgyban hatályban lévő elveket (az 1994. április 15-i TRIPs egyezmény 21. cikke (a Világkereskedelmi Szervezet
[WTO] létrehozatalára vonatkozó megállapodás 1C. melléklete), amelyet a többoldalú tárgyalások uruguayi fordulóján (1986–1994)
elért megállapodásoknak a Közösség nevében a hatáskörébe tartozó ügyek tekintetében történő megkötéséről szóló, 1994. december
22-i 94/800/EK tanácsi határozat (HL L 336, 1., 214. o.; magyar nyelvű különkiadás 11. fejezet, 21. kötet, 80. o.), valamint
a Bíróság 1994. november 15-i 1/94. sz. véleménye (EBHT 1994., I‑5267. o.) is megerősített.
181   Elöljáróban a Bizottság felhívja a figyelmet arra, hogy a felperes által hivatkozott bizonyos kifogások nem a megtámadott
határozat tárgyát képező szolgáltatási szerződésre vonatkoznak, hanem a 2001/463/EK bizottsági határozat tárgyát képező felhasználási
szerződésre, és ezért e kifogások vizsgálata a jelen ügynek nem tárgya. A Bizottság hangsúlyozza, hogy úgy tűnik, a felperes
azon indokolással kíván kizárólagossági jogot alapítani a hulladékgyűjtő-berendezések használata vonatkozásában, hogy tulajdonosaiknak
megengedi, hogy berendezéseiken feltüntessék a Der Grüne Punkt logót, ám ez elfogadhatatlan. Ugyanis ez azt jelentené, hogy
az a hulladékgyűjtő vállalkozás, amely a csomagolást gyűjtő kamionján feltünteti a Der Grüne Punkt logót, a kamiont kizárólag
a DSD-rendszer javára használhatná, más hulladékok szállítására nem. Pedig nemcsak hogy a szolgáltatási szerződés nem tartalmaz
olyan rendelkezést, amely alátámaszthatná ezen érvelést, hanem a Bizottság által küldött információkérésre a hulladékgyűjtő
vállalkozások által nyújtott válaszok is azt bizonyítják, hogy e vállalkozások más megrendelések teljesítésére is használják
gépjárműveiket. A felperes tehát nem élhet az általa hivatkozott kizárólagossági joggal. Egyébiránt a Bizottság hangsúlyozza,
hogy a fogyasztó nem kerül megtévesztésre, amikor a Der Grüne Punkt logót viselő csomagolást a DSD-rendszerhez tartozó hulladékgyűjtő-berendezésbe
dobja bele, mivel a közös használat nem befolyásolja a fogyasztói magatartást. Ráadásul a DSD szerint a visszaváltási és hasznosítási
szolgáltatás végső haszonélvezője nem a fogyasztó, hanem a csomagolásgyártó illetve -forgalmazó. Ezért nem bizonyított, hogy
a felperes által hivatkozott fogyasztó megtévesztése veszélyeztetné a Der Grüne Punkt védjegyet.
182   A kényszerengedéllyel kapcsolatosan a Bizottság azzal érvel, hogy a felperes nem fejti ki közelebbről, hogy a határozat alapján
kinek lenne köteles a védjegyet licencbe adni. A felperes továbbra is szabadon engedélyezheti, illetve javasolhatja az egyes
hulladékgyűjtő vállalkozások számára, hogy a védjegyét a konténereiken feltüntetve használják, illetve ezt az engedélyt visszavonhatja.
Az Elsőfokú Bíróság álláspontja
183   A felperes lényegében azt állítja, hogy az első kötelezettség megsérti az arányosság elvét, mivel a közös használat veszélyezteti
a Der Grüne Punkt védjegyet, amely lehetővé teszi szolgáltatásainak a többi vállalkozás szolgáltatásaitól való megkülönböztetését.
Azzal, hogy a versenytárs kollektív rendszerek a hulladékgyűjtő vállalkozások által elhelyezett, és a DSD-rendszer által már
használt hulladékgyűjtő-berendezésekhez hozzáférhetnek, hasznot húzhatnak e védjegy fogyasztók előtti ismertségéből, és ez
a tény a fogyasztókat oly módon tévesztheti meg, hogy csomagolásaikat olyan berendezésekben helyezik el, amelyekről úgy hiszik,
hogy a DSD-rendszerhez, és nem valamely versenytárs rendszerhez tartoznak.
184   Mindazonáltal meg kell állapítani, hogy ez az érvelés nem elfogadható.
185   Először is a szolgáltatási szerződés nem akadályozza meg a DSD-vel szerződést kötött hulladékgyűjtő vállalkozást abban, hogy
hulladékgyűjtő-berendezéseit valamely, a DSD-rendszerrel versenybe álló rendszernek is felajánlja. A szolgáltatási szerződés
értelmében csak az került meghatározásra, hogy „[a] rendszer elősegítésére szolgáló tevékenysége során a hulladékgyűjtő vállalkozás
megfelelő módon és folyamatosan feltünteti a DSD által átadott Der Grüne Punkt logót, például úgy, hogy azt a levélpapírjára,
hirdetési eszközeire nyomtatja, valamint hulladékgyűjtő tartályaira teszi, továbbá járművein és a rendszer működtetése során
használt felszerelésein feltünteti” (a 2.5. cikk első bekezdésének negyedik mondata), illetve hogy „[a] Der Grüne Punkt logó
használata a hulladékgyűjtő vállalkozás részére ingyenes” (a 2.5. cikk harmadik bekezdésének első mondata). Az a tény, hogy
a DSD megengedi, hogy a hulladékgyűjtő vállalkozás a hulladékgyűjtő-berendezésein ingyenesen tüntesse fel a Der Grüne Punkt
védjegyet, nem elegendő ahhoz, hogy a DSD a hivatkozott berendezések kizárólagos használatát követelje. Sőt ellenkezőleg,
a szolgáltatási szerződésből az derül ki, hogy az említett logó feltüntetésének csak az az értelme, hogy „promóciós célból”
jelezze, hogy az érintett berendezés a DSD-rendszerhez tartozik.
186   A szolgáltatási szerződésnek a Der Grüne Punkt védjegyre vonatkozó rendelkezései alapján tehát nem megállapítható, hogy a
védjegynek a hulladékgyűjtő-berendezésen való feltüntetése miatt e berendezés ne szolgálhatna más célokat.
187   Másodszor, a csomagolási rendelet egyetlen rendelkezése sem írja elő, hogy a hulladékgyűjtő-berendezéseket a használt rendszerrel
kellene azonosítani. Így szükségképpen a rendelet egyetlen rendelkezése alapján sem lehet megállapítani azt, hogy a beazonosított
hulladékgyűjtő-berendezéseket kizárólag egy rendszer számára kellene fenntartani azért, hogy a fogyasztó ne legyen megtéveszthető
az általa elhelyezett csomagolást visszaváltó és hasznosító rendszer azonosságát illetően. Egyébiránt a Der Grüne Punk logó
csomagolásokon való feltüntetésének jelentősége kapcsán – amely e rendelet által a 6. cikke I. melléklete 4. pontja (2) bekezdésének
második mondata értelmében annak érdekében nyújtott lehetőségek egyike, hogy a fogyasztó tájékoztatást kaphasson arról, hogy
az érintett csomagolás valamely kollektív rendszer részét képezi (lásd a 6. pontot) – az Elsőfokú Bíróság a T‑151/01. sz.,
DSD kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 133. pontjában kimondta, hogy attól a pillanattól, hogy a rendeletben előírt hasznosítási
szintek teljesülnek, illetve a rendszerek közötti csomagolásmennyiségek elosztása az érintett anyag összesített tömege alapján,
és nem önmagukban a csomagolások függvényében működik, annak a ténynek, hogy a Der Grüne Punkt logó feltüntetésre kerül-e
rajtuk, vagy sem, nincs olyan szerepe, illetve jelentősége, mint amelyet a felperes tulajdonít neki. Ugyanis az a gyártó,
illetve forgalmazó, amelyik úgy dönt, hogy a DSD-t bízza meg a Németországban forgalmazott csomagolásai egy részének visszaváltásával
és hasznosításával, és e csomagolások másik részének visszaváltását és hasznosítását valamely egyéni rendszeren keresztül
maga biztosítja, vagy valamely másik kollektív rendszert bíz meg ezzel, a csomagolások másik részének visszaváltása és hasznosítása
során csupán a különböző érintett rendszerek közötti mennyiségeket kell elosztania, és a rendeletben előírt azonosítás feltételeit
kell betartania anélkül, hogy – amint azt a felperes állítja – köteles lenne pontosan meghatározni a végső fogyasztó magatartását.
188   E körülmények között a rendelet rendelkezései alapján nem állapítható meg, hogy a Der Grüne Punkt védjegynek a valamely hulladékgyűjtő-berendezésen,
vagy a DSD-rendszer által visszaveendő csomagoláson történő feltüntetése miatt a hulladékgyűjtő-berendezések közös használatát
meg kell akadályozni.
189   Harmadszor, figyelembe kell venni azt a tényt, hogy az ügy aktájából kiderül, hogy a Der Grüne Punkt logó a DSD-rendszer keretében
használt hulladékgyűjtő-berendezések közül nem mindegyiken kerül feltüntetésre. Így tehát jogosan feltételezhető, hogy a csomagolások
hulladékgyűjtő-berendezésekben való elhelyezésekor a fogyasztók e berendezéseket nem a Der Grüne Punkt védjeggyel, hanem a
csomagolás fajtájával (fogyasztói csomagolás), illetve főleg a különböző típusú hulladékgyűjtő-berendezésekben elhelyezendő
csomagolás anyagának fajtájával (könnyű anyagok, papír/kartonpapír, üveg, stb.) társítják. E tekintetben a felperes nem bizonyítja,
hogy a fogyasztó jelentőséget tulajdonítana annak a ténynek, hogy a DSD és nem valamely más kollektív rendszer gondoskodik
a csomagolás visszaváltásáról, illetve ártalmatlanításáról. A fogyasztó bizonyára foglalkozik a környezettel, ám mivel a kollektív
rendszerekre ugyanazon kötelezettségek vonatkoznak, az a kérdés, hogy melyik rendszer foglalkozik a visszaváltással és a hasznosítással,
nem tűnik jelentőséggel bírónak. E kötelezettségek egyikét sem érinti ugyanis a létező hulladékgyűjtő-berendezések közös használata.
Ráadásul a felperes nem vitatja, hogy a papír- és kartonpapír csomagolásokat ugyanazokban a berendezésekben gyűjtik, mint
a nyomtatványokat (újságok és folyóiratok), amelyek összegyűjtéséért a helyi önkormányzatok és nem a DSD-rendszer tartoznak
felelősséggel. A felperes ezzel kapcsolatosan nem állítja, hogy a fogyasztók úgy vélnék, hogy a Der Grüne Punkt védjegynek
az e berendezéseken való esetleges feltüntetése miatt a DSD-rendszer tartozik felelősséggel a nyomtatványok gyűjtéséért és
hasznosításáért.
190   Következésképpen a fogyasztó megtévesztésének elkerülése végett elegendőnek látszik annak a közösen használt hulladékgyűjtő-berendezéseken
való feltüntetése, hogy azokban a csomagolások a DSD-rendszer, illetve esetleg a többi versenytárs kollektív rendszer számára
kerülnek összegyűjtésre, anélkül, hogy – amint azt a felperes állítja – szükség lenne e hulladékgyűjtő-berendezések mindennemű
közös használatának megtiltására.
191   Végül meg kell jegyezni, hogy sem az első kötelezettség, sem a hulladékgyűjtő-berendezések közös használatának technikai korlátai
nem indokolják, hogy a DSD engedélyt adjon versenytársainak a Der Grüne Punkt védjegy használatára. Elképzelhető, hogy a közösen
használt hulladékgyűjtő-berendezéseken semmiféle logó, illetve jelzés ne szerepeljen, vagy épp ellenkezőleg, az összes rendszer
feltüntethesse logóját, illetve valamely olyan jelzését, amelyről felismerhető. Ennélfogva a felperes nem hivatkozhat arra,
hogy az első kötelezettség előírja vele szemben, hogy versenytársainak ingyenes kényszerengedélyt adjon a Der Grüne Punkt
védjegy használatára.
192   A fentiekből következik, hogy az első kötelezettség nem tekinthető aránytalannak azért, mert túlzottan veszélyezteti a Der
Grüne Punkt védjegynek a DSD-rendszerben betöltött szerepét.
d)     Az első kötelezettségnek a nemzeti igazságszolgáltatáshoz való hozzáférés jogára gyakorolt hatásáról
A felek érvei
193   A felperes arra hivatkozik, hogy az első kötelezettség megtiltja, hogy „megakadályozza” a hulladékgyűjtő vállalkozásoknak,
hogy közös használati szerződést kössenek a DSD versenytársaival. Ez a DSD-t megakadályozza abban, hogy hulladékgyűjtő vállalkozásaival
szemben a nemzeti hatóságok, illetve bíróságok előtt eljárást indíthasson a hulladékgyűjtő-berendezések közös használatának
a rendelettel való összeegyeztethetetlensége miatt. Ebben az esetben az első kötelezettség viszont összeegyeztethetetlen az
emberi jogok és alapvető szabadságok védelméről szóló európai egyezmény 6. cikkében megfogalmazott igazságszolgáltatáshoz
való hozzáférés alapvető jogával (a Bíróság 222/84. sz. Johnston-ügyben 1986. május 15-én hozott ítéletének [EBHT 1986., 1651. o.]
17. és 18. pontja; az Elsőfokú Bíróság T‑111/96. sz., ITT Promedia kontra Bizottság ügyben 1998. július 17-én hozott ítéletének
[EBHT 1998., II‑2937. o.] 60. pontját).
194   A Bizottság kijelenti, hogy az első kötelezettség egyáltalán nem akadályozza meg a felperest abban, hogy a német közigazgatási
bíróságok előtt a hulladékgyűjtő-berendezések közös használatának a rendelettel való összeegyeztethetősége kérdését felvesse
(lásd e tekintetben a Verwaltungsgerichtshof Kassel 1999. augusztus 20-i ítéletét, valamint a Verwaltungsgericht Gießen 2001.
január 31-i ítéletét). Ezzel szemben a kötelezettségvállalás és a kötelezettségek jogszerűségének vizsgálata a közösségi igazságszolgáltatás
feladata.
Az Elsőfokú Bíróság álláspontja
195   A felperes lényegében azt állítja, hogy az első kötelezettség megakadályozza abban, hogy a német bíróságok és hatóságok előtt
arra hivatkozzon, hogy a hulladékgyűjtő-berendezések közös használata a rendeletbe ütközik.
196   Az első kötelezettség nem értelmezhető ilyen módon. E kötelezettség tulajdonképpen azt tiltja meg, hogy a DSD megakadályozza
a hulladékgyűjtő-berendezéseknek a versenytárs kollektív rendszerek általi közös használatát. Az Elsőfokú Bíróság az előzőekben
már megállapította, hogy e kötelezettség megfelel az EK 81. cikk (3) bekezdésének és a 17. rendelet 8. cikkének (lásd a 151. pontot),
ugyanis a csomagolások fogyasztóktól való gyűjtése, illetve a fogyasztóktól származó csomagolások visszaváltása és hasznosítása
megszervezésének piacán fennálló verseny fenntartása lehetővé tételének érdekében volt rá szükség.
197   Mindemellett az első kötelezettség nem akadályozza meg a DSD-t abban, hogy valamely nemzeti hatóság vagy bíróság előtt keresetet
indítson a hulladékgyűjtő-berendezések közös használata – amelyre a mentességi határozat kötelezi – ellen. A DSD-nek tehát
továbbra is fennáll a lehetősége arra, hogy a szerződéses partnerei hulladékgyűjtő-berendezéseinek közös használatát ellenezze
arra való hivatkozással, hogy e gyakorlat a német csomagolási rendeletet, illetve egyéb nemzeti rendelkezéseket sért. Mindemellett,
még ha a DSD-nek lehetősége van is erre, azt a tényt nem hagyhatja figyelmen kívül, hogy a Bizottság ebben az esetben úgy
ítélheti meg, hogy ez az eljárás a hatályos közösségi jogszabályok értelmében megsérti a vele szemben a mentességi határozat
betartásának biztosítása érdekében előírt kötelezettségeket. Ezen túlmenően emlékeztetni kell arra, hogy amikor a nemzeti
bíróságok olyan megállapodásról vagy gyakorlatról döntenek, amelyek már a Bizottság határozatának tárgyát képezik, nem hozhatnak
a Bizottságéval ellentétes határozatot akkor sem, ha ez utóbbi ellentmond az elsőfokú nemzeti bíróság által hozott határozatnak
(a Bíróság C‑344/98. sz., Masterfoods és HB ügyben 2000. december 14-én hozott ítéletének [EBHT 2000., I‑11369. o.] 52. pontja).
198   A DSD által hivatkozott igazságszolgáltatáshoz való hozzáférés alapvető joga tehát a közösségi jog alapján elfogadott határozat
megsértéséhez vezethet.
199   Az előzőekből következően az első kötelezettség nem tekinthető aránytalannak azért, mert megfosztja a DSD-t a nemzeti bíróságok
és hatóságok előtti keresetindítás jogától.
5.
Az első jogalapra vonatkozó végkövetkeztetés
200   Az előzőekből az következik, hogy az első kötelezettség megtiltja a felperesnek, hogy megakadályozza a versenytárs kollektív
rendszerek számára a felperes szerződéses partnerei tulajdonában lévő hulladékgyűjtő-berendezésekhez való hozzáférését. Ez
a kötelezettség a Bizottság azon szándékán alapul, hogy biztosítsa, hogy a DSD-vel versenyben álló rendszerek beléphessenek
a fogyasztóktól származó hulladék gyűjtésének piacára, és következésképpen a fogyasztóktól származó csomagolások visszaváltása
és hasznosítása megszervezésének piacára. A felperes által az első jogalap keretében előadott érvek egyike sem alkalmas e
végkövetkeztetés megcáfolására.
201   Következésképpen a kollektív rendszerekre vonatkozó első jogalapot egészében el kell utasítani.
202   Egyébiránt a DSD érveire válaszolva az Elsőfokú Bíróság szükségét érzi, hogy emlékeztessen arra (lásd a 121. pontot), hogy
az első kötelezettség személyi hatályának meghatározására alkalmazott „DSD versenytársai” fogalom az egyéni rendszerekre nem
vonatkozik, mivel az derül ki a határozatból, hogy e rendszerek csupán az érintett piacok mezsgyéjén tudnak tevékenykedni,
és átfedések esetén elegendő lehetőségük van a DSD-rendszer által használt hulladékgyűjtő vállalkozásokon, illetve -berendezéseken
kívül más vállalkozásokat, illetve berendezéseket igénybe venni.
203   Következésképpen, mivel az első kötelezettség az egyéni rendszerekre nem vonatkozik, a felperes által az e tárgyban hivatkozott
érvek tekintetében döntés hozatalának sincs helye.
B –
Az arra vonatkozó második jogalapról, miszerint a megtámadott határozat 3. cikkének a) pontjában meghatározott kötelezettség
sérti az EK 86. cikk (2) bekezdését
1.
A felek érvei
204   A felperes azzal érvel, hogy a környezetvédelem érdekében Németország teljes területén – ideértve a kevéssé vonzó vidéki körzeteket
is – foglalkozik a csomagolások visszaváltásával és hasznosításával. Emlékeztet arra is, hogy a DSD-rendszert mindegyik Land
hatáskörrel rendelkező hatósága engedélyezte. A felperes véleménye szerint ezen engedélyek értelmében a DSD az EK 86. cikk
(2) bekezdése szerinti általános gazdasági érdekű szolgáltatás működtetésével van megbízva. E tekintetben a felperes hozzáteszi,
hogy annak a ténynek, hogy bármelyik kollektív rendszer működtetője engedélyt kaphat valamely Landtól e tevékenység folytatására,
nincs jelentősége, tekintettel arra, hogy az EK 86. cikk (2) bekezdése kizárólag az általános gazdasági érdekű szolgáltatással
való megbízásra utal, az EK 86. cikk (1) bekezdésben meghatározott különleges vagy kizárólagos jogok fennállására nem. E körülmények
között a felperes fenntartja, hogy a DSD által vállalt biztosítéki kötelezettségeket (a teljes területen végzendő rendszeres
hulladékgyűjtés, hasznosítási szintek [betartása] és a mennyiségi áramlás bizonyítása) veszélyeztetné a hulladékgyűjtő-berendezések
első kötelezettségben előírt közös használata, mivel ez a kötelezettség a DSD-rendszer tevékenységi engedélyre való jogosultságát
kérdőjelezné meg. Ráadásul a közös használat a versenynek a DSD hátrányára történő torzulásához vezetne amiatt, hogy lehetővé
tenné versenytársainak, hogy a DSD-rendszeren élősködjenek. Következésképpen a jelen ügyben az EK 81. cikkben meghatározott
versenyszabályok nem alkalmazandók, mivel e szabályok megakadályozzák a DSD-re bízott sajátos feladat végrehajtását.
205   A Bizottság és a Landbell hangsúlyozzák, hogy a felperes egyáltalán nem bizonyítja a közös használat által tevékenységére,
illetve állítólagos általános gazdasági érdekű szolgáltatással kapcsolatos feladatára gyakorolt veszélyt, mivel az említett
közös használat egyáltalán nem zavarja a DSD által alkalmazott hulladékgyűjtő vállalkozások működését. A Landbell továbbá
megjegyzi, hogy az a tény, hogy a DSD a kevéssé vonzó vidéki körzeteket is ellátja, a kollektív rendszerek ügyfelei által
megrendelt szolgáltatás elválaszthatatlan részét képezi, mivel az utóbbiak azt igénylik, hogy a hulladékgyűjtési szolgáltatást
az érintett terület teljes egészén igénybe vehessék, és így a rendeletben meghatározott kötelezettségeik alól teljes mértékben
mentesülhessenek.
2.
Az Elsőfokú Bíróság álláspontja
206   Az EK 86. cikk (2) bekezdése értelmében az általános gazdasági érdekű gazdasági szolgáltatások működtetésével megbízott vállalkozások
olyan mértékben tartoznak e szerződés szabályai, különösen a versenyszabályok hatálya alá, amennyiben ezek alkalmazása sem
jogilag, sem ténylegesen nem akadályozza a rájuk bízott sajátos feladatok végrehajtását. Ez a rendelkezés azt is előírja,
hogy kereskedelem fejlődését ez nem befolyásolhatja olyan mértékben, amely ellentétes a Közösség érdekeivel.
207   A jelen ügyben meg kell jegyezni, hogy még ha fel is tesszük, hogy a felperes az EK 86. cikk (2) bekezdése értelmében általános
gazdasági érdekű szolgáltatások működtetésével van megbízva, ugyanolyan jogcímen, mint a Landok hatóságai által engedélyezett
egyéb kollektív rendszerek, ettől még nem bizonyított, hogy a megtámadott határozat a fent hivatkozott feladat végrehajtását
veszélyeztetné.
208   A felperes által a jelen jogalapban hivatkozottakkal ellentétben a DSD-vel szemben azon kötelezettség előírása, hogy nem tilthatja
meg a hulladékgyűjtő vállalkozásoknak, hogy a DSD versenytársaival olyan szerződéseket kössenek, amelyek lehetővé teszik,
hogy a versenytársak az előbbiek tartályait és egyéb csomagolásgyűjtő, illetve csomagolásválogató-berendezéseit használják,
és hogy e szerződéseket betartsák, nem enged arra következtetni, hogy a megtámadott határozat veszélyeztetné a DSD-rendszerre
bízott visszaváltási és hasznosítási szolgáltatás gazdaságilag elfogadható feltételek közötti megvalósítását.
209   Különösen az aktában szereplő egyetlen bizonyíték alapján sem lehet arra következtetni, hogy a megtámadott határozat azzal
a kockázattal jár, hogy a DSD többé nem lesz képes a rendszeres csomagolásgyűjtési feladatát Németország egész területén ellátni,
a rendeletben előírt hasznosítási szinteket elérni, illetve a hivatkozott rendeletben megkövetelt áramlási mennyiségeket bizonyítani.
Továbbá az Elsőfokú Bíróság az első jogalap keretében már megállapította, hogy a felperes nem bizonyította, miszerint az első
kötelezettség végrehajtása a verseny vele szembeni torzulásának kockázatával járna.
210   Következésképpen a második jogalapot el kell utasítani.
C –
Az arra a tényre vonatkozó harmadik jogalapról, hogy a megtámadott határozat 3. cikkének b) pontja megsérti az EK 81. cikk
(3) bekezdését és az EK 86. cikk (2) bekezdését
211   A felperes arra hivatkozik, hogy a megtámadott határozat 3. cikkének b) pontjában előírt kötelezettség (a továbbiakban: második
kötelezettség), miszerint „a DSD nem követelheti, hogy a DSD versenytársaival a hulladékgyűjtő, illetve a használt kereskedelmi
csomagolások szétválogatására szolgáló tartályok és egyéb berendezések közös használatára vonatkozó szerződést kötött hulladékgyűjtő
vállalkozások a DSD-rendszeren kívül összegyűjtött csomagolások mennyiségéről információt nyújtsanak”, megsérti az EK 81. cikk
(3) bekezdését, valamint az EK 86. cikk (2) bekezdését. Ennek alátámasztására az első és második kötelezettség keretében felhozott
érvekre hivatkozik.
212   Ezenfelül a felperes megjegyzi, hogy a csomagolási rendelet alapján a német hatóságok azt követelik meg, hogy hasznosítsa
„a ténylegesen összegyűjtött csomagolásmennyiséget” (lásd a rendelet 6. cikke I. melléklete 1. szakaszának (5) bekezdését)
és hogy az e mennyiséggel kapcsolatos bizonyítása érdekében a felperes arra kéri a hulladékgyűjtő vállalkozásokat, hogy minden
hónapban készítsenek részére jelentést az „összegyűjtött mennyiségekről”. A második kötelezettség mindeközben arra kötelezi
a DSD-t, hogy a hulladékgyűjtő-berendezések közös használata esetén ne követeljen e hulladékgyűjtő vállalkozásoktól azzal
a csomagolásmennyiséggel kapcsolatos bizonyítékot, „amely nem a DSD-rendszer keretében került összegyűjtésre”. A megtámadott
határozat szerint erre a kötelezettségre azért van szükség, hogy „[a] DSD versenytársai a hulladékgyűjtő-berendezések közös
használata keretében a számukra összegyűjtött csomagolásmennyiségeket szabadon használják” (a megtámadott határozat (182)
preambulumbekezdése). Ezzel kapcsolatosan a felperes kifejti, hogy a második kötelezettség célja annak biztosítása, hogy közös
használat esetén az összegyűjtött mennyiségek a DSD által ártalmatlanított mennyiségi áramlások bizonyítása érdekében ne kerülhessenek
felhasználásra, hanem ellenkezőleg, a versenytársaknak legyenek betudhatók. Mindamellett ez a kötelezettség nem zárhatja ki
a DSD azon lehetőségét, hogy a hulladékgyűjtő vállalkozásokat arra kérje, hogy szolgáltassanak adatokat a hulladékgyűjtő-berendezésekben
összegyűjtött csomagolás összesített mennyiségére vonatkozóan ahhoz, hogy bizonyítani tudja, milyen mennyiségű csomagolást
került összegyűjtésre.
213   Az Elsőfokú Bíróság először is megjegyzi, hogy a felperes a harmadik jogalapban nem fejt ki új, illetve azt bizonyító különös
érveket, hogy a második kötelezettség milyen módon sérti meg az EK 81. cikk (3) bekezdését, illetve az EK 86. cikk (2) bekezdését.
E körülmények között a harmadik jogalapot ugyanazon indokok alapján kell elutasítani, mint amelyeket az Elsőfokú Bíróság az
első és a második kötelezettség keretében kifejtett.
214   Egyébiránt az Elsőfokú Bíróság megállapítja, hogy a tárgyalás során a Bizottság és a DSD egyetértettek a megtámadott határozat
3. cikke b) pontjában meghatározott második kötelezettség tartalmának megfelelő értelmezése vonatkozásában.
215   A szóbeli előterjesztések és a tárgyalás során feltett kérdésekre a felek által adott válaszok fényében az Elsőfokú Bíróság
úgy ítéli meg, hogy még ha a második kötelezettség értelmében a DSD nem kérheti is a hulladékgyűjtő vállalkozásokat arra,
hogy nyújtsanak a versenytárs kollektív rendszerekben összegyűjtött csomagolásmennyiségekre vonatkozó adatokat, mindemellett
a DSD-nek továbbra is fennáll a lehetősége, hogy az említett vállalkozásokat megkérje, hogy a szükséges információkat közöljék
vele annak érdekében, hogy bizonyítani tudja a DSD-rendszerben összegyűjtött mennyiségeket. Az információkéréshez való jogosultságáról
egyébként a megtámadott határozat (175) preambulumbekezdése kifejezetten rendelkezik.
216   Amikor az Elsőfokú Bíróság a tárgyalás során e tárgyban kérdéseket tett fel, a Bizottság kijelentette, hogy a második kötelezettség
nem akadályozza meg a felperest sem a hulladékgyűjtő vállalkozások által összegyűjtött csomagolások összesített mennyiségének,
sem e mennyiség DSD-rendszerhez tartozó részének megismerésében, ám mindeközben megjegyezte, hogy itt lényegében annak a ténynek
van jelentősége, hogy a DSD ne próbálja meg a hulladékgyűjtő vállalkozások által a másik versenytárs rendszer részére összegyűjtött
csomagolásmennyiségeket sajátjaként feltüntetni. A Bizottság ezen álláspontja megegyezik a felperes álláspontjával (lásd a
212. pontot).
217   E körülmények között a második kötelezettséget egyrészt úgy kell értelmezni, hogy a DSD nem követelheti a szolgáltatási szerződés
alapján vele szerződött hulladékgyűjtő vállalkozásoktól, hogy a versenytárs rendszerek részére összegyűjtött csomagolásmennyiségeket
neki tulajdonítsák, másrészt pedig e kötelezettség nem akadályozhatja meg a DSD-t sem a hulladékgyűjtő vállalkozások által
összegyűjtött csomagolások összesített mennyiségének, sem e mennyiség DSD-rendszerhez tartozó részének megismerésében.
D –
A megtámadott határozat (72) preambulumbekezdésében meghatározott kötelezettségvállalás megsemmisítésére irányuló és az igazságszolgáltatáshoz
való hozzáférés alapvető jogának megsértésére vonatkozó negyedik jogalapról
1.
A felek érvei
218   A felperes emlékeztet arra, hogy a Bizottság felhívására – az általa a DSD-rendszer hulladékgyűjtő-berendezéseinek a VfW általi
ingyenes használata megtiltása iránt indított keresetet követően – azt a kötelezettségvállalást tette, hogy „a VfW – és a
hasonló ügyekben más vállalkozások – kötelezésére vonatkozó, a [Landgericht Köln] 1997. március 18-i ítéletében meghatározott
jogsértés megszüntetése iránti eljárás indításától […] tartózkod[ik]” (a megtámadott határozat (72) preambulumbekezdése).
A felperes véleménye szerint ez a kötelezettségvállalás összeegyeztethetetlen az igazságszolgáltatáshoz való szabad hozzáférés
alapvető jogával (a fent hivatkozott ITT Promedia kontra Bizottság ítélet 60. pontja). Ez a jogsértés még jelentősebb, mivel
a DSD által az egyik versenytársával szemben jogsértés megszüntetése iránt benyújtott kereset „nem nyilvánvalóan alaptalan”,
és a német jog értelmében nem visszaélésszerű (a fent hivatkozott ITT Promedia kontra Bizottság ítélet 56. pontja). A Landgericht
Köln ítéltéből az derül ki, hogy a DSD a tisztességtelen piaci versenyről szól német törvény alapján jogosan kérhette a bíróságtól,
hogy a VfW ne használhassa ingyenesen a DSD által finanszírozott hulladékgyűjtő-berendezéseket. Ezen ítélet szerint a hulladékgyűjtő-berendezések
közös használatához a DSD beleegyezésére van szükség, illetve arra, hogy az alperes a DSD‑nek „egyfajta közvetlen díjtételt”
fizessen.
219   A Bizottság a Landbell támogatásával felhívja a figyelmet arra, hogy a felperes olyan kötelezettségvállalást kifogásol, amelyet
a DSD a Bizottsághoz több harmadik személy által tett azon észrevételekre válaszul vállalt, miszerint a DSD a megtámadott
határozat (71) preambulumbekezdésében meghatározott kötelezettségvállalással ellentétben nem tette lehetővé a szerződéses
partnerei hulladékgyűjtő-berendezéseihez való szabad hozzáférést. A Bizottság erre megjegyzi, hogy amennyiben a felperes nem
tudja megakadályozni, hogy a hulladékgyűjtő vállalkozások engedélyezzék hulladékgyűjtő-berendezéseik közös használatát, akkor
ahhoz sincs joga, hogy e közös használatot valamelyik versenytársának megtiltsa.
2.
Az Elsőfokú Bíróság álláspontja
220   Emlékeztetni kell arra, hogy a Bizottság azon közleményének a Hivatalos Lapban történő megjelenésekor, amelyben bejelentette,
hogy a DSD-rendszerrel kapcsolatos különböző szerződéseket elfogadhatónak kívánja nyilvánítani, több érdekelt harmadik fél
is jelentkezett, hogy jelezze a Bizottságnak, hogy a DSD a közigazgatási eljárás e szakasza során a harmadik személyeknek
a DSD szerződéses partnerei hulladékgyűjtő-berendezéseihez való szabad hozzáférésével kapcsolatosan tett kötelezettségvállalásai
ellenére az utóbbi bírósági eljárást indított e berendezések közös használata ellen. A Landgericht Köln 1997. március 18-i
ítélete pedig világosan jelezte a DSD-nek a VfW-vel mint egyéni rendszerrel szembeni fellépésére irányuló szándékát, mivel
az utóbbi egyes német kórházakban ingyenesen szeretett volna a DSD-rendszer keretében használt hulladékgyűjtő-berendezésekhez
hozzáférni.
221   E körülmények között a Bizottság 1997. augusztus 21-i levelében jelezte a DSD-nek, hogy a szerződés partnerei hulladékgyűjtő-berendezéseinek
harmadik személyek általi használata megakadályozása az EK 82. cikkbe ütközhet, valamint hangsúlyozta, hogy e magtartatásnak
milyen jelentősége lehet a mentesítési eljárás tekintetében, mivel az EK 81. cikk (3) bekezdésében felsorolt negyedik feltétel
értelmében a mentesítés céljából bejelentett megállapodás nem teheti lehetővé, hogy az érintett termékek jelentős része tekintetében
megszüntesse a versenyt.
222   A Bizottság fenti állásfoglalását követően a DSD a Bizottság 1997. augusztus 21-i levelében kifejtett aggodalmai orvoslása
végett a következő – a megtámadott határozat (72) preambulumbekezdésében foglalt – kötelezettségvállalást nyújtotta be:
„A [DSD] hajlandó a VfW – és a hasonló ügyekben más vállalkozások – kötelezésére vonatkozó, a Landgericht Köln 1997. március
18-i ítéletében meghatározott jogsértés megszüntetése iránti kereset benyújtásától tartózkodni. A tájékoztatáshoz és az ellentételezéshez
való jog gyakorlása mindemellett a [DSD-vel] szerződéses viszonyban lévő hulladékgyűjtő vállalkozásokkal szemben fennmarad.”
223   Ezért tehát nem állítható, hogy a fenti kötelezettségvállalás megsérti a DSD-nek az igazságszolgáltatáshoz való hozzáféréshez
fűződő jogát. A DSD saját magától ajánlotta fel a Bizottságnak a fenti kötelezettségvállalást azért, hogy a Bizottság ne tegye
meg az 1997. augusztus 21-i levélben előirányzott lépéseket. Tehát saját érdekében – azon elv értelmében, miszerint valamely
fél lemondhat rendelkezésére álló jogának gyakorlásáról – és az ügy teljes ismeretében jelentette ki a DSD a Bizottsággal
szemben lényegében azt, hogy lemond a szerződéses partnerei által az e vállalkozások hulladékgyűjtő-berendezéseinek közös
használata iránt érdeklődő más rendszerekkel kötendő megállapodások német bíróságok előtti megtámadásáról.
224   Végül ki kell emelni, hogy a DSD-nek a (72) preambulumbekezdésben tett jogról való lemondását a Bizottság ellentételezte.
225   Vitathatatlan ugyanis, hogy a Bizottság a DSD által vállalt kötelezettségvállalást követően – a felhasználási szerződés esetével
ellentétben, amikor is a Bizottság a Hivatalos Lapban megjelent közlemény kapcsán az érdekelt harmadik személyek által tett
észrevételeket követően eljárást indított – nem indított az EK 82. cikk címén eljárást a DSD ellen.
226   Ráadásul az sem vitatható, hogy a Bizottság – például az egyéni rendszereknek a német kórházakban elhelyezett hulladékgyűjtő-berendezésekhez
való hozzáférésével kapcsolatban, illetve a piac egyéb területein esetlegesen felmerülő – versenyproblémák további vizsgálatának
elkerülése céljából igenis figyelembe vette a DSD által benyújtott kötelezettségvállalást. Ezen elemzésre szükség lett volna
annak vizsgálata érdekében, hogy a DSD által a Landgericht Köln 1997. március 18-i ítélete tárgyát képező ügyben folytatott
magatartásnak milyen hatása lehetett a szolgáltatási szerződés EK 81. cikk (1) és (3) bekezdése fényében történő elemzésére.
A jelen ügyben a Bizottság ezzel kapcsolatos elemzése meglehetősen pontatlan maradt, még ha a határozat feltünteti is, hogy
egy kórházban több hulladékgyűjtő-berendezés is elhelyezhető (a megtámadott határozat (128) preambulumbekezdése). Ez a megállapítás
meg sem közelíti azt a végkövetkeztetést, amelyre a kórházaknak szállított csomagolások gyűjtésére vonatkozó versenyfeltételekkel
kapcsolatos esetleges mélyebb elemzés juthatott volna.
227   E körülmények között a Bizottság az EK 81. cikk (3) bekezdése és a 17. rendelet 8. cikke alapján jogszerűen állapíthatta meg,
hogy a DSD által a szerződéses partnerei hulladékgyűjtő-berendezéseihez más kollektív rendszerek általi hozzáférése tekintetében
benyújtott kötelezettségvállalást nem tartja megfelelőnek, és ezért további lépéseket kell tennie, továbbá a mentesítési határozathoz
olyan kötelezettséget kell kapcsolnia, amely biztosítja, hogy a szolgáltatási szerződés ne tegye majd a DSD számára lehetővé
a versenynek az érintett piacról való kiszorítását.
228   Ezzel kapcsolatosan az alapján, hogy az első kötelezettség az egyéni rendszerekre nem vonatkozik – mivel e rendszerek tekintetében
nincs szükség a DSD szerződéses partnereinek a hulladékgyűjtő-berendezéseihez való hozzáférése biztosítására, mert a DSD-vel
szolgáltatási szerződést nem kötött hulladékgyűjtő vállalkozások e problémára alternatív megoldásokat tudnak nyújtani (lásd
a 120-129. pontot és a megtámadott határozat (159) preambulumbekezdését) –, nincs helye annak a megállapításnak, hogy a megtámadott
határozat (72) preambulumbekezdésében foglalt kötelezettségvállalás jogellenes, mivel az nem ad választ a megtámadott határozatban
feltárt versenyproblémára. Ez a kötelezettségvállalás ugyanis más logikát követ, mint amely alapján a Bizottság meghozta az
első kötelezettséget. Miközben e kötelezettség célja az EK 81. cikk (3) bekezdésében felsorolt negyedik feltétel végrehajtásának
garantálása – vagyis annak biztosítása, hogy a szolgáltatási szerződés nem szorítja majd ki a versenyt az érintett piacokról
–, aközben a kötelezettségvállalás célja csupán a Bizottság munkájának megkönnyebbítése olyan esetben, amikor nemleges megállapítást,
illetve mentesítési határozatot hoz. Amint az a 225. és 226. pontban kifejtésre került, a DSD által benyújtott kötelezettségvállalás
lehetővé tette, hogy a Bizottság elkerülje azon kérdések elemzését, amelyek önmagukban kétségbe vonhatták volna a megtámadott
határozatot, illetve az EK 82. cikk alkalmazására vonatkozó eljárás megnyitásához vezethettek volna.
229   Az fentiekből következően a felperes által nyújtott, a megtámadott határozat (72) preambulumbekezdésében foglalt kötelezettségvállalás
nem veszélyezteti a felperes igazságszolgáltatáshoz való hozzáféréshez fűződő jogát, mivel azt a DSD az ügy teljes ismeretében
ajánlotta fel annak érdekében, hogy a Bizottság ne vizsgáljon tovább olyan kérdéseket, amelyek az EK 82. cikk alkalmazásában
eljárás indításához vezethettek volna, vagy kétségbe vonták volna az EK 81. cikk alapján elvégzett elemzését.
230   Következésképpen a negyedik jogalapot el kell utasítani.
231   A fentiek összességéből következően a keresetet – mind az első és a második kötelezettségre vonatkozóan, mind a megtámadott
határozat egészére, illetve a megtámadott határozat (72) preambulumbekezdésében foglalt kötelezettségvállalásra vonatkozóan
– teljes egészében el kell utasítani.

A költségekről
232    Az eljárási szabályzat 87. cikkének 2. §‑a alapján az Elsőfokú Bíróság a pervesztes felet kötelezi a költségek viselésére,
ha a pernyertes fél ezt kérte. Mindemellett az eljárás szabályzat 87. cikkének 3. §-a alapján az Elsőfokú Bíróság elrendelheti
a költségeknek a felek közötti megosztását vagy azt, hogy a felek mindegyike maga viselje saját költségeit, amennyiben a felek
mindegyike egy vagy több jogalappal kapcsolatosan pervesztes lesz. A jelen ügyben az Elsőfokú Bíróság úgy ítéli meg, hogy
az első kötelezettség tartalmának oly módon való értelmezése, hogy e kötelezettség csupán a DSD-vel versenyben álló kollektív
rendszerekre vonatkozik, az egyéni rendszerekre nem, illetve a második kötelezettség tartalmának értelmezése e tekintetben
részben alátámasztja a felperes e vonatkozásban előadott érveit. Következésképpen az Elsőfokú Bíróság úgy ítéli meg, hogy
helyesen mérlegeli a jelen ügy körülményeit, amikor elrendeli, hogy a Bizottság viseli a felperes költségeinek egynegyedét
és a saját költségeinek egynegyedét. A felperes viseli a saját költségeinek háromnegyedét, a Bizottság költségeinek háromnegyedét,
valamint a Landbell költségeit.
A fenti indokok alapján
AZ ELSŐFOKÚ BÍRÓSÁG (első tanács)
a következőképpen határozott:
1)
A keresetet elutasítja.
2)
A felperes Der Grüne Punkt – Duales System Deutschland GmbH viseli saját költségeinek háromnegyedét, a Bizottság költségeinek
háromnegyedét, valamint a Landbell AG Rückhol-Systeme költségeit.
3)
A Bizottság viseli saját költségeinek egynegyedét és a felperes költségeinek egynegyedét.
García-Valdecasas
Cooke
Labucka
Kihirdetve Luxembourgban, a 2007. május 22‑i nyilvános ülésen.
E. Coulon

J. D. Cooke
hivatalvezető

elnök
Tartalomjegyzék
Jogi háttér
A –  A csomagolási hulladékok keletkezésének megelőzéséről szóló rendelet
B –  A Der Grüne Punkt – Duales System Deutschland GmbH kollektív rendszere, felhasználási szerződés és szolgáltatási szerződés
Az eljárás alapját képező tényállás
A megtámadott határozat
A –  A DSD és a hulladékgyűjtő vállalkozások közötti szerződéses jogviszonyról
B –  Az EK 81. cikk (1) bekezdése értelmében végzett értékelés
1.  A hulladékgyűjtő vállalkozások javára kikötött kizárólagossági kikötés
2.  A hulladékgyűjtő vállalkozások berendezéseihez való hozzáférésről
C –  Az EK 81. cikk (3) bekezdésével kapcsolatos értékelés
D –  A Bizottság által a mentesítési határozat kibocsátásához kapcsolt kötelezettségek
E –  Végkövetkeztetések
F –  Rendelkező rész
Az eljárás és a felek kérelmei
A jogkérdésről
A –  A megtámadott határozat 3. cikkének a) pontjában előírt, az EK 81. cikk (3) bekezdését, valamint az arányosság elvét
sértő kötelezettségről
1.  A DSD hozzájárulása megszerzésének szükségességéről a hulladékgyűjtő-berendezések közös használata esetén
a)  A felek érvei
b)  Az Elsőfokú Bíróság álláspontja
2.  A hulladékgyűjtő-berendezések közös használata szükségességének hiányára vonatkozó első részről
a)  A felek érvei
b)  Az Elsőfokú Bíróság álláspontja
i) A versenytárs kollektív rendszerek általi közös használat szükségességéről
ii) A közös használat állítólagos szükségéről az egyéni rendszerek tekintetében
3.  Az arra vonatkozó második részről, miszerint a Bizottság nem írhat elő az EK 81. cikk (1) bekezdésének és az EK 82. cikk
esetleges megsértésének orvoslását célzó kötelezettséget
a)  A felek érvei
b)  Az Elsőfokú Bíróság álláspontja
i) Az elfogadhatóságról
ii) Az ügy érdeméről
4.  Az arányosság elvének megsértésére vonatkozó harmadik részről
a)  A csomagolási rendelet állítólagos megsértéséről
A felek érvei
Az Elsőfokú Bíróság álláspontja
b)  A versenynek a DSD hátrányára történő torzulása veszélyéről
A felek érvei
Az Elsőfokú Bíróság álláspontja
c)  A Der Grüne Punkt védjegy funkciójának állítólagos veszélyeztetéséről
A felek érvei
Az Elsőfokú Bíróság álláspontja
d)  Az első kötelezettségnek a nemzeti igazságszolgáltatáshoz való hozzáférés jogára gyakorolt hatásáról
A felek érvei
Az Elsőfokú Bíróság álláspontja
5.  Az első jogalapra vonatkozó végkövetkeztetés
B –  Az arra vonatkozó második jogalapról, miszerint a megtámadott határozat 3. cikkének a) pontjában meghatározott kötelezettség
sérti az EK 86. cikk (2) bekezdését
1.  A felek érvei
2.  Az Elsőfokú Bíróság álláspontja
C –  Az arra a tényre vonatkozó harmadik jogalapról, hogy a megtámadott határozat 3. cikkének b) pontja megsérti az EK 81. cikk
(3) bekezdését és az EK 86. cikk (2) bekezdését
D –  A megtámadott határozat (72) preambulumbekezdésében meghatározott kötelezettségvállalás megsemmisítésére irányuló és
az igazságszolgáltatáshoz való hozzáférés alapvető jogának megsértésére vonatkozó negyedik jogalapról
1.  A felek érvei
2.  Az Elsőfokú Bíróság álláspontja
A költségekről
*
Az eljárás nyelve: német.