CELEX: 62008TJ0053
Държавни помощи
Компенсация за отчуждаване за обществени нужди
Удължаване на срока на действие на преференциална тарифа за доставката на електроенергия
Решение, с което помощта се обявява за несъвместима с общия пазар
Понятие за предимство
Принцип на състезателност

Обстоятелства в основата на спора
Италианската република национализира своя електроенергиен сектор със Закон № 1643 от 6 декември 1962 г., с който се създава
Ente nazionale per l’energia elettrica (ENEL) и действащите в електроенергийния сектор промишлени предприятия се прехвърлят
към ENEL (GURI № 316 от 12 декември 1962 г., стр. 5007, наричан по-нататък „Закон № 1643/62“). С този закон тя предоставя
на ENEL монопол върху извършването на италианска територия на дейностите по производство, внос, износ, пренос, преобразуване,
разпределение и продажба на електроенергия, независимо от източника на производство, като все пак се предвиждат някои изключения.
Така по смисъла на член 4, параграф 6 от Закон № 1643/62 предприятията, които произвеждат електроенергия предимно за собствена
консумация (наричани по-нататък „производители на електроенергия за собствени нужди“), са изключени от процеса на национализация
на електроенергийния сектор.
Към тогавашния момент Terni — дружество, в което държавата има мажоритарно участие — произвежда стомана, цимент и химикали.
Освен това то притежава и експлоатира водноелектрическа централа, като по-голямата част от произвежданата електроенергия е
използвана за захранване на производствения процес на дружеството.
Въпреки че дружеството има статут на производител на електроенергия за собствени нужди, производството на Terni на електроенергия
от водни източници е национализирано поради стратегическата си важност за снабдяването с електроенергия на страната.
С Президентски указ № 1165 от 21 август 1963 г. за прехвърляне на ENEL на всички активи, които се използват за дейностите
по член 1, първа алинея от Закон № 1643/62, осъществявани от „Terni: Società per l’Industria e l’Elettricità“ SpA (редовна
притурка към GURI № 230 от 31 август 1963 г., стр. 58, наричан по-нататък „Указ № 1165/63“), Италианската република предоставя
на Terni обезщетение за прехвърлянето на неговите активи за производство на електроенергия. Обезщетението е под формата на
преференциална тарифа за електроенергия (наричана по-нататък „тарифата „Terni“) със срок на действие от 1963 г. до 1992 г.
През 1964 г. Terni е разделено на три дружества: производителя на стомана Terni Acciai Speciali, производителя на химикали
Nuova Terni Industrie Chimiche и производителя на цимент Cementir (наричани по-нататък общо „дружествата Terni“). Тези дружества
по-късно са приватизирани и придобити съответно от ThyssenKrupp, Norsk Hydro и от Caltagirone, което води до създаването съответно
на ThyssenKrupp Acciai Speciali Terni SpA, Nuova Terni Industrie Chimiche SpA и Cementir SpA, които продължават да се ползват
от тарифата „Terni“.
Със Закон № 9 от 9 януари 1991 г. за прилагане на новия национален енергиен план: институционални аспекти, водноелектрически
и електрически централи, въглеводороди и геотермална енергия, производство за собствени нужди и фискални разпоредби (редовна
притурка към GURI № 13 от 16 януари 1991 г., стр. 3, наричан по-нататък „Закон № 9/91“), Италианската република удължава срока
на съществуващите концесии за производство на електроенергия от водни източници до 31 декември 2001 г. — концесии, въз основа
на които осъществяват дейност дружествата, използващи води — държавна собственост, за производство на електроенергия.
С член 20, параграф 4 от този закон Италианската република удължава и срока на действие на тарифата „Terni“ до 31 декември
2001 г. Също така се предвижда, че през следващите шест години (2002—2007 г.) количествата субсидирана електроенергия, доставени
до дружествата Terni, трябва постепенно да бъдат намалени, така че произтичащото от тарифата предимство да отпадне към края
на 2007 г.
Италианските власти уведомяват Комисията за Закон № 9/91 и на 6 август 1991 г. тя приема решение да не повдига възражения
(Решение относно държавна помощ NN 52/91).
Със Законодателен декрет № 79 от 16 март 1999 г. във връзка с Директива 96/92/ЕО относно общите правила за вътрешния пазар
на електроенергия (GURI № 75 от 31 март 1999 г., стр. 8, наричан по-нататък „Декрет № 79/99) Италианската република удължава
срока на съществуващите концесии за производство на електроенергия от водни източници. Член 12, параграфи 7 и 8 от посочения
декрет гласи:
„7. Концесиите, които са изтекли или изтичат най-късно на 31 декември 2010 г., се удължават до последната дата, а притежателите
на съответните концесии продължават дейност, без да е необходим административен акт, като информират администрацията, която
е предоставила концесията, в срок от деветдесет дни, считано от момента на влизане в сила на този декрет […]
8. За концесиите, които изтичат след 31 декември 2010 г., се прилагат условията за изтичане, предвидени в акта за концесия“.
С член 11, параграф 11 от Декрет-закон № 35 от 14 март 2005 г. за приемане на спешни разпоредби във връзка с плана за действие
за икономическо, социално и териториално развитие (GURI № 62 от 16 март 2005 г., стр. 4), преобразуван в Закон № 80 от 14 май
2005 г. (наричан по-нататък „Закон № 80/05“), Италианската република отново удължава срока на действие на тарифата „Terni“
до 2010 г., като мярката е приложима от 1 януари 2005 г. (наричана по-нататък „спорната мярка“). В Закон № 80/05 се уточнява,
че до 2010 г. дружествата Terni ще се ползват от същите условия както към 31 декември 2004 г., що се отнася до доставяните
количества (общо 926 GWh за трите дружества Terni) и до цените (1,32 евроцента/kWh). Скоро след това концесиите за производство
на електроенергия от водни източници са подновени общо до 2020 г. със Закон № 266 от 23 декември 2005 г.
След като в хода на разследването по друга преписка Комисията разбира за тази мярка за удължаване на срока, с писмо от 23 декември
2005 г. тя изисква информация от италианските власти, които отговарят с писмо от 24 февруари 2006 г., последвано от две други
писма, съответно от 2 март и 27 април 2006 г.
С писмо от 19 юли 2006 г. Комисията информира Италианската република, че е решила да започне процедурата, посочена в член 88,
параграф 2 ЕО. Това решение е публикувано в
Официален вестник на Европейския съюз
(OВ C 214, стр. 5) и Комисията приканва заинтересованите лица да представят становищата си относно спорната мярка.
Италианската република представя своето становище с писмо от 25 октомври 2006 г. и предоставя по-нататъшна информация с писма
от 9 ноември и 7 декември 2006 г.
Комисията получава становища от заинтересовани лица и ги препраща на италианските власти, като им дава възможност да реагират.
Становището на Италианската република е получено с писмо от 22 декември 2006 г.
С писмо от 20 февруари 2007 г. Комисията изисква допълнителна информация, която е предоставена от италианските власти с писма
от 16 април, 10 май и 14 май 2007 г.
На 20 ноември 2007 г. Комисията приема Решение относно държавна помощ С 36/А/06 (ех NN 38/06), приведена в действие от Италия
в полза на ThyssenKrupp, Cementir и Nuova Terni Industrie Chimiche (OВ L 144, 2008 г., стр. 37, наричано по-нататък „обжалваното
решение“).
Съображение 163 от обжалваното решение гласи:
„Комисията констатира, че [Италианската република] незаконно е приложила, в нарушение на член 88, параграф 3 [ЕО], член 11,
параграф 11 от Декрет-закон № [35]/05, преобразуван в Закон [№ 80/05], като е предоставила промяна и удължаване на срока до
2010 г. на преференциална тарифа за електроенергия, приложима за трите дружества Terni. Комисията смята, че такава мярка,
която представлява чиста оперативна помощ, не попада в приложното поле на каквато и да било дерогация от Договора за ЕО и
поради това е несъвместима с общия пазар. Следователно частите от безвъзмездните средства по горната мярка, които все още
не са отпуснати или платени, не могат да бъдат приложени. Вече платената помощ подлежи на възстановяване. Сумите, на които
получателите биха имали право през 2005 г., 2006 г. и 2007 г. съгласно Закон [№ 9/91], могат да бъдат приспаднати от подлежащата
на възстановяване обща сума“.
Разпоредителната част на обжалваното решение включва следните разпоредби:
„Член 1
1.      Държавната помощ, приложена от [Италианската република] в полза на ThyssenKrupp, Cementir и Nuova Terni Industrie Chimiche,
е несъвместима с общия пазар.
2.      Държавната помощ, предоставена от [Италианската република], но все още неизплатена на ThyssenKrupp, Cementir и Nuova Terni
Industrie Chimiche, също е несъвместима с общия пазар и следователно не може да бъде въведена в действие.
Член 2
1.      [Италианската република] следва да възстанови от получателите помощта, посочена в член 1, параграф 1.
[…]“

Производство и искания на страните
На 31 януари 2008 г. Италианската република подава настоящата жалба в секретариата на Общия съд.
Тя моли Общия съд да отмени обжалваното решение.
Комисията моли Общия съд:
–        да отхвърли жалбата,
–        да осъди Италианската република да заплати съдебните разноски.

От правна страна
Италианската република изтъква три правни основания, които са изведени, що се отнася до първото, от нарушение на член 87,
параграф 1 ЕО и на член 88, параграф 3 ЕО, доколкото спорната мярка имала обезщетителен характер, що се отнася до второто,
от нарушение на същите разпоредби, доколкото спорната мярка не включвала прехвърляне на публични ресурси, и що се отнася до
третото, от нарушение на съществените процесуални правила, както и от нарушение на принципа на състезателност и на принципа
на защита на оправданите правни очаквания.
По време на съдебното заседание обаче Италианската република изрично се отказва от второто си правно основание, което е отбелязано
от Общия съд в протокола от съдебното заседание. Следователно Общият съд ще разгледа само първото и третото правно основание.

По правното основание, изведено от твърдения обезщетителен характер на спорната мярка
Доводи на страните
Според Италианската република Комисията неправилно е квалифицирала спорната мярка като държавна помощ и вследствие на това
е счела, че е трябвало да бъде уведомена за посочената мярка.
Тя изтъква, че предоставянето на ресурси, което представлява компенсация за отчуждаването на имущество, направено в общ интерес,
доколкото не превишава необосновано възнаграждението, което заинтересованото лице би получило като насрещна престация — за
отчуждаването на същото имущество — от частен инвеститор, който действа в условията на пазарна икономика, не представлява
икономическо предимство.
Изводът на Комисията, че на дружествата Terni било предоставено предимство със спорната мярка, се основавал на неточен подход
спрямо имуществото, отчуждено от Terni през 1962 г. Предмет на отчуждаването били не само материални активи, но и правото
да се произвежда електроенергия, което било съдържанието на действащите концесии за производство на електроенергия от водни
източници към момента на влизане в сила на Закон № 1643/62.
При това положение според Италианската република било от съществено значение да се отчита стойността на концесията, разглеждана
самостоятелно като включен в имуществото на предприятието нематериален актив, чиято стойност зависи от продължителността на
концесията. Следователно не било правилно да се твърди, както направила Комисията, че проблемът в настоящото дело е този за
обезщетяването на Terni за „пазарната стойност на отчужденото имущество“ в съответствие с принципа, според който обезщетението
за отчуждаването на имущество трябва да се определи с оглед на стойността на това имущество към момента на отчуждаване.
Следователно така описаният характер на отчужденото от Terni имущество довел италианските органи до това да изработят компенсаторен
механизъм, според който стойността на обезщетението е в пряка връзка с продължителността на концесията. Ето защо срокът на
действие на тарифния режим бил обвързан с остатъчния срок на концесията, т.е. до 31 декември 1992 г.
Италианската република посочва, че тази пряка връзка между срока на действие на тарифата „Terni“, чиято цел била разходите
на Terni за електроенергия да са аналогични на тези, които то би имало, ако бе могло да запази правото да произвежда електроенергия,
и срока на действие на концесиите, давала гаранция на всяка от страните срещу риска от свръхкомпенсиране или от недостатъчно
компенсиране. Тази пряка връзка била основен елемент от договореното между страните споразумение за обезщетение, посочено
от Комисията в обжалваното решение, тъй като гарантирала икономическото равновесие на това споразумение.
В обжалваното решение Комисията от своя страна счела тази система за обезщетяване за приемлива, като същевременно поставила
действително съществения въпрос дали удължаванията на срока на действие на специалния тарифен режим могат да се считат за
неразделна част от обезщетението.
В това отношение Италианската република изтъква, че допълнителното обезщетение не се основава на възникналите на пазара на
електроенергия условия, чието изменение е в рамките на обичайната несигурност на споразумението за обезщетение. Двете удължавания
на срока на действие през 1991 г. и през 2005 г. всъщност били обосновани от факта, че с последващи законодателни разпоредби,
които не са могли да бъдат предвидени към момента на сключване на споразумението за обезщетение, се удължава срокът на концесиите
на производителите на електроенергия за собствени нужди.
Чисто извънредният характер на извършеното спрямо Terni отчуждаване налагал то да бъде поставено в хипотетично положение,
възможно най-близко до положението, което би било налице, ако не бе извършено такова отчуждаване; това изяснявало, че в рамките
на приведения в действие от италианските власти компенсаторен механизъм Terni било третирано като „фактически производител
на електроенергия за собствени нужди“. Италианската република посочва, че в подобен контекст от ключово значение е не толкова
да се провери дали съществува връзка между предвидения за Terni компенсаторен механизъм и концесиите на останалите производители
на електроенергия за собствени нужди, а по-скоро да се провери дали законите за удължаване на срока щяха да се прилагат към
Terni и ако спрямо него не бе извършено отчуждаване.
Не съществувало обаче никакво съмнение, че законодателните разпоредби за удължаване на концесиите биха се отнасяли и до притежаваните
от Terni концесии, ако това дружество ги бе запазило. Възпрепятстването на дружествата Terni да се ползват от тези удължавания
на срока под формата на продължаване на действието на тарифата „Terni“ щяло да постави под съмнение положението им на „фактически
производители на електроенергия за собствени нужди“, положение което — както признава самата Комисия — тези дружества било
разумно да запазят.
Следователно двете удължавания на срока от 1991 г. и от 2005 г., които далеч не представлявали преосмисляне на необходимостта
от първоначалните мерки, според Италианската република били израз именно на тази необходимост, както и на общия за договорното
право на държавите членки принцип, че при трайните правоотношения следва да се отчита изменението на договорното равновесие,
което се определя не от реализирането на обичайния риск, поет от страните при сключване на споразумението, а е последица от
настъпило впоследствие събитие, което не е било нито предвидено, нито предвидимо към момента на сключване на споразумението.
Италианската република се позовава на принципа на добросъвестност и справедливост и добавя, че посоченият в точка 35 по-горе
принцип е кодифициран в т.нар. клауза „hardship“, предвидена както от принципите във връзка с международните търговски договори,
така и в европейското договорно право. Условията за прилагане на тези принципи били налице в настоящия случай.
Италианската република поддържа, че доводът на Комисията, според който Terni могло да оспори механизма за обезщетение, ако
го счете за неподходящ, е ирелевантен. Всъщност към момента на приемане на Указ № 1165/63 Terni могло да подаде оплакване
само ако определеният срок на действие на тарифата „Terni“ е по-кратък от този на концесиите, които към съответния момент
е трябвало да изтекат на 31 декември 1992 г., определената дата на прекратяване на прилагането на тарифата „Terni“. Италианската
република добавя, че след като веднъж е признато, че датата на изтичане на действието на тарифата „Terni“ е определена не
въз основа на изчисляване на общата печалба, реализирана от Terni до тази дата, а единствено с оглед на обвързване на срока
на действие на тарифата „Terni“ със срока на действие на концесиите, Terni не е имало причина да се оплаква от механизма от
момента, от който прилагането на същия е трябвало да включва автоматично удължаване на срока на действие на посочената тарифа
едновременно с удължаването на срока на действие на концесиите.
Що се отнася до изразените от Комисията съмнения относно действителната цел на разпоредбите за удължаване на срока на действие
на тарифата „Terni“, която е да се допълни първоначалното обезщетение с оглед на удължаването, макар и фактически, на срока
на отчуждената концесия, Италианската република твърди, че за да се квалифицира дадена мярка като държавна помощ, следва да
се вземат предвид само действителните или потенциалните последици, и че макар да е безспорно, че дружествата Terni са имали
право на удължаване на срока на действие на тарифата „Terni“, за да се допълни надлежно първоначалното обезщетение, мярката,
вследствие на която се предоставя това удължаване, не може да се счита за държавна помощ, независимо от целите на националния
законодател при нейното приемане.
Италианската република завършва, като посочва, че целта на спорната мярка е да съхрани икономическата актуалност на механизъм,
който неминуемо е предназначен да продължи във времето, и че като не допуска изменение на съществените условия на договора,
тази мярка не предоставя никакво недължимо предимство на дружествата Terni, а точно обратното, избягва се възможността последните
да бъдат несправедливо увредени.
Комисията възразява, че правното основание на Италианската република трябва да се отхвърли като основано на погрешна предпоставка.
Според Комисията Италианската република изглежда пренебрегва обстоятелството, че член 6 от Указ № 1165/63 предвижда като обезщетение
за прехвърлянето на ENEL на инсталациите на Terni доставянето на електроенергия по намалена тарифа до 31 декември 1992 г.
От формулировката на тази разпоредба ясно личало, че тарифата „Terni“ е предоставена като обезщетение за точно определен период,
фиксиран окончателно към момента на отчуждаването, и че този срок вероятно е определен с оглед на остатъчния срок от концесията
на Terni за производство на електроенергия от водни източници, който бил основен елемент при определяне на стойността на отчуждената
концесия.
Комисията поддържа, че нито Указ № 1165/63, нито Закон № 9/91 обвързват по какъвто и да било начин удължаването на срока на
действие на тарифата „Terni“ с удължаването на срока на действие на концесиите за производство на електроенергия от водни
източници на други производители на електроенергия за собствени нужди, чието имущество не е отчуждено. Нямало никаква причина
да се счита, че удължаването на срока на действие на посочената тарифа, направено през 2005 г. със спорната мярка, е свързано
по-специално с удължаването на срока на действие на предоставените шест години по-рано с Декрет № 79/99 концесии. Обратно,
от Закон № 80/05 ясно следвало, че удължаването на срока на действие на благоприятните тарифи, включително на тарифата „Terni“,
се предоставя глобално, за да „се даде възможност за развитие и преструктуриране на производството на съответните предприятия“.
Тя изтъква, че ако Указ № 1165/63 предвижда автоматично удължаване на срока на действие на тарифата „Terni“ при удължаване
на срока на действие на концесиите на други производители на електроенергия за собствени нужди, той би противоречал на принципа,
че обезщетението за отчуждаването на имущество (включително на нематериален актив като концесията) трябва да се определи с
оглед на стойността на това имущество към момента на отчуждаване.
Освен това било неправилно да се твърди, както прави Италианската република, че „дружествата Terni могат да претендират за
удължаване на срока на действие на тарифите „Terni“ като допълнение към първоначалното обезщетение“. Комисията посочва, че
така италианските власти изглежда твърдят, че дружествата Terni имат „право“ на удължаване на срока на действие на тарифата
„Terni“ само поради факта че ако спрямо тях не бе извършено отчуждаване, те биха се ползвали от удължаването на срока на действие
на концесиите за производство на електроенергия от водни източници.
Според Комисията обаче дружествата Terni не са могли да се позовават на каквото и да било „право“ на удължаване на срока въз
основа на Указ № 1165/63, който предвижда доставката на електроенергия по намалена тарифа до 31 декември 1992 г., без възможност
за удължаване на този срок. Липсата на „право“ на удължаване на срока на действие на тарифата „Terni“ се дължала и на факта,
че предвидените със Закон № 9/91 и със спорната мярка удължавания на срока били предоставени едностранно от италианските власти
при упражняването на широко дискреционно правомощие, което характеризирало законодателната дейност.
Неоснователни били и доводите, че изменението на срока на действие на тарифата „Terni“ се основава на нормите на частното
право, които се отнасят до прекомерно високите разходи за последващите договорни престации, тъй като посочените правила изглежда
не се прилагали към отчуждаването в обществен интерес. Комисията отбелязва също, че дори ако отчуждаването може да се приравни
на обикновен договорен факт, задължението на Terni да прехвърли на ENEL концесията за производство на електроенергия от водни
източници заедно със съответните инсталации следвало да се квалифицира като „незабавна“, а не като продължителна престация,
която може да стане прекалено скъпа след изтичането на определено време. Нещо повече, удължаването на срока на действие на
концесиите за производство на електроенергия от водни източници не можело да се квалифицира като „изключително и непредвидимо“
събитие.
Съображения на Общия съд
Според постоянната съдебна практика определянето като „помощ“ по смисъла на член 87, параграф 1 ЕО изисква всички предвидени
в тази разпоредба условия да са налице (Решение на Съда от 21 март 1990 г. по дело Белгия/Комисия, наричано „Tubemeuse“ C‑142/87,
Recueil, стр. I‑959, точка 25 и Решение на Съда от 1 юли 2008 г. по дело Chronopost и La Poste/Ufex и др., C‑341/06 P и C‑342/06 P,
Сборник, стр. I‑4777, точка 121).
Първо, трябва да става въпрос за намеса на държавата или чрез ресурси на държавата. Второ, тази намеса трябва да е в състояние
да засегне търговията между държавите членки. Трето, тя трябва да предоставя предимство на своя бенефициер. Четвърто, тя трябва
да нарушава или да заплашва да наруши конкуренцията (Решение на Съда от 30 март 2006 г. по дело Servizi Ausiliari Dottori
Commercialisti, C‑451/03, Recueil, стp. I‑2941, точка 56 и Решение по дело Chronopost и La Poste/Ufex и др., посочено по-горе,
точка 122).
Следва да се напомни, че намесата, която облекчава под различна форма тежестите, обичайно натоварващи бюджета на едно предприятие,
и по този начин наподобява субсидия, представлява предимство по смисъла на член 87, параграф 1 ЕО (Решение на Съда от 29 юни
1999 г. по дело DM Transport, C‑256/97, Recueil, стр. I‑3913, точка 19 и Решение на Съда от 14 септември 2004 г. по дело Испания/Комисия,
C‑276/02, Recueil, стр. I‑8091, точка 24), по-специално като доставката на стоки или услуги при преференциални условия (вж.
Решение на Общия съд от 16 септември 2004 г. по дело Valmont/Комисия, T‑274/01, Recueil, стр. II‑3145, точка 44 и цитираната
съдебна практика).
Италианската република поддържа, че спорната мярка не може да се квалифицира като държавна помощ, доколкото не е изпълнено
условието за предоставяне на предимство на получателите, тъй като посочената мярка има чисто обезщетителен характер.
Безспорно е, че някои от предоставяните на предприятията форми на обезщетение не представляват помощ.
Така в Решение от 27 септември 1988 г. по дело Asteris и др. (106/87—120/87, Recueil, стр. 5515, точки 23 и 24) Съдът уточнява,
че държавните помощи, т.е. мерките на публичноправни органи, които поставят някои предприятия или определени стоки в по-благоприятно
положение, имат съвсем различно правно естество от обезщетенията за вреди, които националните органи евентуално могат да бъдат
осъдени да заплатят на частноправни субекти, за да се поправи вредата, която са им причинили, и че следователно посочените
обезщетения за вреди не представляват помощи по смисъла на членове 87 ЕО и 88 ЕО.
Съдът също така е постановил, че публичните субсидии, предоставени на предприятия, на които изрично са възложени задължения
за обществена услуга, с цел да се компенсират разходите, които са възникнали в резултат от изпълнението на тези задължения
и отговарят на определени условия, не попадат в обхвата на член 87, параграф 1 ЕО (Решение на Съда от 24 юли 2003 г. по дело
Altmark Trans и Regierungspräsidium Magdeburg, C‑280/00, Recueil, стр. I‑7747, точка 94).
Комисията посочва, че предоставеното от държавата обезщетение за отчуждаване на активи обикновено не се квалифицира като държавна
помощ (съображение 70 от обжалваното решение).
Спорната мярка се състои в удължаване на срока на първоначалната мярка, с която на Terni се предоставя преференциална тарифа
за доставката на електроенергия като обезщетение за национализацията през 1962 г. на производството на това дружество на електроенергия
от водни източници.
Член 6 от Указ № 1165/63, в който се определя това обезщетение, има следния текст:
„ENEL трябва да доставя на Terni […] 1 025 000 000 kWh (един милиард и двадесет и пет милиона) всяка година, с мощност от
170 000 kW (сто и седемдесет хиляди) — количеството електроенергия, използвано от Terni през 1961 г. […] за дейностите, които
не са сред посочените в член 1 от Закон № 1643[/62], и 595 000 000 kWh (петстотин деветдесет и пет милиона) годишно, с допълнителна
мощност от 100 000 kW (сто хиляди), за осъществяваните към датата на влизане в сила на Закон № 1643[/62] дейности.
Посочените доставки трябва да се извършват до 31 декември 1992 г. в местата за доставка, разположени в обектите на Terni,
определени по общо съгласие на страните“.
Това фиксирано количество електроенергия трябва да се доставя по преференциална тарифа, определена в член 7 от Указ № 1165/63,
както следва:
„За доставката на 1 025 000 000 kWh […] годишно, цената за доставката на kWh ще се определя в зависимост от средните вътрешни
продажни цени за периода 1959—1961 г., по които отдел „Производство на електроенергия“ на Terni […] продава електроенергия
на обектите на дружеството, които осъществяват дейност в други сектори.
За количествата, консумирана от Terni […] енергия над 1 025 000 000 kWh […] годишно, до 595 000 000 kWh […] годишно, посочената
в предходната алинея цена ще бъде увеличена с 0,45 [италиански] лири за kWh“.
Следователно мярката, чийто адресат е Terni, изглежда е резултат от три фактора: количеството електроенергия, нейната цена
и продължителността на преференциалния режим.
Според Комисията първоначалната мярка представлява обезщетение, тя е адаптирана и за целия период, предвиден с тази мярка,
т.е. до 1992 г., тарифата „Terni“ не предоставя никакво предимство на получателите. Като се позовава на буквално тълкуване
на член 6 от Указ № 1165/63 и на ясното определяне на 30-годишен срок на прилагане на посочената тарифа, Комисията поддържа,
че удължаването на този срок не може да се счита за неразделна част от обезщетението и прави извод, че считано от 1 януари
2005 г. предоставената в съответствие с разпоредбите на член 11, параграф 11 от Закон № 80/05 тарифа представлява държавна
помощ по смисъла на член 87, параграф 1 ЕО (съображения 78, 79, 94 и 117 от обжалваното решение).
Италианската република твърди, че обжалваното решение се основава на неправилна преценка на Комисията за естеството и действителната
функция на мярката за обезщетение, предвидена от правната уредба относно национализацията на Terni. Целта на тази правна уредба
била да обезщети Terni за извършеното спрямо него отчуждаване през 1962 г., което било изключение в контекста на общия режим
на производителите на електроенергия за собствени нужди и засягало не само различни инсталации, но и правото да се произвежда
електроенергия, произтичащо от концесията за производство на електроенергия от водни източници.
Според Италианската република това положение изяснява защо националният законодател е приел специфичен механизъм за обезщетяване,
който трябва да позволи на Terni да се снабдява с електроенергия при икономически условия, аналогични на тези, от които то
би се ползвало, ако не бе извършена национализация, за период, който отчита срока на концесията.
На първо място, тя посочва, че като е приел 31 декември 1992 г. за дата на изтичане на тарифата „Terni“, националният законодател
е решил да обвърже срока на действие на посочената тарифа с този на концесиите за производство на електроенергия от водни
източници на производителите на електроенергия за собствени нужди, спрямо които не е извършено отчуждаване, и така е създал
пряка връзка между тези два елемента. Тя посочва, че двете удължавания на срока на действие на тарифата „Terni“ са обосновани
от факта, че със законодателните разпоредби, които без съмнение не са могли да бъдат предвидени при определянето на първоначалното
обезщетение, се удължава срокът на концесиите на производителите на електроенергия за собствени нужди, който представлява
параметър на предоставеното на Terni обезщетение. Тези две мерки за удължаване на срока, които далеч не представляват преосмисляне
на необходимостта от първоначалния механизъм за обезщетяване, били израз именно на тази необходимост.
Трябва обаче да се подчертае, че настоящият спор се вписва в контекста на национализацията на електроенергийния сектор в Италия,
която се основава на член 43 от италианската конституция, а правният акт за нейното привеждане в действие е Закон № 1643/62,
допълнен с Указ № 1165/63.
Ето защо трябва да се изхожда от последните текстове, за да може въпросната национализация да се възприеме във всичките ѝ
измерения, включително правно дължимото обезщетение при това положение на едностранно решено от държавата прехвърляне на собственост.
От съвсем ясната формулировка на член 6 от Указ № 1165/63 обаче следва, че тарифата „Terni“ е предоставена като обезщетение
за точно определен период без възможност за продължаване. Така същият този член гласи, че доставките на електроенергия за
Terni „трябва да се извършват до 31 декември 1992 г.“, като посочването на конкретна дата изключва a priori всякаква трудност
при тълкуване на времевия обхват на разпоредбата.
Освен това Италианската република не посочва нито една разпоредба от Закон № 1643/62 или от Указ № 1165/63, която да предвижда
изменение на срока на прилагане на тарифата „Terni“ с възможност за удължаване на този срок след предвидената дата на изтичане.
От друга страна, следва да се отбележи, че възможността за промяна на цената, по която се доставя електроенергия на Terni,
изрично е предвидена от националния законодател в член 8 от Указ № 1165/63.
Италианската република подчертава, че за да приеме датата 31 декември 1992 г. в Указ № 1165/63, към момента на извършване
на национализацията националният законодател взема предвид датата на изтичане на концесиите за производство на електроенергия
от водни източници на производителите на електроенергия за собствени нужди, като същевременно тя поддържа, че липсата на изрична
разпоредба относно възможността да се измени срокът на прилагане на тарифата „Terni“ според срока на концесиите се обяснява
с факта, че подновяването на последните представлява за същия този законодател и към същия този момент „съвсем непредвидимо“
събитие.
Следва да се отбележи, че първоначалното определяне на срока на действие на концесиите само по себе си вече поставя въпроса
за това какво ще стане с тези концесии след тяхното изтичане, а запазването им вследствие на законодателно удължаване на срока
или на конкурс или търг е предвидима хипотеза, а не „съвсем непредвидимо“ събитие. От преписката е видно, че липсата в националното
законодателство на изрична разпоредба, която да предвижда възможност за изменение на срока на прилагане на тарифата „Terni“,
изглежда е просто резултат от избора на законодателя да обезщети Terni чрез преференциална тарифа за доставка на електроенергия
за точно определен период, фиксиран окончателно към момента на национализацията.
Следва да се добави, че законодателството относно удължаванията на срока на концесиите за производство на електроенергия от
водни източници, което е прието след Закон № 1643/62 и Указ № 1165/63, противоречи на възприетото от Италианската република
тълкуване на тези текстове, според което последните обвързвали срока на действие на тарифата „Terni“ чрез един вид динамично
и мълчаливо препращане с този на концесиите за производство на електроенергия от водни източници на производителите на електроенергия
за собствени нужди, като удължаването на срока на действие на концесиите автоматично водело до удължаването на срока на действие
на посочената тарифа.
Това тълкуване се опровергава от факта, че удължаванията на срока на действие на тарифата „Terni“, които изобщо не са автоматични,
налагат законодателна намеса, за да се измени определеното с Указ № 1165/63 първоначално обезщетение.
С първото удължаване на срока на действие на тарифата „Terni“, което произтича от член 20, параграф 4 от Закон № 9/91, също
така е удължен до 2001 г. срокът на съществуващите към тогавашния момент концесии за производство на електроенергия от водни
източници. Този закон не може да се сведе само до едновременно удължаване до 2001 г. на срока на действие на тарифата „Terni“
и на срока на действие на концесиите за производство на електроенергия от водни източници на производителите на електроенергия
за собствени нужди, доколкото той има двойна цел — да удължи срока на действие на тарифата „Terni“, но и да я премахне в края
на 2007 г. (вж. съображение 19 от обжалваното решение), на по-късна дата, която следователно е независима от тази на изтичане
на съществуващите към тогавашния момент концесии за производство на електроенергия от водни източници. Тези два елемента са
неделими и на практика доказват, че въпросът за срока на действие на посочената тарифа е различен от този за положението на
производителите на електроенергия за собствени нужди.
Фактът, че създалото се положение за дружествата Terni е различно от това за дружествата на производителите на електроенергия
за собствени нужди се потвърждава от това, че през 1999 г. италианските органи се намесват само за да подновят до 2010 г.
съществуващите към тогавашния момент концесии за производство на електроенергия от водни източници.
Второто удължаване на срока на действие на тарифата „Terni“ произтича от член 11, параграф 11 от Закон № 80/05, който гласи:
„За да се даде възможност за развитие и преструктуриране на производството на съответните предприятия, срокът за прилагане
на благоприятни тарифни условия към доставките на електроенергия, предвидени в член 1, параграф 1, [буква] в) от преобразувания
Декрет-закон № 25 от 18 февруари 2003 г., с измененията в Закон […] № 83 от 17 април 2003 г., се удължава до края на 2010 г.,
при приложимите към 31 декември 2004 г. тарифни условия“.
В посочената разпоредба концесиите за производство на електроенергия от водни източници дори не се споменават и в нея не се
съдържа никакво указание, което позволява да се приеме, че законодателят е имал намерение да обвърже срока на действие на
тарифата „Terni“ със срока на действие на посочените концесии.
Напротив, от същата разпоредба следва, че тарифата „Terni“ е само едно от благоприятните тарифни условия, чието удължаване
има за цел да „даде възможност за развитие и преструктуриране на производството на съответните предприятия“. В съображение
67 от обжалваното решение, което е част от обобщението на изразеното в хода на официалната процедура по разследване становище
на италианските власти, се уточнява подчертаното от тези власти, че „оспорваното удължаване на срока на действие на тарифата
съгласно член 11, параграф 11 от Закон № 80/2005 е свързано с мащабна програма за инвестиции, които ThyssenKrupp осъществява
в индустриалната зона на Terni-Narni“, и че „според този план за действие в областта ще бъдат разработени нови мощности за
производство на електроенергия“. Отбелязва се, че „[…] тарифата служи като временно решение до създаването на такива производствени
мощности и нейното премахване би застрашило направените към момента инвестиции“.
Както се посочва в съображение 61 от обжалваното решение относно „политическите причини за второто удължаване“, италианските
власти изтъкват следното:
„[т]арифата е необходима, за да създаде условия на равнопоставеност между тези дружества с висока енергийна интензивност,
които действат в Италия, и техните конкуренти в [Европейския съюз], които също се възползват от намалени цени на електроенергията
(въз основа на тарифа или договор), докато не бъдат завършени текущи инфраструктурни проекти за производство на електроенергия
и транспорт. Ако тарифата бъде премахната, въпросните дружества ще преместят дейността си извън [Европейския съюз]. Това неизбежно
би довело до индустриална криза и сериозна загуба на работни места в засегнатите региони. Ето защо според [Италианската република]
тарифата „Terni“ следва да се смята за [временно решение]“.
Следователно не става дума за мярка, която представлява продължение от правна гледна точка на обезщетението, получавано от
Terni поради национализацията през 1962 г. на производството на това дружество на електроенергия от водни източници.
На второ място, след като в писмената реплика уточнява, че продължителността на тарифния режим е обвързана с „остатъчния“
срок на концесията на Terni, Италианската република посочва, че „от ключово значение е не толкова да се провери дали съществува
връзка между предвидения за Terni компенсаторен механизъм и концесиите на останалите производители на електроенергия за собствени
нужди, а по-скоро да се провери дали законите за удължаване на срока щяха да се прилагат към Terni, ако инсталациите и концесията
му не бяха отчуждени, по общото правило“.
Според нея няма никакво съмнение, че разпоредбите за удължаване на срока (а именно член 24 от Закон № 9/91 и член 12, параграф 7
от Декрет № 79/99) биха се отнасяли и до притежаваните от Terni концесии, ако „това дружество ги бе запазило“ и е очевидно,
че възпрепятстването на дружествата Terni да се ползват от тези удължавания на срока би прекратило положението им на фактически
производители на електроенергия за собствени нужди, положение, което — както признава самата Комисия — тези дружества било
разумно да запазят.
Следва обаче да се констатира, че с изложените разсъждения Италианската република цели да даде тълкуване на създадения с член 6
от Указ № 1165/63 механизъм за обезщетяване, основано на постулат, който не отчита положението на отчуждаване в основата на
спора и обсъждането на обхвата на посочения механизъм.
Възможно е, ако производството на Terni на електроенергия от водни източници не бе национализирано, концесията на това дружество
да бъде подновена както концесиите на останалите производители на електроенергия за собствени нужди. Възможно е също в този
случай въпросът за обезщетяването на Terni чрез доставката на електроенергия по преференциална тарифа да не бе възникнал.
Това обаче са чисто хипотетични разсъждения, чиято цел е да заобиколят ясно определения с член 6 от Указ № 1165/63 времеви
обхват на прилагане на тарифата „Terni“, и те трябва да бъдат отхвърлени.
Италианската република също така подчертава, че Комисията има съмнения дали целта на разпоредбите за удължаване на срока на
действие на тарифата „Terni“ е била да се допълни първоначално предвиденото с член 6 от Указ № 1165/63 обезщетение, при положение
че според съдебната практика квалифицирането на дадена мярка като държавна помощ налага да се вземат предвид само действителните
или потенциалните последици.
Следва обаче да се отбележи, че в съображение 99 от обжалваното решение Комисията ясно посочва, че няма съмнение, че снабдяването
с електроенергия на по-ниски цени в сравнение с обикновената тарифа за електроенергия представлява ясно изразено икономическо
предимство за получателите, чиито производствени разходи са намалени и конкурентната им позиция е засилена.
Позоваването на реалната цел на спорната мярка е част от обсъждането на точния обхват на предвидения в член 6 от Указ № 1165/63
механизъм за обезщетяване, като Италианската република поддържа, че тази мярка представлява продължение от правна гледна точка
на обезщетението, получавано от Terni поради национализацията през 1962 г. на производството на това дружество на електроенергия
от водни източници.
Това твърдение се опровергава както от формулировката на член 11, параграф 11 от Закон № 80/05, с който срокът на действие
на тарифата „Terni“ се удължава до 2010 г., така и от изявленията на италианските власти в хода на административната процедура,
обобщени в съображения 61 и 67 от обжалваното решение, от които е видно, че спорното удължаване на срока на действие на тарифата
„Terni“ всъщност представлява насрещна престация за мащабна инвестиционна програма, започната от ThyssenKrupp в индустриалната
зона на Terni-Narni.
На трето място, Италианската република изтъква, че двете удължавания на срока от 1991 г. и от 2005 г. са израз и на общия
за договорното право на държавите членки принцип, че при трайните правоотношения следва да се отчита изменението на договорното
равновесие, причинено не от реализирането на обичайния риск, поет от страните при сключване на договора, а от настъпило впоследствие
събитие, което не е било нито предвидено, нито предвидимо към момента на сключване на споразумението, а именно приемането
на законодателни разпоредби за удължаване на срока на концесиите за производство на електроенергия от водни източници на производителите
на електроенергия за собствени нужди.
Освен че се позовава на принципа на добросъвестност и справедливост, Италианската република добавя, че посоченият в точка 87
по-горе принцип е кодифициран в т.нар. клауза „hardship“, предвидена както от принципите във връзка с международните търговски
договори, така и в европейското договорно право, изготвени от комисията по европейско договорно право.
Тези доводи трябва да се отхвърлят, тъй като се основават на неправилно предположение, а именно на приравняване на положението
на национализация на различни активи, довело до необходимост от обезщетение, с обикновен договорен факт.
Всъщност важно е да се напомни, че настоящият спор се вписва в контекста на национализация на електроенергийния сектор в Италия,
основана на член 43 от италианската конституция, според който „[з]аконът може в обществен интерес, чрез отчуждаване и след
обезщетяване, да запази поначало или да прехвърли — на държавата, на публичноправни органи или на сдружения на работници или
на потребители — определени дейности или категории дейности, които са свързани с основни обществени услуги или с енергийни
източници, или с монопол, и са от първостепенен обществен интерес“.
Единственият юридически акт, с който се извършва национализацията, е Закон № 1643/62, допълнен с Указ № 1165/63.
Ето защо е очевидно, че прехвърлянето на собственост е решено едностранно от държавата, в обществен интерес, и че за да може
въпросната национализация, включително правно дължимото при това положение обезщетение, да се възприеме във всичките ѝ измерения,
следва да се изхожда от разпоредбите на посочения закон и на споменатия указ.
Италианската република изобщо не е доказала, че нормите или принципите, които уреждат договорните правоотношения, са приложими
към това положение. Фактът, че Указ № 1165/63 предвижда специфичен механизъм за обезщетяване под формата на доставка на електроенергия
по преференциална тарифа в продължение на 30 години не може да обоснове извършеното от Италианската република приравняване
на настоящия случай с трайно договорно правоотношение.
Във всеки случай, дори да се предположи, че подобно приравняване е допустимо, доводите, които обосновават спорната мярка с
наличието на принципи, позволяващи да се възстанови равновесието на дадено трайно договорно правоотношение, за което се твърди,
че е нарушено от последиците от събитие, което не е било нито предвидено, нито предвидимо към момента на сключване на споразумението,
не могат да бъдат приети.
Не само прехвърлянето на ENEL на активите на Terni, изцяло извършено малко след като е приет Указ № 1165/63 и следователно
е трябвало да се квалифицира като „незабавна“, а не като „продължителна“ престация, но и удължаването на срока на действие
на концесиите за производство на електроенергия от водни източници на производителите на електроенергия за собствени нужди
не може да се квалифицира като „непредвидимо“ събитие.
Следва да се напомни, че първоначалното определяне на срока на действие на концесиите само по себе си вече поставя въпроса
за това какво ще стане с тези концесии след тяхното изтичане и запазването им вследствие на законодателно удължаване на срока
или на търг или конкурс следователно представлява напълно предвидимо, а не непредвидимо събитие. Това се потвърждава впоследствие
от приемането през 1991 г., 1999 г. и 2005 г. на разпоредби за удължаване на срока на концесиите за производство на електроенергия
от водни източници на производителите на електроенергия за собствени нужди.
От предходните съображения следва, че правното основание, с което се оспорва квалификацията на спорната мярка като държавна
помощ, изведено от обезщетителния характер на спорната мярка, трябва да бъде отхвърлено.

По правното основание, изведено от нарушение на съществените процесуални правила, от нарушение на принципа на състезателност
и от нарушение на принципа на защита на оправданите правни очаквания
Доводи на страните
Италианската република изтъква, че по изрично искане на Комисията ѝ е предоставила проучване, в което се прави съпоставка
между счетоводната стойност на отчужденото имущество и стойността на предоставените през годините чрез тарифата „Terni“ предимства,
което проучване показва липсата на свръхкомпенсиране.
В обжалваното решение обаче Комисията счела това проучване за ирелевантно, тъй като дали механизмът за обезщетяване е адекватен,
можело да се прецени само ex ante, т.е. към момента на отчуждаване. Следователно Комисията разгледала проучването само субсидиарно
и заключила, че съдържащите се в него изводи са неправилни.
Италианската република поддържа, че този обрат в позицията на Комисията относно ползата от преценка ex post дали механизмът
за обезщетяване е адекватен, е трябвало да доведе посочената институция до това да възобнови обсъждането, като предложи различна
гледна точка за анализ, или дори като приеме алтернативните предложения на Италианската република — нещо, което тя не направила.
Ако Комисията била действала по този начин, Италианската република със сигурност щяла да може да изтъкне доводите, изложени
в първото правно основание.
Италианската република добавя, че ако Комисията била посочила промяната в позицията си или своите съмнения относно предложения
с въпросното проучване метод за оценка, преди да приеме спорното решение, Италианската република щяла да може да се позове
на обстоятелството, че ако посочената институция евентуално подцени тарифното предимство на Terni, то тя подценява и направената
от това дружество икономическа жертва, като я свежда до стойността на инсталациите, без да счита за предмет на самостоятелна
оценка отчужденото право, а именно концесията за производство.
Този процесуален порок засягал дори извършената от Комисията преценка по същество на въпросното проучване.
След като подчертава, че поведението на Комисията е най-малкото противоречиво, в писмената реплика Италианската република
твърди, че с искането си да се направи въпросното проучване, за да прецени евентуалното наличие на свръхкомпенсиране, Комисията
е породила оправдано правно очакване у италианските власти относно това, че резултатите от проучването по някакъв начин ще
бъдат преценени за целите на обжалваното решение. Като обявила, че проучването във всеки случай е ирелевантно, като впрочем
изразила тази преценка едва в обжалваното решение, и като оценила съдържанието на посоченото проучване само субсидиарно, Комисията
не отговорила на това оправдано правно очакване, създадено с искането за информация, направено в писмото от 20 февруари 2007 г.
Комисията твърди, че в хода на процедурата никога не е указвала на Италианската република, че ще прецени ex post дали тарифата
„Terni“ е подходяща, без да провери дали предвиденото със спорната мярка удължаване на срока на действие на тази тарифа може
да бъде обосновано като обезщетение за извършеното през 1962 г. отчуждаване спрямо Terni — нещо, което се потвърждава от факта,
че в процедурата италианските власти и дружествата Terni всъщност изтъкват доводите, развити в рамките на първото правно основание,
за да докажат, че посоченото удължаване на срока на действие трябва да се счита за неразделна част от предвидения ex ante
с Указ № 1165/63 механизъм за обезщетяване на Terni.
Тя твърди, че доколкото италианските власти действително са представили въпросните доводи в хода на административната процедура
и доколкото тези доводи във всеки случай са необосновани, както показва анализът на първото правно основание, твърдяното от
Италианската република нарушение на правото на защита не може да окаже никакво влияние върху валидността на обжалваното решение.
Този извод не можел да се обори с твърдението на Италианската република, че ако е била запозната с възраженията на Комисията
относно въпросното проучване, „тя също е щяла да може да изрази съмненията си“. Всъщност според Комисията е очевидно, че след
като проучването е разгледано само субсидиарно, евентуалните съмнения на Италианската република относно надеждността му във
всеки случай не са могли да окажат никакво влияние върху основната преценка, на която се основава обжалваното решение. Освен
това италианските власти изобщо не доказали, че извършената от Комисията преценка по същество на проучването е опорочена от
каквато и да било фактическа грешка или грешка при прилагане на правото.
Накрая Комисията поддържа, че твърденията за нарушение, изведени от нейното предполагаемо противоречиво поведение и от нарушението
на принципа на защита на оправданите правни очаквания, трябва да бъдат обявени за недопустими, тъй като са изложени за първи
път в писмената реплика в нарушение на член 48, параграф 2 от Процедурния правилник на Общия съд. Във всеки случай от факта,
че Комисията разгледала проучването на италианските власти само субсидиарно, не можело да се изведе никакво противоречие или
нарушение на горепосочения принцип. На последно място, Комисията напомня, че според постоянната съдебна практика принципът
на защита на оправданите правни очаквания е нарушен само ако администрацията е дала „конкретни уверения“ на съответните лица —
нещо, което очевидно не било така в настоящия случай.
Съображения на Общия съд
Необходимо е да се напомни, че с писмо от 19 юли 2006 г. Комисията информира Италианската република за решението си да започне
предвидената в член 88, параграф 2 ЕО процедура и че с публикуването на посоченото решение в
Официален вестник на Европейския съюз
тя приканва третите заинтересовани лица да представят становищата си относно спорната мярка.
След като констатира, че допълнителна информация „е необходима, за да направи заключение“, с писмо от 20 февруари 2007 г.
Комисията иска от Италианската република да ѝ предостави по-конкретно информация, която позволява да се направи обективно
сравнение между стойността на отчуждените активи и стойността на предоставеното с тарифата „Terni“ предимство, от началото
на този режим до 2010 г., като се актуализират въпросните стойности.
В отговор на това искане през април 2007 г. Италианската република изпраща на Комисията проучване, извършено по искане на
дружествата Terni от независим консултант, в което се посочва, че общата стойност на предоставеното с тарифата „Terni“ предимство
е по-малка от счетоводната стойност (актуализирана през 2006 г.) на отчужденото вследствие на национализацията имущество,
и следователно се прави извод, че не е налице свръхкомпенсиране.
От съображения 82 и 83 от обжалваното решение е видно, че Комисията преди всичко е счела това проучване за ирелевантно, тъй
като адекватността на компенсаторния механизъм следва да се анализира единствено ex ante, т.е. към момента на отчуждаване.
В съответствие с този подход Комисията заключава, че до изтичане на срока на първоначалното компенсаторно тарифно споразумение
(и единствено до тази дата) получателите не са получили никакво предимство, като това заключение не може да бъде поставено
под съмнение в резултат на прилагане на алтернативни изчисления за печалба и загуба, особено когато тези изчисления са направени
ретроспективно.
По същество Комисията разглежда субсидиарно представеното от италианските власти проучване и прави извод, че методът, на който
то се основава, е неточен и неправилен, доколкото в това проучване систематично се подценява предоставеното на дружествата
Terni предимство и по всяка вероятност се надценява стойността на отчуждените активи (съображения 87—90 от обжалваното решение).
На първо място, що се отнася до посоченото в точки 101—103 по-горе твърдение на Италианската република за нарушение, изведено
от неспазването от Комисията на принципа на състезателност, за което неспазване се твърди, че е опорочило преценката ѝ на
предоставеното от италианските власти проучване относно стойността на отчужденото имущество, въпросното твърдение за нарушение
не може да бъде прието.
В това отношение състезателното начало, което е основен принцип на правото на Съюза, е част по-конкретно от правото на защита
(вж. по аналогия Решение на Съда от 10 юли 2008 г. по дело Bertelsmann и Sony Corporation of America/Impala, C‑413/06 P, Сборник,
стр. I‑4951, точка 61). Във всяко производство срещу лице, което може да завърши с увреждащ го акт, спазването на правото
на защита представлява основен принцип на правото и трябва да бъде гарантирано, дори когато липсва специална правна уредба
(Решение на Съда от 10 юли 1986 г. по дело Белгия/Комисия, 234/84, Recueil, стр. 2263, точка 27 и Решение на Съда от 11 ноември
1987 г. по дело Франция/Комисия, 259/85, Recueil, стр. 4393, точка 12).
В областта на контрола върху публичните помощи принципът на зачитане на правото на защита изисква на съответната държава членка
да бъде дадена възможност да представи по надлежен начин своята гледна точка по становищата, които са представени в съответствие
с член 88, параграф 2 ЕО от заинтересованите трети лица и на които Комисията смята да основе своето решение, и доколкото на
съответната държава членка не е била дадена възможност да направи коментар по тези становища, Комисията не може да ги възприеме
в своето решение срещу тази държава. За да може обаче такова нарушение на правото на защита да доведе до отмяна, е необходимо
при липсата на тази нередност производството да е могло да доведе до различен резултат (Решение на Съда по дело Франция/Комисия,
точка 114 по-горе, точки 12 и 13 и Решение на Съда от 14 февруари 1990 г. по дело Франция/Комисия, C‑301/87, Recueil, стр. I‑307,
точки 30 и 31).
В настоящия случай е достатъчно да се констатира, че Комисията въобще не е била упрекната, че е основала обжалваното решение
на представените от заинтересовани трети лица становища, във връзка с които Италианската република не е могла да изрази гледната
си точка. Съгласно изискванията на член 88, параграф 2 ЕО и на член 6, параграф 2 от Регламент (ЕО) № 659/1999 на Съвета от
22 март 1999 година за установяване на подробни правила за прилагането на член [88 ЕО] (OВ L 83, стр. 1; Специално издание
на български език, 2007 г., глава 8, том 1, стр. 41) на Италианската република е била дадена възможност да представи становището
си относно решението за започване на процедурата, като тя е била уведомена за становищата на заинтересованите лица по този
въпрос, което от своя страна е довело до реакцията, изразена с писмо от 22 декември 2006 г. (съображение 6 от обжалваното
решение).
Следва да се подчертае, че в представените пред Комисията становища по време на официалната процедура по разследване Италианската
република посочва, че както първоначалните тарифни споразумения, които представляват законно обезщетение на Тerni като компенсация
за отчуждаването на неговите активи, така и по-нататъшните удължавания на срока на действие на тарифата не представляват държавна
помощ. В подкрепа на това твърдение тя цитира различни решения на Съда, съгласно които определени форми на обезщетяване на
предприятията не представляват помощ, по-специално в случай на вреди и на услуги от общ икономически интерес (съображение
58 от обжалваното решение).
В съображение 59 от обжалваното решение се уточнява също, че:
„Що се отнася до одобряването на тарифата „Terni“ съгласно правилата относно държавна помощ, [Италианската република] подчертава,
че Закон № 9/1991, който определя първото удължаване на тарифата, е предмет на надлежно уведомление пред Комисията и е одобрен
от нея. Последващите удължавания на действието на тарифата, които [съпътстват] удължаванията на концесиите за производство
на електроенергия от водни източници, следват същата логика, която никога не е била оспорвана от Комисията. Поради това, според
[Италианската република], тарифата „Terni“ следва да се смята за съществуваща мярка, която не представлява държавна помощ“.
Следователно в хода на официалната процедура по разследване Италианската република е изразила ясно гледната си точка относно
обезщетителния характер на спорната мярка, което съответства на съдържанието на първото правно основание за отмяна, посочено
в жалбата. Комисията обаче се произнася най-напред именно по този въпрос, за да заключи, че спорната мярка представлява държавна
помощ по смисъла на член 87, параграф 1 ЕО.
Доколкото Комисията основателно счита, че предоставеното през 2005 г. със спорната мярка удължаване на срока на действие на
преференциалната тарифа не е неразделна част от обезщетението, дължимо на Terni за извършеното спрямо него отчуждаване през
1962 г., и доколкото заключава, че считано от 1 януари 2005 г. предоставената на дружествата Terni преференциална тарифа представлява
държавна помощ по смисъла на член 87, параграф 1 ЕО (вж. точка 97 по-горе), твърдяното нарушение на правото на защита в никакъв
случай не може да окаже никакво влияние върху валидността на обжалваното решение.
В допълнение, с това твърдение за нарушение Италианската република пренебрегва предмета на официалната процедура по разследване
и тълкува превратно писмото на Комисията от 20 февруари 2007 г. с искането за информация.
Комисията действително е счела за необходимо да събере информация за счетоводната стойност на имуществото, прехвърлено на
държавата към момента на национализация. Това обаче не е единственият предмет на съдържащото се в писмото от 20 февруари 2007 г.
искане за информация, което трябва да се постави в контекста на официалната процедура по разследване и на нейните цели, а
именно — да се даде възможност както заинтересованите страни да бъдат изслушани, така и Комисията да разполага с пълна информация
за всички данни по преписката, преди да вземе своето решение (вж. в този смисъл Решение на Съда от 20 март 1984 г. по дело
Германия/Комисия, 84/82, Recueil, стр. 1451, точка 13).
Официалната процедура по разследване не може да има обхват, различен от гореописания, и по-специално в нея не може да се вземе
окончателна позиция по някои елементи от преписката, преди да бъде прието крайното решение. В това отношение следва да се
напомни, че нито от законодателството относно държавните помощи, нито от съдебната практика следва, че Комисията е длъжна
да изслуша получателя на държавни ресурси във връзка с направената от нея правна преценка на разглежданата мярка или да уведоми
съответната държава членка — и a fortiori получателя на помощта — за своята позиция, преди да приеме решение, когато на заинтересованите
лица и на държавата членка е дадена възможност да представят становището си (Решение на Общия съд от 8 юли 2004 г. по дело
Technische Glaswerke Ilmenau/Комисия, T‑198/01, Recueil, стр. II‑2717, точка 198).
Твърдението на Италианската република за „обрат“ в позицията на Комисията се дължи на неправилно тълкуване на текста на писмото
от 20 февруари 2007 г., от което не следва, че когато разглежда въпроса дали удължаването на срока на действие на тарифата
„Terni“ трябва да се квалифицира като държавна помощ, институцията е приела за решаващо доказването на факта, че (актуализираната)
стойност на тази компенсация е по-малка или равна на стойността на отчужденото имущество.
Във всеки случай Комисията никога не е указвала нито на Италианската република, нито на дружествата Terni, че ще прецени ex
post дали тарифата „Terni“ е подходяща, без да провери дали предвиденото със спорната мярка удължаване на срока на действие
на тази тарифа може да бъде обосновано като обезщетение за извършеното през 1962 г. отчуждаване спрямо Terni.
На второ място, след като подчертава твърдяното за противоречиво поведение на Комисията, Италианската република поддържа,
че с искането си да се направи въпросното проучване, за да прецени евентуалното наличие на свръхкомпенсиране, Комисията е
породила оправдано правно очакване у италианските власти относно това, че „резултатите от проучването по някакъв начин ще
бъдат преценени за целите на обжалваното решение“. Като обявила, че проучването във всеки случай е ирелевантно, като впрочем
изразила тази преценка едва в обжалваното решение, и като оценила съдържанието на посоченото проучване само ad abundantiam,
Комисията не отговорила на оправданото правно очакване, създадено с искането за информация, направено в писмото от 20 февруари
2007 г.
Твърдението за противоречиво поведение на Комисията е свързано с доводите относно твърдението за нарушение, изведено от нарушение
на принципа на състезателност и на правото на Италианската република на защита, което твърдение трябва да се отхвърли като
неоснователно.
Що се отнася до твърдението, че е нарушен принципът на защита на оправданите правни очаквания, Комисията иска то да се обяви
за недопустимо, като се позовава на нарушение на член 48, параграф 2 от Процедурния правилник, според който в хода на производството
не могат да се въвеждат нови правни основания, освен ако те не почиват върху правни или фактически обстоятелства, установени
в хода на производството.
Безспорно е, че Италианската република твърди за първи път в писмената си реплика, че е нарушен принципът на защита на оправданите
правни очаквания, като се основава на текста на писмото от 20 февруари 2007 г., в което се съдържа искане за информация —
фактическо обстоятелство, което вече е посочено и обсъдено от страните в жалбата и в писмената защита.
Ето защо разглежданото правно основание трябва да се обяви за недопустимо.
Във всеки случай посоченото правно основание несъмнено би било отхвърлено като неоснователно. От една страна, писмото от 20 февруари
2007 г. изобщо не съдържа конкретно уверение от страна на администрацията — необходимо условие, за да се посочи надлежно,
че е нарушен принципът на защита на оправданите правни очаквания (вж. в този смисъл решение на Съда от 22 юни 2006 г. по дело
Белгия и Forum 187/Комисия, C‑182/03 и C‑217/03, Recueil, стр. I‑5479, точка 147 и Решение на Общия съд от 23 октомври 2002 г.
по дело Diputación Foral de Álava и др./Комисия, T‑346/99—T‑348/99, Recueil, стр. II‑4259, точка 93) — по отношение на това,
че резултатите от изисканото с това писмо проучване „по някакъв начин ще бъдат преценени за целите на обжалваното решение“.
От друга страна, посочените резултати действително са отчетени и разгледани от Комисията в обжалваното решение, въпреки че
анализът е направен субсидиарно.
При това положение правното основание, изведено от нарушение на съществените процесуални правила поради недостатъчност на
събраните доказателства и от нарушение на принципа на състезателност, трябва да бъде отхвърлено, тъй като вече бе отбелязано,
че твърдението за недостатъчност на събраните доказателства не е самостоятелно твърдение за нарушение, а на практика спада
към доводите, свързани с нарушението на посочения по-горе принцип.
От всички предходни съображения следва, че жалбата трябва да се отхвърли в нейната цялост.

По съдебните разноски
Съгласно член 87, параграф 2 от Процедурния правилник загубилата делото страна се осъжда да заплати съдебните разноски, ако
е направено такова искане. След като Италианската република е загубила делото, тя трябва да бъде осъдена да заплати съдебните
разноски в съответствие с исканията на Комисията.
По изложените съображения
ОБЩИЯТ СЪД (пети състав)
реши:
1)
Отхвърля жалбата.
2)
Осъжда Италианската република да заплати съдебните разноски.
Vilaras
Prek
Ciucă
Постановено в открито съдебно заседание в Люксембург на 1 юли 2010 година.
Подписи
*
Език на производството: италиански.