CELEX: 62008CJ0399
Muutoksenhaku
EY 87 artikla
Jäsenvaltioiden myöntämät valtiontuet
Saksan liittotasavallan toimet Deutsche Post AG:n hyväksi
EY 86 artikla
Yleisiin taloudellisiin tarkoituksiin liittyvät palvelut
Ovelta ovelle -pakettipalvelujen alalla harjoitetusta tappiollisesta myyntipolitiikasta aiheutuneiden lisäkustannusten korvaaminen
Edun olemassaolo
Komission käyttämä tarkastamismenetelmä
Selvitysvastuu
EY 230 artikla
Unionin yleisen tuomioistuimen harjoittaman tuomioistuinvalvonnan laajuus

Euroopan komissio vaatii valituksellaan kumottavaksi Euroopan yhteisöjen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen asiassa T-266/02,
Deutsche Post vastaan komissio, 1.7.2008 antaman tuomion (Kok., s. II‑1233; jäljempänä valituksenalainen tuomio), jolla tämä
on kumonnut Saksan liittotasavallan toimenpiteistä Deutsche Post AG:n hyväksi 19.6.2002 tehdyn komission päätöksen 2002/753/EY
(EYVL L 247, s. 27; jäljempänä riidanalainen päätös).

Asiaa koskevat oikeussäännöt
Valituksenalaisessa tuomiossa kuvatusta asiaa koskevasta kansallisesta lainsäädännöstä ilmenee, että postitoiminnan järjestämisestä
8.6.1989 annetun lain (Postverfassungsgesetz; BGBl. 1989 I, s. 1026; jäljempänä PostVerfG) 1 §:n 2 momentin mukaan Deutsche
Bundespost (Saksan liittotasavallan postihallinto) jaettiin kolmeksi erilliseksi oikeudelliseksi yksiköksi, jotka ovat Deutsche
Bundespost Postdienst (jäljempänä DB Postdienst), Deutsche Bundespost Telekom (jäljempänä DB Telekom) ja Deutsche Bundespost
PostBank. Koska kyseisten yksiköiden oli PostVerfG:n 65 §:n 2 momentin mukaan säilytettävä Deutsche Bundespostin tarjoamat
palvelut, DB Postdienst otti hoidettavakseen Deutsche Bundespostin postialan toiminnot.
PostVerfG:n 37 §:n 3 momentin mukaan näiden Deutsche Bundespostin jakautumisen seurauksena syntyneiden kolmen oikeudellisen
yksikön kesken oli suoritettava tasauskorvausta, jos jokin niistä ei pystynyt kattamaan kustannuksiaan omilla tuotoillaan.
Lisäksi Deutsche Bundespostilla säilyi PostVerfG:n 63 §:n 1 momentin mukaan jakautumisesta huolimatta velvollisuus suorittaa
valtiolle vuoteen 1995 saakka maksuja, joiden määrä vastasi tiettyä prosenttiosuutta sen yritystoiminnan tuloista.
Pakollisista postipalveluista 12.1.1994 annetun asetuksen (Postdienst-Pflichtleistungsverordnung; BGBl. 1994 I, s. 86; jäljempänä
PPfLV) 1 §:n 1 momentin mukaan DB Postdienstillä oli velvollisuus tarjota sille kuuluvia ”pakollisia palveluja” koko maassa
siten, että se noudattaa periaatetta koko maan alueen kattavasta yhtenäistariffista. PPfLV:n 2 §:n 1 momentissa säädettiin
pakettien kuljettamisen osalta tarkemmin, että DB Postdienstin oli taattava kaikkien enintään 20 kilogramman painoisten ja
tiettyjen enimmäismittojen mukaisten postipakettien nouto, kuljetus ja toimitus koko tällä alueella. Lisäksi PPfLV:n 2 §:n
2 momentin 3 kohdassa annettiin DB Postdienstille oikeus määrätä yhtenäistariffia alempi hinta niissä tapauksissa, joissa
asiakkaat huolehtivat itse pakettien lajittelusta tai jättävät kuljetettavaksi tietyn vähimmäismäärän paketteja.
Postin uudelleenjärjestelystä 14.9.1994 annetun lain (Postumwandlungsgesetz; BGBl. 1994 I, s. 2339) 1 ja 2 §:n mukaan Deutsche
Bundespostin jakamisessa muodostuneet kolme oikeudellista yksikköä on 1.1.1995 lukien muutettu osakeyhtiöiksi (Aktiengesellschaft
(AG)), jotka ovat Deutsche Post AG (jäljempänä DP AG), Deutsche Telekom AG ja Deutsche Postbank AG.
Postilain (Postgesetz; BGBl. 1997 I, s. 3294), joka annettiin 22.12.1997, 4 §:n 1 momentista ilmenee vielä, että enintään
20 kilogramman painoisten pakettien kuljettaminen on yleispalvelua.

Asian tausta ja riidanalainen päätös
DP AG toimii sekä kirjeidenkuljetusalalla, jolla sillä oli tosiseikkojen tapahtumisen aikaan monopoliasema, että kahdella
muulla postialaan kuuluvalla sektorilla eli yhtäältä pakettienkuljetuksessa ja toisaalta aikakauslehtien ja sanomalehtien
kuljetuksessa; nämä kaksi viimeksi mainittua alaa ovat sitä vastoin kilpailulle avoimia.
Pakettienkuljetusalalla DP AG vastaa muun muassa sellaisten suurten pakettimäärien kuljetuspalveluista, joita ei käsitellä
suoraan postitoimistojen tiskeillä (jäljempänä ovelta ovelle -pakettipalvelujen ala). Tämä ala itsessään jakautuu kahteen
pääsegmenttiin eli yhtäältä ovelta ovelle -pakettienkuljetuspalveluun, joka on suunnattu yritysasiakkaille, jotka lajittelevat
paketit itse tai jättävät kuljetettavaksi tietyn vähimmäismäärän paketteja, ja toisaalta painetun luettelon perusteella tai
sähköisesti tilattuja tavaroita lähettävien postimyyntiliikkeiden lukuun suoritettaviin paketinkuljetuspalveluihin.
Yksityinen pakettienjakeluyritys UPS Europe SA (jäljempänä UPS) ja Bundesverband Internationaler Express- und Kurierdienste
eV (jäljempänä BIEK) tekivät vuonna 1994 komissiolle kantelun. UPS ja BIEK moittivat DB Postdienstiä pääasiallisesti yhtäältä
tappiollisen myyntipolitiikan harjoittamisesta ovelta ovelle -pakettipalvelujen alalla, mikä merkitsee EY 82 artiklassa tarkoitettua
määräävän markkina-aseman väärinkäyttöä, ja toisaalta sille mainitulla alalla aiheutuneiden tappioiden kattamisesta joko varatulla
alalla saamiensa tulojen avulla tai sille EY 87 artiklan vastaisesti myönnetyillä julkisilla varoilla.
Komissio teki 20.3.2001 EY:n perustamissopimuksen 82 artiklan soveltamista koskevan päätöksen 2001/354/EY (asia COMP/35.141
– Deutsche Post AG) (EYVL L 125, s. 27), jossa se katsoi pääasiallisesti, että DB Postdienst, josta sittemmin tuli DP AG,
oli rikkonut EY 82 artiklaa, koska se oli väärinkäyttänyt määräävää markkina-asemaansa segmentillä, joka koostuu painetun
luettelon perusteella tai sähköisesti tilattuja tavaroita lähettävien postimyyntiliikkeiden lukuun suoritettavista paketinkuljetuspalveluista,
erityisesti harjoittamalla vuosina 1990–1995 tappiollista myyntipolitiikkaa tarjoamalla palvelujaan kyseisentyyppisten palvelujen
kustannuksia alemmilla hinnoilla.
Komissio teki 19.6.2002 riidanalaisen päätöksen, jossa se katsoi, että DB Telekomin, josta myöhemmin tuli Deutsche Telekom
AG, PostVerfG:n 37 §:n 3 momentin perusteella DB Postdienstin ja myöhemmin DP AG:n hyväksi korvauksena yleisiin taloudellisiin
tarkoituksiin liittyvien palvelujen tuottamisesta suorittamien siirtojen määrä oli kahdelle viimeksi mainitulle yritykselle
kyseisten palvelujen tuottamisesta aiheutuneiden nettomääräisten lisäkustannusten korvaamiseksi tarvittavaa määrää suurempi.
Komissio päätteli tästä, että tätä ylikorvausta vastaava määrä oli käytetty kilpailulle avoimella ovelta ovelle -pakettipalvelujen
alalla aiheutuneiden tappioiden kattamiseen. Tämän päätöksen mukaan näiden tappioiden yhteismäärä oli 1 118,7 miljoonaa Saksan
markkaa (DEM), ja ne perustuivat DB Postdienstin ja sittemmin DP AG:n aikavälillä 1994–1999 harjoittamaan tappiolliseen myyntipolitiikkaan,
mikä todettiin päätöksessä 2001/354.
Komissio totesi tästä syystä, että tämä ylikorvaus oli EY:n perustamissopimuksen kanssa ristiriidassa oleva valtiontuki, ja
määräsi Saksan liittotasavallan ryhtymään kaikkiin tarpeellisiin toimiin DP AG:n velvoittamiseksi palauttamaan mainittu tuki.

Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimessa käyty menettely ja valituksenalainen tuomio
DP AG nosti ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimessa kumoamiskanteen riidanalaisesta päätöksestä ja vetosi muun muassa siihen,
että komissio oli soveltanut virheellisesti EY 87 artiklan 1 kohtaa ja EY 86 artiklan 2 kohtaa, koska se ei ollut osoittanut
DP AG:n hyväksi koituneen edun olemassaoloa.
Erityisesti DP AG väitti ensimmäisessä kanneperusteessaan, että komissio oli laiminlyönyt velvollisuutensa tutkia, ylittikö
DB Telekomin suorittamien siirtojen yhteismäärä niiden nettomääräisten lisäkulujen yhteismäärän, joista DP AG oli joutunut
vastaamaan yleisiin taloudellisiin tarkoituksiin liittyvien palvelujen suorittamisen vuoksi. Toisessa kanneperusteessaan se
väitti, että komissio oli joka tapauksessa katsonut virheellisesti, että DB Telekomin suorittamat siirrot olivat mahdollistaneet
sen tappiolliseen myyntipolitiikkaan liittyvät lisäkustannukset.
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin kuvasi ensimmäisen kanneperusteen osalta ensinnäkin menetelmän, jota komissio noudatti,
kun se teki päätelmän, jonka mukaan DP AG oli saanut hyväkseen etua.
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin esitti tältä osin valituksenalaisen tuomion 78 kohdassa, että komissio totesi ensinnäkin,
että DP AG oli vuosina 1990–1995 saanut DB Telekomin suorittamia maksuja yhteensä 11 081 miljoonaa DEM, joita pidettiin ainoina
riidanalaisen päätöksen kannalta merkityksellisinä julkisina varoina. Toiseksi se totesi, että DP AG:lle oli aiheutunut sen
vuosina 1994–1999 harjoittamasta tappiollisesta myyntipolitiikasta kilpailulle avatulla ovelta ovelle -pakettipalvelujen alalla
nettomääräisiä lisäkustannuksia yhteensä 1 118,7 miljoonaa DEM ja että nämä lisäkustannukset eivät liittyneet yleisiin taloudellisiin
tarkoituksiin liittyvän palvelun tuottamiseen. Kolmanneksi komissio totesi, että DP AG:lle oli vuosina 1990–1998 aiheutunut
kaikilta toiminta-aloilta yhdessä yhteensä 2 289 miljoonan DEM:n suuruinen kokonaistappio, joten se ei ollut voinut kattaa
kyseisiä lisäkustannuksia omilla varoillaan. Komissio päätteli näiden kolmen toteamuksen perusteella ja siitä syystä, että
DP AG ei ollut osoittanut, että se oli kattanut kyseessä olevat nettomääräiset lisäkustannukset muilla varoilla kuin DB Telekomin
suorittamilla siirroilla, että DP AG oli väistämättä kattanut mainitut lisäkustannukset näillä siirroilla, joten se oli saanut
niitä vastaavan määrän valtiontukea.
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin katsoi tämän jälkeen tämän menetelmän asianmukaisuuden arvioimisen osalta valituksenalaisen
tuomion 80–82 kohdassa, että komissio ei ollut tutkinut Saksan liittotasavallan sille tältä osin toimittamia tietoja eikä
ottanut kantaa siihen, oliko ovelta ovelle -pakettipalvelu yleisiin taloudellisiin tarkoituksiin liittyvä palvelu, vaan todennut
ainakin implisiittisesti, että DP AG:lle oli sen tappiollisesta myyntipolitiikasta aiheutuneiden nettomääräisten lisäkustannusten
lisäksi aiheutunut myös yleisiin taloudellisiin tarkoituksiin liittyvän palvelun tuottamiseen liittyviä nettomääräisiä lisäkustannuksia.
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin totesi lisäksi valituksenalaisen tuomion 84 kohdassa, että riidanalaisen päätöksen mukaan
Saksan liittotasavalta oli toimittanut komissiolle tietoja DP AG:lle kuuluvien yleisiin taloudellisiin tarkoituksiin liittyvien
palvelujen tuottamisesta aiheutuneista kustannuksista, joiden kokonaismäärä oli ollut 20 426 miljoonaa DEM eli huomattavasti
enemmän kuin DB Telekomin DP AG:lle suorittamien siirtojen määrä 11 081 miljoonaa DEM.
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin totesi lopuksi valituksenalaisen tuomion 85 kohdassa, että komissio oli jättänyt tarkastamatta,
oliko näiden siirtojen kokonaismäärä pienempi kuin DP AG:lle yleisiin taloudellisiin tarkoituksiin liittyvän palvelun suorittamisesta
aiheutuneiden lisäkustannusten kokonaisnettomäärä; tässä tilanteessa DP AG ei olisi saanut mitään etua kyseisistä siirroista.
Niinpä ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin totesi valituksenalaisen tuomion 88 kohdassa, että komissio ei ollut näyttänyt
oikeudellisesti riittävällä tavalla toteen, että DP AG olisi saanut DB Telekomin sen hyväksi suorittamista siirroista EY 87
artiklan 1 kohdassa tarkoitettua etua.
Tältä osin ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin täsmensi valituksenalaisen tuomion 91 kohdassa vastauksena komission väitteisiin,
että tällä toimielimellä oleva harkintavalta ei ulotu siihen, että se voisi olettaa DP AG:n saaneen etua DB Telekomin suorittamista
siirroista tutkimatta sitä ennen sitä, ylittikö kyseisten siirtojen kokonaismäärä yleisiin taloudellisiin tarkoituksiin liittyvän
palvelun tuottamisesta aiheutuneiden lisäkustannusten kokonaismäärän, vaikka Saksan viranomaiset olivat toimittaneet sille
tätä koskevia tietoja.
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin totesi valituksenalaisen tuomion 93 ja 94 kohdassa, että komissiolla oli velvollisuus
suorittaa tällainen tutkimus silloinkin, kun asiassa C-53/00, Ferring, 22.11.2001 annetussa tuomiossa (Kok., s. I‑9067) ja
asiassa C-280/00, Altmark Trans ja Regierungspräsidium Magdeburg, 24.7.2003 annetussa tuomiossa (Kok., s. I‑7747) vahvistetut
edellytykset eivät, kuten komissio esillä olevassa asiassa esitti, täyty. Komissio tyytyi toteamaan, että DP AG:n tappiollisesta
myyntipolitiikasta aiheutuneita nettomääräisiä lisäkustannuksia ei ole voitu korvata, kun otetaan huomioon, että ne eivät
liittyneet yleisiin taloudellisiin tarkoituksiin liittyvän palvelun tuottamiseen, mutta komissio ei tutkinut sitä, oliko DP
AG:lle aiheutunut muita, yleisiin taloudellisiin tarkoituksiin liittyvän palvelun tuottamisesta johtuvia nettomääräisiä lisäkustannuksia,
joiden osalta sillä oli oikeus vaatia korvausta DB Telekomin suorittamien kaikkien siirtojen muodossa.
Edellä esitetyn perusteella ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin hyväksyi valituksenalaisen tuomion 96 kohdassa DP AG:n esittämän
ensimmäisen kanneperusteen.
Tämän jälkeen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin tutki ylimääräisenä DP AG:n esittämän toisen kanneperusteen. Se tutki
valituksenalaisen tuomion 102–107 kohdassa riidanalaiseen päätökseen sisältyvien Saksan liittotasavallan toimittamien tietojen
perusteella, olivatko DB Telekomin vuosina 1990–1995 suorittamat määrältään 11 081 miljoonan DEM:n siirrot mahdollistaneet
sen, että DP AG:lle sen tappiollisesta myyntipolitiikasta aiheutuneiden, määrältään 1 118,7 miljoonan DEM:n nettomääräisten
lisäkustannusten kattamisen. Saman tuomion 108 kohdassa ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin totesi, että näin ei ollut,
kun otetaan huomioon DP AG:n samana ajanjaksona kärsimät tappiot, joiden määrä oli 16 363 miljoonaa DEM.
Tällä perusteella ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin totesi valituksenalaisen tuomion 109 kohdassa, että komission päättelyn,
jonka mukaan DP AG oli saanut 1 118,7 miljoonan DEM:n suuruisen edun, kumoaa se, että tämän yhtiön vuosina 1990–1995 kärsimät
lopulliset tappiot olivat niin suuret, että DB Telekomin DP AG:n hyväksi suorittamat siirrot olisivat olleet riittämättömiä
kattamaan sen vuosina 1994–1999 harjoittamasta tappiollisesta myyntipolitiikasta aiheutuneet nettomääräiset lisäkustannukset.
Koska ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin hyväksyi nämä kaksi kanneperustetta, se hylkäsi riidanalaisen päätöksen muita
DP AG:n esittämiä kanneperusteita tutkimatta.

Asianosaisten vaatimukset
Komissio vaatii valituksessaan, että unionin tuomioistuin kumoaa valituksenalaisen tuomion kokonaisuudessaan ja sitten ensisijaisesti
hylkää DP AG:n nostaman kumoamiskanteen tai toissijaisesti palauttaa asian unionin yleiselle tuomioistuimelle ja velvoittaa
DP AG:n korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
BIEK ja UPS ovat tehneet liitännäisen valituksen, jolla ne vaativat, että unionin tuomioistuin kumoaa valituksenalaisen tuomion
kokonaisuudessaan ja velvoittaa DP AG:n korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
DP AG vaatii, että unionin tuomioistuin hylkää komission valituksen kokonaisuudessaan ja velvoittaa tämän korvaamaan valitusmenettelystä
aiheutuneet oikeudenkäyntikulut. Lisäksi se toistaa ensimmäisessä oikeusasteessa esittämänsä vaatimukset riidanalaisen päätöksen
kumoamisesta ja komission velvoittamisesta korvaamaan ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimessa käydystä menettelystä aiheutuneet
oikeudenkäyntikulut. DP AG vaatii lisäksi liitännäisissä valituksissa esitettyjen valitusperusteiden hylkäämistä.
Saksan liittotasavalta vaatii, että unionin tuomioistuin hylkää valituksen ja velvoittaa komission korvaamaan oikeudenkäyntikulut.

Päävalitus
Komissio vetoaa valituksensa tueksi kahteen valitusperusteeseen, joista ensimmäinen koskee EY 87 artiklan 1 kohdan ja EY 86
artiklan 2 kohdan virheellistä soveltamista sillä perusteella, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin piti valtiontuen
olemassaolon toteamisessa käytettyä menetelmää lainvastaisena, ja toinen EY 230 artiklan rikkomista sillä perusteella, että
ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin ylitti toimivaltansa, koska se korvasi komission yleisiin taloudellisiin tarkoituksiin
liittyvän palvelun tuottamisesta aiheutuneiden lisäkustannusten laskennassa käyttämän menetelmän omallaan.

EY 87 artiklan 1 kohdan ja EY 86 artiklan 2 kohdan virheellistä soveltamista koskeva ensimmäinen kanneperuste
Ensimmäinen osa
–       Asianosaisten lausumat
Komission, BIEKin ja UPS:n mukaan ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin sovelsi virheellisesti EY 87 artiklan 1 kohtaa ja
EY 86 artiklan 2 kohtaa, koska se selittämättä syitä, joiden vuoksi komission edun olemassaolon toteamisessa käyttämä menetelmä
ei ollut asianmukainen, katsoi, että sen määrittämiseksi, onko esillä olevassa asiassa saatu tällaista etua, oli sovellettava
toista arviointimenetelmää.
Komissio katsoo, että riidanalaisessa päätöksessä käytetty menetelmä oli asianmukainen, koska se perustui olettamaan, jonka
mukaan ”rahan on ainakin keskipitkällä tai pitkällä aikavälillä tultava jostakin, eikä se voi vain ilmestyä tyhjästä”. Päätelmä,
jonka mukaan DP AG:n harjoittama tappiollinen myyntipolitiikka rahoitettiin sen saamalla valtiontuella, on väistämätön, koska
toimintaa ovelta ovelle -pakettipalvelujen alalla harjoitettiin tosiseikaston ilmentämällä tavalla tappiollisesti sen vuoksi,
että aggressiivinen hintapolitiikka ei mahdollistanut tuotettujen palvelujen kustannusten kattamista, ja koska DP AG:lle ei
kertynyt muista toiminnoista ylijäämää, jonka se olisi voinut käyttää mainitun sektorin hyväksi.
Tässä tilanteessa riidattomasti todetuista ovelta ovelle -pakettipalvelujen alan keskipitkän ja pitkän aikavälin tappioista
sekä omien varojen puuttumisesta seuraa komission mukaan ”väistämättä”, että DP AG oli tällä alalla riippuvainen yrityksen
muihin toiminta-aloihin, joiden osalta se sai valtiontukea, liittyvistä taloudellisista korvauksista. Tästä syystä yhteys
valtion rahoituksen ja tappiollisen myyntipolitiikan välillä oli ilmeinen, eivätkä lisätodisteet olleet tarpeellisia.
DP AG vastaa tähän, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen velvollisuutena ei ollut esittää syitä sille, miksi komission
valitsema menetelmä ei ollut asianmukainen, koska valtiontuen käsite on objektiivinen. Tältä osin yhteisöjen tuomioistuin
on todennut edellä mainitussa asiassa Altmark Trans ja Regierungspräsidium Magdeburg antamansa tuomion 92 kohdassa, että jotta
yrityksen julkisen palvelun velvoitteiden täyttämisen vastikkeena saamaa korvausta ei luokiteltaisi valtiontueksi, se ei saa
ylittää sitä, mikä on tarpeen, jotta voidaan kattaa kaikki ne kustannukset tai osa niistä kustannuksista, joita näiden velvoitteiden
täyttäminen aiheuttaa. Tällaisen laskennan suorittaminen on siten välttämätöntä, ja kaikki menetelmät, kuten komission esillä
olevassa asiassa käyttämä menetelmä, joihin tällaista laskentaa ei kuulu, ovat väistämättä virheellisiä.
Komission käyttämä menetelmä on DP AG:n mukaan joka tapauksessa soveltumaton sen osoittamiseen, että ovelta ovelle -pakettipalvelusta
väitetysti aiheutuneet tappiot rahoitettiin ”väistämättä” DB Telekomin sen hyväksi suorittamilla siirroilla. Tällaisessa menetelmässä
ei myöskään oteta huomioon, että taloudellisessa todellisuudessa on niin, että kun yhden vuoden aikana syntyneitä tappioita
ei voida kattaa omilla varoilla, ne kirjataan tappioiksi, jotka siirretään seuraavan vuoden taseeseen. Näin ollen pelkästään
se, että tappiota ei voida kattaa omilla varoilla syntymisvuotenaan, ei merkitse välttämättä sitä, että ne katetaan ulkopuolisilla
varoilla.
Saksan liittotasavallan mielestä esillä oleva asia ei koske pelkästään kysymystä esillä olevassa asiassa sovellettavasta menetelmästä
vaan se koskee DP AG:n edunsaantia koskevan komission selvitysvastuun ulottuvuutta. Tämän jäsenvaltion mukaan edellä mainitussa
asiassa Altmark Trans ja Regierungspräsidium Magdeburg annetussa tuomiossa edellytetään yleisiin taloudellisiin tarkoituksiin
liittyvän palvelun tuottamisvelvoitteista aiheutuneiden nettomääräisten lisäkustannusten määrittämistä ja niiden vertaamista
korvauksena näistä samoista velvoitteista siirrettyihin varoihin. Mahdollinen ylikorvaaminen voidaan todeta vain tämän vertailun
tulosten perusteella.
–       Unionin tuomioistuimen arviointi asiasta
Aluksi on todettava, että vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan toimenpiteen luokitteleminen EY 87 artiklan 1 kohdassa tarkoitetuksi
tueksi edellyttää, että kaikki kyseisessä määräyksessä tarkoitetut edellytykset täyttyvät (asia C-142/87, Belgia v. komissio,
ns. Tubemeuse-tapaus, tuomio 21.3.1990, Kok., s. I-959, Kok. Ep. X, s. 387, 25 kohta; yhdistetyt asiat C-341/06 P ja C-342/06
P, Chronopost ja La Poste v. Ufex ym., tuomio 1.7.2008, Kok., s. I-4777, 125 kohta ja asia C‑206/06, Essent Netwerk Noord
ym., tuomio 17.7.2008, Kok., s. I-5497, 63 kohta).
Niinpä toimenpiteen määrittäminen perustamissopimuksessa tarkoitetuksi tueksi edellyttää ensinnäkin sitä, että on oltava kyse
valtion toimenpiteestä tai valtion varoilla toteutetusta toimenpiteestä, toiseksi kyseisen toimenpiteen on oltava omiaan vaikuttamaan
jäsenvaltioiden väliseen kauppaan, kolmanneksi toimenpiteellä on annettava etua sille, joka on toimenpiteen kohteena, ja neljänneksi
toimenpiteen on vääristettävä tai uhattava vääristää kilpailua (ks. vastaavasti asia C-237/04, Enirisorse, tuomio 23.3.2006,
Kok., s. I-2843, 38 ja 39 kohta; asia C‑451/03, Servizi Ausiliari Dottori Commercialisti, tuomio 30.3.2006, Kok., s. I‑2941,
56 kohta sekä asia C-169/08, Presidente del Consiglio dei Ministri, tuomio 17.11.2009, 52 kohta, ei vielä julkaistu oikeustapauskokoelmassa).
Koska käsiteltävänä oleva kanneperuste koskee vain kolmatta näistä edellytyksistä, on huomattava, että vakiintuneen oikeuskäytännön
mukaan valtiontukina pidetään sellaisia toimenpiteitä, jotka muodossa tai toisessa ovat omiaan suosimaan yrityksiä suoraan
tai välillisesti tai joita on pidettävä sellaisena taloudellisena etuna, jota edunsaajayritys ei olisi saanut tavanomaisten
markkinoilla sovellettavien ehtojen mukaan (em. asia Enirisorse, tuomion 30 kohta; em. asia Servizi Ausiliari Dottori Commercialisti,
tuomion 59 kohta ja em. asia Essent Netwerk Noord ym., tuomion 79 kohta).
Yritysten, joilla on velvollisuus tuottaa yleisiin taloudellisiin tarkoituksiin liittyvä palvelu, osalta oikeuskäytännössä
on täsmennetty, että valtion toimenpiteeseen ei sovelleta EY 87 artiklan 1 kohtaa, jos tällaista toimenpidettä on pidettävä
korvauksena, joka on vastike edunsaajayritysten suorittamista sellaisista palveluista, jotka johtuvat julkisen palvelun velvoitteiden
täyttämisestä, jolloin kyseiset yritykset eivät todellisuudessa saa taloudellista etua ja kyseinen toimenpide ei näin ollen
aseta kyseisiä yrityksiä edullisempaan kilpailutilanteeseen suhteessa niiden kilpailijayrityksiin (ks. vastaavasti em. asia
Ferring, tuomion 27 kohta; em. asia Altmark Trans ja Regierungspräsidium Magdeburg, tuomion 87 kohta; em. asia Enirisorse,
tuomion 31 kohta ja em. asia Essent Netwerk Noord ym., tuomion 80 kohta).
Jotta tällainen korvaus voisi tietyssä konkreettisessa tapauksessa välttyä luokittelulta valtiontueksi, tiettyjen edellytysten
on kuitenkin täytyttävä (em. asia Altmark Trans ja Regierungspräsidium Magdeburg, tuomion 88 kohta; em. asia Servizi Ausiliari
Dottori Commercialisti, tuomion 61 kohta ja em. asia Essent Netwerk Noord ym., tuomion 81 kohta).
Erityisesti korvaus ei saa ylittää sitä, mikä on tarpeen, jotta voidaan kattaa kaikki ne kustannukset tai osa niistä kustannuksista,
joita julkisen palvelun velvoitteiden täyttäminen aiheuttaa, kun otetaan huomioon kyseisestä toiminnasta saadut tulot ja kyseisten
velvoitteiden täyttämisestä saatava kohtuullinen voitto (ks. vastaavasti em. asia Ferring, tuomion 32 kohta; em. asia Altmark
Trans ja Regierungspräsidium Magdeburg, tuomion 92 kohta; em. asia Servizi Ausiliari Dottori Commercialisti, tuomion 66 kohta
ja em. asia Essent Netwerk Noord ym., tuomion 84 kohta).
Tästä seuraa, että kun komission on tutkittava yleisiin taloudellisiin tarkoituksiin liittyvää palvelua koskevan rahoitusjärjestelmän
pätevyys EY 87 artiklan kannalta, sillä on erityisesti velvollisuus tarkastaa, onko tämä edellytys täyttynyt.
Tältä osin on mainittava sen perusteen osalta, jonka mukaan valituksenalaisessa tuomiossa ei mainittu, mitä puutteita komission
käyttämässä menetelmässä oli, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin totesi ensinnäkin valituksenalaisen tuomion 85 kohdassa,
että komissio oli jättänyt selvittämättä, ylittikö DB Telekomin suorittamien siirtojen kokonaismäärä DP AG:lle yleisiin taloudellisiin
tarkoituksiin liittyvästä palvelusta aiheutuneiden nettomääräisten lisäkustannusten kokonaismäärän.
Erityisesti valituksenalaisen tuomion 91 ja 94 kohdasta ilmenee, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin katsoi, että komissio
ei voinut olettaa, että mainitut siirrot merkitsevät EY 87 artiklan 1 kohdassa tarkoitettua etua, nimenomaan siksi, että se
ei ollut tutkinut yhtäältä sitä, ylittikö DB Telekomin suorittamien siirtojen kokonaismäärä DP AG:lle riidattomasti aiheutuneiden
lisäkustannusten kokonaismäärän, ja toisaalta sitä, oliko DP AG:lle aiheutunut yleisiin taloudellisiin tarkoituksiin liittyvän
palvelun tuottamisesta muita nettomääräisiä lisäkustannuksia, joiden korvaamista sillä olisi ollut oikeus vaatia kaikkien
mainittujen siirtojen muodossa edellä mainitussa asiassa Altmark Trans ja Regierungspräsidium Magdeburg annetussa tuomiossa
mainituin edellytyksin.
Tässä tilanteessa ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuinta ei voida moittia siitä, ettei se esittänyt, mitä puutteita komission
riidanalaisessa päätöksessä käyttämässä menetelmässä oli. Edellä esitetystä seuraa, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin
mainitsi nämä puutteet, kun se tutki, onko mainittu menetelmä lainmukainen EY 87 artiklan 1 kohdan kannalta.
Koska ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin totesi aivan oikein, että komission riidanalaisessa päätöksessä soveltama menetelmä
on puutteellinen, ensimmäisen valitusperusteen ensimmäinen osa on hylättävä perusteettomana.
Toinen osa
–       Asianosaisten lausumat
Ensimmäisen valitusperusteen toisessa osassa komissio esittää BIEKin ja UPS:n tukemana, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin
moitti sitä virheellisesti siitä, että se ei ollut tutkinut kaikkia todisteita, mukaan lukien Saksan liittotasavallan esittämät
todisteet, ja rikkoi siten selvitysvastuuta koskevia oikeussääntöjä.
Se, että DP AG:lla ei ollut omia varoja, riittää itsessään osoittamaan, että se oli käyttänyt saamiaan valtion varoja ovelta
ovelle -pakettipalvelujen alalla harjoittamastaan tappiollisesta myyntipolitiikasta aiheutuneiden nettomääräisten lisäkustannusten
rahoittamiseen. Lisäksi komissio ja UPS ovat sitä mieltä, että vaikka komissio olisi saanut ja tutkinut kaikki tiedot ja selvitykset,
joihin ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin viittaa valituksenalaisessa tuomiossa, se ei olisi voinut loogisesti päätyä toisenlaiseen
tulokseen.
Komissio väittää myös, että DP AG:n velvollisuutena oli osoittaa se, että riidanalaisessa päätöksessä käytetty menetelmä oli
lainvastainen, eikä sitä, että myös toinen menetelmä olisi mahdollisesti voitu valita. Missään tapauksessa komission tehtävänä
ei vastoin ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen valituksenalaisen tuomion 87 kohdassa esittämää näkemystä ole osoittaa,
että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen valitseman menetelmän soveltaminen on mahdotonta.
Saksan liittotasavalta katsoo tältä osin, että komission ja UPS:n väite, jonka mukaan DP AG:n ja Saksan liittotasavallan toimittamien,
postipalveluja koskevista yleishyödyllisen palvelun velvoitteista aiheutuviin nettomääräisiin lisäkustannuksiin liittyvien
tietojen tutkiminen ei siltikään olisi mahdollistanut sitä, että komissio olisi päätynyt erilaiseen tulokseen edun olemassaolon
osalta, ei ole perusteltu ja että se on DP AG:n ja mainitun jäsenvaltion esittämien laskelmien vastainen.
–       Unionin tuomioistuimen arviointi asiasta
Siitä väitteestä, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin sovelsi virheellisesti selvitysvastuuta koskevia oikeussääntöjä,
kun se moitti komissiota siitä, ettei tämä ollut tutkinut kaikkia todisteita, on todettava yhtäältä ensinnäkin, että ensimmäisen
oikeusasteen tuomioistuin totesi valituksenalaisen tuomion 85 kohdassa, että komissio ei ollut riidanalaisessa päätöksessä
ottanut huomioon Saksan liittotasavallan toimittamia tietoja yleisiin taloudellisiin tarkoituksiin liittyvän palvelun tuottamiseen
liittyvistä tietyistä lisäkustannuksista. Toisaalta ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin totesi saman tuomion 86 kohdassa
lisäksi, että komissio ei ollut esittänyt tai osoittanut, että tämä jäsenvaltio tai DP AG ei olisi toimittanut sille tarvittavia
tietoja sen tarkastamiseksi, ylittikö DB Telekomin suorittamien siirtojen määrä riidattomien nettomääräisten lisäkustannusten
määrän.
On todettava, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin moitti valituksenalaisen tuomion 85–88 kohdassa komissiota siitä,
että se ei tutkinut hallinnollisen menettelyn osapuolten sille toimittamia todisteita, joilla olisi voinut olla merkitystä
arvioitaessa sitä, onko DP AG saanut komission väittämällä tavalla EY 87 artiklan 1 kohdassa tarkoitettua etua. Tässä tilanteessa
on todettava, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin ei rikkonut selvitysvastuuta koskevia oikeussääntöjä.
Siitä väitteestä, jonka mukaan komissio ei olisi loogisesti voinut päätyä muuhun tulokseen, vaikka se olisi tutkinut kaikki
ne tiedot ja selvitykset, joihin ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin viittasi valituksenalaisessa tuomiossa, on riittävää
todeta, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin otti nimenomaan mainitut tiedot huomioon, kun se valituksenalaisen tuomion
108 ja 109 kohdassa tuli eri johtopäätökseen kuin se, johon riidanalaisessa päätöksessä oli päädytty. Tästä seuraa, että tämä
väite on hylättävä perusteettomana.
Toiseksi siitä väitteestä, jonka mukaan ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin olisi virheellisesti asettanut komissiolle valituksenalaisen
tuomion 87 kohdassa ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen valitseman menetelmän soveltamisen ”mahdottomuutta” koskevan selvitysvastuun,
on todettava, että tämä väite perustuu mainitun tuomion virheelliseen lukemiseen.
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin totesi mainitussa kohdassa vain, että se olisi hyväksynyt perusteeksi muun kuin edellä
mainitussa asiassa Altmark Trans ja Regierungspräsidium Magdeburg annetusta tuomiosta ilmenevien kriteerien soveltamiseen
perustuvan menetelmän käyttämiselle sen, että komissio olisi ollut objektiivisten syiden takia estynyt tutkimaan DP AG:n ja
Saksan liittotasavallan toimittamat tiedot.
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin esitti mainitussa 87 kohdassa kuitenkin vain, että komissio ei ollut tuonut esiin mitään
sellaista, minkä perusteella voitaisiin katsoa, että tämän tutkimuksen suorittamiselle olisi ollut este. Tässä tilanteessa
myöskään tätä väitettä ei voida hyväksyä.
Edellä esitetyn perusteella ensimmäisen valitusperusteen toinen osa on hylättävä perusteettomana.
Kolmas osa
–       Asianosaisten lausumat
Komissio moittii BIEKin ja UPS:n tukemana ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuinta siitä, että se vääristi asiakirja-aineistoa,
kun se yhtäältä katsoi valituksenalaisen tuomion 82 kohdassa, että komissio ei ollut riidanalaisessa päätöksessä todennut,
että Saksan liittotasavallan sille toimittamat tiedot, joiden mukaan ovelta ovelle -pakettipalvelu oli yleisiin taloudellisiin
tarkoituksiin liittyvä palvelu, eivät olleet perusteltuja, ja toisaalta totesi, että komissio oli myöntänyt ainakin hiljaisesti,
että DP AG:lle oli sen tappiollisesta myyntipolitiikasta aiheutuneiden nettomääräisten lisäkustannusten lisäksi aiheutunut
myös sellaisia nettomääräisiä lisäkustannuksia, jotka liittyivät yleisiin taloudellisiin tarkoituksiin liittyvän palvelun
tuottamiseen. Komission mukaan riidanalaisen päätöksen 76 perustelukappaleessa kuitenkin todettiin, että kyseisen sektorin
palvelut eivät olleet yleisiin taloudellisiin tarkoituksiin liittyviä palveluja ja että kysymys yleisiin taloudellisiin tarkoituksiin
liittyvän palvelun tuottamiseen liittyvien nettomääräisten lisäkustannusten olemassaolosta ei missään tapauksessa ollut oleellinen
sen valitseman arviointimenetelmän kannalta.
DP AG puolestaan katsoo, että tämä valitusperusteen osa on selvästi perusteeton, koska yhtäältä ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin
perusti ratkaisunsa mainittujen nettomääräisten lisäkustannusten osalta riidanalaisen päätöksen 43 perustelukappaleeseen,
joka koskee kaikkia pakettipalveluja, joista ovelta ovelle -pakettipalvelu on vain osa. Toisaalta komission väite perustuu
valituksenalaisen tuomion virheelliseen lukemiseen, koska ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin kumosi riidanalaisen päätöksen
sillä perusteella, että komissio oli joka tapauksessa laiminlyönyt tutkia, olivatko DB Telekomin suorittamat siirrot perusteltuja
näiden yleisiin taloudellisiin tarkoituksiin liittyvän palvelun tuottamiseen liittyvien nettomääräisten lisäkustannusten vuoksi.
Saksan liittotasavalta katsoo, että komissio otti riidanalaisessa päätöksessä kantaa vain tiettyjen pakettienkuljetusalan
palvelujen luonteeseen yleisiin taloudellisiin tarkoituksiin liittyvänä palveluna eikä pakettienkuljetuspalveluun kokonaisuutena.
Lisäksi komissio viittasi riidanalaisen päätöksen 72 perustelukappaleessa yksiselitteisesti ”DP AG:n täsmällisesti määritettyyn
tehtävään” ja ”julkisen palvelun velvoitteen täyttämiseen”. Niinpä ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin totesi aivan oikein
komission hiljaisesti myöntäneen, että myös ovelta ovelle -pakettipalvelujen alalla on olemassa julkisen palvelun velvoitteita,
jotka koskevat kuljettamista kohtuullisella yhtenäistariffilla.
–       Unionin tuomioistuimen arviointi asiasta
Aluksi on todettava, että vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan EY 225 artiklasta ja unionin tuomioistuimen perussäännön 58
artiklan ensimmäisestä kohdasta seuraa, että unionin tuomioistuimella ei ole toimivaltaa määrittää asian tosiseikastoa eikä
lähtökohtaisesti myöskään arvioida sitä selvitystä, johon unionin yleinen tuomioistuin on asian tosiseikastoa määrittäessään
tukeutunut. Silloin, kun tämä selvitys on saatu asianmukaisesti ja todistustaakkaa sekä asian selvittämistä koskevia menettelysääntöjä
ja yleisiä oikeusperiaatteita on noudatettu, ainoastaan unionin yleisen tuomioistuimen tehtävänä on arvioida sille esitetyn
selvityksen näyttöarvoa. Lukuun ottamatta sitä tapausta, että tuomioistuimelle esitetty selvitys on otettu huomioon vääristyneellä
tavalla, tämä arviointi ei näin ollen ole sellainen oikeuskysymys, että se sinänsä kuuluisi unionin tuomioistuimen harjoittaman
valvonnan piiriin (ks. mm. asia C‑419/08 P, Trubowest Handel ja Makarov v. neuvosto ja komissio, tuomio 18.3.2010, 30 ja 31
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen, ei vielä julkaistu oikeustapauskokoelmassa).
Lisäksi on muistettava, että vääristyneellä tavalla huomioon ottamisen on ilmettävä toimitetusta aineistosta selvästi ilman,
että on tarpeen ryhtyä uudelleen arvioimaan tosiseikastoa ja selvitystä (em. asia Trubowest Handel ja Makarov v. neuvosto
ja komissio, tuomion 32 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Käsiteltävänä olevassa valitusperusteen osassa komissio riitauttaa ensimmäisellä väitteellään valituksenalaisen tuomion 82
kohtaan sisältyvän toteamuksen, jonka mukaan se ei ollut ottanut kantaa Saksan liittotasavallan sille toimittamiin tietoihin
siitä, onko ovelta ovelle -pakettipalvelu yleisiin taloudellisiin tarkoituksiin liittyvä palvelu, vaikka komissio oli riidanalaisessa
päätöksessä todennut, että tällä alalla tarjotut palvelut eivät ole yleisiin taloudellisiin tarkoituksiin liittyviä palveluja.
Tältä osin on huomattava, että komissio viittasi riidanalaisen päätöksen 76 perustelukappaleessa PPfLV:n perusteluihin, joiden
mukaan tämän säädöksen 2 §:n 2 momentin 3 kohdan mukaan pieniä paketteja koskevan yleisen kuljetusvelvoitteen ulkopuolelle
on jätetty ne paketit, joista on tehty erityisiä sopimuksia tiettyjen asiakkaiden – esimerkiksi niiden, jotka käsittelevät
lähetyksensä itse tai jotka tekevät yhteistyösopimuksen – kanssa, ja näiden yritysasiakkaiden paketit voidaan jättää kuljettamisvelvoitteen
ulkopuolelle, koska tämä velvoite on tällä alalla vallitsevan kilpailutilanteen vuoksi turha.
On kuitenkin todettava, kuten Saksan liittotasavalta esittää, että komissio viittasi mainitussa perustelukappaleessa tiettyjen
pakettienkuljetusalan erityispalvelujen luonteeseen yleisiin taloudellisiin tarkoituksiin liittyvänä palveluna eikä pakettienkuljettamispalveluun
kokonaisuutena. Lisäksi on korostettava DP AG:n tapaan myös sitä, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin ei kumonnut riidanalaista
päätöstä komission kyseisten palvelujen luokittelussa yleisiin taloudellisiin tarkoituksiin liittyviksi palveluiksi soveltaman
lähestymistavan perusteella vaan siksi, että komissio ei tutkinut, merkitsivätkö DB Telekomin suorittamat siirrot ylikorvaamista
suhteessa yleisiin taloudellisiin tarkoituksiin liittyvän palvelun tuottamiseen liittyviin riidattomiin nettomääräisiin lisäkustannuksiin.
Tässä tilanteessa ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuinta ei voida asianmukaisesti moittia käsiteltävänä olevan asian tosiseikaston
vääristämisestä.
Niinpä komission ensimmäistä väitettä ei voida hyväksyä.
Komission sitä, että DP AG:lle oli aiheutunut nettomääräisiä lisäkustannuksia yleisiin taloudellisiin tarkoituksiin liittyvän
palvelun tuottamisesta, koskevaan hiljaiseen myöntämiseen liittyvän toisen väitteen osalta on riittävää todeta, että komissio
on riidanalaisen päätöksen 73 perustelukappaleessa todennut, että ”tietty vähimmäisosuus DPAG:n nettomääräisistä lisäkustannuksista
ei siten ole yhteydessä yleisiin taloudellisiin tarkoituksiin liittyviin velvoitteisiin”. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin
saattoi päätellä tästä toteamuksesta vääristämiseen syyllistymättä, että komissio oli ainakin hiljaisesti myöntänyt, että
DP AG:lle oli aiheutunut myös yleisiin taloudellisiin tarkoituksiin liittyvän palvelun tuottamisesta johtuvia nettomääräisiä
lisäkustannuksia.
Koska edellä esitetystä seuraa, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin ei vääristänyt sen arvioitavana ollutta tosiseikastoa,
myös ensimmäisen valitusperusteen kolmas osa on hylättävä perusteettomana.
Neljäs osa
–       Asianosaisten lausumat
Komissio kyseenalaistaa BIEKin ja UPS:n tukemana valituksenalaisen tuomion 101–109 kohdassa ylimääräisenä esitetyt perustelut,
joiden yhteydessä ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin tutki riidanalaiseen päätökseen sisältyvien tietojen lisäksi Saksan
liittotasavallan toimittamat tiedot. Mainitut asianosaiset katsovat, että näillä tiedoilla, jotka koskevat muun muassa DP
AG:n Saksan valtiolle suorittamia maksuja sekä DB Telekomin suorittamia siirtoja, ei ole merkitystä komission käyttämän menetelmän
soveltamisen kannalta, mikä riittää perusteeksi sille, että komissio ei riitauttanut näiden tietojen oikeellisuutta. Joka
tapauksessa ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen näin suorittama arviointi on riittämätön ja virheellinen, koska yhtäältä
siitä ei ilmene muun muassa sitä, että DP AG olisi voinut selviytyä taloudellisesti ilman DB Telekomin suorittamaa korvausta,
ja toisaalta koska siinä ei käsitelty sitä, oliko DP AG:llä riittävästi varoja tappiollisesta myyntipolitiikastaan aiheutuneiden
nettomääräisten lisäkustannusten kattamiseen jopa huolimatta tälle yhtiölle aiheutuneesta kokonaisalijäämästä.
DP AG esittää tältä osin olevan merkityksetöntä, että komissio moittii ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuinta siitä, ettei
se todennut, että DP AG olisi voinut selviytyä ilman taloudellista korvausta. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin saattoi
rajoittua sulkemaan pois sen, että DB Telekomin vuosien 1990–1994 aikana suorittamiin siirtoihin perustuvat varat oli käytetty
vuosina 1995–1999 sovelletusta tappiollisesta myyntipolitiikasta aiheutuneiden nettomääräisten lisäkustannusten kattamiseen,
perusteenaan se, että ne oli tuona aikana jo käytetty.
Saksan liittotasavalta lisää, että komission oli joka tapauksessa osoitettava, että kyseessä oleva valtion rahoitusosuus merkitsi
yleisiin taloudellisiin tarkoituksiin liittyvän palvelun tuottamisesta aiheutuneiden nettomääräisten lisäkustannusten ylikorvausta.
Lisäksi mitään kustannusta ei erillään tarkasteltuna voitu kattaa muilla DP AG:n omilla varoilla, koska se kärsi kyseisenä
ajanjaksona tappioita. Todellisuudessa komission lähestymistapa johtaa siihen absurdiin tulokseen, että kaikki kulut olisi
rahoitettava julkisilla varoilla.
–       Unionin tuomioistuimen arviointi asiasta
Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan unionin yleisen tuomioistuimen ratkaisun ylimääräisiä perusteluja koskevat väitteet eivät
voi aiheuttaa tämän ratkaisun kumoamista ja ovat näin ollen tehottomia (asia C‑184/01 P, Hirschfeldt v. EEA, tuomio 7.11.2002,
Kok., s. I‑10173, 48 kohta; yhdistetyt asiat C‑189/02 P, C‑202/02 P, C‑205/02 P–C‑208/02 P ja C‑213/02 P, Dansk Rørindustri
ym. v. komissio, tuomio 28.6.2005, Kok., s. I‑5425, 148 kohta ja asia C‑188/06 P, Schneider Electric v. komissio, määräys
9.3.2007, Kok., s. I-35
*,
64 kohta).
Tältä osin käsiteltävänä olevan valitusperusteen kolmen ensimmäisen osan arvioinnista seuraa, että ensimmäisen oikeusasteen
tuomioistuin hyväksyi oikeudelliseen virheeseen syyllistymättä DP AG:n kumoamiskanteessaan esittämän ensimmäisen kanneperusteen,
jonka mukaan komissio sovelsi virheellisesti EY 87 artiklan 1 kohtaa, koska se katsoi, että DB Telekomin suorittamat siirrot
antoivat DP AG:lle etua.
Vaikka siis katsottaisiinkin, että valituksenalaisen tuomion 101–109 kohdassa esitetyt perustelut ovat oikeudellisesti virheellisiä,
on korostettava, että tällä toteamuksella ei ole mitään vaikutusta siihen, että väitettä EY 87 artiklan 1 kohdan virheellisestä
soveltamisesta riidanalaisessa päätöksessä arvioitiin oikein.
Tästä seuraa, että tämän valitusperusteen neljäs osa on tehoton.
Edellä esitetyn perusteella komission esittämä ensimmäinen valitusperuste on hylättävä kokonaisuudessaan.

EY 230 artiklan rikkomista koskeva toinen valitusperuste
Asianosaisten lausumat
Komissio moittii toisella valitusperusteellaan ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuinta siitä, että se ylitti EY 230 artiklan
mukaisen toimivaltansa rajat, koska se korvasi komission yleisiin taloudellisiin tarkoituksiin liittyvän palvelun tuottamisesta
aiheutuvien lisäkustannusten laskemisessa käyttämän menetelmän omallaan. Komissio kuitenkin suosii hyvän sisäisen hallintokäytännön
mukaisesti menetelmiä, joiden avulla se voi käsitellä nopeasti ja tehokkaasti kantelijoiden esittämät huomautukset, eikä unionin
yleisen tuomioistuimen tehtävänä ole päättää menetelmän valinnasta sen puolesta.
Lisäksi komissio esittää BIEKin ja UPS:n tukemana, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin asettautui valituksenalaisen
tuomion 101–109 kohdassa esitetyissä perusteluissa komission paikalle, koska se tutki tiedot, joita riidanalaisessa päätöksessä
ei ollut lainkaan tutkittu.
DP AG sitä vastoin katsoo, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin vain käytti menetelmää, jota sen oli unionin tuomioistuimen
oikeuskäytännön mukaan pakko käyttää. Unionin tuomioistuimen oikeuskäytännön ja komission hallintokäytännön mukaan edun toteaminen
valtiontukiasiassa sen perusteella, että valtion varoja on siirretty korvauksena julkisen palvelun velvoitteiden suorittamisesta,
edellyttää sitä, että näiden yleishyödyllisen palvelun velvoitteiden suorittamisesta aiheutuvat kustannukset ensiksi määritetään.
Saksan liittotasavalta väittää osaltaan, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin ei lainvastaisesti korvannut komission
arviointia omallaan. Se rajoittui niissä valituksenalaisen tuomion kohdissa, joita käsiteltävänä oleva valitusperuste koskee,
kirjanpidon näkökulmasta suoritettavaan tutkimukseen sen jälkeen, kun se saman tuomion 78–96 kohdassa oli arvioinut riidanalaisen
päätöksen oikeudelliselta kannalta. Joka tapauksessa mainittu valitusperuste on tehoton, koska EY 87 artiklan 1 kohdan virheellinen
soveltaminen on todettu.
Unionin tuomioistuimen arviointi asiasta
On huomattava, kuten EY 230 artiklasta ilmenee, että kumoamiskanteen kohteena on siinä lueteltujen yhteisön toimielinten toimien
laillisuusvalvonta, eikä tällaisessa kanteessa esitettyjen perusteiden arvioinnilla pyritä korvaamaan asian täysimääräistä
tutkimista hallinnollisessa menettelyssä, eikä sillä ole tällaista vaikutusta (ks. vastaavasti yhdistetyt asiat C‑204/00 P,
C‑205/00 P, C‑211/00 P, C‑213/00 P, C‑217/00 P ja C‑219/00 P, Aalborg Portland ym. v. komissio, tuomio 7.1.2004, Kok., s.
I‑123, 103 kohta).
Tältä osin on mainittava, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin arvioi valituksenalaisen tuomion 68–88 kohdassa komission
riidanalaisessa päätöksessä käyttämän menetelmän EY 87 artiklan 1 kohdan kannalta, erityisesti sen tarkastamiseksi, olivatko
DP AG:n DB Telekomilta saamat siirrot voineet merkitä mainitussa määräyksessä ja asiaa koskevassa oikeuskäytännössä tarkoitettua
etua.
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin mainitsi tämän arvioinnin yhteydessä valituksenalaisen tuomion 80–88 kohdassa komission
riidanalaisessa päätöksessä suorittaman laskennan puutteet, joista seuraa, että komissio ei ollut osoittanut, että mainitut
siirrot olisivat antaneet DP AG:lle tällaisen edun.
Tässä tilanteessa on todettava, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin ei korvannut komission käyttämää menetelmää omallaan
vaan sen tutkiminen rajoittui riidanalaisen päätöksen laillisuutta koskevaan tuomioistuinvalvontaan.
Perusteesta, jonka mukaan ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin asettautui komission asemaan, koska se tutki tiedot, joita
riidanalaisessa päätöksessä ei lainkaan arvioitu, on todettava, että kun otetaan yhtäältä huomioon tämän tuomion 76–78 kohdassa
esitetyt seikat ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen valituksenalaisen tuomion 101–109 kohdassa suorittaman arvioinnin
ylimääräisestä luonteesta sekä toisaalta tämän tuomion 75 kohdassa mainittu oikeuskäytäntö, on todettava, että toinen peruste
on tehoton.
Edellä esitetyn perusteella ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuinta ei voida asianmukaisesti moittia siitä, että se olisi
ylittänyt toimivaltansa EY 230 artiklan vastaisesti. Niinpä toinen valitusperuste on hylättävä perusteettomana.
Koska kumpaakaan komission valituksensa tueksi esittämistä kahdesta valitusperusteesta ei ole hyväksytty, valitus on hylättävä
kokonaisuudessaan.

Liitännäiset valitukset
–
Asianosaisten lausumat
BIEK ja UPS väittävät liitännäisissä valituksissaan, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin ei noudattanut edellä mainitussa
asiassa Altmark Trans ja Regierungspräsidium Magdeburg annettua tuomiota, koska se ei ottanut huomioon, että mikään mainitussa
tuomiossa esitetyistä edellytyksistä yleisiin taloudellisiin tarkoituksiin liittyvän palvelun tuottamisesta suoritettavan
korvauksen jäämiselle valtiontukia koskevien säännösten soveltamisalan ulkopuolelle ei esillä olevassa asiassa täyttynyt.
Ensinnäkään DP AG:n harjoittama käytäntö, jossa ovelta ovelle -pakettipalveluihin sovelletaan lainmukaista yhtenäistariffia
alempia hintoja, ei ole julkisen palvelun tehtävän suorittamista. Toiseksi edellytyksiä, joilla DB Telekomin siirrot suoritettiin,
ei ollut etukäteen määritetty objektiivisesti ja avoimesti. Koska kolmanneksi siirretyille varoille ei määritetty täsmällistä
käyttötarkoitusta, sen määrittäminen, merkitsivätkö nämä siirrot ylikorvaamista, ei ollut mahdollista. Neljänneksi mainituilla
siirroilla oletettavasti suoritettu korvaaminen on tapahtunut erillään yleisiin taloudellisiin tarkoituksiin liittyvän palvelun
tuottamisesta aiheutuneiden kustannusten arvioinnista.
DP AG vastaa näihin väitteisiin, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen velvollisuutena ei ollut tutkia edellä mainitussa
asiassa Altmark Trans ja Regierungspräsidium Magdeburg annetussa tuomiossa asetettujen edellytysten noudattamista. Toteamus,
että komissio laiminlöi tarkastaa sen, oliko DP AG:lle aiheutunut nettomääräisiä lisäkustannuksia yleisiin taloudellisiin
tarkoituksiin liittyvän velvoitteen suorittamisesta, oli riittävä riidanalaisen päätöksen kumoamiseksi.
–
Unionin tuomioistuimen arviointi asiasta
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin totesi ensin, että komissio oli ainakin hiljaisesti myöntänyt, että DP AG:lle oli aiheutunut
yleisiin taloudellisiin tarkoituksiin liittyvän palvelun tuottamiseen osittain liittyviä kustannuksia, kuten tämän tuomion
66–73 kohdassa on todettu, ja tutki sitten laillisuutta koskevan tarkastuksen yhteydessä aivan oikein DP AG:n esittämän väitteen,
joka koski komission käyttämää menetelmää mahdollisen ylikorvauksen laskemisessa edellä mainitussa asiassa Altmark Trans ja
Regierungspräsidium Magdeburg annetussa tuomiossa esitetyssä kolmannessa edellytyksessä tarkoitetulla tavalla, kuten tämän
tuomion 41–43 kohdassa on mainittu.
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin totesi tämän tarkastuksen yhteydessä valituksenalaisen tuomion 94 kohdassa muun muassa,
että koska mainittuun menetelmään ei kuulunut sen tarkastaminen, oliko DP AG:lle aiheutunut muita nettomääräisiä lisäkustannuksia
yleisiin taloudellisiin tarkoituksiin liittyvän palvelun tuottamisesta, sen perusteella ei voitu riittävällä oikeudellisella
varmuudella todeta näitä lisäkustannuksia, ja tämän seurauksena katsoi edellä mainitussa asiassa Altmark Trans ja Regierungspräsidium
Magdeburg annetun tuomion huomioon ottaen, että riidanalainen päätös oli kumottava.
Tässä tilanteessa on todettava, kuten julkisasiamies on ratkaisuehdotuksensa 125–128 kohdassa esittänyt, että ensimmäisen
oikeusasteen tuomioistuin suoritti riidanalaisen päätöksen lainmukaisuuden arvioinnin EY 230 artiklan mukaisen toimivaltansa
rajoissa ja ottaen huomioon valtiontueksi luokittelua koskevan oikeuskäytännön sekä yleisiin taloudellisiin tarkoituksiin
liittyvän velvoitteen suorittamisesta maksettavia korvauksia koskevan oikeuskäytännön, johon edellä mainitussa asiassa Altmark
Trans ja Regierungspräsidium Magdeburg annettu tuomio kuuluu.
On mainittava myös, että jos ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin olisi tutkinut riidanalaisen päätöksen muiden kyseisessä
tuomiossa esitettyjen kriteerien kannalta, kuten sen olisi BIEKin ja UPS:n väitteen mukaan pitänyt tehdä, se olisi nimenomaan
asettautunut komission asemaan ja tehnyt arvioinnin tämän sijasta, kuten se itse on valituksenalaisen tuomion 95 kohdassa
aivan oikein esittänyt.
On kuitenkin todettava, että vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan unionin tuomioistuinten valvoessa komission harkintavallan
käyttöä esillä olevan asian kaltaisissa monitahoisissa taloudellisissa kysymyksenasetteluissa tämä valvonta kohdistuu välttämättä
ainoastaan siihen, että menettelyä ja perusteluvelvollisuutta koskevia sääntöjä on noudatettu, että tosiseikat pitävät asiallisesti
paikkansa, että näitä tosiseikkoja ei ole arvioitu ilmeisen virheellisesti ja ettei harkintavaltaa ole käytetty väärin (em.
yhdistetyt asiat Aalborg Portland ym. v. komissio, tuomion 279 kohta ja yhdistetyt asiat C-501/06 P, C-513/06 P, C-515/06
P ja C-519/06 P, GlaxoSmithKline Services ym. v. komissio ym., tuomio 6.10.2009, 85 kohta, ei vielä julkaistu oikeustapauskokoelmassa).
Tästä seuraa, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen asiana ei ollut tutkia kaikkia edellä mainitussa asiassa Altmark
Trans ja Regierungspräsidium Magdeburg annetussa tuomiossa esitettyjä kriteerejä sen jälkeen, kun se oli todennut riidanalaisen
päätöksen lainvastaiseksi yhden näistä edellytyksistä osalta.
Edellä esitetyn perusteella liitännäiset valitukset on hylättävä perusteettomina.

Oikeudenkäyntikulut
Unionin tuomioistuimen työjärjestyksen 69 artiklan 2 kohdan ensimmäisen alakohdan mukaan, jota sovelletaan työjärjestyksen
118 artiklan nojalla valituksen käsittelyyn, asianosainen, joka häviää asian, velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut,
jos vastapuoli on sitä vaatinut. Työjärjestyksen 69 artiklan 4 kohdan ensimmäisen alakohdan mukaan jäsenvaltiot, jotka ovat
asiassa väliintulijoina, vastaavat omista oikeudenkäyntikuluistaan.
Koska komissio on hävinnyt asian, se on velvoitettava DP AG:n vaatimuksen mukaisesti korvaamaan päävalituksen käsittelystä
aiheutuneet oikeudenkäyntikulut.
Liitännäisten valitusten osalta on todettava, että vaikka BIEK ja UPS ovat hävinneet asiat, DP AG ei ole näihin valituksiin
antamassaan vastineessa vaatinut niiden velvoittamista korvaamaan näiden valitusten käsittelystä aiheutuneita oikeudenkäyntikuluja.
Tästä syystä kaikki nämä osapuolet vastaavat itse liitännäisten valitusten käsittelystä aiheutuneista oikeudenkäyntikuluistaan.
Näillä perusteilla unionin tuomioistuin (ensimmäinen jaosto) on ratkaissut asian seuraavasti:
1)
Päävalitus ja liitännäiset valitukset hylätään.
2)
Euroopan komissio vastaa omista oikeudenkäyntikuluistaan, ja se velvoitetaan korvaamaan Deutsche Post AG:n oikeudenkäyntikulut
päävalituksen osalta.
3)
Bundesverband Internationaler Express- und Kurierdienste eV ja UPS Europe SA vastaavat omista oikeudenkäyntikuluistaan päävalituksen
osalta.
4)
Deutsche Post AG, Bundesverband Internationaler Express- und Kurierdienste eV ja UPS Europe SA vastaavat omista oikeudenkäyntikuluistaan
liitännäisten valitusten osalta.
5)
Saksan liittotasavalta vastaa omista oikeudenkäyntikuluistaan.
Allekirjoitukset
*
Oikeudenkäyntikieli: saksa.