CELEX: 62005CJ0282
Apeliacinis skundas
Bendrijos deliktinė atsakomybė
EB 85 straipsnis (po pakeitimo
EB 81 straipsnis)
Išlaidų, susijusių su banko garantija, grąžinimas

Kampffmeyer ir kt. prieš Komisiją ir Tarybą
, nes EB 230 ir EB 288 straipsniais paremti ieškiniai yra savarankiški.
Todėl atsakovė mano, kad Pirmosios instancijos teismas nepadarė teisės klaidos nuspręsdamas, jog senaties terminas prasidėjo
nuo bankų garantijų pateikimo dienos.
Atsakovė taip pat pabrėžia, jog ieškinio dėl panaikinimo pareiškimas nenutraukė senaties termino, remdamasi tuo, kad Teisingumo
Teismo statuto 46 straipsnis aiškiai numato, jog šį terminą nutraukia ieškinio dėl žalos atlyginimo pareiškimas. Taigi ieškinys
dėl panaikinimo šio termino nutraukti negali.
Teisingumo Teismo vertinimas
Pirmasis apeliacinio skundo pagrindas padalytas į tris dalis.

Dėl pirmos dalies, susijusios su senaties termino pradžios vertinimu
Ieškiniui dėl Bendrijos atsakomybės pareikšti senaties terminas prasideda tada, kai įvykdytos visos sąlygos, taikomos pareigai
atlyginti žalą, o būtent tada, kai atsirado atlygintina žala. Vadinasi, kai Bendrijos atsakomybę lemia norminis aktas, šis
senaties terminas prasideda tada, kai atsiranda žalą sukeliantys šio akto padariniai.
Jeigu būtų padaryta kita išvada, kiltų pavojus ieškinio autonomijos principui, nes ieškinio dėl žalos atlyginimo procesas
priklausytų nuo ieškinio dėl panaikinimo baigties. Šią išvadą galima taikyti ir ginčuose dėl individualių aktų. Tokiuose ginčuose
senaties terminas prasideda tada, kai sprendimas sukelia padarinių jame nurodytiems asmenims.
Tačiau nagrinėjamu atveju žalą sukeliantys Komisijos sprendimo „Cementas“ padariniai apeliantės bendrovės pirmtakų atžvilgiu
atsirado tą dieną, kurią jiems buvo paskirta bauda. Siekiant išvengti baudų mokėjimo nedelsiant, baudos buvo paskirtos numatant
galimybę pateikti bankų garantijas. Todėl, priešingai nei teigia apeliantė, žalą sukeliantys sprendimo Komisijos „Cementas“
padariniai neatsirado Pirmosios instancijos teismui panaikinus šį sprendimą. Iš tiesų senaties termino pradžios atžvilgiu
nėra svarbu, kad neteisėti Bendrijos veiksmai būtų nustatyti teismo sprendimu.
Vadinasi, apeliantės bendrovės pirmtakai pagal minėto Teisingumo Teismo sprendimo
Kampffmeyer ir kt. prieš Komisiją ir Tarybą
6 punkte numatytą išeitį ieškinį dėl Bendrijos deliktinės atsakomybės pripažinimo galėjo pareikšti nuo to momento, kai žalos
priežastis tapo neabejotina, t. y. nagrinėjamu atveju – nuo bankų garantijų pateikimo dienos. Priešingai apeliantės tvirtinimui,
tai nėra piktnaudžiavimas procesu, nes ieškinys dėl žalos atlyginimo ir ieškinys dėl panaikinimo yra savarankiški.
Skundžiamo sprendimo 68 punkte Pirmosios instancijos teismas padarė teisės klaidą nuspręsdamas, kad senaties terminas prasideda
nuo bankų garantijų pateikimo dienos. Iš tiesų, jei ieškinys dėl atsakomybės galėtų būti pareikštas tik pateikus bankų garantijas,
nes ši ginčytų, kad Komisijos sprendimu padaryta žala buvo tikra ir buvo galima įvertinti jos dydį, senaties terminas savo
ruožtu galėtų prasidėti tik tada, kai realiai atsirastų finansinių nuostolių, t. y. nuo tada, kai nagrinėjamu atveju atsirado
su bankų garantijomis susijusių išlaidų. Tačiau kad ir kokią datą pasirinktume, ji bus žymiai ankstesnė negu minėto teismo
sprendimo „Cementas“ paskelbimo data, kurią apeliantė mano esant senaties termino pradžios data. Todėl pirmą apeliacinio skundo
dalį reikia atmesti.

Dėl antros apeliacinio skundo dalies, susijusios su žalos atsiradimo palaipsniui pobūdžiu
Žalą, kurią apeliantė tariamai patyrė, sudaro sumos, kurias ji turėjo sumokėti bankams už garantijų suteikimą. Kaip matyti
iš Pirmosios instancijos teismui pateiktos bylos medžiagos ir iš jame vykusio proceso, šios išlaidos bankams buvo apskaičiuojamos
proporcingai bankų garantijos galiojimo dienų skaičiui.
Vadinasi, tariamai patirta žala didėjo proporcingai praėjusių dienų skaičiui. Taigi apeliantė negali teigti, jog žala atsirado
iš karto ir kad ją sudaro vien bankų garantijų pateikimas. Todėl skundžiamo sprendimo 69 punkte Pirmosios instancijos teismas
teisingai nusprendė, jog ieškovės nurodoma žala atsirado palaipsniui. Todėl pirmojo apeliacinio skundo pagrindo antrą dalį
reikia atmesti.

Dėl trečios dalies, susijusios su senaties termino nutraukimu
Pagal Teisingumo Teismo statuto 46 straipsnį deliktinės atsakomybės atveju senaties terminas nutraukiamas, jei byla pradedama
nagrinėti teisme arba jei prieš iškeliant tokią bylą nukentėjusioji šalis paduoda prašymą atitinkamai Bendrijų institucijai.
Kadangi Teisingumo Teismo statuto 46 straipsnis susijęs su ieškiniais Bendrijų deliktinės atsakomybės srityje, „byla“ šio
teksto prasme, kuri laikoma nutraukiančia senaties terminą, yra ta, kurioje siekiama iškelti šios atsakomybės klausimą pagal
EB 288 straipsnio 2 dalį. Todėl ieškinio dėl panaikinimo negalima laikyti „byla“, kuri nutraukia senaties terminą Teisingumo
Teismo statuto 46 straipsnio prasme. Vadinasi, savo apeliacinio skundo pirmojo pagrindo paskutinėje dalyje apeliantė negali
pagrįstai teigti, jog Pirmosios instancijos teismas padarė teisės klaidą nuspręsdamas, kad ieškinio dėl panaikinimo pareiškimas
nenutraukė senaties termino.
Iš to, kas pirmiau išdėstyta, išplaukia, kad reikia atmesti visą pirmąjį apeliacinio skundo pagrindą.

Dėl apeliacinio skundo antrojo pagrindo
Šalių argumentai
Apeliantė mano, kad Pirmosios instancijos teismas padarė teisės klaidą nagrinėdamas, ar yra pakankamai akivaizdus Bendrijos
teisės pažeidimas, kaip Bendrijos pareigos atlyginti žalą sąlyga.
Ji teigia, kad pakankamai akivaizdaus pažeidimo kriterijus taikytinas tik tada, kai nagrinėjamas klausimas dėl Bendrijos norminio
akto. Tačiau nagrinėjamu atveju Bendrijos atsakomybė nagrinėjama atsižvelgiant į teisinį kontekstą, kurį lėmė individualaus
administracinio pobūdžio akto panaikinimas. Todėl, apeliantės nuomone, Pirmosios instancijos teismas neturėjo nagrinėti, ar
yra pakankamai akivaizdus pažeidimas, nes norint, jog kiltų pareiga atlyginti žalą, pakanka pripažinti neteisėtumą.
Ji taip pat nurodo, kad pakankamai akivaizdaus pažeidimo kriterijaus yra reikalaujama norminių aktų kontekste, siekiant išvengti
ieškinių, kurie yra mažiau tikėtini esant individualiems aktams, kaip tai yra nagrinėjamos bylos atveju, gausos.
Apeliantė Teisingumo Teismo papildomai prašo pripažinti, kad nagrinėjamu atveju buvo padarytas pakankamai akivaizdus Bendrijos
teisės pažeidimas. Šiuo klausimu ji nurodo teismų praktiką, iš kurios išplaukia, jog kai institucija akivaizdžiai ir šiurkščiai
nesilaiko nustatytų savo diskrecijos ribų, vien pažeidimo gali pakakti įrodyti, jog padarytas pakankamai akivaizdus pažeidimas,
jeigu pati jos diskrecija yra ribota (žr. 1996 m. gegužės 23 d. Sprendimą
Hedley Lomas
, C‑5/94, Rink. p. I‑2553). Apeliantė mano, kad nagrinėjamu atveju atsakovei buvo suteikta ribota diskrecija, ir šiuo klausimu
ji sutinka su Pirmosios instancijos teismo vertinimu (žr. skundžiamo sprendimo 100 punktą). Kita vertus, ji mano, jog Pirmosios
instancijos teismas, spręsdamas dėl pakankamai akivaizdaus pažeidimo buvimo, padarė klaidą atsižvelgęs į faktinių aplinkybių
ir Bendrijos teisės taikymo visumą, nes nurodyta teismų praktika, apeliantės nuomone, neleidžia skundžiamo sprendimo grįsti
tokiais motyvais.
Apeliantė galiausiai tvirtina, kad byloje nagrinėtos faktinės aplinkybės, kiek jos taikytinos jai, nebuvo sudėtingos ir kad
teismo sprendimo „Cementas“ ilgumą galima paaiškinti paprasčiausiai tuo, kad atsakovei ir Pirmosios instancijos teismui buvo
palankiau atskiras susijusias bylas sujungti, nei nagrinėti bendrovių
Alsen Breitenburg
ir
Nordcement
atvejus priimant atskirą sprendimą.
Atsakovė savo ruožtu mano, kad Pirmosios instancijos teismas nepadarė teisės klaidos nagrinėdamas, ar yra pakankamai akivaizdus
pažeidimas.
Ji atkreipia dėmesį ypač į tai, kad apeliantės nurodomas skirtumas tarp norminių ir individualių aktų nėra svarbus. Pagal
nusistovėjusią Teisingumo Teismo praktiką aktų pobūdis nėra lemiamas kriterijus nustatant institucijų diskrecijos ribas (žr.
2000 m. liepos 4 d. Sprendimo
Bergaderm ir Goupil prieš Komisiją
, C‑352/98 P, Rink. p. I‑5291, 40 ir 42 punktus). Ji mano, kad, siekiant nustatyti šios diskrecijos ribas, būtina atsižvelgti
į sprendimo priėmimo momentą. Tokiomis aplinkybėmis reikia atsižvelgti į ypatingą Komisijos situaciją tuo momentu ir dėl to
atsižvelgti į bylos faktinių aplinkybių sudėtingumą. Ji taip pat mano, kad apeliantės nurodomas faktinių aplinkybių sudėtingumas
yra klausimas, kuris nepriklauso Teisingumo Teismo kompetencijai nagrinėjant bylą apeliacine tvarka.
Atsakovė papildomai nurodo, kad faktinių aplinkybių sudėtingumo įvertinimas negali apsiriboti vien apeliantės situacija, tačiau
turi būti atsižvelgiama ir į situacijų, kurios lėmė tai, kad Komisija priėmė sprendimą „Cementas“, visumą.
Teisingumo Teismo vertinimas
Antrasis apeliacinio skundo pagrindas padalytas į tris dalis.

Dėl pirmos dalies, susijusios su tuo, kad Pirmosios instancijos teismas negalėjo nagrinėti, ar yra pakankamai akivaizdus Bendrijos
teisės pažeidimas
Bendrijos deliktinė atsakomybė priklauso nuo to, ar įvykdytos visos sąlygos, tarp kurių, nagrinėjant teisės akto neteisėtumą,
yra pakankamai akivaizdus teisės normos, suteikiančios asmenims teises, pažeidimas. Šios sąlygos atveju lemiamas kriterijus
Bendrijos teisės pažeidimą laikyti pakankamai akivaizdžiu – tai aiškus ir sunkus atitinkamos Bendrijos institucijos savo diskrecijos
ribų pažeidimas. Jei ši institucija turi tik labai ribotą diskreciją arba netgi jos visai neturi, pakankamai akivaizdžiam
pažeidimui nustatyti gali pakakti paprasto Bendrijos teisės pažeidimo (nurodyto sprendimo
Bergaderm
ir Goupil prieš Komisiją
43 ir 44 punktai).
Todėl nustatant, ar toks pažeidimas buvo, bendras ar individualus akto pobūdis nėra lemiamas (minėto sprendimo
Bergaderm ir Goupil prieš Komisiją
46 punktas ir 2003 m. liepos 10 d. Sprendimo
Komisija prieš Fresh Marine
, C‑472/00 P, Rink. p. I‑7541, 27 punktas).
Vadinasi, apeliantė negali pagrįstai teigti, kad pakankamai akivaizdaus teisės normos pažeidimo kriterijus gali būti taikomas
tik tada, kai iškyla klausimas dėl norminio Bendrijos teisės akto, ir kad jis negali būti taikomas, kai, kaip tai yra nagrinėjamoje
byloje, keliamas klausimas dėl individualaus akto. Taigi Pirmosios instancijos teismas, priešingai nei yra teigiama, negali
apsiriboti paprasto neteisėtumo konstatavimu, tačiau privalo, kaip jis teisingai darė, taikyti pakankamai akivaizdaus pažeidimo
kriterijų. Vadinasi, Pirmosios instancijos teismas nepadarė teisės klaidos nagrinėdamas, ar sprendžiamoje byloje yra pakankamai
akivaizdus Bendrijos teisės pažeidimas. Todėl pirmą apeliacinio skundo antrojo pagrindo dalį reikia atmesti.

Dėl antros dalies, susijusios su kriterijais, kuriuos Pirmosios instancijos teismas taikė pakankamai akivaizdaus Bendrijos
teisės pažeidimo nustatymui
Teisingumo Teismo pateiktoje schemoje Bendrijos deliktinės atsakomybės srityje, be kita ko, atsižvelgiama į reglamentuotinų
situacijų sudėtingumą, teisės aktų taikymo ir aiškinimo sunkumus ir ypač į nagrinėjamo akto autoriaus diskrecijos apimtį (žr.
minėtų sprendimo
Bergaderm ir Goupil prieš Komisiją
40 punktą ir sprendimo
Komisija prieš Fresh Marine
24 punktą).
Skundžiamame sprendime Pirmosios instancijos teismas, nagrinėdamas, ar buvo įrodytas pakankamai akivaizdus Bendrijos teisės
pažeidimas, atsižvelgė ne tik į atsakovės diskreciją, bet ir į faktinių aplinkybių sudėtingumą bei į Bendrijos teisės taikymo
sunkumus. Todėl kriterijai, kuriais jis rėmėsi nagrinėdamas, ar yra toks Bendrijos teisės pažeidimas, nėra atmestini dėl padarytos
teisės klaidos. Vadinasi, antrą apeliacinio skundo antrojo pagrindo dalį reikia atmesti.

Dėl trečios dalies, kuria siekiama, kad Teisingumo Teismas papildomai pripažintų, jog nagrinėjamos faktinės aplinkybės nebuvo
sudėtingos
Apeliantė pateikia du argumentus kad įrodytų, jog faktinės aplinkybės nebuvo sudėtingos. Visų pirma, ji tvirtina, kad Pirmosios
instancijos teismo konstatuotas faktinių aplinkybių sudėtingumas yra paremtas tik teismo sprendimo „Cementas“ ilgumu, ir šį
sudėtingumą nulėmė tik tai, kad šiame sprendime Pirmosios instancijos teismas nusprendė atskiras susijusias bylas sujungti,
nors jis nesunkiai galėjo priimti atskirą sprendimą vien dėl bendrovių
Alsen Breitenburg
ir
Nordcement
.
Vis dėlto, priešingai nei yra tvirtinama, skundžiamame sprendime Pirmosios instancijos teismas faktinių aplinkybių sudėtingumo
negrindė ypatingu sprendimo „Cementas“ ilgumu. Atsižvelgęs į bylos „Cementas“ aplinkybių visumą, Pirmosios instancijos teismas
skundžiamo sprendimo 114 punkte nusprendė, kad atsakovė susidūrė su sudėtingomis spręstinomis situacijomis. Taigi apeliantė
negali pagrįstai tvirtinti, kad Pirmosios instancijos teismas padarė teisės klaidą dėl sprendimo „Cementas“ ilgumo, paaiškinamo
tik keleto bylų sujungimu, nusprendęs, jog nagrinėtos faktinės aplinkybės buvo sudėtingos.
Antra, dėl klausimo, ar nagrinėtos faktinės aplinkybės buvo sudėtingos, reikia priminti, kad iš EB 225 straipsnio 1 dalies
antrosios pastraipos ir iš Teisingumo Teismo statuto 58 straipsnio pirmosios pastraipos išplaukia, jog apeliacinis skundas
gali būti paduodamas tik teisės klausimais.
Kaip buvo nurodyta šio sprendimo 50 punkte, Teisingumo Teismo pateiktoje sistemoje atsakomybės srityje reikalaujama, be kita
ko, atsižvelgti į byloje, kurią Bendrijos administracija turi spręsti, nagrinėjamų faktinių aplinkybių sudėtingumą. Klausimą,
ar ieškinyje dėl atsakomybės nagrinėjamoms faktinėms aplinkybėms yra būdingas toks sudėtingumas, turi vertinti tik Pirmosios
instancijos teismas, ir jo, išskyrus faktų iškraipymo atvejį, o tuo nagrinėjamu atveju nesiremiama, negalima spręsti apeliaciniame
procese. Vadinasi, ši apeliacinio skundo dalis yra nepriimtina.
Kadangi trečia apeliacinio skundo antrojo pagrindo dalis yra iš dalies nepagrįsta ir iš dalies nepriimtina, reikia atmesti
visą antrąjį apeliacinio skundo pagrindą.
Iš to, kas išdėstyta pirmiau, matyti, kad apeliantė neįrodė, jog Pirmosios instancijos teismas padarė teisės klaidą nusprendęs,
kad nagrinėjamu atveju nebuvo padaryta pakankamai akivaizdaus Bendrijos teisės pažeidimo – vienintelio galinčio leisti pripažinti
deliktinę Bendrijos atsakomybę. Atsižvelgiant į šios atsakomybės atsiradimui taikomas kumuliatyvias sąlygas, šios išvados
pakanka apeliaciniam skundui atmesti, ir nereikia priimti sprendimo dėl apeliacinio skundo trečiojo pagrindo, susijusio su
priežastinio veiksmų, kuriais Komisija yra kaltinama, ir tariamai patirtos žalos ryšio buvimo.

Dėl bylinėjimosi išlaidų
Pagal Procedūros reglamento 69 straipsnio 2 dalį, taikomą apeliacinėse bylose pagal šio reglamento 118 straipsnį, pralaimėjusiai
šaliai nurodoma padengti bylinėjimosi išlaidas, jei laimėjusi šalis to prašė. Kadangi apeliantė pralaimėjo bylą, ji turi jas
padengti.
Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (antroji kolegija) nusprendžia:
1.
Atmesti apeliacinį skundą.
2.
Priteisti iš
Holcim
(Deutschland) AG bylinėjimosi išlaidas.
Parašai.
*
Proceso kalba: vokiečių.