CELEX: 61988CJ0143
Prašymai priimti prejudicinį sprendimą: Finanzgericht Hamburg ir Finanzgericht Düsseldorf
Vokietija

1988 m.
kovo 31 d. Nutartimi, kurią Teisingumo Teismas gavo 1988 m.
gegužės 20 d.,
Finanzgericht Hamburg
pagal EEB sutarties
177 straipsnį kreipėsi dėl prejudicinio sprendimo priėmimo,
pateikdamas du klausimus: pirma, dėl nacionalinių teismų kompetencijos
sustabdyti Bendrijos reglamentu grindžiamo nacionalinio teisės akto
vykdymą, nagrinėjant bylas dėl laikinųjų apsaugos priemonių taikymo, ir,
antra, dėl 1987 m. liepos 2 d. Tarybos reglamento (EEB)
Nr. 1914/87, kuriuo 1986‑1987 prekybos metams cukraus sektoriuje
nustatomas specialus padengimo mokestis (OL L 183, p. 5)
(bylos C‑143/88 ir C‑92/89), galiojimo.
Šie klausimai iškilo nagrinėjant bylą tarp cukrų gaminančios bendrovės
Zuckerfabrik Süderdithmarschen
ir
Hauptzollamt Itzehoe
(Itzehoe vyriausioji muitinės valdyba). 1987 m. spalio 19 d. Sprendimu
Hauptzollamt Itzehoe
pareikalavo, kad
Zuckerfabrik Süderdithmarschen
sumokėtų 1 982 942,66 Vokietijos markių (DEM) sumą kaip
specialų padengimo mokestį už 1986–1987 cukraus prekybos metus.
Šio
mokesčio, nustatyto minėtu Reglamentu Nr. 1914/87, priimtu pagal
Sutarties 43 straipsnį, tikslas – visiškai padengti nuostolius,
kuriuos Bendrija patyrė cukraus sektoriuje per prekybos metus,
prasidėjusius 1986 m. liepos 1 d. ir pasibaigusius
1987 m. birželio 30 dieną. Šie nuostoliai buvo patirti dėl
itin didelių eksporto grąžinamųjų išmokų, kurias Bendrija buvo priversta
mokėti minėtais prekybos metais tam, kad užtikrintų Bendrijoje
pagaminto cukraus pertekliaus realizavimą trečiosiose šalyse.

Zuckerfabrik Süderdithmarschen
apskundė
Hauptzollamt Itzehoe
sprendimą, tačiau jos skundas buvo atmestas. Tuomet
Zuckerfabrik
pateikė prašymą
Finanzgericht Hamburg
dėl šio sprendimo vykdymo sustabdymo. Ji tam pačiam teismui taip pat
pateikė ieškinį dėl sprendimo panaikinimo. Pagrįsdama šiuos du
pareiškimus,
Zuckerfabrik
nurodė, kad Reglamentas Nr. 1914/87, kuriuo buvo grindžiamas
Hauptzollamt
sprendimas, yra negaliojantis.

Finanzgericht Hamburg
patenkino prašymą dėl
Hauptzollamt Itzehoe
sprendimo vykdymo sustabdymo ir pateikė Teisingumo Teismui tokius klausimus:
„1.   a)     Ar
EEB sutarties 189 straipsnio antroji pastraipa turi būti aiškinama
taip, kad visuotinis reglamentų taikymas valstybėse narėse neužkerta
kelio nacionalinių teismų teisei taikant laikinąsias apsaugos priemones
sustabdyti reglamentu grindžiamo administracinio akto galiojimą, kol bus
priimtas sprendimas pagrindinėje byloje?
b)     Jeigu
atsakymas į pirmojo klausimo a punktą būtų teigiamas, kokiomis
sąlygomis nacionaliniai teismai gali taikyti laikinąsias apsaugos
priemones? Ar Bendrijos teisėje tokiu atveju yra numatytos tam tikros
sąlygos, ir, jei taip, kokios jos? Ar minėtos laikinosios apsaugos
priemonės turi būti taikomos atsižvelgiant į nacionalinę teisę?
2.     Ar
1987 m. liepos 2 d. Tarybos reglamentas Nr. 1914/87,
kuriuo 1986‑1987 prekybos metams cukraus sektoriuje nustatomas specialus
padengimo mokestis, yra galiojantis? Konkrečiai kalbant, ar minėtas
reglamentas yra negaliojantis dėl to, kad jis pažeidžia principą, pagal
kurį mokesčius nustatantys reglamentai neturi grįžtamosios galios?“
Kita nutartimi
Finanzgericht Hamburg
taip pat nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą iš esmės, kol
Teisingumo Teismas priims prejudicinį sprendimą dėl jam pateiktų dviejų
klausimų.
Be
to, 1988 m. spalio 19 d. Nutartimi, kurią Teisingumo Teismas
gavo 1989 m. kovo 20 d.,
Finanzgericht Düsseldorf
pagal
EEB sutarties 177 straipsnį pateikė penkis klausimus, taip pat
susijusius su minėto Tarybos reglamento Nr. 1914/87 galiojimu.
Šie penki klausimai iškilo nagrinėjant bylą tarp cukrų gaminančios bendrovės
Zuckerfabrik Soest GmbH
ir
Hauptzollamt Paderborn
(Paderborn vyriausioji muitinės valdyba)
.
1987 m. spalio 20 d. Sprendimu
Hauptzollamt Paderborn
pareikalavo, kad
Zuckerfabrik Soest GmbH
sumokėtų 1 675 013,71 Vokietijos markių (DEM) kaip minėtą padengimo mokestį.

Zuckerfabrik Soest
apskundė šį sprendimą, tačiau jos skundas buvo atmestas. Tuomet
Zuckerfabrik Soest
kreipėsi į
Finanzgericht Düsseldorf
su prašymu sustabdyti
Hauptzollamt Paderborn
priimto sprendimo vykdymą. Ji tam pačiam teismui taip pat pateikė
ieškinį dėl šio sprendimo panaikinimo. Pagrįsdama savo prašymą
sustabdyti sprendimo vykdymą ir ieškinį dėl panaikinimo,
Zuckerfabrik Soest
, kaip ir
Zuckerfabrik Süderdithmarschen
kitoje byloje, teigė, kad reglamentas, kuriuo buvo nustatytas specialus padengimo mokestis ir kuriuo
Hauptzollamt Paderborn
grindė savo sprendimą, yra negaliojantis.
1988 m. vasario 10 d. Nutartimi
Finanzgericht Düsseldorf
, nagrinėdamas prašymą dėl laikinųjų apsaugos priemonių taikymo, patenkino prašymą dėl
Hauptzollamt Paderborn
priimto sprendimo vykdymo sustabdymo, iškilus rimtų abejonių dėl
reglamento, kuriuo nustatomas specialus padengimo mokestis, galiojimo.
1988 m. spalio 19 d. Nutartimi minėtas
Finanzgericht
sustabdė bylos nagrinėjimą iš esmės ir kreipėsi į Teisingumo Teismą su prašymu priimti prejudicinį sprendimą šiais klausimais:
„1.   Ar
Reglamentas Nr. 1914/87, kuriuo 1986‑1987 prekybos metams cukraus
sektoriuje nustatomas specialus padengimo mokestis (OL L 183,
1987 7 3, p. 5), yra negaliojantis dėl to, kad specialus
padengimo mokestis yra finansavimo mokestis, kuris gali būti nustatomas
tik pagal EEB sutarties 201 straipsnį?
Subsidiariai
2.     Ar
specialaus padengimo mokesčio nustatymas cukraus sektoriuje 1986‑1987
prekybos metams Tarybos reglamente Nr. 1914/87 neprieštarauja
Reglamento Nr. 1785/81 28 straipsnyje nustatytam finansavimo
iš savo lėšų ribojimui bei Bendrijos teisėkūros sistemos saugumo
principui?
Subsidiariai
3.     Ar
specialaus padengimo mokesčio nustatymas cukraus sektoriuje 1986‑1987
prekybos metams neprieštarauja draudimui kelti ekonomikos sektoriui
riziką, kuri rinkos organizavimo kontekste reiškia nebūdingą riziką, ir
nepagrįstų finansinių prievolių uždraudimo principui?
Subsidiariai
4.     Ar
Tarybos reglamento Nr. 1914/87, kuriuo 1986‑1987 prekybos metams
cukraus sektoriuje nustatomas specialus padengimo mokestis,
1 straipsnis nepažeidžia diskriminacijos draudimo
(40 straipsnio 3 dalies antroji pastraipa), nustatydamas
B cukrui daug didesnį mokestį negu A cukrui ?
Subsidiariai
5.     Ar
Tarybos reglamentas Nr. 1914/87, kuriuo 1986/1987 prekybos metams
cukraus sektoriuje nustatomas specialus padengimo mokestis, minėtomis
sąlygomis nepažeidžia Bendrijos teisėje galiojančių nuosavybės teisės ir
teisės laisvai vykdyti ekonominę veiklą, kai tokia veikla gali būti
toliau finansuojamas ne iš gauto pelno, bet tik iš rezervų, ir dėl to
atitinkamų įmonių veiklai kyla grėsmė?“
Išsamesnį
abiejų pagrindinių bylų faktų išdėstymą, susijusias Bendrijos teisės
nuostatas, informaciją apie bylų eigą, taip pat Teisingumo Teismui
pateiktas rašytines pastabas galima rasti posėdžio pranešime. Šie bylos
medžiagos elementai toliau perteikiami tik tiek, kiek būtina Teisingumo
Teismo motyvams pateikti.
Atsižvelgiant
į tai, kad abiejų šių bylų dalykai yra panašūs ir jos abi susijusios,
kaip buvo patvirtinta per žodinę procedūros dalį, siekiant priimti
galutinį sprendimą pagal Procedūros reglamento 43 straipsnį yra
tikslinga jas sujungti.

Dėl Bendrijos reglamentu grindžiamo nacionalinio teisės akto vykdymo sustabdymo

Dėl esmės
Pirmiausia
Finanzgericht Hamburg
iš esmės siekia išsiaiškinti, ar EEB sutarties 189 straipsnio
antroji pastraipa turi būti aiškinama taip, kad nacionaliniai teismai
neturi įgaliojimų sustabdyti Bendrijos reglamentu grindžiamo
nacionalinio administracinio teisės akto vykdymą.
Pagrįsdamas įgaliojimus priimti tokį sprendimą sustabdyti vykdymą,
Finanzgericht Hamburg
teigia, kad tokia priemonė tik atideda nacionalinio sprendimo
įgyvendinimą ir nekelia klausimo dėl Bendrijos reglamento galiojimo.
Tačiau norėdamas paaiškinti savo klausimo priežastį, minėtas teismas,
siekdamas pagrįsti teiginį, jog nacionaliniai teismai neturi tokios
kompetencijos, nurodo, kad leidimas taikyti laikinąsias apsaugos
priemones, galintis sukelti rimtų pasekmių, gali kliudyti visiškam
reglamentų veiksmingumui visose valstybėse narėse, taip pažeisdamas
Sutarties 189 straipsnį.
Pirmiausia
reikia pabrėžti, kad Sutarties 189 straipsnio antrosios
pastraipos reikalavimai negali trukdyti teisinei apsaugai, kurią
Bendrijos teisė suteikia asmenims. Tais atvejais, kai nacionalinės
institucijos administracine tvarka turi įgyvendinti Bendrijos
reglamentus, Bendrijos teisės užtikrinama teisinė apsauga apima asmenų
teisę papildomai ginčyti šių reglamentų teisėtumą nacionaliniuose
teismuose ir skatinti šiuos teismus kreiptis į Teisingumo Teismą su
prašymu priimti prejudicinį sprendimą.
Ši
teisė būtų pažeista, jeigu ieškovas, laukdamas, kol Teisingumo Teismas,
vienintelis turintis kompetenciją paskelbti, kad Bendrijos reglamentas
yra neteisėtas (žr. 1987 m. spalio 22 d. Sprendimo
Foto Frost
20 punktą, byla 314/85, Rink., 1987, p. 4189), priims
sprendimą, neturėtų galimybės įvykdęs tam tikras sąlygas prašyti, kad
būtų priimtas sprendimas dėl vykdymo sustabdymo, kuriuo remiantis
ginčijamo reglamento pasekmės jo atžvilgiu tam tikrą laiką neturėtų
teisinės galios.
Be to, kaip Teisingumo Teismas pažymėjo minėtame 1987 m. spalio 22 d. Sprendime
Foto-Frost
(16 punktas), prašymai dėl prejudicinio sprendimo, kuriais
siekiama išsiaiškinti, ar tam tikras teisės aktas yra teisėtas, kaip ir
ieškiniai dėl panaikinimo, yra Bendrijos institucijų aktų teisėtumo
kontrolės priemonė. Tačiau ieškinių dėl panaikinimo atveju EEB sutarties
185 straipsnis suteikia ieškovui galimybę prašyti sustabdyti
ginčijamo akto vykdymą, o Teisingumo Teismui – įgaliojimą priimti
sprendimą dėl tokio vykdymo sustabdymo. Todėl laikinosios apsaugos
sistemos darna reikalauja, kad nacionaliniai teismai taip pat galėtų
priimti sprendimą dėl Bendrijos reglamentu, kurio teisėtumas yra
ginčijamas, grindžiamo nacionalinio administracinio akto vykdymo
sustabdymo.
Be to, 1990 m. birželio 19 d. Sprendime
Factortame
(C‑213/89, Rink., 1990, p. I‑2433), priimtame byloje dėl
nacionalinio teisės akto suderinamumo su Bendrijos teise, Teisingumo
Teismas, remdamasis 177 straipsnio veiksmingumu, nusprendė, kad
nacionalinis teismas, kreipęsis su prašymu priimti prejudicinį sprendimą
ir pateikęs su išaiškinimu susijusius klausimus tam, kad galėtų
išspręsti šią suderinamumo problemą, privalėjo turėti galimybę taikyti
laikinąsias apsaugos priemones ir sustabdyti ginčijamo nacionalinio
teisės akto taikymą, kol Teisingumo Teismas priims sprendimą, remdamasis
pagal 177 straipsnį pateiktu išaiškinimu.
Laikinoji
apsauga, kurią Bendrijos teisė užtikrina asmenims nacionaliniuose
teismuose, privalo likti tokia pati, nepaisant to, ar šie asmenys
ginčija nacionalinių teisės aktų suderinamumą su Bendrijos teise, ar
Bendrijos antrinės teisės aktų galiojimą, nes ginčas abiem atvejais yra
grindžiamas pačia Bendrijos teise.
Atsižvelgiant
į tai, kas išdėstyta, į pirmo klausimo pirmą dalį reikia atsakyti, kad
Sutarties 189 straipsnis turi būti aiškinamas taip: jis neatima iš
nacionalinių teismų teisės sustabdyti Bendrijos reglamento pagrindu
priimto nacionalinio administracinio akto vykdymą.

Dėl sustabdymo sąlygų

Finanzgericht Hamburg
toliau klausia, kokiomis sąlygomis nacionaliniai teismai gali priimti
sprendimą dėl Bendrijos reglamentu grindžiamo nacionalinio
administracinio akto vykdymo sustabdymo, atsižvelgiant į abejones,
kurios jiems gali kilti dėl tokio reglamento galiojimo.
Pirmiausia
reikia pažymėti, kad sustabdyti ginčijamo akto vykdymą galima tik
tuomet, jeigu faktinės ir teisinės aplinkybės, kuriomis remiasi
ieškovai, įtikina nacionalinį teismą, kad yra rimtų abejonių dėl
Bendrijos reglamento, kurio pagrindu priimtas ginčijamas administracinis
aktas, galiojimo. Tik galimybė prieiti prie išvados dėl negaliojimo, ir
tai gali padaryti tik Teisingumo Teismas, gali pateisinti sustabdančių
priemonių taikymą.
Toliau
reikia pažymėti, kad vykdymo sustabdymas turi turėti laikiną pobūdį.
Nacionalinis teismas, į kuri kreipiamasi su prašymu dėl laikinųjų
apsaugos priemonių, gali sustabdyti vykdymą, kol Teisingumo Teismas
priims sprendimą dėl galiojimo. Taigi, jeigu toks klausimas dar nebuvo
pateiktas Teisingumo Teismui, nacionalinis teismas pats turi jį pateikti
ir išdėstyti priežastis, dėl kurių, nacionalinio teismo manymu,
reglamentas turi būti laikomas negaliojančiu.
Kalbant
apie kitas administracinių aktų vykdymo sustabdymo sąlygas, reikia
pažymėti, kad procedūros taisykles reglamentuoja nacionalinė teisė, ir
atskirose valstybėse sustabdymo sąlygos reglamentuojamos nevienodai, o
tai gali trukdyti vienodai taikyti Bendrijos teisę.
Tačiau
šis vienodas taikymas yra pagrindinis Bendrijos teisinės sistemos
reikalavimas; pagal jį Bendrijos reglamentu grindžiamo nacionalinio
administracinio akto vykdymui sustabdyti, nors šį klausimą (konkrečiai
kalbant – prašymo pateikimo ir nagrinėjimo klausimus) reguliuoja
nacionalinė proceso teisė, visose valstybėse narėse turi būti taikomos
vienodos sąlygos, bent jau sąlygos, susijusios su leidimo taikyti tokias
laikinąsias apsaugos priemones suteikimu.
Kadangi
nacionalinių teismų teisė taikyti minėtą vykdymo sustabdymą atitinka
Teisingumo Teismui 185 straipsniu priskirtą kompetenciją pagal
173 straipsnį pateiktų ieškinių atveju, nacionaliniai teismai gali
taikyti tokias priemones tik tomis sąlygomis, kurios yra nustatytos
taikant laikinąsias apsaugos priemones Teisingumo Teisme.
Šiuo
atžvilgiu Teisingumo Teismas savo praktikoje yra ne kartą pažymėjęs,
kad ginčijamo akto vykdymą sustabdančias priemones galima taikyti tik
skubiais atvejais, kitaip tariant, jeigu jų reikia imtis ir suteikti
joms teisinę galią dar iki sprendimo dėl ginčo esmės priėmimo, siekiant,
kad taikyti tokias priemones prašanti šalis nepatirtų didelės ir
nepataisomos žalos.
Kalbant
apie skubą, reikia pažymėti, kad būtina, jog ieškovo nurodyta žala
galėtų atsirasti dar iki Teisingumo Teismo sprendimo dėl ginčijamo
Bendrijos akto galiojimo priėmimo. Kalbant apie žalos pobūdį, kaip
Teisingumo Teismas jau yra keletą kartų pareiškęs savo nuomonę,
išskirtinai piniginė žala iš esmės negali būti laikoma nepataisoma.
Tačiau būtent prašymą dėl laikinųjų apsaugos priemonių taikymo
svarstantis nacionalinis teismas privalo išnagrinėti kiekvienai bylai
būdingas aplinkybes. Todėl jis privalo įvertinti įrodymus, leidžiančius
daryti išvadą, ar tikėtina, kad dėl neatidėliotino teisės akto, kurio
vykdymą prašoma sustabdyti, taikymo ieškovas patirs nepataisomą žalą,
kurios nebūtų įmanoma atlyginti Bendrijos aktą paskelbus negaliojančiu.
Be
to, reikia papildyti, kad nacionalinis teismas, kuriam pagal jo
kompetenciją patikėta taikyti Bendrijos teisės nuostatas, privalo
užtikrinti visapusišką Bendrijos teisės veikimą, o iškilus abejonių dėl
Bendrijos reglamentų galiojimo, atsižvelgti į Bendrijos interesą,
būtent, – kad tokie reglamentai nebūtų atmetami kaip netaikytini, nesant
atitinkamų garantijų.
Kad
įvykdytų šį įsipareigojimą, nacionalinis teismas, kuriam pateiktas
prašymas taikyti vykdymo sustabdymą, pirmiausia privalo patikrinti, ar
aptariamas Bendrijos teisės aktas prarastų veiksmingumą, jeigu nebūtų
nedelsiant pritaikytas.
Jeigu
dėl tokio vykdymo sustabdymo Bendrija gali susidurti su finansine
rizika, nacionalinis teismas taip pat turi turėti galimybę pareikalauti,
kad ieškovas pateiktų atitinkamas garantijas, pavyzdžiui, sumokėtų
piniginį užstatą ar pateiktų kitokią užtikrinimo priemonę.
Atsižvelgiant
į tai, kas pirmiau išdėstyta, atsakymas į pirmojo klausimo, kurį
Teisingumo Teismui pateikė
Finanzgericht Hamburg,
antrąją dalį
turi būti toks: sprendimą dėl nacionalinio akto, priimto įgyvendinant
Bendrijos reglamentą, vykdymo sustabdymo nacionalinis teismas gali
priimti tik:
–        jeigu
šiam teismui kyla rimtų abejonių dėl Bendrijos akto galiojimo, ir tuo
atveju, jeigu klausimas dėl ginčijamo teisės akto galiojimo dar nėra
perduotas Teisingumo Teismui, minėtas teismas pats kreipiasi į
Teisingumo Teismą su tokiu klausimu,
–        jeigu
tai yra skubus atvejis ir ieškovas gali patirti didelę ir nepataisomą
žalą,
–        jeigu nacionalinis teismas tinkamai atsižvelgia į Bendrijos interesus.

Dėl galiojimo

Finanzgericht Hamburg
suabejojo minėto Reglamento Nr. 1914/87 galiojimu dėl tos
priežasties, kad jis prieštarauja grįžtamosios galios neturėjimo
principui, taigi neatitinka ir teisinio saugumo principo.

Finanzgericht Düsseldorf
savo ruožtu išreiškė abejones dėl minėto Bendrijos reglamento
galiojimo, pateikdamas Teisingumo Teismui penkis klausimus,
atskleidžiančius keletą prieštaravimo, susijusio su tinkamo teisinio
pagrindo pasirinkimu nustatant specialų padengimo mokestį, motyvų, taip
pat su šio reglamento suderinamumu su pamatiniu 1981 m. birželio
30 d. Tarybos reglamentu (EEB) Nr. 1785/81 dėl bendro rinkos
organizavimo cukraus sektoriuje, taip pat su principo, pagal kurį
ekonomikos šaka neturi būti apsunkinama jai nebūdinga rizika ir
nepagrįstais finansiniais mokesčiais, pažeidimu ir su nuosavybės teisės
bei laisvės vykdyti ekonominę veiklą pažeidimu.
Kadangi
šiose dviejose bylose Teisingumo Teismui pateikti klausimai tėra
skirtingi požiūriai, kuriais remiantis tas pats teisės aktas gali būti
ginčijamas, juos galima nagrinėti kartu.

Dėl EEB sutarties 201 straipsnyje įtvirtintos procedūros pažeidimo

Finanzgericht Düsseldorf
iš esmės mano, kad norint nustatyti mokestį pagal EEB sutarties
43 straipsnį bendro žemės ūkio rinkų organizavimo kontekste, jis
turi būti skirtas minėtai rinkai reguliuoti. Tačiau tokia priemonė gali
būti taikoma tik dabar arba ateityje. Anot
Finanzgericht Düsseldorf,
padengimo mokesčio atveju taip nėra, nes jo tikslas – padengti
praėjusiais prekybos metais patirtus nuostolius. Be to, šį mokestį
privalo mokėti tik cukraus gamintojai, o rinkai reguliuoti skirta
priemonė pirmiausia turėtų būti taikoma cukrinių runkelių augintojams.
Taigi, pasak
Finanzgericht Düsseldorf,
ginčijamas mokestis – tai finansavimo mokestis, kuris galėjo būti teisėtai nustatytas tik pagal Sutarties 201 straipsnį.
Šiuo
atžvilgiu reikia pabrėžti, kad 1985 m. gegužės 7 d. Tarybos
sprendimo 85/257/EEB dėl Bendrijų nuosavų lėšų sistemos
(OL L 128, p. 15), galiojusio ginčijamo reglamento
priėmimo metu, 2 straipsnyje skiriamos „įmokos ir kiti mokesčiai,
nustatyti bendro cukraus rinkų organizavimo kontekste“, kurie pagal
sutarčių nuostatas jau sudaro nuosavas lėšas, ir „pajamos, gaunamos iš
kitų bendrosios politikos kontekste nustatytų mokesčių“, vadovaujantis
Sutarčių nuostatomis. Šios pajamos tampa nuosavomis lėšomis tik užbaigus
EEB sutarties 201 straipsnyje bei atitinkamose kitų steigimo
Sutarčių nuostatose numatytas procedūras.
Atsižvelgiant
į neišvengiamą cukraus gamybos apimties ir Bendrijos cukraus rinkos
didėjimą, minėto 1985 m. gegužės 7 d. Sprendimo
2 straipsnio pirmosios pastraipos a punktu negalėjo būti ketinama
apriboti sprendimo taikymo tik tiems mokesčiams, kurie jau buvo
nustatyti sprendimo priėmimo metu, konkrečiai kalbant, minėtu Tarybos
reglamentu Nr. 1785/81 (toliau – pamatinis reglamentas)
nustatytiems mokesčiams. Kadangi specialus padengimo mokestis papildo
kitus mokesčius, kurie jau buvo nustatyti 1985 m. gegužės 7 d.
Sprendimo priėmimo metu, pagal šį sprendimą minėtas mokestis turi būti
priskirtas „įmokoms ir kitiems mokesčiams, nustatytiems bendro cukraus
rinkos organizavimo kontekste“.
Bet
kuriuo atveju reikia pabrėžti, kad, kaip Teisingumo Teismas jau yra
pabrėžęs 1982 m. rugsėjo 30 d. Sprendime
Amylum
(108/81, Rink., 1982, p. 3107) dėl 1970 m. balandžio
21 d. Tarybos sprendimo dėl valstybių narių piniginių įmokų
pakeitimo Bendrijų nuosavomis lėšomis (OL L 94, p. 19),
1985 m. gegužės 7 d. Sprendimo, kaip biudžeto teisės
priemonės, tikslas yra apibrėžti į Bendrijų biudžetą patenkančias
nuosavas lėšas, o ne įvardyti Bendrijos institucijas, turinčias teisę
nustatyti muitus, mokesčius, rinkliavas, įmokas ar kitas įplaukų formas.
Galima
daryti išvadą, kad siekiant imtis tokios priemonės, šiuo atveju
Reglamentu Nr. 1914/87 nustatyto specialaus padengimo mokesčio, net
jei ta priemonė yra finansavimo mokestis, nebuvo būtina remtis
201 straipsnyje įtvirtinta procedūra.
Klausimas,
ar EEB sutarties 43 straipsnis gali būti teisinis pagrindas
mokesčiui, skirtam apmokestinti praeities laikotarpių ūkinę veiklą,
nustatyti, yra tapatus klausimui, ar mokestis gali būti nustatytas
atgaline data remiantis 43 straipsniu. Šis prieštaravimas sutampa
su prieštaravimu, susijusiu su grįžtamosios galios neturėjimo principo
pažeidimu, kuris bus nagrinėjamas toliau.

Dėl Reglamento Nr. 1914/87 suderinamumo su pamatiniu reglamentu

Finanzgericht Düsseldorf,
vadovaudamasis 1979 m. kovo 29 d. Teisingumo Teismo sprendimu
NTN Toyo Bearing Company
(113/77,
Rink., 1979, p. 1185), teigia, kad Tarybai pamatinio reglamento
28 straipsniu nustačius didžiausią leistiną mokesčių, kurių gali
būti reikalaujama iš cukraus gamintojų, tarifą, ji jau nebeturėjo teisės
kitu reglamentu, tiesiogiai grindžiamu Sutarties 43 straipsniu,
nustatyti tą didžiausią leistiną tarifą viršijantį mokestį.
Šiuo
atžvilgiu reikia priminti, kad pamatinis reglamentas ir ginčijamas
Reglamentas Nr. 1914/87 buvo priimti pagal Sutarties
43 straipsnį. Taigi Reglamentas Nr. 1914/87 negali būti
laikomas pamatinį reglamentą įgyvendinančiu reglamentu, skirtingai nuo
reglamento, kritikuoto byloje, kurioje buvo priimtas 1987 m.
birželio 16 d. Sprendimas
Romkes
(46/86, Rink., 1987, p. 2671).
Taryba
gali iš dalies pakeisti, papildyti ar panaikinti EEB sutarties
43 straipsnio pagrindu priimtą pamatinį reglamentą su sąlyga, kad
tą reglamentą iš dalies keičiančios, papildančios ar panaikinančios
nuostatos priimamos pagal tą pačią procedūrą, nesant reikalo šių
nuostatų įtraukti į pamatinį reglamentą.
Nagrinėjamoje
byloje situacija skiriasi nuo tų aplinkybių, kuriomis buvo priimtas jau
minėtas 1979 m. kovo 29 d. Sprendimas
NTN Toyo Bearing Company
.
Minėtu atveju Taryba priėmė bendro pobūdžio reglamentą, kad galėtų
įgyvendinti vieną iš Sutarties 113 straipsnyje įtvirtintų tikslų, o
įgyvendinimo reglamente, skirtame konkrečiam atvejui spręsti, nukrypo
nuo taip apibrėžtų taisyklių.
Tokiomis
aplinkybėmis reikia daryti išvadą, kad pamatinis reglamentas nedraudė
Tarybai priimti Reglamento Nr. 1914/87, nes jis buvo priimtas
nepažeidžiant Sutarties 43 straipsnyje nustatytos procedūros.

Dėl grįžtamosios galios neturėjimo principo pažeidimo

Finanzgericht Hamburg,
kaip ir
Finanzgericht Düsseldorf,
mano, kad Reglamentas Nr. 1914/87 prieštarauja grįžtamosios galios
neturėjimo principui, nes jis buvo priimtas 1987 m. liepos
2 d., t. y. pasibaigus 1986‑1987 prekybos metams (pasibaigusiems
1987 m. birželio 30 d.), per kuriuos jame buvo numatyta
padengti patirtus nuostolius. Taigi minėtas reglamentas susieja mokesčio
mokėjimą su praeityje įvykusiais įvykiais, būtent su minėtais prekybos
metais vykdyta cukraus gamyba. Be to, anot nacionalinių teismų, nebuvo
paisoma teisėtų cukraus gamintojų lūkesčių, nes jie turėjo teisę
tikėtis, kad pamatiniu reglamentu nustatyti mokesčiai nebus didinami, o
jeigu ir būtų padidinti, šie mokesčiai būtų visiškai perkelti cukrinių
runkelių augintojams.
Savo 1979 m. sausio 25 d. Sprendimuose
Racke
(98/78, Rink., 1979, p. 69),
Decker
(99/78, Rink., 1979, p. 101) ir 1982 m. rugsėjo 30 d. Sprendime
Amylum
(108/81)
Teisingumo Teismas jau nustatė, kad nors, kaip bendra taisyklė,
teisinės padėties apibrėžtumo principas neleidžia laiko atžvilgiu
taikyti Bendrijos teisės akto nuo datos, ankstesnės nei jo paskelbimo
data, išimtiniais atvejais, jeigu to reikia siekiamam tikslui ir jeigu
yra tinkamai paisoma suinteresuotųjų asmenų teisėtų lūkesčių, gali būti
kitaip.
Kalbant
apie pirmą iš šių dviejų sąlygų, reikia priminti keletą fakto ir teisės
aspektų. Dėl cukraus gamybos ir suvartojimo santykio Bendrijoje
atsirandantis cukraus perteklius turi būti realizuojamas trečiųjų šalių
rinkose. Kursų ar kainų pasaulinėje rinkoje ir Bendrijos kainų skirtumą
padengia eksporto grąžinamosios išmokos. Pamatiniame reglamente buvo
nustatyta, kad patys gamintojai apmokėtų visas dėl to patiriamas
finansines išlaidas.
Siekiant
kiek įmanoma priartėti prie ekonominės tikrovės ir taip stabilizuoti
rinką, o tai yra vienas iš Sutarties 39 straipsnio tikslų,
pamatinio reglamento 28 straipsnyje buvo nustatyta, kad paprastai
šie mokesčiai mokami kiekvienų prekybos metų pabaigoje ir atitinkamai
apskaičiuojami remiantis numatomais einamųjų prekybos metų nuostoliais,
patiriamais dėl eksporto įsipareigojimų.
Tačiau
tam tikrų išimtinių įvykių, pavyzdžiui, kaip yra šiuo atveju, staigaus
dolerio kurso kritimo ar pasaulinių cukraus kainų kritimo, įvykusių
būtent aptariamais prekybos metais, įtakos nebuvo galima pakankamai
tiksliai numatyti mokesčių nustatymo metu. Tokiu atveju yra teisėta
gamintojų mokėtinus mokesčius nustatyti tik tiksliai įvertinus visas
minėtų įvykių pasekmes ir, jei reikia, tai padaryti pasibaigus tiems
prekybos metams, per kuriuos tokie įvykiai įvyko.
Jeigu
Taryba, tiksliai įvertinusi visus per 1986‑1987 prekybos metus patirtus
nuostolius, nesiimtų jokių priemonių, kad padidintų gamintojų jau
mokamus mokesčius, jos siekiamas tikslas – cukraus rinkos stabilizavimas
bendro intereso vardan, pasinaudojant eksporto grąžinamosiomis
išmokomis, galėtų būti pasiektas tik uždedant papildomą finansinę naštą
Bendrijos biudžetui, o juk bendro cukraus rinkos organizavimo principas
yra tas, kad ją visiškai finansuoja gamintojai.
Taigi
Taryba turėjo teisę manyti, kad siekiamam bendram tikslui – Bendrijos
cukraus rinkos stabilizavimui, yra būtina, jog ginčijamas reglamentas
būtų taikomas 1986‑1987 prekybos metams. Todėl pirmoji Bendrijos teisės
akto taikymo iki jo paskelbimo dienos sąlyga gali būti laikoma įvykdyta.
Tam,
kad būtų galima nustatyti, ar buvo įvykdyta antroji iš pirmiau minėtų
dviejų sąlygų, reikia išsiaiškinti, ar Tarybos veiksmai pažeidė teisėtus
suinteresuotųjų asmenų lūkesčius dėl pamatinio reglamento nustatytos
didžiausios leistinos mokesčių sumos, minėtiems lūkesčiams
nepasiteisinus po Reglamento Nr. 1914/87 paskelbimo 1987 m.
liepos 2 dieną.
Tačiau
pagrindinių bylų ieškovai neturi teisės remtis jokiu teisėtu lūkesčiu,
kuris galėtų būti apsaugomas.
Pirmiausia
pamatinio reglamento vienuoliktojoje konstatuojamojoje dalyje cukraus
gamintojams buvo pranešta, kad jie privalės visiškai padengti dėl
gamybos ir vartojimo skirtumų Bendrijoje susidariusio pertekliaus
realizavimo išlaidas.
Antra,
1986 m. rugsėjo 9 d. Komisija paskelbė balansą
Nr. VI PC 2 ‑ 408, kuriame aiškiai parodoma
1986‑1987 prekybos metų deficito tikimybė.
Trečia,
iš pasiūlymo, kuris 1987 m. balandžio 3 d., t. y., prieš
baigiantis prekybos metams, buvo paskelbtas Oficialiajame leidinyje
(OL C 89, p. 18), gamintojai sužinojo, kad Komisija
pateikė Tarybai siūlymą priimti reglamentą, nustatysiantį specialų
padengimo mokestį cukraus sektoriuje 1986‑1987 prekybos metams, ir šis
pasiūlymas vėliau buvo įtrauktas į ginčijamą Reglamentą
Nr. 1914/87.
Todėl
su prieštaravimo motyvu, susijusiu su grįžtamosios galios neturėjimo
principo nesilaikymu, negalima sutikti.

Dėl
draudimo kelti riziką, nebūdingą ekonomikos sektoriui taikytinam rinkos
organizavimui, ar nustatyti nepagrįstus finansinius mokesčius minėtam
sektoriui

Finanzgericht Düsseldorf
mano, kad rinkos sutrikimai, su kuriais galima susidoroti imantis
priemonių bendro rinkos organizavimo kontekste, gali būti priskiriami
tos rinkos vidaus priežastims. Organizuojant kitas rinkas, pasaulinio
kainų kritimo ir dolerio nuvertėjimo nulemtą riziką finansuoja
išskirtinai EŽŪOGF. Tai įrodo, kad Bendrijos teisės aktų leidėjai šią
riziką laiko tokia, kurios prekybininkai negali kontroliuoti, todėl
negali būti verčiami ją kompensuoti.
Pirmiausia
reikia pažymėti, kad iš tikrųjų tokio pobūdžio riziką dažniausiai
kompensuoja EŽŪOGF. Tačiau Sutartyje, kurios 40 straipsnio
4 dalimi leidžiama įkurti tokį fondą, vis dėlto nereikalaujant, kad
jis dalyvautų imantis kiekvienos rinkos organizavimo priemonės, tai
nenustatyta. Kaip paaiškino Taryba atsakydama į Teisingumo Teismo
klausimą, priežastis, dėl kurios cukraus sektoriui vieninteliam taikomas
finansavimo iš nuosavų lėšų principas, yra ta, kad kituose žemės ūkio
sektoriuose gamintojai turi mažesnes kainų garantijas, todėl jiems nėra
užkraunama finansavimo našta.
Toliau
reikia pažymėti, kad dėl eksporto grąžinamųjų išmokų Bendrijos cukraus
gamintojai savo produkcijos dalį gali eksportuoti į pasaulinę rinką.
Riziką, su kuria susiduria gamintojai, reikia vertinti atsižvelgiant į
minėtą pasaulinę rinką. Taigi tikėtina, kad tokie veiksniai, kaip antai
cukraus gamybos perteklius ar Europos valstybių valiutų ir dolerio
santykio svyravimai, gali paveikti pasiūlą ar paklausą ir atitinkamai
turėti įtakos šio produkto kainai. Su šiais veiksniais susijusi rizika
negali būti laikoma nebūdinga aptariamai rinkai.
Be
to, bet kuriuo atveju dėl specialaus padengimo mokesčio cukraus
gamintojams nėra nustatoma nepagrįsta finansinė našta. Visų pirma šis
mokestis atsveria pranašumus, kuriuos cukraus gamintojams suteikia
galimybė gauti eksporto grąžinamąsias išmokas, kad šie galėtų realizuoti
gaminamos produkcijos kiekį, viršijantį tai, kas suvartojama
Bendrijoje. Antra, pagal Reglamento Nr. 1914/87
1 straipsnio 3 dalį cukraus gamintojai gali reikalauti, kad
Bendrijoje auginamų cukrinių runkelių ar cukranendrių pardavėjai jiems
kompensuotų didesnę aptariamo mokesčio dalį.
Dėl šių priežasčių su nacionalinio teismo pateiktu prieštaravimo motyvu negalima sutikti.

Dėl diskriminacijos

Finanzgericht Düsseldorf
mano, kad tai, jog specialus padengimo mokestis labiau paveikia
B cukraus gamintojus, nei A cukraus gamintojus, nors abiem
atvejais tai yra tas pats produktas, lemia diskriminaciją, kurią
draudžia Sutarties 40 straipsnio 3 dalis.
Šiuo
klausimu reikia priminti, kad pamatinis reglamentas kiekvieniems
cukraus prekybos metams ir kiekvienam gamybos regionui nustato
A bazinį kiekį ir B bazinį kiekį. Valstybės narės A kvotų
forma paskirsto įmonėms skirtą A bazinį kiekį, o B kvotų forma
– B bazinį kiekį. Visų A kvotų, skirtų konkrečiais prekybos
metais, suma apytikriai atitinka Bendrijos gyventojų suvartojamą cukraus
kiekį per tuos prekybos metus. Neviršijant A ir B kvotų
(A cukrus ir B cukrus) pagamintas cukrus gali būti laisvai
parduodamas Bendrijoje; kainas ir realizavimą užtikrina intervencinės
rinkos reguliavimo priemonės. Cukrus taip pat gali būti eksportuojamas į
trečiąsias šalis, prireikus taikant eksporto grąžinamąsias išmokas.
Galiausiai visas A ir B kvotas viršijantis įmonės pagamintas cukrus
(C cukrus) gali būti parduodamas tik trečiosiose šalyse, negaunant
už tai eksporto grąžinamųjų išmokų.
Ši
sistema rodo, kad visos įmonės, kurių cukraus gamyba viršija joms
nustatytą A kvotą, t. y. viršija joms nustatytą cukraus,
skirto vartojimui Bendrijoje, gamybos dalį, gamina perteklinį kiekį,
kuriam realizuoti yra vienintelis įprastas būdas – eksportas į
trečiąsias šalis.
Taigi,
kaip jau buvo minėta, specialaus padengimo mokesčio tikslas yra
padengimo išskirtinius nuostolius, patirtus mokant dideles eksporto
grąžinamąsias išmokas, skirtas skatinti Bendrijos gamybos pertekliaus
realizavimą trečiųjų šalių rinkose.
Ši
priežastis pateisina proporcingai didesnių mokesčių taikymą cukrui,
pagamintam viršijant A kvotą.
Todėl
argumentas, grindžiamas tariamu Sutarties 40 straipsnio
3 dalies antrosios pastraipos pažeidimu, turi būti atmestas.

Dėl nuosavybės teisės ir laisvės vykdyti ekonominę veiklą pažeidimo

Finanzgericht Düsseldorf
mano, kad jeigu įmonė neturi galimybės iš įprasto pelno, gauto
konkrečiais prekybos metais, mokėti vieną po kito tais metais mokėtinus
mokesčius ir yra priversta juos mokėti iš savo rezervų, sudarančių jos
esmę, yra pažeidžiamos pagrindinės teisės – nuosavybės teisė ir laisvė
vykdyti ekonominę veiklą.
Šiuo
atžvilgiu reikia priminti, kad Teisingumo Teismas jau nusprendė (būtent
žr. 1989 m. liepos 11 d. Sprendimo
Schräder
byloje 265/87
15 punktą, Rink., 1989, p. 2237), jog nuosavybės teisė ir
laisvė vykdyti ekonominę veiklą gali būti ribojamos, konkrečiai kalbant,
bendro rinkos organizavimo kontekste, su sąlyga, kad šie apribojimai iš
tikrųjų atitinka Bendrijos puoselėjamo bendro intereso tikslus ir
nelemia neproporcingo bei netoleruotino įsikišimo, pažeidžiančio pačią
tokių užtikrinamų teisių esmę.
Kaip
teisingai pabrėžė Jungtinės Karalystės vyriausybė, pareiga mokėti
mokestį negali būti laikoma nuosavybės teisę ribojančia priemone.
Taigi
reikia konstatuoti, kad specialus padengimo mokestis niekaip
nepažeidžia cukraus gamintojų nuosavybės teisės.
Kalbant
apie laisvę vykdyti ūkinę veiklą, pirmiau jau buvo minėta, kad
specialus padengimo mokestis – tai atsakas į bendro intereso vardan
puoselėjamus tikslus, nes dėl jo ekonominio sektoriaus patirti
nuostoliai neperkeliami Bendrijai. Šis įsikišimas negali būti laikomas
neproporcingu. Kaip įtvirtinta Reglamento Nr. 1914/87 ketvirtojoje
konstatuojamojoje dalyje, mokestis, kurį galima iš dalies perkelti
cukrinių runkelių augintojams, buvo nustatytas siekiant esminio tikslo
„nekelti klausimo dėl gamybos kvotų režimo anksčiau nustatyto laiko“.
Kaip teisingai pabrėžė Komisija, kvotų sumažinimas, kuris būtų ilgam
sumažinęs Bendrijos cukraus perdirbimo pramonės dalį pasaulio rinkoje,
būtų daug rimčiau pažeidęs cukraus gamintojų ir cukrinių runkelių
augintojų interesus.
Dėl
šios priežasties argumentas dėl laisvės vykdyti ūkinę veiklą pažeidimo
negali būti priimtas.
Iš pirmiau išdėstytų motyvų galima daryti išvadą, kad atsakymas
Finanzgericht Hamburg
ir
Finanzgericht Düsseldorf
turi būti toks: išnagrinėjus pateiktus klausimus, nebuvo atskleista
jokių veiksnių, kurie dėl savo pobūdžio turėtų įtakos 1987 m.
liepos 2 d. Tarybos reglamento Nr. 1914/87, kuriuo 1986‑1987
prekybos metams cukraus sektoriuje nustatomas specialus padengimo
mokestis, galiojimui.

Dėl bylinėjimosi išlaidų
Italijos
ir Jungtinės Karalystės vyriausybių, taip pat Europos Bendrijų Tarybos
ir Komisijos, pateikusių Teisingumo Teismui savo pastabas, bylinėjimosi
išlaidos nėra atlygintinos. Kadangi šis procesas pagrindinės bylos
šalims yra vienas iš etapų nacionalinių teismų nagrinėjamose bylose,
bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šie teismai.
Remdamasis šiais motyvais,
Teisingumo Teismas,
atsakydamas į 1988 m. kovo 31 d.
Finanzgericht Hamburg
nutartimi ir 1988 m. spalio 19 d.
Finanzgericht Düsseldorf
nutartimi jam pateiktus klausimus nusprendžia:
1.
Sutarties
189 straipsnis turi būti aiškinamas taip, kad jis neatima iš
nacionalinių teismų teisės sustabdyti Bendrijos reglamento pagrindu
priimto nacionalinio administracinio akto vykdymo.
2.
Nacionalinis
teismas gali priimti sprendimą dėl nacionalinio akto, priimto
įgyvendinant Bendrijos teisės aktą, vykdymo sustabdymo tik tuomet, jeigu
šiam teismui kyla rimtų abejonių dėl Bendrijos akto galiojimo, ir tuo
atveju, jeigu klausimas dėl ginčijamo teisės akto galiojimo dar nėra
perduotas Teisingumo Teismui, minėtas teismas pats kreipiasi į
Teisingumo Teismą su tokiu klausimu, jeigu tai yra skubus atvejis, ir
ieškovas gali patirti didelę bei nepataisomą žalą, ir jeigu nacionalinis
teismas tinkamai atsižvelgia į Bendrijos interesus.
3.
Išnagrinėjus
pateiktus klausimus, nebuvo atskleista jokių veiksnių, kurie dėl savo
pobūdžio turėtų įtakos 1987 m. liepos 2 d. Tarybos reglamento
Nr. 1914/87, kuriuo 1986‑1987 prekybos metams cukraus sektoriuje
nustatomas specialus padengimo mokestis, galiojimui.
Due
Mancini      Moitinho de Almeida
Rodríguez Iglesias
Díez de Velasco
Slynn
Kakouris
Joliet
Schockweiler
Grévisse

Zuleeg
Paskelbta 1991 m. vasario 21 d. viešame posėdyje Liuksemburge.
Kancleris

Pirmininkas
J. G. Giraud

O. Due
*
Proceso kalba: vokiečių.