CELEX: 62002CJ0103
Valstybės narės įsipareigojimų neįvykdymas
Direktyvos 75/442/EEB ir 91/689/EEB
Sąvoka ,,Atliekų kiekis"
Atleidimas nuo reikalavimo gauti leidimą

Savo ieškiniu Europos Bendrijų Komisija Teisingumo Teismo prašo konstatuoti, kad priimdama 1998 m. vasario 5 d. dekretą dėl
nepavojingų atliekų, kurioms taikomos supaprastintos panaudojimo procedūros 1997 m. vasario 5 d. Įstatyminio dekreto Nr. 22
31 ir 33 straipsnių prasme, identifikavimo, kuris
–        pažeidžiant 1975 m. liepos 15 d. Tarybos direktyvos 75/442/EEB dėl atliekų (OL L 194, p. 39), iš dalies pakeistos 1991 m.
kovo 18 d. Tarybos direktyva 91/156/EEB (OL L 78, p. 32, toliau – Direktyva 75/442), 10 straipsnį ir 11 straipsnio 1 dalies
antrą įtrauką, atleidžia įmones ir kitus ūkio subjektus, panaudojančius nepavojingas atliekas, nuo reikalavimo gauti leidimą,
ir taikant šį atleidimą, nereikalaujama, kad būtų įgyvendintos šios sąlygos: 1) susijusios su išankstiniu maksimalaus atliekų
kiekio nustatymu, ir 2) nustatytos Direktyvos 75/442 4 straipsnyje, susijusios su atliekų, kurias tvarko nuo reikalavimo gauti
leidimą atleistas ūkio subjektas, kiekiu,
–        pažeidžiant Direktyvos 75/442 11 straipsnio 1 dalies antrosios pastraipos antrą įtrauką, tiksliai neapibrėžia atliekų rūšių,
kurioms netaikomas reikalavimas gauti leidimą, ir todėl, pažeidžiant taip pat 1991 m. gruodžio 12 d. Tarybos direktyvos 91/689/EEB
dėl pavojingų atliekų (OL L 377, p. 20) 3 straipsnį, dėl nagrinėjamo dekreto neaiškumo ir netikslumo kai kuriais atvejais
leidžia įmonėms ir kitiems ūkio subjektams, panaudojantiems tam tikras pavojingų atliekų rūšis, būti atleistiems nuo šio reikalavimo
mažiau griežtų kriterijų, taikomų nepavojingoms atliekoms, pagrindu,
–        pažeidžiant Direktyvos 75/442 9–11 straipsnius, skaitomus atsižvelgiant į 1straipsnio e ir f punktus bei jos IIA ir IIB priedus,
pakeistus 1996 m. gegužės 24 d. Komisijos sprendimu 96/350/EB (OL L 135, p. 32), tam tikrą atliekų šalinimo veiklą apibrėžia
kaip „aplinkos atkūrimą“, ir leidžia toms įmonėms ir kitiems ūkio subjektams, kurie atlieka šalinimo operacijas, besiskiriančias
nuo jų atliekų šalinimo gamybos vietoje, būti atleistiems nuo reikalavimo gauti leidimą, tuo pačiu pagrindu, kaip ir jiems
atliekant panaudojimo operacijas,
Italijos Respublika neįvykdė įsipareigojimų pagal Direktyvos 75/442 1, 9, 10, 11 straipsnius ir Direktyvos 91/689 3 straipsnį.

Teisinis pagrindas

Bendrijos teisės aktai
Direktyva 75/442
Direktyvos 75/442 tikslas yra užtikrinti atliekų šalinimą ir panaudojimą bei skatinti priemonių, kurios ribotų atliekų susidarymą,
priėmimą, ypač skatinant švarias technologijas ir produktus, kurie gali būti regeneruojami ir panaudojami pakartotinai.
Šios direktyvos 1 straipsnis, be kita ko, apibrėžia „atliekas“, „šalinimą“ ir „panaudojimą“.
Pagal šios Direktyvos 4 straipsnį:
„Valstybės narės imasi būtinų priemonių užtikrinti, kad atliekos būtų panaudotos ar pašalintos nesukeliant pavojaus žmonėms
ir nenaudojant procesų ar būdų, galinčių pakenkti aplinkai, būtent:
–        nesukeliant pavojaus vandeniui, orui, dirvožemiui, augalams ir gyvūnams,
–        nesukeliant nepatogumų dėl triukšmo ar kvapų,
–        nedarant neigiamo poveikio kraštovaizdžiui ar ypač svarbioms vietovėms.
Valstybės narės taip pat imasi būtinų priemonių uždrausti atliekų išmetimą, išvertimą ar nekontroliuojamą šalinimą.“
Direktyvos 75/442 9–11 straipsniai nustato atvejus, kai atliekų šalinimo ir panaudojimo operacijoms yra būtinas kompetentingos
institucijos leidimas. Šios operacijos išvardytos atitinkamai šios direktyvos IIA ir IIB prieduose, pakeistuose Sprendimu
96/350.
Direktyvos 75/442 9 straipsnio 1 dalis nustato, jog šios direktyvos 4 straipsnio taikymo tikslu bet kuri įmonė ar ūkio subjektas,
vykdantys šios direktyvos IIA priede numatytas operacijas, turi gauti kompetentingos institucijos leidimą.
„Tokiame leidime nurodoma:
– atliekų rūšis ir kiekis,
– techniniai reikalavimai,
– būtinos saugos priemonės,
– atliekų šalinimo vieta,
– tvarkymo būdas.“
Pagal pirmiau nurodytos Direktyvos 75/442 9 straipsnio 2 dalį:
„Leidimai gali būti išduodami tam tikram laikotarpiui, gali būti atnaujinami, išduodami su tam tikromis išlygomis ir įpareigojimais
arba, jei numatomas atliekų šalinimo būdas yra nepriimtinas ir žalingas aplinkai, gali būti atsisakoma išduoti leidimą.“
Šios direktyvos 10 straipsnis, susijęs su jos IIB priede numatytomis panaudojimo operacijomis, nustato:
„Pagal 4 straipsnį bet kuris II priedo B dalyje nurodytas operacijas vykdantis ūkio subjektas privalo gauti leidimą.“
Šios direktyvos 11 straipsnis numato galimybę netaikyti reikalavimo gauti leidimą, taikomą visoms atliekoms, išskyrus pavojingas
atliekas, šiomis specialiomis sąlygomis:
„1.      <...> reikalavimo gauti leidimą, nustatyto 9 ar 10 straipsniuose, galima netaikyti:
a)      įmonėms ar kitiems ūkio subjektams, savo atliekas šalinantiems gamybos vietoje
ir
b)      įmonėms ar kitiems ūkio subjektams, panaudojantiems atliekas.
Ši išimtis galioja tik tuomet:
–        jei atsakingos institucijos yra priėmusios kiekvienai veiklos rūšiai bendrąsias taisykles, nustatančias atliekų rūšis ir kiekius
bei sąlygas, kai minimai veiklai gali būti netaikomas reikalavimas gauti leidimą
ir
–        jei atliekų rūšys arba kiekiai bei jų šalinimo ar panaudojimo būdai atitinka 4 straipsnyje numatytas sąlygas.
2.      Šio straipsnio 1 dalyje nurodyti ūkio subjektai privalo užsiregistruoti atsakingose institucijose.
3.      Valstybės narės informuoja Komisiją apie bendrąsias taisykles, priimtas vadovaujantis šio straipsnio 1 dalimi.“ (Pataisytas
vertimas)
Direktyva 91/689
Direktyvos 91/689 dėl pavojingų atliekų 3 straipsnio 1 ir 2 dalys nustato:
„1.      Direktyvos 75/442/EEB 11 straipsnio 1 dalies a punkte numatyta nukrypti leidžianti nuostata, leidžianti savo atliekas šalinančioms
gamybos vietoje įmonėms nesilaikyti reikalavimo turėti leidimą, netaikoma pavojingoms atliekoms, apibrėžtoms šioje direktyvoje.
2.      Pagal Direktyvos 75/442/EEB 11 straipsnio 1 dalies b punktą valstybė narė gali atsisakyti taikyti šios direktyvos 10 straipsnį
įmonėms, panaudojančioms atliekas, apibrėžtas šioje direktyvoje:
–        jei valstybė narė priima bendrąsias taisykles, išvardijančias atliekų rūšį ir kiekį ir nustatančias specifines sąlygas (atliekose
esančias pavojingų medžiagų ribines vertes, išskiriamų medžiagų ribines vertes, veiklos pobūdį) ir kitus būtinus reikalavimus,
taikomus skirtingoms panaudojimo formoms, ir
–        jei atliekų rūšys arba kiekiai bei panaudojimo būdai atitinka Direktyvos 75/442/EEB 4 straipsnio reikalavimus.“

Nacionalinės teisės aktai
1998 m. vasario 5 d. Aplinkos ministro (Ministero dell’Ambiente) dekretas dėl nepavojingų atliekų, kurioms taikomos supaprastintos
panaudojimo procedūros 1997 m. vasario 5 d. Įstatyminio dekreto Nr. 22 31 ir 33 straipsnių prasme, identifikavimo (1998 m.
balandžio 16 d.
GURI
Nr. 88 paprastas papildymas Nr. 72, toliau – dekretas), perkelia Direktyvas 91/156 ir 91/689 į nacionalinę teisės sistemą.
Šio dekreto 5 straipsnio 1 dalis, pavadinta „Aplinkos atkūrimas“, nustato:
„Aplinkos panaudojimo veikla, nustatyta 1 priede, susideda iš pažeistų zonų atkūrimo produktyvumo ar visuomeniniams tikslams
morfologinio remodeliavimo priemonėmis.“
To paties dekreto 7 straipsnis, pavadintas „Kiekiai“, nustato:
„1.       Nepažeidžiant prieduose tiksliai numatytų nuostatų, maksimalūs metiniai atliekų kiekiai, kurie gali būti panaudoti vykdant
šiuo dekretu reglamentuojamą panaudojimo veiklą, nustatomi pagal metinį įrenginio, kuriame veikla vykdoma, apdirbimo pajėgumą,
atėmus galimai panaudotas pirmines medžiagas, užtikrinant, kad veikla nekelia jokio pavojaus žmogaus sveikatai ir aplinkai.
<...>
2.      2 priede nurodytos energijos panaudojimo veiklos atveju maksimalus atliekų kiekis nustatomas remiantis energetine atliekų
verte, įrenginio, kuriame vykdoma energijos panaudojimo veikla, nominalia šilumine galia ir apytikriu kiekvieno panaudojimo
įrenginio funkcionavimo laikotarpiu.
3.      Metiniai panaudoti skirtų atliekų kiekiai turi būti nurodyti pranešime apie šios veiklos pradėjimą ir atitikti šiame straipsnyje
nustatytas sąlygas.“

Ikiteisminė procedūra
2000 m. vasario 28 d. oficialiu įspėjimu Komisija Italijos institucijoms pranešė, kad, priimdama dekretą, Italijos Respublika
neįvykdė įsipareigojimų pagal Direktyvos 75/442 1, 9, 10 ir 11 straipsnius ir Direktyvos 91/689 3 straipsnį.
Pagal EB sutarties 226 straipsnį Komisija paprašė Italijos institucijų per du mėnesius nuo oficialaus įspėjimo gavimo datos
jai pateikti galimus paaiškinimus.
Šios institucijos atsakė dviem laiškais, datuotais atitinkamai 2000 m. gegužės 3 ir 26 d.
Nusprendusi, kad Italijos valdžios institucijų pateikti atsakymai kai kuriais klausimais yra nepakankami, 2001 m. balandžio
11 d. Komisija Italijos vyriausybei nusiuntė argumentuotą nuomonę, pastarajai nurodydama per du mėnesius nuo jos gavimo imtis
būtinų priemonių, kad į ją tinkamai būtų atsižvelgta.
Italijos institucijos 2001 m. rugpjūčio 17 d. laišku pateikė atsakymą.
Kadangi šis atsakymas Komisijos nepatenkino, ji nusprendė pareikšti šį ieškinį.

Dėl pirmo kaltinimo, susijusio su maksimaliais atliekų, kurioms gali būti netaikomas reikalavimas gauti leidimą, kiekiais

Šalių argumentai
Komisija tvirtina, kad šio dekreto 7 straipsnis pažeidžia Direktyvos 75/442 11 straipsnio nuostatas, kadangi jis nenustato
panaudojimui skirtų atliekų, kurioms gali būti netaikomas reikalavimas gauti leidimą, maksimalaus kiekio, bet, priešingai,
nustato santykinį kiekį, kuris priklauso nuo kiekvieno susijusio įrenginio metinio atliekų apdorojimo pajėgumo.
Italijos Respublikos aiškinimas, pagal kurį suteikiama galimybė panaudojimo įmonėms būti atleistoms nuo reikalavimo gauti
leidimą, net jeigu jos apdoroja nemažus atliekų kiekius, pažeidžia Direktyvos 75/442 4 straipsnyje numatytą žmogaus sveikatos
ir aplinkos apsaugos tikslą. Toks požiūris reiškia, kad bet kokia įprasta leidimo prašymo procedūra praktiškai netaikoma.
Italijos vyriausybė teigia, kad valstybės narės neprivalo nustatyti absoliučių maksimalių kiekių. Direktyvos 75/442 11 straipsnio
formuluotėje nėra jokių aiškių tokio pobūdžio nuostatų.
Ši vyriausybė, priešingai, tvirtina, kad pagal šio 11 straipsnio 1 dalies antrąją pastraipą, siekiant pasinaudoti išimtimi,
pakanka, kad būtų įvykdyta viena iš dviejų sąlygų, numatytų atitinkamai kiekvienoje iš dviejų šios pastraipos įtraukų. Remiantis
antrąja sąlyga, valstybės narės turi apibrėžti susijusių atliekų arba rūšis, arba kiekius tam, kad užtikrintų sveikatos ir
aplinkos apsaugos reikalavimų, numatytų Direktyvos 75/442 4 straipsnyje, laikymąsi. Žodis „arba“ frazės „rūšys arba kiekiai“
dalyje patvirtina šį vertinimą.
Kai ši sąlyga įvykdyta, ir todėl šios direktyvos 4 straipsnyje nustatytų reikalavimų buvo laikytasi, nebūtina įvykdyti šios
direktyvos 11 straipsnio 1 dalies antrosios pastraipos pirmoje įtraukoje nustatytos sąlygos. Šios dvi sąlygos reiškia du skirtingus
atvejus, todėl turi būti laikomos alternatyviomis, suteikiant valstybėms narėms pasirinkimo teisę, o ne kumuliacinėmis.
Italijos vyriausybė pabrėžia, kad visomis dekreto nuostatomis, ir ypač skirtomis nustatyti susijusius maksimalius kiekius,
yra siekiama aukšto aplinkos apsaugos lygio, ir jos šį tikslą atitinka geriau, nei maksimalaus absoliutaus kiekio nustatymas.
Šios vyriausybės manymu, jei didelio pajėgumo įrenginiai negalėtų panaudoti atliekų viršydami absoliučią ribą ir turėtų jas
pašalinti, tai prieštarautų bendriems Direktyvos 75/442 principams.

Teisingumo Teismo vertinimas
Siekiant nustatyti, ar Italijos Respublika teisingai taikė Direktyvą 75/442, reikia patikrinti, ar pastaroji valstybes nares
įpareigoja nustatyti maksimalius absoliučius panaudojimui skirtų atliekų, kurioms gali būti netaikomas reikalavimas gauti
leidimą, kiekius, ar valstybės narės gali nustatyti santykinius kiekius pagal kiekvieno įrenginio apdorojimo pajėgumą. Šiuo
atveju reikia nagrinėti pačią Direktyvos 75/442 11 straipsnio 1 dalies antros įtraukos formuluotę.
Iš šios nuostatos formuluotės matyti, kad pareigos gauti leidimą išimtis galioja tik tuo atveju, jeigu yra įvykdytos abi sąlygos.
Kadangi prieš kiekvieną sąlygą yra brūkšnys, ir abi sąlygos yra sujungtos jungtuku „ir“, nėra jokios abejonės, kad abi sąlygos,
priešingai nei tvirtina Italijos vyriausybė, yra kumuliacinės, o ne alternatyvios.
Toliau reikia apibrėžti pirmoje sąlygoje esančios pareigos nustatyti kiekį apimtį, kadangi ši sąlyga, kaip ir antroji, valstybėms
narėms yra privaloma.
Ši pirmoji sąlyga aiškiai nustato, kad atsakingos institucijos kiekvienai veiklos rūšiai turi priimti taisykles, nustatančias
„atliekų rūšis ir kiekius bei būtinas sąlygas“, pagal kurias veiklai būtų netaikomas reikalavimas gauti leidimą.
Nors terminas „absoliutūs maksimalūs kiekiai“ nėra aiškiai nurodytas, iš pačios šios nuostatos formuotės aišku, kad kiekio
sąvoka nurodo aukščiausią ribą, taikomą kiekvienai atliekų rūšiai, kurią viršijus panaudojimo operacijoms nėra taikoma atleidimo
tvarka, ir joms reikia turėti leidimą.
Be to, šį aiškinimą patvirtina visa Direktyvos 75/442 bendra struktūra. Ši Direktyva nustato įprastą procedūrą, numatančią
pareigą gauti jos 9 ir 10 straipsniuose nurodytą leidimą. Jos 11 straipsnis, numatantis atleidimą nuo pareigos tam tikromis
sąlygomis, nustato supaprastintą procedūrą. Pastaroji išimtinio pobūdžio procedūra turi būti taikoma ir kontroliuojama kuo
paprasčiau, o taip nebūtų tuo atveju, jei atliekų kiekiai galėtų skirtis pagal kiekvieną įrenginį.
Italijos vyriausybės argumentas, kuriuo remiantis dekreto nuostatos aplinkos apsaugos tikslą atitinka geriau nei numatytos
Direktyvoje 75/442, nėra tinkamas.
Kaip Teisingumo Teismas anksčiau nusprendė, pareigos užtikrinti visišką direktyvos veiksmingumą pagal jos tikslą negalima
aiškinti ta prasme, kad valstybės narės atleidžiamos nuo pareigos priimti perkėlimo priemones, kai jos mano, kad jų nacionalinės
nuostatos yra geresnės nei atitinkamos Bendrijos nuostatos, ir kad dėl šios priežasties nacionalinės nuostatos gali geriau
užtikrinti direktyva siekiamo tikslo įgyvendinimą. Remiantis nusistovėjusia Teisingumo Teismo praktika, nacionalinių taisyklių
buvimas gali padaryti perkėlimą į nacionalinę teisę tam tikrais įstatymais ir kitais teisės aktais perteklinį, tik jeigu šios
taisyklės veiksmingai užtikrina visišką nacionalinės valdžios institucijų direktyvos taikymą (žr., pavyzdžiui, 2004 m. balandžio
29 d. Sprendimo
Komisija prieš Austriją
, C‑194/01, Rink. p. I‑0000, 39 punktą). Taigi valstybės narės negali nukrypti nuo Direktyvos 75/442 nustatytų taisyklių,
maksimalius kiekius pagal atliekų, kurios gali būti naudojamos be leidimo, rūšį pakeisdamos į santykinius kiekius pagal kiekvieno
panaudojimo įrenginio pajėgumą.
Be to, nėra tikslu tvirtinti, kaip tai daro Italijos vyriausybė, kad Komisijos aiškinimas prieštarauja Direktyvos 75/442 tikslui,
kadangi didelio pajėgumo įrenginiai galėtų panaudoti tik mažą kiekį atitinkančių maksimalius kiekius atliekų ir likusias jos
turėtų pašalinti. Iš tikrųjų niekas šioms įmonėms nedraudžia panaudoti atliekų kiekių, didesnių nei šie maksimalūs kiekiai,
su sąlyga, kad jos tai darys laikydamosi reikalavimo gauti leidimą tvarkos.
Todėl konstatuotina, kad savo dekretu nenustatydama maksimalių atliekų kiekių pagal atliekų, kurios gali būti panaudojamos
netaikant reikalavimo gauti leidimą tvarkos, rūšį, Italijos vyriausybė neįvykdė įsipareigojimų pagal Direktyvos 75/442 10 straipsnį
ir 11 straipsnio 1 dalį.

Dėl antro kaltinimo, susijusio su netiksliu atliekų rūšių, kurioms netaikomas reikalavimas gauti leidimą, apibrėžimu

Šalių argumentai
Komisija pateikia du prieštaravimus: pirma, kai kurios dekreto 1 ir 2 prieduose nurodytų techninių normų antraštės atliekų
rūšis apibrėžia labai neaiškiai; antra, Europos atliekų katalogo kodai (toliau – EAK kodai) dažnai nenaudojami, arba, kai
naudojami, neatitinka techninių normų antraštėse pateikiamų apibrėžimų. Todėl tam tikrų pavojingų atliekų rūšys gali būti
įtrauktos į nepavojingų atliekų kategoriją, o tai suteiktų galimybę jas panaudojančioms įmonėms ir kitiems ūkio subjektams
būti atleistiems nuo reikalavimo gauti leidimą, remiantis nepavojingoms atliekoms nustatytais mažiau griežtais kriterijais.
Komisija paaiškina savo kaltinimą nurodydama tris pavyzdžius.
Kaip pirmą pavyzdį Komisija nurodo, kad dekreto 1 priede nustatyta 5.9 techninė norma dėl „dielektrinių, pusiau dielektrinių,
ir metalu padengtų optinio pluošto kabelių“ nemini jokio EAK kodo.
Be to, dekreto 1 priede nustatytoje 7.8 techninėje normoje, kurioje daroma nuoroda į „atliekas, turinčias ugniai atsparių
medžiagų, iš krosnių, kuriose atliekami aukštos temperatūros procesai“, yra eilė EAK kodų, neleidžiančių nustatyti, ar naudojamos
padengimo medžiagos iš aliuminį apimančių metalurginių procesų patenka į šią nuostatą, ir sukelia painiavą tarp nepavojingų
ir pavojingų atliekų.
Galiausiai dekreto 1 priede įtvirtintoje 3.10 techninėje normoje, nurodančioje „išeikvotas sidabro oksido baterijas“, neteisingai
nurodomas EAK kodas 160605, atitinkantis „kitas baterijas ir akumuliatorius“, įtrauktus į pavojingų atliekų kategoriją. Atsižvelgiant
į gyvsidabrio kiekį šiose baterijose, teisingas kodas būtų EAK 160603, taikomas „sausoms gyvsidabrio baterijoms“, kurios priklauso
pavojingų atliekų kategorijai. Komisija šiuo atveju pastebi, kad kodas 160603 buvo pakeistas 2000 m. gegužės 3 d. Komisijos
sprendimu 2000/532/EB (OL L 226, p. 3), įdiegusiu nuorodą į „gyvsidabrio turinčias baterijas“.
Italijos vyriausybė tvirtina, kad trys Komisijos nagrinėti pavyzdžiai yra atskiri atvejai ir kad Komisija neteisingai padarė
bendrą prielaidą, jog atliekų rūšių, kurioms reikalavimas gauti leidimą netaikomas, apibrėžimas neegzistavo arba buvo netikslus.
Dėl 3.10 techninės normos, susijusios su išeikvotomis sidabro oksido baterijomis, Italijos vyriausybė tvirtina, kad normos
aprašymas ir jai priskirtas EAK kodas turi būti skaitomi kartu su pačių atliekų kilmės ir cheminių bei fizinių charakteristikų
ekspertize. Šiuo konkrečiu atveju nepavojingoms atliekoms priskirto EAK kodo priskyrimas nagrinėjamoms atliekoms visiškai
atitinka dekrete nurodytas chemines ir fizines charakteristikas, būtent „plieno apvalkalą, kurio sudėtyje yra sidabro oksidų
ir (ar) sidabro druskų, viršijančių 1 %, cinko ir nikelio, neviršijančio atitinkamai 9 ir 55 %.“

Teisingumo Teismo vertinimas
Antruoju kaltinimu Komisija priekaištauja Italijos Respublikai, kad ji tiksliai neapibrėžė panaudojimui, taikant supaprastintos
procedūros tvarką, skirtų nepavojingų atliekų rūšių. Su šiomis atliekų rūšimis susijusios techninės normos yra suformuluotos
labai plačiai ir EAK kodai yra arba praleisti, arba neteisingai nurodyti. Grįsdama savo kaltinimą, Komisija nurodo tris technines
normas.
Šiuo atveju konstatuotina, kad Komisija nurodo tik tris konkrečius atvejus ir nepateikia jokių įrodymų, leidžiančių Teisingumo
Teismui patikrinti kaltinimo pagrįstumą visų dekrete numatytų techninių normų atžvilgiu. Todėl kaltinimo vertinimas turi būti
apribotas trimis minėtais atvejais.
Dėl 5.9 techninės normos pažymėtina, kad Italijos vyriausybė, atsakydama į Komisijos oficialų įspėjimą ir į jos argumentuotą
nuomonę, visų pirma nurodė, kad ji ruošėsi įtraukti EAK kodą, ir vėliau savo atsiliepime į ieškinį taip pat nurodė, jog EAK
kodai iš tiesų buvo priimti įgyvendinant Sprendimą 2000/532/EB.
Nors Italijos vyriausybė tvirtina, kad jos priimti EAK kodai atspindi kodus, numatytus Sprendime 2000/532, kurį valstybės
narės privalo įgyvendinti vėliausiai iki 2002 m. sausio 1 d., tai yra iki datos, vėlesnės negu skundžiamos faktinės aplinkybės,
reikia pažymėti, kad ši vyriausybė neneigė, jog pagal Direktyvos 75/442 nuostatas ji privalėjo nagrinėjamoms atliekoms priimti
EAK kodą iki šios datos.
Konstatuotina, kad pasibaigus argumentuotoje nuomonėje nustatytam terminui Italijos Respublika EAK kodo 5.9 techninei normai
vis dar nepriskyrė, todėl Komisijos nurodytas su šia norma susijęs įsipareigojimų neįvykdymas yra įrodytas.
Dėl Komisijos reikalavimo, susijusio su 7.8 technine norma, pakanka pažymėti, kad Italijos vyriausybė savo atsiliepime į ieškinį
nurodė, jog taikomi EAK kodai turėtų būti pakeisti per kiek galima trumpesnį laiką. Darytina išvada, kad Italijos vyriausybė
neginčijo naudojamų kodų neatitikimo Direktyvos 75/442 reikalavimams, todėl konstatuotina, kad Komisijos priekaištaujamas
įsipareigojimų neįvykdymas, tiek, kiek jis susijęs su šia norma, yra pagrįstas.
Trečiasis atvejis yra susijęs su 3.10 technine norma. Šiuo atveju pažymėtina, kad Italijos vyriausybė neatsakė į Komisijos
tvirtinimą, jog nagrinėjamų baterijų sudėtyje yra gyvsidabrio. Ji paprasčiausiai tvirtino, kad techninių produkto charakteristikų
aprašyme dekrete nepaminėtas gyvsidabris, o tai, jos nuomone, pateisina nepavojingas atliekas atitinkančio EAK kodo taikymą.
Konstatuotina, kad tuo atveju, kai nagrinėjamų baterijų sudėtyje buvo gyvsidabrio, Komisija galėjo manyti, kad tai buvo pavojingos
atliekos ir kad atitinkamas EAK kodas buvo 160603, taikomas sausoms gyvsidabrio baterijoms, o ne 160605, taikomas kitoms baterijoms
bei akumuliatoriams ir naudojamas nepavojingoms atliekoms. Tačiau Komisija privalėjo įrodyti, kad nagrinėjamų baterijų sudėtyje
buvo gyvsidabrio, o iš Teisingumo Teismui pateiktų dokumentų šios išvados padaryti negalima. Nesant tokių įrodymų, Komisijos
reikalavimas, susijęs su 3.10 technine norma, yra atmestinas.
Atsižvelgiant į pirmiau išdėstytas aplinkybes, konstatuotina, kad tiksliai neapibrėždama su dekreto 1 priedo 5.9 ir 7.8 techninėmis
normomis susijusių atliekų rūšių, Italijos Respublika neįvykdė įsipareigojimų pagal Direktyvos 75/442 11 straipsnio 1 dalį
ir Direktyvos 91/689 3 straipsnį.

Dėl trečio kaltinimo, susijusio su tam tikra atliekų šalinimo ir panaudojimo veikla

Šalių argumentai
Komisija priekaištauja Italijos Respublikai, kad pastaroji šalinimo operacijas pateikė kaip panaudojimo, ir dėl to pažeidė
Direktyvos 75/442 9–11 straipsnius, susijusius su reikalavimo turėti leidimą tvarka, skaitomus atsižvelgiant į šios Direktyvos
1 straipsnio e ir f punktus bei IIA ir IIB priedus, kurie apibrėžia šias operacijas.
Nagrinėjamos operacijos yra nurodytos dekreto 5 straipsnyje. Jos numato pažeistų zonų atkūrimą produktyvumo ar visuomeniniams
tikslams morfologinio remodeliavimo, apimančio atliekų užkasimą, priemonėmis.
Komisija mano, kad operacijos, susijusios su pažeistų zonų atkūrimu produktyvumo ar visuomeniniams tikslams morfologinio remodeliavimo
priemonėmis, buvo neteisingai priskirtos Direktyvos 75/442 IIB priedo R 10 kategorijai. Ši kategorija apima žemės apdirbimą,
siekiant pagerinti žemės ūkį ar ekologinę būklę, ir, Komisijos nuomone, labiau remiasi dumblo naudojimu žemės ūkyje.
Dėl sąvartynų užkasimo operacijų, kurias sudaro paprasčiausiai atliekų išdėstymas ant jau esančių atliekų viršaus, Komisija
tvirtina, kad jos iš tikrųjų nėra perdirbimo ar panaudojimo veikla, galinti patekti į Direktyvos 75/442 IIB priedo R 5 punktą,
kuriam jas neteisingai priskyrė Italijos Respublika. Komisijos nuomone, sąvartynų užkasimas patenka į tos pačios direktyvos
IIA priedo D 1 punktą, susijusį su šalinimo operacijomis ir pavadintą „Antžeminis ir požeminis išvertimas (sąvartynai, ir
t. t.) “.
Tačiau Italijos vyriausybė teigia, kad „aplinkos atkūrimo“ operacijų priskyrimas R 10 kategorijai „paskleidimas žemės paviršiuje,
siekiant pagerinti žemės ūkį ar ekologinę būklę“ yra teisingas. Šios operacijos skirtos aplinkos atkūrimui, ir todėl iš tiesų
patenka į šią kategoriją. Aplinkos atkūrimas neturi būti painiojamas su šalinimo operacijomis.
Dėl „sąvartynų užkasimo“ Italijos vyriausybė pažymi, kad ši operacija kaip ir „aplinkos panaudojimas“ yra ne šalinimo, bet
atkūrimo operacija tikrąja prasme.
Dublike Komisija nurodo, kad atsižvelgiant į neseną Teisingumo Teismo praktiką dėl skirtumo tarp „panaudojimo“ ir „šalinimo“,
tam tikros morfologinio remodeliavimo operacijos, numatytos dekreto 5 straipsnyje, gali būti laikomos priskirtinomis R 10
kategorijai.
Tačiau Komisija tvirtina, kad atliekų ir gręžinių dumblo, kurių sudėtyje gali būti iki 50 kg/t angliavandenilių ir 300 kg/t
nelabai toksinių dyzelinio kuro ir alyvų, kaip nustatyta 7.14 ir 7.15 punktuose, panaudojimas negali būti priskiriamas aplinkos
atkūrimui.

Teisingumo Teismo vertinimas
Pažymėtina, kaip matyti iš Komisijos atsiliepimo į dubliką, kad ji savo kaltinimą taikė tik dekreto 7.14 ir 7.15 technines
normas atitinkančių atliekų ir gręžinių dumblo naudojimui. Šių atliekų naudojimas, Komisijos nuomone, yra ne panaudojimo,
o šalinimo operacija.
Komisija nenurodo tikslios priežasties, dėl kurios ji tebekaltina atliekų atžvilgiu, ir nurodo tik tai, kad jų sudėtyje yra
didelis angliavandenilių ar nelabai toksinių dyzelinio kuro ir alyvų kiekis. Atrodo, kad Komisija taip pat mano, jog nagrinėjamų
atliekų sudėtyje yra pavojingų medžiagų, trukdančių jas naudoti panaudojimo tikslams.
Vis dėlto Teisingumo Teismas nusprendė, kad aplinkybė, jog atliekos yra pavojingos ar nepavojingos, savaime nėra tinkamas
kriterijus vertinant, ar atliekų tvarkymo operacijos turi būti priskiriamos „panaudojimui“ Direktyvos 75/442 1 straipsnio
f punkto prasme. Esminis atliekų panaudojimo operacijų požymis yra tas, kad jų pagrindinis tikslas – atliekų naudojimas naudingam
tikslui, pakeičiant kitas medžiagas, kurios turėtų būti panaudojamos šiam tikslui, taip išsaugant natūralius išteklius (2002 m.
vasario 27 d. Sprendimas,
ASA
, C‑6/00, Rink. p. I‑1961, 68 ir 69 punktai).
Darytina išvada, kad vien tik aplinkybė, jog nagrinėjamų atliekų sudėtyje yra labai didelis angliavandenilių ir nelabai nuodingų
dyzelinio kuro ir alyvų kiekis, nekliudo jų vartoti panaudojimo tikslais.
Be to, kaip generalinis advokatas nurodė išvados 36 punkte, Komisija pripažino, kad tam tikros aplinkos atkūrimo ir sąvartynų
užkasimo operacijos gali būti laikomos panaudojimo operacijomis, ypač 4.4 techninės normos prasme. Veikla, kurią nurodo 7.14
ir 7.15 techninės normos, yra aprašyta būdu, tapačiu ar beveik tapačiu tokioms operacijoms.
Todėl konstatuotina, kad Komisija neįrodė, jog Italijos Respublika neteisingai klasifikavo atliekų panaudojimo operacijas
kaip panaudojimo operacijas, ir reikia atmesti visą trečiąjį kaltinimą.

Dėl bylinėjimosi išlaidų
Pagal Teisingumo Teismo darbo reglamento 69 straipsnio 2 dalį pralaimėjusiai šaliai nurodoma padengti bylinėjimosi išlaidas,
jeigu laimėjusi šalis to prašė. Tačiau pagal to paties reglamento 69 straipsnio 3 dalį, jeigu kiekvienos šalies dalis reikalavimų
patenkinama, o dalis atmetama, Teisingumo Teismas gali paskirstyti išlaidas šalims arba nurodyti kiekvienai padengti savo
išlaidas. Šiuo atveju, kadangi kiekvienos iš šalių dalis reikalavimų buvo patenkinta, o dalis atmesta, kiekviena šalis padengia
savo išlaidas.
Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (pirmoji kolegija) nusprendžia:
1.
1998 m. vasario 5 d. Dekrete dėl nepavojingų atliekų, kurioms taikomos supaprastintos panaudojimo procedūros 1997 m. vasario
5 d. Įstatyminio dekreto Nr. 22 31 ir 33 straipsnių prasme, identifikavimo, nenustatydama maksimalių atliekų kiekių pagal
atliekų, kurios gali būti panaudojamos netaikant reikalavimo gauti leidimą tvarkos, rūšį, Italijos Respublika neįvykdė įsipareigojimų
pagal 1975 m. liepos 15 d. Tarybos direktyvos 75/442/EEB dėl atliekų, iš dalies pakeistos 1991 m. kovo 18 d. Tarybos direktyva
91/156/EEB, 10 straipsnį ir 11 straipsnio 1 dalį.
2.
Tiksliai neapibrėžusi su dekreto 1 priedo 5.9 ir 7.8 techninėmis normomis susijusių atliekų rūšių, Italijos Respublika neįvykdė
įsipareigojimų pagal iš dalies pakeistos Direktyvos 75/442/EEB 11 straipsnio 1 dalį ir 1991 m. gruodžio 12 d. Tarybos direktyvos
91/689/EEB dėl pavojingų atliekų 3 straipsnį.
3.
Atmesti kitą ieškinio dalį.
4.
Kiekviena šalis padengia savo bylinėjimosi išlaidas.
Parašai.
*
Proceso kalba: italų.