CELEX: 62006CJ0510
Apelācijas sūdzība
Konkurence
Aizliegtas vienošanās
Nātrija glikonāta tirgus
Naudas sodi
Pamatnostādnes naudas sodu apmēra aprēķināšanai
Kopienu konkurences politika
Vienlīdzīga attieksme
Apgrozījums, kas var tikt ņemts vērā
Atbildību mīkstinoši apstākļi

Savā apelācijas sūdzībā
Archer Daniels Midland Co.
(turpmāk tekstā — “
ADM
”) lūdz atcelt Eiropas Kopienu Pirmās instances tiesas 2006. gada 27. septembra spriedumu lietā
T-329/01
Archer Daniels Midland
/Komisija (Krājums, II-3255. lpp.
; turpmāk tekstā — “Pārsūdzētais spriedums”), kurā tika noraidīta tā prasība daļēji atcelt Komisijas Lēmumu C(2001) 2931 (galīgā redakcija) par EKL 81. panta un EEZ līguma 53. panta piemērošanas procedūru (lieta COMP/E-1/36.756 — Nātrija glikonāts) (turpmāk tekstā — “Apstrīdētais lēmums”), [proti], tiktāl, ciktāl tas attiecas uz [apelācijas sūdzības iesniedzēju].
Atbilstošās tiesību normas
Padomes 1962. gada 6. februāra Regulas Nr. 17 Pirmā regula par Līguma [81]. un [82]. panta īstenošanu (
OV 13, 204. lpp.
) 15. panta 2. punktā ir paredzēts:
“Komisija ar lēmumu var uzlikt uzņēmumiem vai uzņēmumu apvienībām soda naudas [naudas sodu] 1000 līdz 1000000 norēķinu vienību vai lielākā apmērā, bet nepārsniedzot 10% no katra pārkāpēja uzņēmuma iepriekšējā finanšu gada apgrozījuma, ja tie ar nodomu vai nolaidības dēļ:
a)
pārkāpj [EKL] [81.] panta 1. punktu vai [EKL] [82.] pantu, [..]
[..]
Nosakot soda naudas [naudas soda] apmēru, ņem vērā gan pārkāpuma smagumu, gan tā ilgumu.”
Komisijas paziņojums ar virsrakstu “Pamatnostādnes sodanaudas [naudas soda] noteikšanai, piemērojot Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktu un EOTK līguma 65. panta 5. punktu” (
OV 1998, C 9, 3. lpp.
; turpmāk tekstā — “Pamatnostādnes”), ir paredzēts šādi:
“Turpmāk izklāstītie principi nodrošina Komisijas lēmumu pārredzamību un objektivitāti gan no uzņēmumu, gan no Eiropas Kopienu Tiesas viedokļa, vienlaicīgi nostiprinot Komisijai piešķirto diskrecionāro varu [rīcības brīvību], kas noteikta saskaņā ar attiecīgiem tiesību aktiem, noteikt sodanaudu [naudas sodu] līdz 10% apmērā no uzņēmuma kopējā apgrozījuma. Šī vara [rīcības brīvība] jāīsteno ar saskaņotas un nediskriminējošas politikas palīdzību, kura atbilst mērķiem, kas izvirzīti, lai sodītu par konkurences noteikumu pārkāpumiem.
Jaunā metodoloģija [metodika], ko piemēro sodanaudas [naudas soda] apmēra noteikšanai, atbilst turpmāk minētajiem noteikumiem, nosakot vispirms pamatapmēru, ko palielina, ņemot vērā atbildību pastiprinošus apstākļus, vai samazina, ņemot vērā atbildību mīkstinošus apstākļus.”
Atbilstoši Pamatnostādņu 1. punkta A sadaļas ceturtajai un sestajai daļai:
“Jāņem vērā arī pārkāpumu izdarītāju faktiskā ekonomiskā spēja izraisīt ievērojamus [būtiskus] zaudējumus citiem tirgus dalībniekiem, jo īpaši patērētājiem, un jānosaka tāds sodanaudas [naudas soda] apmērs, kas atturētu no turpmākām tamlīdzīgām darbībām.
[..]
Ja pārkāpumā iesaistīti vairāki uzņēmumi (piemēram, “karteļi”), atsevišķos gadījumos var būt vajadzība izsvērt piemērojamo sodanaudu [naudas sodu] apjomus, kas noteikti atbilstoši katrai no trim kategorijām, lai ņemtu vērā nodarījuma īpašo nozīmi un līdz ar to katra uzņēmuma nodarītā kaitējuma reālo ietekmi uz konkurenci, īpaši gadījumos, kad uzņēmumi, kuri izdarījuši viena veida konkurences pārkāpumus, būtiski atšķiras pēc apjoma.”
Pamatnostādņu 3. punkta ar virsrakstu “Atbildību mīkstinoši apstākļi” redakcija ir šāda:
“Pamatapjoms tiek samazināts, ja pastāv atbildību mīkstinoši apstākļi, piemēram:
[..]
—
pārkāpumu pārtraukšana, tiklīdz iejaucas Komisija (jo īpaši tad, ja tā veic pārbaudes),
[..].”
Apstrīdētais lēmums
Aizliegta vienošanās
Komisijas Apstrīdētā lēmuma adresāti bija seši uzņēmumi, kuri ražo nātrija glikonātu, proti,
Akzo Nobel NV
(turpmāk tekstā — “
Akzo
”),
ADM
,
Coöperatieve Verkoop- en Productievereniging van Aardappelmeel en Derivaten Avebe BA
(turpmāk tekstā — “
Avebe
”),
Fujisawa Pharmaceutical Co. Ltd
(turpmāk tekstā — “
Fujisawa
”),
Jungbunzlauer AG
(turpmāk tekstā — “
JBL
”) un
Roquette Frères SA
(turpmāk tekstā — “
Roquette
”).
Nātrija glikonāts ir daļa no helātiem, kas ir vielas, kas ražošanas procesā dezaktivizē metāla jonus. Šie procesi it īpaši ietver rūpniecisko mazgāšanu, virsmu apstrādi un ūdens apstrādi. Helāti tādējādi tiek izmantoti pārtikas rūpniecībā, kosmētikas rūpniecībā, farmācijas rūpniecībā, papīra rūpniecībā, betona ražošanā un citās rūpniecības nozarēs.
1997. gada oktobrī un decembrī, kā arī 1998. gada februārī Komisija tika informēta, ka pēc tam, kad Amerikas Tieslietu ministrija uzsāka izmeklēšanu,
Akzo
,
Avebe
,
Glucona vof
(turpmāk tekstā — “
Glucona
”), uzņēmums, kuru līdz 1995. gadam kontrolēja
Akzo Chemie BV
, kas ir 100%
Akzo
un
Avebe
meitas sabiedrība,
Fujisawa
un
Roquette
ir atzinuši, ka ir bijuši aizliegtās vienošanās par nātrija glikonāta cenas noteikšanu un šīs preces pārdošanas apjomu sadali Amerikas Savienotajās Valstīs un citur dalībnieki. Pēc vienošanās noslēgšanas ar Tieslietu ministriju šiem uzņēmumiem, kā arī
ADM
tika piespriests naudas sods.
1998. gada 18. februārī Komisija saskaņā ar Regulas Nr. 17 11. pantu galvenajiem nātrija glikonāta ražotājiem, importētājiem, eksportētājiem un pircējiem Eiropā nosūtīja informācijas pieprasījumus.
ADM
nebija šī pieprasījuma adresāts.
Atbildot uz šiem pieprasījumiem,
Fujisawa
norādīja, ka tas vēlētos sadarboties ar Komisiju, pamatojoties uz Komisijas paziņojumu par naudas sodu neuzlikšanu vai to apmēra samazināšanu aizliegto vienošanos lietās (
OV 1996, C 207, 4. lpp.
; turpmāk tekstā — “Paziņojums par sadarbību”).
1998. gada 10. novembrī Komisija nosūtīja informācijas pieprasījumu
ADM
, kurš paziņoja, ka tas sadarbosies.
Ņemot vērā Komisijai sniegto informāciju, kā arī citus pierādījumus, tā konstatēja, ka apsūdzētie uzņēmumi ir bijuši tādas aizliegtās vienošanās dalībnieki, kuru veidoja pārdošanas apjomu piešķiršana, minimālās pārdošanas cenas noteikšana nātrija glikonāta tirgū un uzraudzības mehānisma, kura nosacījumi tika noteikti regulārās daudzpusējās un divpusējās sanāksmēs starp aizliegtās vienošanās dalībniekiem, ieviešana. 2000. gada 17. maijā Komisija attiecīgi
ADM
un citiem uzņēmumiem nosūtīja paziņojumu par iebildumiem par EKL 81. panta 1. punkta un Līguma par Eiropas Ekonomikas zonu (
OV 1994, L 1, 3. lpp.
) 53. panta 1. punkta pārkāpumu. Neviens no šiem uzņēmumiem nav prasījis nedz noklausīšanos, nedz arī apstrīdējis paziņojumā par iebildumiem norādītos faktus pēc būtības.
Aizliegtās vienošanās ilgums
Komisija uzskatīja, ka aizliegtā vienošanās starp visiem dalībniekiem ir ilgusi no 1987. gada februāra līdz 1995. gada jūnijam. Šajā sakarā tā norādīja uz 1995. gada 3.– Anaheimā [
Anaheim
] (Amerikas Savienotās Valstis) notikušo sanāksmi (turpmāk tekstā — “– sanāksme”) kā pēdējo mēģinājumu turpināt inkriminēto aizliegto vienošanos. Šādi rīkojoties, tā neņēma vērā, ka
ADM
sanāksmē, kas notika starp aizliegtās vienošanās dalībniekiem Londonā (Apvienotā Karaliste) (turpmāk tekstā — “ sanāksme”), no ir beidzis būt par aizliegtās vienošanās dalībnieku.
Naudas sodi
Lai noteiktu naudas sodu apmēru, Komisija piemēroja Pamatnostādnēs, kā arī Paziņojumā par sadarbību izklāstīto metodiku.
Pirmkārt, Komisija naudas soda pamatsummu noteica, pamatojoties uz pārkāpuma smagumu un ilgumu.
Attiecībā uz pārkāpuma smagumu pirmām kārtām Komisija Apstrīdētā lēmuma 371. apsvērumā pārkāpumu kvalificēja par sevišķi smagu, ņemot vērā tā raksturu, tā konkrēto ietekmi uz Eiropas Ekonomikas zonas nātrija glikonāta tirgu un attiecīgā ģeogrāfiskā tirgus plašumu.
Turpinājumā Komisija Apstrīdētā lēmuma 378.–385. apsvērumā uzskatīja, ka jāņem vērā faktiskā ekonomiskā kapacitāte nodarīt kaitējumu konkurencei un naudas sods jānosaka līmenī, kas garantētu pietiekamu preventīvu iedarbību. Tā rezultātā, pamatojoties uz datiem par apgrozījuma apjomu pasaulē, kādu realizējuši attiecīgie uzņēmumi, pārdodot nātrija glikonātu 1995. gadā — pārkāpuma perioda pēdējā gadā —, ko paziņojuši attiecīgie uzņēmumi pēc Komisijas informācijas pieprasījumiem un no kuriem Komisija aprēķināja šiem uzņēmumiem piederošās attiecīgās tirgus daļas, Komisija šos uzņēmumus iedalīja divās kategorijās. Pirmajā kategorijā tā ietvēra uzņēmumus, kuriem atbilstoši Komisijas rīcībā esošajai informācijai piederēja nātrija glikonāta pasaules tirgus daļas, kas lielākas par 20%, proti,
Fujisawa
(35,54%),
JBL
(24,75%) un
Roquette
(20,96%). Šiem uzņēmumiem Komisija noteica sākuma summu 10 miljonu EUR apmērā. Otrajā kategorijā tā ietvēra uzņēmumus, kuriem saskaņā ar Komisijas rīcībā esošo informāciju piederēja nātrija glikonāta pasaules tirgus daļas, kas mazākas par 10%, proti,
Glucona
(aptuveni 9,5%) un
ADM
(9,35%). Attiecībā uz šiem uzņēmumiem Komisija noteica sākuma summu 5 miljonu EUR apmērā, t.i.,
Akzo
un
Avebe
, kam kopīgi piederēja
Glucona
, — 2,5 miljonu EUR apmērā katram.
Turklāt, lai nodrošinātu, ka naudas sodam ir pietiekama preventīva iedarbība, no vienas puses, un lai ņemtu vērā faktu, ka lielajiem uzņēmumiem ir zināšanas un juridiski ekonomiskā infrastruktūra, kas tiem ļauj labāk novērtēt savas rīcības pārkāpjošo raksturu un tās sekas no konkurences tiesību viedokļa, no otras puses, Komisija Apstrīdētā lēmuma 388. apsvērumā veica šo sākuma summu pielāgojumus. Tā rezultātā, ņemot vērā attiecīgo uzņēmumu lielumu un kopējos resursus, Komisija attiecībā uz
ADM
un
Akzo
noteiktajiem sākuma apmēriem piemēroja palielinājuma koeficientu 2,5 un tādējādi palielināja šo sākotnējo apjomu tā, ka tas tika noteikts 12,5 miljonu EUR apmērā
ADM
gadījumā un 6,25 miljonu EUR apmērā
Akzo
gadījumā.
Apstrīdētā lēmuma 389.–392. apsvērumā Komisija norādīja, ka, ņemot vērā katra uzņēmuma izdarīto pārkāpuma ilgumu, sākuma summa ir jāpalielina par 10% gadā, kas nozīmē 80% palielinājumu attiecībā uz
Akzo
,
Avebe
,
Fujisawa
un
Roquette
, 70% — attiecībā uz
JBL
un 35% — attiecībā uz
ADM
.
Tādējādi Apstrīdētā lēmuma 396. apsvērumā Komisija naudas sodu pamatsummu attiecībā uz
Akzo
noteica 11,25 miljonu EUR apmērā, attiecībā uz
ADM
— 16,88 miljonu EUR apmērā, attiecībā uz
Avebe
— 4,5 miljonu EUR apmērā, attiecībā uz
Fujisawa
un
Roquette
— 18 miljonu EUR apmērā, kā arī attiecībā uz
JBL
— 17 miljonu EUR apmērā.
Otrkārt, kā tas izriet no Apstrīdētā lēmuma 403. apsvēruma,
JBL
noteiktā naudas soda pamatsumma sakarā ar atbildību pastiprinošiem apstākļiem tika palielināta par 50%, pamatojot ar to, ka šis uzņēmums bija pildījis vadošo lomu aizliegtās vienošanās kontekstā.
Treškārt, Apstrīdētā lēmuma 404.–410. apsvērumā Komisija izvērtēja un noraidīja dažu uzņēmumu, tostarp
ADM
, argumentus, ka šiem uzņēmumiem būtu piemērojami atbildību mīkstinoši apstākļi.
Ceturtkārt, kā tas izriet no Apstrīdētā lēmuma 418. apsvēruma, piemērojot Paziņojuma par sadarbību B sadaļu, Komisija piešķīra
Fujisawa
“ļoti būtisku samazinājumu”, proti, 80%, naudas soda apmēram, kas tam būtu uzlikts, ja tas nebūtu sadarbojies. Turklāt Komisija šī lēmuma 423. apsvērumā uzskatīja, ka
ADM
nebija izpildījis šī paziņojuma C sadaļā paredzētos nosacījumus, lai uz to attiektos tam uzliktā naudas soda apmēra “būtisks samazinājums”. Visbeidzot, piemērojot minētā paziņojuma D sadaļu, Komisija minētā lēmuma 426. un 427. apsvērumā piešķīra “nozīmīgu samazinājumu”
ADM
un
Roquette
, proti, 40%, un 20% —
Akzo
,
Avebe
un
JBL
uzliktajam [naudas soda apmēram].
Apstrīdētā lēmuma rezolutīvā daļa
Atbilstoši Apstrīdētā lēmuma 1. punkta 1) apakšpunktam seši uzņēmumi, kuriem šis lēmums ir adresēts, “ir pārkāpuši EKL 81. panta 1. punktu [..], piedaloties nolīgumā un/vai turpinātās saskaņotās darbībās nātrija glikonāta nozarē”.
Šī lēmuma 1. punkta 2) apakšpunktā ir paredzēts, ka
Akzo
,
Avebe
,
Fujisawa
un
Roquette
gadījumā pārkāpums ilga no 1987. gada februāra līdz 1995. gada jūnijam,
JBL
gadījumā — no 1988. gada maija līdz 1995. gada jūnijam un
ADM
gadījumā — no 1991. gada jūnija līdz 1995. gada jūnijam.
Apstrīdētā lēmuma rezolutīvās daļas 3. punkta redakcija ir šāda:
“Par 1. punktā minēto pārkāpumu tiek noteikti šādi naudas sodi:
a)
[
Akzo
]
9 miljoni EUR,
b)
[
ADM
]
10,13 miljoni EUR,
c)
[
Avebe
]
3,6 miljoni EUR,
d)
[
Fujisawa
]
3,6 miljoni EUR,
e)
[
JBL
]
20,4 miljoni EUR,
f)
[
Roquette
]
10,8 miljoni EUR.”
Process Pirmās instances tiesā un Pārsūdzētais spriedums
2001. gada 21. decembrī
ADM
pret apstrīdēto lēmumu cēla prasību Pirmās instances tiesā.
Savā prasībā
ADM
izvirzīja prasījumu atcelt Apstrīdētā lēmuma 1. punktu tiktāl, ciktāl tas skar prasītāju, vai vismaz tiktāl, ciktāl tajā tiek uzskatīts, ka tas ir piedalījies pārkāpumā pēc 1994. gada 4. oktobra, un minētā lēmuma 3. punktu tiktāl, ciktāl tas attiecas uz prasītāju, un, pakārtoti, atcelt vai būtiski samazināt prasītājam uzliktā naudas soda apmēru.
Savas prasības pamatojumam
ADM
izvirzīja četrus pamatus, kuri ietvēra dažādus argumentus.
Pirmkārt,
ADM
atsaucās uz nepareizu Pamatnostādņu piemērošanu šajā gadījumā. It īpaši tas norādīja, ka Komisija nav izvirzījusi nevienu Kopienu konkurences politikas apsvērumu, kurš pamatotu būtisku naudas soda apmēra palielinājumu, piemērojot Pamatnostādnes.
Pirmās instances tiesa šo pamatu noraidīja, Pārsūdzētā sprieduma 44. punktā, no vienas puses, nospriežot, ka Komisijai nevar liegt tās pilnvaras palielināt naudas sodu līmeni, lai nodrošinātu Kopienas konkurences politikas īstenošanu, un šī sprieduma 47. un 48. punktā, no otras puses, [nospriežot], ka Komisijas veiktā naudas sodu līmeņa palielināšana nebija acīmredzami nesamērīga attiecībā pret mērķi nodrošināt šo īstenošanu un ka
ADM
bija saprātīgi jāparedz, ka Komisija jebkurā brīdī var pārskatīt vispārējo naudas sodu līmeni kontekstā ar citas konkurences politikas īstenošanu.
Otrkārt,
ADM
apstrīdēja pārkāpuma smaguma novērtējumu un, konkrētāk, norādīja, ka Komisija nav pienācīgi ņēmusi vērā
ADM
nelielo nātrija glikonāta pārdošanas rezultātā panākto apgrozījumu.
Pēc tam, kad Pārsūdzētā sprieduma 76. un 77. punktā Pirmās instances tiesa atgādināja, ka apgrozījums ir viens no vairākiem novērtēšanas elementiem, kas ļauj noteikt naudas sodu, šī sprieduma 86. punktā tā konstatēja, ka Komisija, lai konkrētajiem uzņēmumiem piemērotu atšķirīgu attieksmi, tomēr bija ņēmusi vērā aizliegtās vienošanās dalībnieku no nātrija glikonāta pārdošanas rezultātā panākto apgrozījumu.
Treškārt,
ADM
šī paša pamata, kas attiecas uz pārkāpuma smaguma novērtējumu, kontekstā norādīja, ka Komisija ir pārkāpusi vienlīdzīgas attieksmes principu tiktāl, ciktāl tā šajā gadījumā esošajam pārkāpumam līdzīgos apstākļos esot uzlikusi ievērojami mazāku naudas sodu lietā, kurā pieņemts Komisijas 2001. gada 11. decembra Lēmums 2003/437/EK par EK līguma 81. panta un EEZ līguma 53. panta piemērošanas procedūru (Lieta COMP/E-1/37.027 — Cinka fosfāts) (
OV 2003, L 153, 1. lpp.
; turpmāk tekstā — “Lēmums par cinka fosfātu”).
Šajā sakarā Pirmās instances tiesa Pārsūdzētā sprieduma 107.–111. punktā atgādināja, ka Komisijas lēmumu pieņemšanas prakse juridiski neierobežo naudas sodus konkurences jautājumos un ka līdz ar to šis prasītāja arguments ir neefektīvs. Tostarp šī sprieduma 113. punktā tā piebilda, ka lietas, kurā ir pieņemts Apstrīdētais lēmums, apstākļi un apstākļi, kādi bija lietā, kurā pieņemts Lēmums par cinka fosfātu,
prima facie
ir atšķirīgi, lai uzskatītu, ka katrā ziņā un saskaņā ar tās neierobežoto kompetenci Komisijas noteiktā pamatsumma ir jāsaglabā [arī] attiecībā uz
ADM
izdarīto pārkāpumu.
Ceturtkārt, un joprojām pamata, kas attiecas uz pārkāpuma smaguma novērtējumu, kontekstā
ADM
norādīja, ka Komisija ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, izslēdzot no konkrētās tirgus daļas nātrija glikonāta aizstājējus.
Pārsūdzētā sprieduma 237. punktā konstatējot, ka
ADM
nav pierādījis, ka aizliegtās vienošanās, kas attiecas uz nātrija glikonātu, ietekme uz plašāko helātu reaģentu tirgu nav pastāvējusi, vai arī tā vismaz bijusi nenozīmīga, Pirmās instances tiesa šo argumentu noraidīja.
Piektkārt, pamata, kas attiecas uz kļūdām novērtējumā, kas saistīts ar pārkāpuma ilgumu, kontekstā
ADM
apstrīdēja analīzi, kuru Komisijas veica saistībā ar prasītāja rīcību 1994. gada 4. oktobra sanāksmē.
Pārsūdzētā sprieduma 247. punktā Pirmās instances tiesa konstatēja, ka
ADM
minētās sanāksmes laikā publiski nenorobežojās no aizliegtās vienošanās, un apstiprināja Komisijas novērtējumu, saskaņā ar kuru
ADM
rīcību var kvalificēt kā stratēģisku. Šī sprieduma 248.–250. punktā tā norādīja, ka citu aizliegtās vienošanās dalībnieku iesniegtā informācija šos apsvērumus apstiprina.
Sestkārt, saistībā ar šo pašu pamatu, kas attiecas uz kļūdām novērtējumā, kas saistīts ar pārkāpuma ilgumu,
ADM
iebilda, ka Komisija 1995. gada 3.– sanāksmi ir uzskatījusi par pierādījumu, ka aizliegtā vienošanās tika izbeigta šajā datumā.
Pirmās instances tiesa šo argumentu noraidīja ar argumentiem, kuri ir pamatoti ar pieciem elementiem, un, cita starpā Pārsūdzētā sprieduma 263. punktā uzsverot, ka Komisijas apgalvojumu apstiprina
Roquette
minētās sēdes laikā sagatavotā nota.
Septītkārt, pamata, kas attiecas uz Komisijas pieļauto kļūdu novērtējumā, piemērojot atbildību mīkstinošus apstākļus,
ADM
norādīja, ka Komisija tam kļūdaini nepiemēroja naudas soda samazinājumu tiktāl, ciktāl tas savu pārkāpjošo rīcību pārtrauca pēc pirmās Amerikas konkurences iestādes iejaukšanās.
Pēc tam, kad Pārsūdzētā sprieduma 277.–280. punktā Pirmās instances tiesa veica Pamatnostādņu 3. punkta interpretāciju, minētā sprieduma 283. punktā tā nosprieda, ka uz
ADM
rīcību nevar attiecināt atbildību mīkstinošus apstākļus, un līdz ar to noraidīja šo pamatu, kā arī visu prasību kopumā.
Lietas dalībnieku prasījumi Tiesā
ADM
lūdz Tiesu:
—
atcelt Pārsūdzēto spriedumu tiktāl, ciktāl Pirmās instances tiesa ar to noraidījusi prasību atcelt Apstrīdēto lēmumu;
—
atcelt Apstrīdētā lēmuma 3. punktu tiktāl, ciktāl tas attiecas uz apelācijas sūdzības iesniedzēju;
—
pakārtoti — grozīt minēto 3. punktu tādējādi, lai tiktu samazināts vai atcelts apelācijas sūdzības iesniedzējam uzliktais naudas sods;
—
arī pakārtoti — nosūtīt lietu Pirmās instances tiesai, lai tā pasludinātu nolēmumu saskaņā ar Tiesas spriedumā izvērtētajiem tiesību jautājumiem, un
—
katrā ziņā piespriest Komisijai segt pašai savus tiesāšanās izdevumus, kā arī atlīdzināt
ADM
tiesāšanās izdevumus saistībā ar procesu Pirmās instances tiesā un Tiesā.
Komisija lūdz Tiesu:
—
noraidīt apelācijas sūdzību un
—
piespriest
ADM
atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
Par apelācijas sūdzību
Savas apelācijas sūdzības atbalstam
ADM
būtībā izvirza četrus pamatus:
—
kļūdu tiesību piemērošanā, piemērojot principus, kas attiecas uz naudas soda apmēra aprēķinu, jo Pirmās instances tiesa, lai šo apmēru noteiktu, ir piemērojusi kļūdainu principu;
—
kļūdu tiesību piemērošanā, novērtējot aizliegtās vienošanās ietekmi uz konkrēto tirgu;
—
kļūdu tiesību piemērošanā, nosakot aizliegtās vienošanās izbeigšanas datumu, un
—
pakārtoti, kļūdu tiesību piemērošanā saistībā ar atbildību mīkstinošo apstākļu ņemšanu vērā.
Par pirmo pamatu, kas attiecas uz kļūdu tiesību piemērošanā, piemērojot principus, kas attiecas uz naudas soda apmēra aprēķinu
Lietas dalībnieku argumenti
Pirmais
ADM
izvirzītais pamats ir sadalīts četrās daļās.
— Par pirmā pamata pirmo daļu, kas attiecas uz pamatojuma nesniegšanu
Pēc
ADM
domām, Pirmās instances tiesa nav sniegusi pamatojumu, kādēļ tik būtiski tika palielināts uzliktais naudas sods, kurš, ņemot vērā Komisijas iepriekšējo praksi būtu bijis mazāks par to, kāds tas ir saskaņā ar Pamatnostādņu piemērošanu ar atpakaļejošu spēku. Atzīstot, ka Komisijai ir rīcības brīvība noteikt naudas sodu, kurus tā uzliek, apmēru,
ADM
tomēr uzsver, ka tā ir pārsniegusi savas pilnvaras, ar Kopienu konkurences politikas apsvērumiem nepierādīdama vajadzību palielināt naudas soda līmeni. Tomēr nedz Komisija, nedz Pirmās instances tiesa nav sniegusi šādu pamatojumu, lai gan šāda pierādīšanas prasība izrietot no pastāvīgās judikatūras (1983. gada 7. jūnija spriedums apvienotajās lietās no
100/80 līdz 103/80
Musique Diffusion française
u.c./Komisija,
Recueil
, 1825. lpp.
, 108. un 109. punkts, kā arī spriedums apvienotajās lietās
C-189/02 P, C-202/02 P, no C-205/02 P līdz C-208/02 P un C-213/02 P
Dansk Rørindustri
u.c./Komisija, Krājums, I-5425. lpp.
, 227. punkts), kā arī no prasības, kas minēta Pamatnostādņu pirmajā daļā, saskaņā ar kuru naudas sodi ietilpst saskaņotā un nediskriminējošā politikā.
Komisija konstatē, ka Pirmās instances tiesa Pārsūdzētajā spriedumā ir atbildējusi uz
ADM
argumentiem, kas attiecas uz Pamatnostādņu piemērošanu šajā gadījumā naudas soda apmēra noteikšanai un līdz ar to ir pamatojusi no tā izrietošo palielinājumu. Tā uzsver, ka jebkāds papildu pamatojums ir lieks tiktāl, ciktāl pats Pamatnostādņu mērķis ir padarīt pārskatāmus naudas sodu noteikšanas nosacījumus.
— Par pirmā pamata otro daļu, kas attiecas uz iepriekš minētajā spriedumā apvienotajās lietās
Musique Diffusion française
u.c./Komisija noteikto kritēriju neņemšanu vērā
Pēc
ADM
domām, Pirmās instances tiesa, tostarp Pārsūdzētā sprieduma 47. punktā konstatējot, ka Komisija ir izpildījusi iepriekš minētajā spriedumā apvienotajās lietās
Musique Diffusion française
u.c./Komisija noteiktos kritērijus un tādējādi ir pamatojusi savu rīcības brīvību palielināt naudas sodu, ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā. Faktiski nedz Komisija, nedz Pirmās instance tiesa neesot izvirzījusi apsvērumus, kuri pamatotu naudas soda apmēra palielinājumu, kas pārsniedz apmēru, kurš izriet no Komisijas paziņojuma “Pamatnostādnes naudas soda aprēķināšanai, piemērojot Regulas (EK) Nr. 1/2003 23. panta 2. punkta a) apakšpunktu” (
OV 2006, C 210, 2. lpp.
) piemērošanas.
Komisija galvenokārt uzskata, ka pirmā pamata otrā daļa ir nepieņemama, jo tā nav nekas vairāk kā vispārēja un aptuvena Pirmās instances tiesas apstiprinātā naudas soda apmēra apstrīdēšana un tātad prasība veikt pārskatīšanu. Tā esot vismaz pirmā pamata pirmās daļas atkārtošana. Pakārtoti Komisija atgādina, ka no atkārtotas judikatūras, kura pēdējo reizi ir apstiprināta ar 2006. gada 18. maija spriedumu lietā
C-397/03 P
Archer Daniels Midland
un
Archer Daniels Midland Ingredients
/Komisija (Krājums, I-4429. lpp.
, 20. un 21. punkts), izriet, ka Komisijai katrā laikā ir iespēja saskaņot naudas soda līmeni ar Kopienas konkurences politikas prasībām.
— Par pirmā pamata trešo daļu, kas attiecas uz tiesību principu, kuri ir piemērojami naudas sodu aprēķinam, pārkāpumu
ADM
norāda, ka Pirmās instances tiesa ar Pārsūdzēto spriedumu ir atļāvusi Komisijai neņemt vērā apgrozījumu, kas panākts ar konkrēto preci, kā aprēķina pamatu, lai noteiktu naudas soda apmēru. Tā šī sprieduma 84.–87. punktā šis apgrozījums esot izmantots, tikai lai naudas soda aprēķinam piemērotu starpības svārstības. Tomēr iepriekš šī sprieduma 50. punktā minētajā Komisijas paziņojumā pretēji tam, ko nosprieda Pirmās instances tiesa, ir uzsvērts, ka apgrozījums ir izejas punkts naudas soda apmēra noteikšanā. Pamatojoties uz to, naudas soda apmērs būtu mazāks par to, kurš izriet no Komisijas pieņemtās un Pirmās instances tiesas apstiprinātās kļūdainās aprēķina metodes.
Komisija, pamatojoties uz 2006. gada 21. septembra spriedumu lietā
C-113/04 P
Technische Unie
/Komisija (Krājums, I-8831. lpp.
, 196. punkts), uzsver, ka tikai Pirmās instances tiesa ir kompetenta kontrolēt veidu, kādā Komisija katrā konkrētajā gadījumā ir novērtējusi prettiesiskās rīcības smagumu. Šajā sakarā tā uzskata, ka Pirmās instances tiesa ir ņēmusi vērā visus šajā gadījumā nozīmīgos faktus un atbildējusi uz visiem
ADM
argumentiem. Turklāt gan no Apstrīdētā lēmuma, gan Pārsūdzētā sprieduma izrietot, ka apgrozījums no nātrija glikonāta pārdošanas ir bijis pamats naudas soda apmēra noteikšanai.
— Par pirmā pamata ceturto daļu, kas attiecas uz vienlīdzīgas attieksmes principa pārkāpumu
Pēc
ADM
domām, attieksmei pret aizliegto vienošanos, kurā tas piedalījās, būtu bijis jābūt identiskai tai, kāda bija lietā, kurā pieņemts Lēmums par cinka fosfātu. Faktiski pretēji tam, ko nospriedusi Pirmās instances tiesa, starp šo lietu un lietu, kurā pieņemts Apstrīdētais lēmums, neesot nozīmīgu objektīvu atšķirību, kuras pamatotu atšķirības naudas soda apmērā. No vienas puses, Pirmās instances tiesas šajā kontekstā citētie spriedumi neesot nozīmīgi, jo tie ir pasludināti pirms Pamatnostādņu publicēšanas. No otras puses, fakti, uz kuriem Pirmās instances tiesa pamatojusies, lai atbilstoši savai neierobežotajai kompetencei apstiprinātu uzliktā naudas soda apmēru, esot tie paši, kādi bija lietā, kurā pieņemts Lēmums par cinka fosfātu.
Komisija apgalvo, pirmkārt, ka Pirmās instances tiesa ir norādījusi objektīvus faktus, kuri parāda atšķirību starp šo lietu un lietu, kurā pieņemts Lēmums par cinka fosfātu. Otrkārt,
ADM
neesot apstrīdējis judikatūru, saskaņā ar kuru Komisijas iepriekšējā lēmumu pieņemšanas prakse nevar būt tiesiskais pamats, nosakot naudas sodus konkurences lietās. Treškārt, no Pārsūdzētā sprieduma izrietot, ka
ADM
nav pierādījis, ka, nosakot naudas soda apmēru, būtu pieļauta diskriminācija. Līdz ar to, kā tas izrietot 2007. gada 25. janvāra sprieduma lietā
C-407/04 P
Dalmine
/Komisija (Krājums, I-829. lpp.
, 152. punkts), Tiesas kompetencē nav Pirmās instances tiesas novērtējumu aizstāt ar savu novērtējumu.
Tiesas vērtējums
Pirmā pamata pirmajās divās daļās, kuras ir jāizskata kopā,
ADM
pārmet Pirmās instances tiesai, ka tā nav atbildējusi uz tā argumentu, saskaņā ar kuru Komisija nedz Apstrīdētajā lēmumā, nedz procesuālajos rakstos, kurus tā iesniegusi tiesvedībā pirmajā instancē, nav sniegusi pamatojumu vai pierādījumus, kuri apliecinātu, ka Kopienu konkurences politikas īstenošana prasīja, lai tam, piemērojot Pamatnostādnes ar atpakaļejošu spēku, uzliktu naudas sodu tādā apmērā, kurš ir lielāks par to, kāds tika konstatēts, pārbaudot Komisijas iepriekšējo [lēmumu pieņemšanas] praksi. Šādi rīkojoties, Pirmās instances tiesa esot pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, jo tā nav prasījusi šādu pamatojumu, kas tomēr ir vajadzīgs atbilstoši iepriekš minētajam spriedumam apvienotajās lietās
Musique Diffusion française
u.c./Komisija.
Pirmām kārtām jāuzsver, ka Pārsūdzētā sprieduma 43.–49. punktā Pirmās instances tiesa ir atbildējusi uz pamatu, kas attiecas uz tiesiskās drošības un atpakaļejoša spēka aizlieguma principa pārkāpumu, jo
ADM
, piemērojot Pamatnostādnes, uzliktā naudas soda apmērs ir lielāks nekā iepriekš Komisijas uzliktie naudas sodi.
Pirmās instances tiesa šo pamatu ir noraidījusi, Pārsūdzētā sprieduma 48. punktā uzsverot, ka
ADM
būtu bijis saprātīgi jāparedz naudas sodu līmeņa palielinājums — ja tas uzskatāms par pierādītu — konkrēto pārkāpumu izdarīšanas brīdī.
No Pirmās instances tiesas Pārsūdzētā sprieduma 46. punktā atgādinātās judikatūras izriet, ka uzņēmumiem, kas ir iesaistīti administratīvajā procesā, kura rezultātā varētu tikt uzlikts naudas sods, ir jāņem vērā iespēja, ka Komisija jebkurā brīdī var nolemt palielināt naudas sodu apmēra līmeni salīdzinājumā ar līmeni, kāds piemērots iepriekš. Tas tā ir gadījumā, kad Komisija paaugstina naudas sodu apmērus, naudas sodus darot zināmus atsevišķā lēmumā, bet arī gadījumā, kad šis paaugstinājums tiek veikts, konkrētos gadījumos piemērojot tādas vispārpiemērojamas normas kā Pamatnostādnes (iepriekš minētais spriedums apvienotajās lietās
Dansk Rørindustri
u.c./Komisija, 229. un 230. punkts).
Šajā gadījumā Komisija, lai noteiktu
ADM
uzliktā naudas soda apmēru, piemēroja Pamatnostādnes. No vienas puses, tajās paredzēta uzvedības norma, no kuras Komisija nevar atkāpties, jo tas draudētu ar tās sodīšanu par tādu vispārējo tiesību principu kā vienlīdzīgas attieksmes un tiesiskās paļāvības aizsardzības principi pārkāpumu. No otras puses, tās nodrošina konkrēto uzņēmumu juridisko drošību, nosakot metodiku, kuru sev par saistošu atzinusi Komisija, nosakot uzlikto naudas sodu apmēru saskaņā ar Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktu (šajā sakarā skat. 2008. gada 22. maija spriedumu lietā C-266/06 P
Evonik Degussa
/Komisija un Padome, 53. punkts).
Kā tas ticis atgādināts Pārsūdzētā sprieduma 43. punktā, Pamatnostādņu galvenais jauninājums ir tāds, ka par aprēķinu sākuma summu jāpieņem pamata apmērs, kas noteikts, pamatojoties uz minētajās Pamatnostādnēs šajā sakarā paredzētām kategorijām, kuras atspoguļo dažādas pārkāpumu smaguma pakāpes, bet kurām kā tādām nav nekāda sakara ar konkrēto apgrozījumu. Šī metode galvenokārt pamatota ar naudas sodu tarifikāciju, kaut arī tā ir relatīva un elastīga (iepriekš minētais spriedums apvienotajās lietās
Dansk Rørindustri
u.c./Komisija, 225. punkts).
Vērtējot pārkāpuma smagumu, Komisijai ir jāņem vērā dažādi fakti, kuri ļauj noteikt naudas soda apmēru, tostarp apsvērumi, kas saistīti ar vajadzību paaugstināt tā līmeni.
Minētais izriet no Regulas Nr. 17 15. panta 2. punkta, kurā kā kritēriji naudas soda apmēra aprēķinam izvēlēti tikai pārkāpuma smagums un ilgums, kā arī būtībā no iepriekš minētā sprieduma apvienotajās lietās
Musique Diffusion française
u.c./Komisija, uz kuru atsaucies arī apelācijas sūdzības iesniedzējs un kura 106. punktā Tiesa ir norādījusi, ka pārkāpuma smaguma vērtēšana ar mērķi noteikt naudas soda apmēru ir tā, kurā Komisijai ir jāņem vērā ne tikai lietas konkrētie apstākļi, bet arī konteksts, kādā noticis pārkāpums, un tai ir jānodrošina, ka tās darbībai ir nepieciešamā preventīvā iedarbība.
Šajā gadījumā Pārsūdzētā sprieduma 47. punktā, kurā Pirmās instances tiesa atbildēja uz prasītāja argumentu, kas saistīts ar apgalvoto Komisijas veiktā naudas sodu līmeņa paaugstinājuma nesamērīgo raksturu attiecībā pret mērķi nodrošināt konkurences politikas īstenošanu, [Pirmās instances tiesa] šo argumentu ir noraidījusi, tomēr neskarot tā pārkāpuma smaguma novērtējumu, kurš izriet no šī sprieduma 99. un turpmākajiem punktiem.
Tādējādi cita starpā Pārsūdzētā sprieduma 103. punktā Pirmās instances tiesa, analizējot Komisijas secināto pārkāpuma smagumu, ir atgādinājusi iemeslus, kuru dēļ Komisija ir noteikusi šādu prasītājam uzliktā naudas soda apmēru, atsaucoties šajā sakarā uz Apstrīdētā lēmuma sesto, astoto un devīto apsvērumu.
Šādi rīkojoties, Pirmās instances tiesa ir piemērojusi risinājumu, pie kāda Tiesa nonāca iepriekš minētajā spriedumā apvienotajās lietās
Musique Diffusion française
u.c./Komisija un kuru, konkrētāk, saistībā ar Pamatnostādņu piemērošanu tā atkārtoja iepriekš minētajā spriedumā apvienotajās lietās
Dansk Rørindustri
u.c./Komisija. Faktiski lietā, kurā pasludināts šis pēdējais minētais spriedums, Tiesa, neprasot, lai Komisija sniegtu konkrētu pamatojumu, kurš pārsniedz to, kas ir prasīts atbilstoši Pamatnostādnēm, sprieduma 232. punktā uzskatīja, ka [Pamatnostādņu] piemērošana pārkāpumiem, kas izdarīti pirms [Pamatnostādņu] pieņemšanas, nenozīmē nedz atpakaļejoša spēka aizlieguma principa pārkāpumu, nedz tiesiskās drošības principa pārkāpumu.
No tā izriet, ka Pirmās instances tiesai nevar pārmest nedz pamatojuma nesniegšanu, nedz arī Tiesas judikatūras kļūdainu piemērošanu.
Tātad pirmā pamata pirmā un otrā daļa ir noraidāmas.
Pirmā pamata trešajā daļā
ADM
būtībā pārmet Pirmās instances tiesai, ka tā nav nospriedusi, ka Komisijai kā atbilstošs naudas soda apmēra aprēķina pamats ir jāņem vērā apgrozījums no nātrija glikonāta pārdošanas.
Pirmkārt, tā kā Pirmās instances tiesa Pārsūdzētā sprieduma 78. punktā ir uzsvērusi, ka attiecīgās preces pārdošanas apgrozījums “var” būt atbilstošs pamats, lai novērtētu kaitējumu konkurencei konkrētās preces tirgū Eiropas Kopienā, apelācijas sūdzības iesniedzējs nevar iebilst, ka tā nonāk pretrunā pati ar sevi, ja tā patiešām neizmanto šo kritēriju kā atbilstošu pamatu.
Otrkārt, vispirms ir jāatgādina, ka saskaņā ar Tiesas judikatūru, lai noteiktu naudas sodu apmērus, ir jāņem vērā pārkāpumu ilgums un visi apstākļi, kas varētu ietekmēt šo pārkāpumu smaguma novērtējumu (skat. iepriekš minētos spriedumus apvienotajās lietās
Musique Diffusion française
u.c./Komisija, 129. punkts, kā arī apvienotajās lietās
Dansk Rørindustri
u.c./Komisija, 240. punkts).
Šajā sakarā Kopienu konkurences tiesību pārkāpumu smagums jānoskaidro, pamatojoties uz ļoti daudziem apstākļiem, piemēram, konkrētajiem lietas apstākļiem, tās kontekstu un naudas sodu preventīvo piemērojamību, kaut arī nav izstrādāts saistošs vai izsmeļošs to kritēriju saraksts, kas obligāti jāņem vērā (iepriekš minētais spriedums lietā
Dalmine
/Komisija, 129. punkts un tajā minētā judikatūra).
Apstākļiem, kas varētu ietekmēt pārkāpumu smaguma novērtējumu, pieskaitāma katra uzņēmuma rīcība, katra uzņēmuma nozīme aizliegtās vienošanās izveidē, labums, ko tie varēja gūt no šīm darbībām, tā lielums un attiecīgo preču vērtība, kā arī risks, ko šāda veida pārkāpumi rada Kopienas mērķiem (šajā sakarā skat. iepriekš minētos spriedumus apvienotajās lietās
Musique Diffusion française
u.c./Komisija, 129. punkts, kā arī lietā
Dalmine
/Komisija, 130. punkts).
Šajā sakarā naudas soda noteikšanas mērķiem ir pieļaujams ņemt vērā gan uzņēmuma kopējo apgrozījumu, kas sniedz norādes, kaut arī aptuvenas un nepilnīgas, par uzņēmuma lielumu un tā ekonomisko potenciālu, gan apgrozījuma daļu, kas rodas no pārkāpumā iesaistītām precēm, un kas sniedz norādes par tā apmēru. Ir svarīgi nevienam no šiem skaitļiem nepiešķirt nesamērīgu nozīmi salīdzinājumā ar citiem faktoriem, un līdz ar to atbilstoša naudas soda noteikšana nevar būt vienkārša aprēķina, kas pamatots ar apgrozījumu, kas rodas no konkrētās preces pārdošanas, iznākums (šajā sakarā skat. iepriekš minēto spriedumu lietā
Archer Daniels Midland
un
Archer Daniels Midland Ingredients
/Komisija, 100. punkts).
Turklāt Kopienu tiesībās nav vispārpiemērojama principa, saskaņā ar kuru sankcijai ir jābūt samērīgai ar apgrozījumu, kuru uzņēmums ir panācis, pārdodot preci, kura ir pārkāpuma priekšmets (šajā sakarā skat. iepriekš minēto spriedumu lietā
Archer Daniels Midland
un
Archer Daniels Midland Ingredients
/Komisija, 101. punkts).
Pretēji tam, ko apgalvo
ADM
, no tā izriet, ka Pirmās instances tiesa Pārsūdzētā sprieduma 78. punktā pamatoti ir norādījusi, ka apgrozījums, kas rodas no nātrija glikonāta pārdošanas, nav vienīgais kritērijs, saskaņā ar kuru Komisijai būtu jānovērtē pārkāpuma smagums. Katrā ziņā tas obligāti nav sākuma punkts naudas sodu aprēķinam.
Kā tas ir atgādināts šī sprieduma 61. punktā, tas izriet arī no Pamatnostādnēm. Līdz ar to, ja būtu jāpiemēro apelācijas sūdzības iesniedzēja izvirzītā teorija, tas noteikti izraisītu minētajās Pamatnostādnēs paredzēto normu, kuru piemērojamību apelācijas sūdzības iesniedzēja izdarītajam pārkāpumam pamatoti ir atzinusi Pirmās instances tiesa, pārkāpumu.
Līdz ar to apelācijas sūdzības iesniedzējs nevar Pirmās instances tiesai pārmest, ka tā ir pārkāpusi tiesību principus, ar kuriem tiek regulēts naudas sodu aprēķins, jo tā apgrozījumu, kurš panākts ar attiecīgajām precēm, nav izmantojusi kā sākuma punktu apelācijas sūdzības iesniedzēja uzliktā naudas soda apmēra noteikšanai.
Treškārt, atsaucoties it īpaši uz Apstrīdētā lēmuma 378.–382. apsvērumu, Pirmās instances tiesa Pārsūdzētā sprieduma 86. un 87. punktā ir atgādinājusi, kādā veidā Komisija ir ņēmusi vērā apgrozījumu, kurš panākts ar nātrija glikonāta pārdošanu, lai noteiktu naudas soda apmēru. Šajā kontekstā tā ir norādījusi, ka Komisija nav pārsniegusi savu rīcības brīvību, un minētā sprieduma 114. punktā uzskatījusi, ka“Komisijas noteiktā pamatsumma par
ADM
izdarīto pārkāpumu izskatāmajā gadījumā [bija] atbilstoša, ievērojot visus apstākļus, ko Komisija ir norādījusi [Apstrīdētajā] [l]ēmumā, un ievērojot dažu šo apstākļu novērtējumu [tajā pašā] spriedumā”.
Atbilstoši pastāvīgajai judikatūrai Tiesai apelācijas tiesvedības ietvaros nav jāapšauba Pirmās instances tiesas izdarītais neatkarīgais faktu novērtējums, jo vienīgi Pirmās instances tiesa ir kompetenta kontrolēt veidu, kādā Komisija katrā konkrētajā gadījumā ir novērtējusi prettiesiskās rīcības smagumu (šajā sakarā skat. iepriekš minēto spriedumu lietā
Technische Unie
/Komisija, 196. punkts).
No tā izriet, ka arī pirmā pamata trešā daļa ir noraidāma.
Attiecībā uz šī pamata ceturto daļu Pirmās instances tiesa Pārsūdzētā sprieduma 108.–110. punktā ir atgādinājusi pastāvīgo judikatūru, saskaņā ar kuru Komisijas lēmumu pieņemšanas prakse juridiski neierobežo naudas sodus konkurences jautājumos, jo Komisijai, lai noteiktu naudas sodu apmēru, ir piešķirta plaša rīcības brīvība un tai nav saistoši novērtējumi, kurus tā ir veikusi iepriekš (iepriekš minētais spriedums apvienotajās lietās
Dansk Rørindustri
u.c./Komisija, 209.–213. punkts).
Pirmās instances tiesa Pārsūdzētā sprieduma 111. punktā no tā pamatoti ir secinājusi, ka
ADM
atsaukšanās uz Lēmumu par cinka fosfātu pati par sevi ir neefektīva tiktāl, ciktāl Komisijai nebija pienākuma šo lietu novērtēt tādā pašā veidā.
Ir jāsecina, ka savā apelācijas sūdzībā
ADM
nav izvirzījis nevienu argumentu, lai apstrīdētu šo Pārsūdzētā sprieduma motīvu noteicošo elementu.
ADM
tikai apstrīd faktus, kas saistīti ar atšķirību starp šo lietu un lietu, kurā pieņemts Lēmums par cinka fosfātu, kuru Pirmās instances tiesa ir minējusi Pārsūdzētā sprieduma 113. punktā, bet nenorāda, kādu iemeslu dēļ konkrēti šajā gadījumā nebūtu bijusi jāņem vērā Pirmās instances tiesas šī sprieduma 108. un 109. punktā atgādinātā pastāvīgā judikatūra.
Līdz ar to pirmā pamata ceturtā daļa ir jānoraida, un tādējādi viss pirmais pamats ir jānoraida kā daļēji nepamatots un daļēji nepieņemams.
Par otro pamatu, kas attiecas uz kļūdu tiesību piemērošanā, novērtējot aizliegtās vienošanās ietekmi uz konkrēto tirgu
Lietas dalībnieku argumenti
Otrais pamats ir sadalīts trijās daļās.
— Par otrā pamata pirmo daļu, kas attiecas uz principa, saskaņā ar kuru Komisijai ir jāievēro normas, kuras tā pati sev noteikusi, pārkāpumu
ADM
apgalvo, ka Pirmās instances tiesa nav pārbaudījusi tā argumentu, kurš attiecas uz to, ka Komisija, lai novērtētu aizliegtās vienošanās ietekmi, neesot noteikusi konkrēto tirgu, lai gan tas ir Pamatnostādnēs paredzēts, obligāts nosacījums. Ja Komisija būtu pareizi noteikusi minēto tirgu, proti, ņemot vērā helātu produktu tirgū esošos aizstātspējīgos produktus, tā būtu secinājusi, ka aizliegtā vienošanās, iespējams, nav ietekmējusi praktizētās cenas.
Pēc Komisijas domām,
ADM
nostāja pamatojas uz nepareizu attiecīgā tirgus definēšanas mērķa izpratni. Šajā gadījumā Pirmās instances tiesa Pārsūdzētā sprieduma 226. punktā esot atgādinājusi, ka Komisija attiecīgo tirgu ir noteikusi pirms
ADM
izdarītā pārkāpuma smaguma analīzes. Līdz ar to apelācijas sūdzības iesniedzējs lūdzot Tiesu apelācijas tiesvedības stadijā spriest par faktiem, attiecībā uz kuriem tas nav varējis iesniegt pierādījumus tiesvedībā pirmajā instancē.
— Par otrā pamata otro daļu, kas attiecas uz pienākuma norādīt pamatojumu pārkāpumu
Bez jebkāda pamatojuma noraidot
ADM
argumentus, saskaņā ar kuriem pastāv pierādījumi par to, ka aizliegtā vienošanās nav ietekmējusi konkrēto tirgu, Pirmās instances tiesa neesot izpildījusi tās pienākumu norādīt pamatojumu. Šajā sakarā
ADM
pirmajā instancē izvirzītie pierādījumi nepārprotami apliecinot, ka nātrija glikonāta cenu svārstības pēc aizliegtās vienošanās ir izraisījuši citi apstākļi.
Pēc Komisijas domām, no Pārsūdzētā sprieduma, cita starpā no tā 232.–236. punkta, skaidri izriet, ka Pirmās instances tiesa ir pārbaudījusi visus
ADM
iesniegtos faktus, pirms tā nosprieda, ka šie fakti neļauj pamatot apelācijas sūdzības iesniedzēja apgalvojumu.
Pakārtoti Komisija piebilst, ka
ADM
lūgums līdzinās aicinājumam Tiesai pārbaudīt pirmajā instancē iesniegtos pierādījumus, kas nevar būt Tiesas kompetencē apelācijas tiesvedībā.
— Par otrā pamata trešo daļu, kas attiecas uz to, ka Pirmās instances tiesa prettiesiski esot izmainījusi pierādīšanas pienākumu
ADM
būtībā iebilst pret to, ka Pārsūdzētajā spriedumā tam ir noteikts pienākums pierādīt, ka pat tad, ja nebūtu aizliegtās vienošanās, cenas būtu bijušas identiskas tām, kuras ir norādījusi Komisija. No vienas puses, no Pamatnostādnēm izrietot, ka Komisijai ir jāpierāda, ka, ja nebūtu aizliegtās vienošanās, cenas būtu bijušas zemākas. No otras puses, pati Pirmās instances tiesa Pārsūdzētā sprieduma 177. un 184. punktā esot atzinusi, ka neesot iespējams sniegt precīzu konkrētās preces cenu aizliegtās vienošanās neesamības gadījumā.
Pēc Komisijas domām, Pirmās instances tiesa ir nospriedusi, ka tā ir pietiekami pierādījusi pārkāpuma ietekmi nātrija glikonāta tirgū. Šādi rīkojoties, Pirmās instances tiesa esot konstatējusi, ka
ADM
nav pierādījis, ka citāda konkrētā tirgus definīcija būtu likusi izdarīt atšķirīgu secinājumu attiecībā uz aizliegtās vienošanās ietekmi. Šī otrā pamata trešā daļa faktiski esot vērsta uz to, lai lūgtu Tiesai no jauna novērtēt faktus apelācijas tiesvedības stadijā, un līdz ar to neesot pieņemama.
Tiesas vērtējums
Attiecībā uz otro pamatu, kura visas trīs daļas ir jāizskata kopā, pirmām kārtām ir jāatgādina, ka, nosakot naudas sodu atbilstoši Pamatnostādnēm, attiecīgā aizliegtās vienošanās ietekme konkrētajā tirgū ir faktors, kurš var tikt ņemts vērā, lai novērtētu izdarītā pārkāpuma smagumu.
Pirmkārt, Pirmās instances tiesa Pārsūdzētā sprieduma 226. punktā ir konstatējusi, ka Apstrīdētā lēmuma 34.–41. apsvērumā Komisija ir noteikusi, ka konkrētās preces tirgus ir nātrija glikonāta cietas vielas un šķidruma formā un tā izejvielas — glikonskābes — tirgus. Šajā sakarā Pirmās instances tiesa ir uzsvērusi iemeslus, kuru dēļ Komisija nav ņēmusi vērā plašāku tirgu, kuru izvirzījis
ADM
.
Otrkārt, Pirmās instances tiesa Pārsūdzētā sprieduma 229.–231. punktā pamatoti ir uzsvērusi, ka vienkāršs
ADM
apgalvojums par to, ka Komisija esot ņēmusi vērā kļūdainu konkrētā tirgus definīciju, neļauj pats par sevi pierādīt, ka saskaņā ar apelācijas sūdzības iesniedzēja minēto tirgus definīciju attiecīgais pārkāpums nebūtu ietekmējis minēto tirgu.
Treškārt, pēc tam, kad Pirmās instances tiesa Pārsūdzētā sprieduma 232. punktā atgādināja metodi, kuru Komisija izmantoja, lai pierādītu attiecīgā pārkāpuma ietekmi tirgū, kuru tā ir definējusi, minētā sprieduma 233.–237. punktā tā ir uzskatījusi, ka apelācijas sūdzības iesniedzējs ir apgalvojis tikai, ka Komisija ir pieļāvusi kļūdas konkrētā tirgus definīcijā, tomēr nav paskaidrojis, kādā ziņā tirgus definīcija, kuru tas norāda, būtu izslēgusi jebkādu attiecīgā pārkāpuma faktisko ietekmi.
No šiem faktiem izriet, ka
ADM
nevar Pirmās instances tiesai pārmest, ka tā Komisijai ir atļāvusi novērtēt attiecīgā pārkāpuma ietekmi, iepriekš nedefinējot konkrēto tirgu. Kā tas izriet no Pārsūdzētā sprieduma 226. punkta, Komisija šādu definīciju tomēr ir noteikusi.
Turklāt Pirmās instances tiesa savā neatkarīgajā faktu novērtējumā ir uzskatījusi, ka attiecīgā pārkāpuma ietekmes konkrētajā tirgū analīze, ņemot vērā faktus, kurus, lai veiktu šo analīzi, bija norādījusi Komisija, bijusi pārliecinoša. Tāpat, atsaucoties uz Apstrīdētā lēmuma 354. apsvērumu, tā ir atgādinājusi, ka, lai pamatotu savu analīzi, Komisija cita starpā nātrija glikonāta cenas ir sasaistījusi ar aizliegtās vienošanās spēkā stāšanos, prognozējusi šīs preces cenu līmeni, kāds būtu bijis, ja nebūtu attiecīgās aizliegtās vienošanās, un, visbeidzot, izsecinājusi apelācijas sūdzības iesniedzēja izdarītā pārkāpuma ietekmi nātrija glikonāta tirgū.
Tāpat Pirmās instances tiesai nevar pārmest, ka tā ir pārnesusi pierādīšanas nastu attiecībā uz konkrētā tirgus definīciju, nedz arī, ka tā nav sniegusi savu apsvērumu pamatojumu.
Pirmkārt, Pārsūdzētā sprieduma 237. punktā Pirmās instances tiesa ir tikai konstatējusi, ka apelācijas sūdzības iesniedzējs nav pierādījis, ka attiecīgās aizliegtās vienošanās ietekme plašākā tirgū, kuru tas norāda, būtu neliela vai pat nebūtu vispār. Tādējādi Pirmās instances tiesa pamatoti no apelācijas sūdzības iesniedzēja ir prasījusi, lai tas iesniedz faktus, kuri ļautu noraidīt Komisijas analīzi, uz kuru tā atsaucās Pārsūdzēta sprieduma 196. un 197. punktā un kuras mērķis bija pierādīt saistību starp cenu attīstību nātrija glikonāta tirgū un aizliegtās vienošanās spēkā stāšanos.
Šāds pierādījums vēl vairāk būtu bijis vajadzīgs, ņemot vērā faktu, no vienas puses, ka
ADM
tiesvedībā pirmajā instancē norādīja, ka to preču, kuras, pēc tā domām, [saistībā ar] nātrija glikonātu konkrētā tirgus ietvaros būtu bijis jāņem vērā, cenām ir bijusi līdzīga attīstība kā nātrija glikonāta cenām, un, no otras puses, kā to norādījusi arī ģenerāladvokāte savu secinājumu 154. punktā, ka apelācijas sūdzības iesniedzējs apgalvo, ka aizliegtā vienošanās neesot ietekmējusi konkrēto tirgu, lai gan tas pats tajā piedalījās vairākus gadus.
Otrkārt, šādi rīkojoties, Pirmās instances tiesa ir atbildējusi uz
ADM
izvirzīto argumentu, kurš attiecas uz apgalvoto aizliegtās vienošanās ietekmes nātrija glikonāta tirgū neesamību, uzskatot, ka apelācijas sūdzības iesniedzēja izvirzītie pierādījumi neļauj atspēkot Komisijas analīzi, un tādējādi Pirmās instances tiesa ir izpildījusi tai uzlikto pienākumu norādīt pamatojumu.
Šajā sakarā ir jāatgādina, ka Pirmās instances tiesa, kā tas izriet no EKL 225. panta un Tiesas Statūtu 58. panta pirmās daļas, ir vienīgā instance, kurai ir kompetence, no vienas puses, konstatēt faktus, izņemot gadījumu, kad šo konstatējumu materiālā neprecizitāte izriet no šai tiesai iesniegtiem lietas materiāliem, un, no otras puses, veikt šo faktu novērtējumu. Ja Pirmās instances tiesa ir konstatējusi vai novērtējusi faktus, tad Tiesai saskaņā ar EKL 225. pantu ir kompetence pārbaudīt šo faktu juridisko kvalifikāciju un tiesiskās sekas, kuras Pirmās instances tiesa ir paredzējusi. Tādējādi Tiesa nav kompetenta konstatēt faktus vai principā pārbaudīt pierādījumus, ko Pirmās instances tiesa ir pieņēmusi šo faktu atbalstam. Tādēļ šis vērtējums, ja vien nav sagrozīta pati pierādījumu jēga, nav tiesību jautājums, kas Tiesai jāpārbauda (šajā sakarā skat. 2008. gada 10. jūlija spriedumu lietā
C-413/06 P
Bertelsmann
un
Sony Corporation of America
/
Impala
, Krājums, I-4951. lpp.
, 29. punkts).
Šajā gadījumā apelācijas sūdzības iesniedzējs, savā apelācijas sūdzībā norādot uz pierādījumiem, kurus tas izvirzījis pirmajā instancē un kurus Pirmās instances tiesa atzinusi par nepietiekamiem, faktiski lūdz Tiesu šos pierādījumus pārbaudīt no jauna, tomēr neapgalvojot, ka Pirmās instances tiesa būtu sagrozījusi to jēgu, tādēļ Tiesai šajā sakarā nav kompetences.
Līdz ar to, ņemot vērā to, kas cita starpā ir nospriests šī sprieduma 102. punktā, ka Pirmās instances tiesa nav pārnesusi pierādīšanas nastu un ka apelācijas sūdzības iesniedzējs nav atsaucies uz pierādījumu jēgas sagrozīšanu, otrais pamats kopumā ir jānoraida kā tāds, kurš ir daļēji nepamatots un daļēji nepieņemams.
Par trešo pamatu, kas attiecas uz kļūdu tiesību piemērošanā, nosakot aizliegtās vienošanās izbeigšanas datumu
Lietas dalībnieku argumenti
Šis pamats ir sadalīts četrās daļās.
— Par trešā pamata pirmo daļu, kas attiecas uz EKL 81. panta pārkāpumu, jo kļūdaini ir piemērotas normas par aizliegtās vienošanās beigām
ADM
būtībā apstrīd Pirmās instances tiesas Pārsūdzētā sprieduma 247. punktā veikto analīzi attiecībā uz apelācijas sūdzības iesniedzēja nodomiem 1994. gada 4. oktobra sanāksmes laikā. Pieņemot, ka
ADM
rīcības mērķis šajā sanāksmē nebija paziņot par izstāšanos no aizliegtās vienošanās, bet gan ka šī rīcība bija vairāk stratēģiska un vērsta uz to, lai uzspiestu savu gribu aizliegtās vienošanās ietvaros, Pirmās instances tiesa šajā sakarā ir nospriedusi, ka
ADM
vēlējās turpināt tā lomu tajā.
ADM
nevarot pārmest, ka tā nolūks bijis aizliegtās vienošanās turpināšana, jo tas publiski esot izteicis savu gribu vairs nebūt aizliegtās vienošanās dalībniekam, un EKL 81. pants, lai izsecinātu šīs normas pārkāpumu, neļaujot pamatoties uz subjektīviem faktiem, bet gan tikai aizliedzot pierādītu rīcību.
Pēc Komisijas domām, publiskā paziņojuma par izstāšanos no aizliegtās vienošanās nozīmīgais kritērijs izvirza jautājumu par to, kā tās biedri saprot uzņēmuma, kurš beidz būt par tās dalībnieku, rīcību. Pierādīšanas nasta attiecībā uz šādu sapratni ir šim uzņēmumam. Lai gan
ADM
ir pierādījis, ka tas 1994. gada 4. oktobra sanāksmi ir atstājis pirms tās beigām, tomēr tas nav pierādījis, ka citi dalībnieki šo rīcību saprata kā izstāšanos no aizliegtās vienošanās. Katrā ziņā tas ir tas, ko pierāda fakti, kurus Pirmās instances tiesa ir norādījusi Pārsūdzētā sprieduma 249. punktā.
— Par trešā pamata otro daļu, kas attiecas uz pierādījumu jēgas sagrozīšanu
Pēc
ADM
domām, Pirmās instances tiesa Pārsūdzētā sprieduma 248.–250. punktā, pamatojoties uz
JBL
un
Roquette
iesniegto informāciju, kļūdaini nav nospriedusi, ka tas vairs nebija aizliegtās vienošanās dalībnieks kopš 1994. gada 4. oktobra sanāksmes. Tādējādi Pirmās instances tiesa esot sagrozījusi pierādījumu jēgu.
Pēc Komisijas domām, no pierādījumiem, uz kuriem atsaucas
ADM
, izriet, ka
Roquette
no aizliegtās vienošanās izstājās 1994. gada 4. oktobrī. Tomēr tas nenozīmē, ka aizliegtā vienošanās beidzās šajā datumā, un vēl jo mazāk, ka
ADM
ir izbeidzis savu dalību.
— Par trešā pamata trešo daļu, kas attiecas uz to, ka Pirmās instances tiesa, 1995. gada 3.– sanāksmi uzskatīdama par rīcību, kas vērsta pret konkurenci, ir pārkāpusi EKL 81. pantu.
Ievērojot principu, ka tas kopš 1994. gada 4. oktobra sanāksmes vairs nav aizliegtās vienošanās dalībnieks,
ADM
uzskata, ka Pirmās instances tiesa ir pārkāpusi EKL 81. pantu, nospriežot, ka minētā aizliegtā vienošanās ir turpinājusi pastāvēt arī pēc tam un ka šo apgalvojumu apstiprinot – sanāksme. Pirmās instances tiesa neesot prasījusi, lai Komisija pierāda, ka sarunām, kuras notika šīs sanāksmes laikā, bija pret konkurenci vērsta iedarbība.
Pēc Komisijas domām, tā kā
ADM
nav beidzis būt aizliegtās vienošanās dalībnieks 1994. gada 4. oktobrī, Pirmās instances tiesa pamatoti ir uzskatījusi, ka – sanāksme nenotika, pamatojoties uz jaunu aizliegto vienošanos.
— Par trešā pamata ceturto daļu, kas attiecas uz pierādījumu jēgas sagrozīšanu
Uzskatīdama, ka
Roquette
piedēvēto notu, ar kuru cita starpā Pārsūdzētā sprieduma 263. punktā Pirmās instances tiesa pamatoja vērtējumu par aizliegtās vienošanās turpināšanu,
Roquette
sagatavoja 1995. gada 3.– sanāksmē, Pirmās instances tiesa šo pierādījumu ir sagrozīja divējādi. No vienas puses, šo notu sagatavoja Amerikas konkurences iestādes, un, no otras puses, šī nota netika sagatavota – sanāksmē.
Komisija uzsver, ka no Apstrīdētā lēmuma 233. apsvēruma izriet, ka Pirmās instances tiesas Pārsūdzētā sprieduma 263. punktā citēto notu ir iesniedzis
Roquette
. Katrā ziņā šis pierādījums kā tāds neesot izšķirošs Pirmās instances tiesas argumentācijā.
Tiesas vērtējums
Pirmām kārtām ir jāatgādina, ka apelācijas tiesvedībā Tiesas pārbaude aprobežojas ar kļūdām tiesību piemērošanā, kā arī pierādījumu jēgas sagrozīšanu, ko varētu būt pieļāvusi Pirmās instances tiesa.
Tā trešā pamata pirmajā daļā
ADM
apstrīd faktu, ka Pirmās instances tiesa apelācijas sūdzības iesniedzēja aiziešanu no 1994. gada 4. oktobra sanāksmes nav interpretējusi tā, ka tas ir pārtraucis būt par attiecīgās aizliegtās vienošanās dalībnieku. Šādi rīkojoties, Pirmās instances tiesa neesot pareizi piemērojusi publiskas norobežošanās kritēriju, kļūdaini atsaucoties uz subjektīvu aspektu, proti,
ADM
nolūku.
Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru, lai tiesībās paredzētajā apmērā pierādītu, ka uzņēmums ir aizliegtas vienošanās dalībnieks, pietiek pierādīt, ka konkrētais uzņēmums ir piedalījies sanāksmēs, kurās tikušas noslēgtas pret konkurenci vērstas vienošanās, aktīvi pret tām neiebilstot. Ja piedalīšanās šādā sanāksmē ir pierādīta, šī uzņēmuma pienākums ir norādīt uz tādām pazīmēm, kas liecina, ka, piedaloties sapulcē, tam nav bijis nodoma par vēršanos pret konkurenci, pierādot, ka tas saviem konkurentiem ir norādījis, ka tas sapulcē piedalās ar atšķirīgu mērķi (skat. 2004. gada 7. janvāra spriedumu apvienotajās lietās
C-204/00 P, C-205/00 P, C-211/00 P, C-213/00 P, C-217/00 P un C-219/00 P
Aalborg Portland
u.c./Komisija,
Recueil
, I-123. lpp.
, 81. punkts).
Līdz ar to, lai novērtētu, vai konkrētais uzņēmums ir vēlējies norobežoties no prettiesiskās vienošanās, noteicošais ir tas, kā citi aizliegtās vienošanās dalībnieki sapratuši tā nolūku. Tādējādi Pirmās instances tiesa Pārsūdzētā sprieduma 247. punktā pamatoti varēja nospriest, ka tikai fakts, ka apelācijas sūdzības iesniedzējs ir aizgājis no 1994. gada 4. oktobra sanāksmes, kā tāds nevar tikt uzskatīts par publisku norobežošanos no attiecīgās aizliegtās vienošanās un
ADM
ir jāsniedz norādes par to, ka aizliegtās vienošanās dalībnieki uzskatīja, ka tas ir izbeidzis savu dalību.
Šajā sakarā trešā pamata otrajā daļā
ADM
norāda, ka Pirmās instances tiesa esot sagrozījusi iesniegto pierādījumu jēgu, Pārsūdzētā sprieduma 248. punktā nospriežot, ka neviens apelācijas sūdzības iesniedzēja norādītais dokuments neļauj secināt, ka citi attiecīgās aizliegtās vienošanās biedri tā rīcību 1994. gada 4. oktobra sanāksmē būtu sapratuši kā publisku norobežošanos no paša šīs aizliegtās vienošanās satura.
Lai pierādītu, ka tas ir pārstājis būt par strīdīgās aizliegtās vienošanās dalībnieku pēc 1994. gada 4. oktobra sanāksmes,
ADM
pamatojās cita starpā uz dokumentiem, kurus ir iesnieguši citi šīs sanāksmes dalībnieki, proti,
JBL
Komisijai nosūtīto vēstuli,
Fujisawa
Komisijai nosūtīto vēstuli un
JBL
Komisijai nosūtīto vēstuli. Šajā gadījumā apelācijas sūdzības iesniedzējs apstrīd nevis Pirmās instances tiesas konstatēto šo dokumentu saturu, bet gan Pārsūdzētā sprieduma 249.–251. punktā veikto to interpretāciju.
Tā attiecībā uz
JBL
1999. gada 30. aprīļa un vēstulēm Pirmās instances tiesa Pārsūdzētā sprieduma 249. un 251. punktā ir norādījusi, ka tās neietver nekādu
ADM
rīcības sanāksmē aprakstu un tajās ir norādīts tikai, ka
Roquette
vairs nepilda pret konkurenci vērstās vienošanās.
Šādi rīkojoties, Pirmās instances tiesa ir veikusi pilnībā leģitīmu šo dokumentu interpretāciju, uzskatot, ka tie
ADM
neļauj pierādīt, ka tas no aizliegtās vienošanās ir izstājies pēc 1994. gada 4. oktobra sanāksmes.
Gluži pretēji, Pirmās instances tiesa, pamatojoties uz šiem Pārsūdzētā sprieduma 250. un 251. punktā minētajiem un
ADM
neapstrīdētajiem pierādījumiem, proti,
Fujisawa
1998. gada 12. maija vēstuli, kurā ir norādīts, ka aizliegtā vienošanās ir beigusies tikai 1995. gadā, kā arī
JBL
vēstuli, kurā ir norādīts, ka apelācijas sūdzības iesniedzējs sanāksmē ir prasījis pārdošanas kvotu pārdali, ir uzskatījusi, ka
ADM
nav pierādījis, ka tas šīs sanāksmes laikā ir izstājies no aizliegtās vienošanās, šādi nesagrozot tās rīcībā esošo pierādījumu jēgu.
Attiecībā uz trešā pamata ceturto daļu ir jāatgādina, ka, lai nospriestu, ka attiecīgā aizliegtā vienošanās ir ilgusi līdz 1995. gada 3.– sanāksmei, Pirmās instances tiesa ir pamatojusies uz pieciem faktiem.
Pārsūdzētā sprieduma 258.–262. punktā Pirmās instances tiesa ir atgādinājusi, un
ADM
to nav apstrīdējis, ka minētajā sanāksmē piedalījās visi aizliegtās vienošanās biedri un ka dalībnieki apsprieda nātrija glikonāta pārdošanas apjomus 1994. gadā, paredzot ieviest jaunu informācijas, kas saistīta ar šiem apjomiem, sistēmu, lai noteiktu nātrija glikonāta tirgus kopējo apmēru.
Tālāk Pirmās instances tiesa Pārsūdzētā sprieduma 263. punktā ir pamatojusies uz dokumentu, kuru tā piedēvēja
Roquette
, kurš apstiprinot, ka 1995. gada 3.– sanāksmes laikā dalībniekiem bija nolūks turpināt to pret konkurenci vērsto rīcību.
Turklāt Pārsūdzētā sprieduma 264. punktā Pirmās instances tiesa ir noraidījusi
ADM
iesniegtos pierādījumus, kuri, pēc tā domām, varētu atspēkot Komisijas pausto nostāju attiecībā uz 1995. gada 3.– sanāksmi.
Visbeidzot, Pārsūdzētā sprieduma 266. punktā Pirmās instances tiesa ir uzskatījusi, ka argumentam par to, ka minētā sanāksme notika paralēli vispārējai ražošanas nozares sanāksmei, nav nozīmes.
Līdz ar to un, ņemot vērā faktu, ka Pirmās instances tiesa pamatoti ir nospriedusi, ka Komisija varēja uzskatīt, ka
ADM
no aizliegtās vienošanās nav izstājies 1994. gada 4. oktobra sanāksmes laikā, tā nav pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, apstiprinot Komisijas apgalvojumu, saskaņā ar kuru – sanāksme bija attiecīgās aizliegtās vienošanās turpinājums.
Šādā nolūkā Pirmās instances tiesa ir pamatojusies uz faktiem un pierādījumiem, kuri Tiesai apelācijas tiesvedības stadijā nav jāpārbauda no jauna, izņemot gadījumu, ja ir sagrozīta to jēga.
Šajā gadījumā trešā pamata ceturtās daļas ietvaros
ADM
norāda, ka Pirmās instances tiesa Pārsūdzētā sprieduma 263. punktā esot sagrozījusi anotāciju, kuru
Roquette
iesniedza Komisijai, uzskatot, ka to ir izstrādājusi
Roquette
1995. gada 3.– sanāksmes laikā.
Tomēr izrādās, ka šo dokumentu, kā to uzsver apelācijas sūdzības iesniedzējs un ko atzīst arī Komisija, nav izstrādājis
Roquette
, bet ka tas to ir tikai iesniedzis un ka tas ir sarakstīts tikai pēc minētās sanāksmes.
Šajā sakarā Pirmās instances tiesa ir sagrozījusi šī pierādījuma jēgu.
Tomēr, kā to norādījusi ģenerāladvokāte savu secinājumu 214. un 215. punktā, šāda sagrozīšana Pārsūdzēto spriedumu nevar padarīt par spēkā neesošu.
Kā tas izriet no šī sprieduma 126.–130. punkta, motīvus, uz kuriem Pirmās instances tiesa ir atsaukusies, lai nospriestu, ka 1995. gada 3.– sanāksme bija mēģinājums turpināt strīdīgo aizliegto vienošanos, pamatoja pieci fakti, kuru starpā bija
Roquette
piedēvētā anotācija.
Turklāt Pirmās instances tiesa pati ir mazinājusi šī dokumenta pierādošo spēku, Pārsūdzētā sprieduma 263. punktā uzskatot, ka minētā anotācija sniedz tikai neprecīzu ideju par sarunu, kas norisinājās 1995. gada 3.– sanāksmē, saturu, un aplūkojot to tikai kā Komisijas izteiktā apgalvojuma apstiprinājumu.
Līdz ar to trešā pamata ceturtā daļa nav efektīva.
Visbeidzot, attiecībā uz trešā pamata trešo daļu ir jāatgādina, kā to Pārsūdzētā sprieduma 265. punktā darījusi arī Pirmās instances tiesa, ka, lai pārbaudītu, vai vienošanās vai saskaņota darbība ir pakļauta EKL 81. panta 1. punkta piemērošanai, vienošanās konkrētas iedarbības ņemšana vērā ir lieka tiktāl, ciktāl izrādās, ka tās mērķis ir traucēt, ierobežot vai kropļot konkurenci kopējā tirgū. Tātad Pirmās instances tiesa šajā sakarā nav pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā.
Līdz ar to no iepriekš izklāstītā izriet, ka viss trešais pamats kopumā ir jānoraida kā daļēji nepamatots un daļēji nepieņemams.
Par ceturto pamatu, kas iesniegts pakārtoti un attiecas uz kļūdu tiesību piemērošanā saistībā ar atbildību mīkstinošo apstākļu ņemšanu vērā
Lietas dalībnieku argumenti
Pēc
ADM
domām, Pārsūdzētā sprieduma 287. punktā noliedzot Komisijas pienākumu ņemt vērā atbildību mīkstinošos apstākļus, kas Pamatnostādnēs ir paredzēti aizliegtās vienošanās izbeigšanas gadījumā, Pirmās instances tiesa ir veikusi kļūdainu šo pamatnostādņu interpretāciju. Turklāt un pretēji tam, ko ir nospriedusi Pirmās instances tiesa, atbildību mīkstinošo apstākļu piemērošanu nevarot ietekmēt fakts, ka strīdīgā aizliegtā vienošanās bijusi slepena.
Komisija uzskata, ka Pirmās instances tiesa pamatoti nav uzskatījusi, ka pārkāpuma izbeigšana neizraisa mehānisku naudas soda samazinājumu. Komisijai šajā sakarā esot rīcības brīvība cita starpā attiecībā uz attiecīgā uzņēmuma rīcību. Šajā gadījumā
ADM
administratīvajā procedūrā neesot piedalījies tik izšķiroši, lai tā tam varētu piemērot atbildību mīkstinošos apstākļus.
Tiesas vērtējums
Jāatgādina, ka Pamatnostādņu 3. punktā būtībā ir norādīts, ka Komisijas noteiktā naudas soda pamatsumma tiek samazināta cita starpā, ja apsūdzētais uzņēmums pārkāpumu izbeidz pēc pirmās Komisijas iejaukšanās.
Šajā sakarā Pirmās instances tiesa Pārsūdzētā sprieduma 280. punktā ir uzskatījusi, ka šī norma ir jāinterpretē tādējādi, ka tikai attiecīgās lietas īpašie apstākļi, kuros pieņēmums par pārkāpuma izbeigšanu pēc pirmās Komisijas iejaukšanās ir īstenojies, varētu pamatot šī apstākļa kā vainu mīkstinoša apstākļa ņemšanu vērā.
Tātad Pirmās instances tiesa ir noraidījusi apelācijas sūdzības iesniedzēja apgalvojumu, saskaņā ar kuru atbilstoši Pamatnostādņu 3. punktam aizliegtās vienošanās izbeigšanai būtu automātiski jāizraisa naudas soda pamatsummas samazināšana, Pārsūdzētā sprieduma 279. punktā uzsverot, ka šāda šīs normas interpretācija apdraudētu EKL 81. panta 1. punkta lietderīgo iedarbību.
Nevar apgalvot, ka Pirmās instances tiesa būtu pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā.
Proti, ir jāsecina, ka šāda tiesību uz naudas soda pamatsummas samazinājumu atzīšana ir obligāti saistīta ar lietas apstākļiem, kuri Komisijai var likt to nepiemērot uzņēmumam, kurš ir prettiesiskas vienošanās dalībnieks.
Tādējādi atzīt atbildību mīkstinošu apstākļu esamību situācijās, kurās uzņēmums, kurš ir tādas acīmredzami prettiesiskas vienošanās dalībnieks, par kuru tas zināja vai nevarēja nezināt, ka tā ir pārkāpums, nozīmētu mudināt uzņēmumus turpināt būt slepenās vienošanās dalībniekiem tik ilgi, cik iespējams, cerot, ka to rīcība nekad netiks atklāta, tomēr apzinoties, ka, ja to rīcība tiktu atklāta, pārtraucot pārkāpumu, tie varētu panākt naudas soda samazinājumu. Šāds atzinums liegtu jebkādu uzliktā naudas soda preventīvo iedarbību un apdraudētu EKL 81. panta 1. punkta lietderīgo iedarbību.
Līdz ar to Pirmās instances tiesa pamatoti ir nospriedusi, ka, tā kā apelācijas sūdzības iesniedzējs ir bijis slepenās aizliegtās vienošanās dalībnieks, ko tas neapstrīd, tas nevar prasīt uzliktā naudas soda pamatsummas samazinājuma piemērošanu sakarā ar to, ka apelācijas sūdzības iesniedzējs savu prettiesisko rīcību ir pārtraucis pēc pirmās Amerikas konkurences iestāžu iejaukšanās.
Tādējādi ceturtais pamats ir jānoraida kā nepamatots.
No iepriekš izklāstītā izriet, ka, tā kā apelācijas sūdzības atbalstam izvirzītie pamati ir daļēji nepamatoti un daļēji nepieņemami, tā ir jānoraida kopumā.
Par tiesāšanās izdevumiem
Atbilstoši Reglamenta 69. panta 2. punktam, kas piemērojams apelācijas tiesvedībā, pamatojoties uz Reglamenta 118. pantu, lietas dalībniekam, kuram spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs. Tā kā Komisija ir prasījusi piespriest
ADM
atlīdzināt tiesāšanās izdevumus un tā kā šim pēdējam minētajam spriedums ir nelabvēlīgs, tad tam ir jāpiespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

Ar šādu pamatojumu Tiesa (pirmā palāta) nospriež:

1)
apelācijas sūdzību noraidīt;

2)
Archer Daniels Midland Co.
atlīdzina tiesāšanās izdevumus.

[Paraksti]
(
*1
)	Tiesvedības valoda — angļu.