CELEX: 62008CJ0423
Неизпълнение на задължения от държава членка
Собствени ресурси
Процедура за събиране на вносни или износни мита
Неспазване на сроковете за вписване на собствените ресурси
Плащане със закъснение на свързаните с тези мита собствени ресурси

С исковата си молба Комисията на Европейските общности иска от Съда да установи, че като не е спазила сроковете за вписване
при последващо събиране на собствените ресурси на Общностите и като е платила със закъснение посочените ресурси, Италианската
република не е изпълнила задълженията си по членове 2, 6 и 9—11 от Регламент (ЕИО, Евратом) № 1552/89 на Съвета от 29 май
1989 година за прилагане на Решение 88/376/ЕИО, Евратом относно системата на собствените ресурси на Общностите (OВ L 155,
стp. 1), по членове 2, 6 и 9—11 от Регламент (ЕО, Евратом) № 1150/2000 на Съвета от 22 май 2000 година за прилагане на Решение
94/728/ЕО, Евратом относно системата на собствените ресурси на Общностите (OВ L 130, стp. 1; Специално издание на български
език, 2007 г., глава 1, том 2, стр. 184), както и по член 220 от Регламент (ЕИО) № 2913/92 на Съвета от 12 октомври 1992 година
относно създаване на Митнически кодекс на Общността (OВ L 302, стp. 1; Специално издание на български език, 2007 г., глава 2,
том 5, стр. 58, наричан по-нататък „Митническият кодекс“).

Правна уредба на Съюза

Решения 94/728/ЕО, Евратом и 2000/59/ЕО, Евратом
Що се отнася до периода, през който настъпват фактите по настоящото дело, последователно са се прилагали две решения, свързани
със системата на собствените ресурси на Европейските общности, а именно Решение 94/728/ЕО, Евратом на Съвета от 31 октомври
1994 година (OВ L 293, стp. 9), и от 1 януари 2002 г., Решение 2000/597/ЕО, Евратом от 29 септември 2000 година (OВ L 253,
стp. 42; Специално издание на български език, 2007 г., глава 1, том 2, стр. 206).
По смисъла на член 2, параграф 1, буква б) от всяко от посочените решения представляват собствени ресурси, влизащи в бюджета
на Общностите, приходите, получени по-специално от „общи мита по митническата тарифа и други мита, които са установени или
ще бъдат установени от институциите на Общностите по отношение на търговията със страни, които не са членки на ЕС“.
Член 8, параграф 1 от посочените решения по-специално предвижда, от една страна, че собствените ресурси на Общностите, упоменати
в член 2, параграф 1, букви а) и б) от същите решения, се събират от държавите членки в съответствие с националните разпоредби,
наложени със закон, регламент или административен акт, които, където е подходящо, ще бъдат адаптирани, за да посрещнат изискванията
на правилата на Съюза, и от друга страна, че държавите членки предоставят посочените ресурси на Комисията.

Регламенти № 1552/89 и № 1150/2000
Член 2 от Регламент № 1552/89, изменен с Регламент (Евратом, ЕО) № 1355/96 на Съвета от 8 юли 1996 година (OВ L 175, стp. 3),
влязъл в сила на 14 юли 1996 г., предвижда:
„1. За целите на прилагането на настоящия регламент правото на Общностите върху собствените ресурси, посочени в член 2, параграф 1,
букви а) и б) от Решение 88/376/ЕИО, Евратом, се констатира веднага след като са изпълнени условията, предвидени в митническите
регламенти за [вземане под отчет на митата] и след уведомяване на длъжника.
а
. За дата на констатацията, посочена в параграф 1, се смята датата на [вземане под отчет] в счетоводните книги, предвидено
в митническите регламенти.
[…]
2.      Параграф 1 се прилага, когато уведомяването трябва да се коригира.“
Регламент № 1552/89 е отменен с член 22, първа алинея от Регламент № 1150/2000, влязъл в сила на 31 май 2000 г. Член 2, параграфи
1 и 2, първа алинея от последния регламент по същество са със съдържание, идентично с това на цитирания в предходната точка
член.
Член 6, параграф 2 от Регламент № 1552/89, понастоящем член 6, параграф 3, букви a) и б) от Регламент № 1150/2000, гласи,
че правата, констатирани в съответствие с член 2 от посочения регламент, се вписват по сметките най-късно на първия работен
ден след 19-о число на втория месец, следващ месеца, през който е било констатирано правото. Констатираните права, невписани
по сметките, тъй като все още не са били възстановени и не е било представено никакво обезпечение, се записват в отделни сметки
в същия срок. Държавите членки могат да прилагат тази процедура, когато констатираните и обезпечени с гаранции права са оспорени
и могат да претърпят изменения след уреждане на възникналите спорове.
Член 8 от Регламент № 1552/89, чието съдържание е възпроизведено в член 8 от Регламент № 1150/2000, предвижда:
„Корекциите, нанесени съгласно член 2, параграф 2, се прибавят или се приспадат от общата сума на констатираните права. Те
се записват в сметките, посочени в член 6, параграф 2, букви а) и б), както и в отчетите, посочени в член 6, параграф 3, съответно
на датата на тези [корекции].
Корекции на вече съобщени на Комисията случаи на измама и нередности се посочват отделно.“
По смисъла на член 9, параграф 1, както от Регламент № 1552/89, така и от Регламент № 1150/2000:
„Съгласно процедурата, определена в член 10, всяка държава членка кредитира собствените ресурси по сметката, открита на името
на Комисията, към Министерството на финансите или към органа, определен от съответната държава членка.
Тази сметка е освободена от разноски.“
Член 10, параграф 1 от Регламент № 1552/89, чието съдържание е възпроизведено в член 10, параграф 1 от Регламент № 1150/2000,
гласи:
„След приспадане на 10 % от разходите за инкасиране в съответствие с член 2, параграф 3 от Решение 88/376/ЕИО, Евратом, вписването
на собствените ресурси, посочени в член 2, параграф 1, букви а) и б) от посоченото решение, се извършва най-късно на първия
работен ден след 19-о число на втория месец, следващ месеца, през който правото е било констатирано, в съответствие с член 2
от настоящия регламент.“
Член 11 от Регламенти № 1552/89 и № 1150/2000 предвижда:
„Всяко забавяне на вписванията по сметката, посочена в член 9, параграф 1, е основание за плащането на лихва от съответната
държава членка при лихвения процент, който се прилага на валутния пазар на държавата членка на датата на падежа за краткосрочните
публични финансови операции, увеличен с два процентни пункта. Този процент се увеличава с 0,25 процентни пункта за всеки месец
закъснение. Увеличеният лихвен процент се прилага за целия период на забавяне.“

Митнически кодекс
Член 220, параграф 1 от Митническия кодекс предвижда:
„1. Когато размерът на [митата], произтичащ от дадено митническо задължение, не е бил взет под отчет съгласно членове 218
и 219 или е бил взет под отчет размер, по-нисък от дължимия, вземането под отчет на пълния размер на [митата] или на остатъка
до пълния размер трябва да се извърши в срок от 2 дни, считано от датата, на която митническите органи установят това положение
и са в състояние да изчислят дължимия размер и да определят длъжника (последващо вземане под отчет). Този срок може да бъде
удължен съгласно член 219.“
Член 221, параграф 1от Митническия кодекс гласи следното:
„Длъжникът трябва да бъде уведомен за размера на [митата] по подходящ начин, веднага след като този размер бъде взет под отчет.“

Национална правна уредба
Член 11, озаглавен „Ревизия на проверката, възлагането и правомощията на учрежденията“, от Законодателен декрет № 374 от 8 ноември
1990 г. относно реорганизацията на митническите институции и преразглеждането на процедурите за констатиране и контрол в рамките
на транспонирането на Директива 79/695/ЕИО от 24 юли 1979 година и на Директива 82/57/ЕИО на Комисията от 17 декември 1981
година относно процедурите за допускане за свободно обращение на стоките, както и на Директива 81/177/ЕИО на Съвета от 24 февруари
1981 година и на Директива 82/347/ЕИО от 23 април 1982 година относно процедурите за износ на общностни стоки (редовна притурка
към GURI № 291 от 14 декември 1990 г.) в параграфи 1 и 5—8 гласи:
„1.      Митническото учреждение може да ревизира станалите окончателни констатации дори ако стоките, за които тези констатации се
отнасят, са преминали на свободно разпореждане на оператора или вече са напуснали митническата територия. Ревизията се извършва
служебно или когато засегнатият оператор е подал съответна молба в тригодишен преклузивен срок, считано от датата, на която
констатацията е станала окончателна.
[…]
5.      Когато извършваната служебно или по молба на някоя от страните ревизия покаже неточности, пропуски или грешки, свързани с
информацията, послужила за основа на констатацията, учреждението извършва съответната корекция и уведомява за това оператора
с известие ad hoc. Когато корекцията е резултат от служебна ревизия, известието трябва да бъде връчено в тригодишен преклузивен
срок, считано от датата, на която констатацията е станала окончателна.
6.      Подадената от оператора молба за ревизия се счита отхвърлена, когато в рамките на 80 дни след подаването на молбата не е връчено
известие за корекция. Мълчаливото или изрично отхвърляне може да бъде обжалвано в срок от 30 дни пред регионалния директор,
който се произнася като последна инстанция.
7.      В срок от 30 дни от датата на връчването на известието операторът може да оспори корекцията. Към момента на оспорването се
съставя протокол, с оглед на възможността да бъдат инициирани административните процедури за разрешаване на спорове, предвидени
в членове 66 и сл. от Единния текст на законодателните разпоредби в митническата област, одобрен с Декрет № 43 от президента
на Републиката от 23 януари 1973 г.
8.      След като корекцията стане окончателна, учреждението пристъпва към събиране на дължимите от оператора допълнителни мита или
започва служебно процедура за възстановяване на надвнесеното. В зависимост от случая корекцията на констатацията евентуално
отразява оспорването на нарушенията, извършени под формата на декларации с невярно съдържание или на евентуално установените
по-тежки нарушения.“
Когато ревизията на констатацията изисква посещаването на помещения, Закон № 212/2000 от 27 юли 2000 г. за разпоредбите относно
правата на данъкоплатците (GURI № 177 от 31 юли 2000 г.) предвижда, че освен ежедневните протоколи за извършените действия
след приключване на посещението на помещенията служителите, на които е било възложено извършването им, съставят заключителен
протокол за извършените действия. Екземпляр от този протокол се връчва на длъжника, а втори екземпляр се изпраща на отговорния
за процедурата служител в компетентното митническо учреждение, който разглежда протокола, както и евентуално направените от
длъжника съгласно член 12, параграф 7 от този закон забележки или молби, и който взема напълно независимо решение за прекратяване
на процедурата или приема известието за констатацията.
В това отношение член 12 от Закон № 212/2000, озаглавен „Права и гаранции на данъчнозадълженото лице, което подлежи на данъчен
контрол“, в параграф 7 предвижда:
„В съответствие с принципа за сътрудничество между администрацията и данъчнозадълженото лице, след като контролните органи
публикуват преписа от заключителния протокол за извършените действия, в срок от 60 дни данъчнозадълженото лице може да представи
своите забележки и искания, които се преценяват от данъчните учреждения. Известието за констатацията не може да се оповестява
преди изтичането на този срок, освен при особени и мотивирани спешни случаи.“

Процедура, предхождаща съдебното производство
В хода на проверка на собствените ресурси на Общността, проведена в Италия от 6 до 10 ноември 2000 г., която обхваща периода
от 1 януари 1998 г. до датата на тази проверка, служителите на Комисията откриват нередности при констатирането на собствените
ресурси на Общността, които биха могли да доведат до забавяне в предоставянето на разположение на Общностите на посочените
ресурси, в нарушение на членове 2, 6 и 9—11 от Регламенти № 1552/1989 и № 1150/2000.
След размяната на писма между италианските власти и Комисията последната установява, че италианската административна процедура
за последващ контрол предвижда, че на длъжника предварително се връчва заключителният протокол за извършените контролни дейности
и му се дава срок от 60 дни, за да представи своите забележки и да поиска допълнителни уточнения. Митническото задължение
се съобщава на длъжника чрез известието за констатация едва след изтичането на този срок.
Комисията счита, че последиците от прилагането на такава процедура от Италианската република са несъвместими със съответните
общностни разпоредби, тъй като това забавя предоставянето на разположение на собствените ресурси. При това положение предвиденият
в член 220 от Митническия кодекс срок за вземане под отчет на собствените ресурси би трябвало да започне да тече от деня на
връчването на протокола за извършените действия.
Италианските власти по същество поддържат, че заключителният протокол за извършените действия не е окончателно решение, а
само подготвителен акт, който няма самостоятелна правна стойност. Освен това доводите на Комисията нямали правно основание
в Митническия кодекс, доколкото вземането под отчет и уведомяването на задълженото лице са действия, които следват приемането
на окончателно решение.
На 13 юли 2005 г., след като разменят кореспонденция, в съответствие с член 226 ЕО Комисията решава да изпрати на Италианската
република официално уведомително писмо, с което приканва тази държава членка да изложи своите съображения в срок от два месеца,
считано от получаването на посоченото писмо.
Италианското правителство отговаря на 12 септември 2005 г., като по същество повтаря гореизложения отговор.
С писмо от 28 юни 2006 г. Комисията привлича вниманието на италианските власти върху постановеното от Съда Решение от 23 февруари
2006 г. по дело Комисия/Испания (C‑546/03) и ги приканва да изразят становището си преди 1 септември 2006 г.
Тъй като Италианската република не уведомява Комисията за своята позиция по този въпрос, в съответствие с член 226 ЕО на 15 декември
2006 г. последната решава да изпрати до тази държава членка мотивирано становище на основание членове 2, 6 и 9—11 от Регламенти
№ 1552/1989 и № 1150/2000, както и на основание член 220 от Митническия кодекс, с което я приканва да предприеме необходимите
мерки, за да се съобрази с него в срок от два месеца, считано от получаването му.
Италианското правителство отговаря с писмо от 12 февруари 2007 г., в което поддържа позицията си.
Тъй като счита, че Италианската република не е прекратила нарушението, в което е упреквана, Комисията решава да сезира Съда
с настоящия иск.
С определение от 12 март 2009 г. на председателя на Съда Република Финландия е допусната да встъпи в производството в подкрепа
на исканията на Италианската република.

По иска

Доводи на страните
По същество Комисията упреква италианските власти за това, че системно забавят предоставянето на разположение на собствените
ресурси на Общностите, доколкото тези власти прилагат административна процедура, според която посочените собствени ресурси
се констатират едва след като на задълженото лице е даден срок за запознаване с протокола относно извършените действия и за
представяне на забележки. При това положение Комисията иска да се установи, че Италианската република не е изпълнила задълженията,
произтичащи от членове 2, 6 и 9—11 от Регламенти № 1552/1989 и № 1150/2000, както и от член 220 от Митническия кодекс.
Според Комисията условията за констатиране на правата на Общностите върху собствените ресурси са изпълнени, по-специално когато
националните органи връчват на задълженото лице заключителния протокол за извършените действия, документ, който посочва както
името на задълженото лице, така и размера на митата, които трябва да бъдат събрани.
Италианската република изтъква, че признатата на длъжника възможност да представи забележки, преди да бъде прието известието
за констатиране, представлява приложение на основните принципи за спазване на правото на защита и на добра администрация.
Подобна правна уредба, която освен това попада в обхвата на процесуалната автономия на държавите членки, не би могла да противоречи
на разпоредбите на Митническия кодекс.
Италианското правителство, подкрепяно от финландското правителство, счита също, че предвидените в член 220, параграф 1 от
Митническия кодекс условия не са изпълнени към датата, на която протоколът за контрол е предоставен на задълженото лице. Всъщност
към този момент единствено сигурно било кой е длъжникът. От друга страна, още не били окончателно установени нито наличието
на нередности, нито дължимият размер на вносните или износните мита. Макар обаче съдържанието на протокола за контрол да не
е уредено от законови разпоредби, италианското правителство в писмената си защита и в дупликата, както и по време на устните
състезания приема, че по принцип е възможно към този момент да се определи размерът на задължението, както впрочем на практика
това често се прави.
Относно правните последици от вземането под отчет на митническото задължение финландското правителство счита, че би следвало
да се действа по реда на окончателното административно решение, както това следвало от член 220, параграф 1 от Митническия
кодекс, и по-специално от думата „установят“, употребена в този член.
Освен това член 2, параграф 3 от Регламент № 1150/2000 във връзка с параграф 1 от същия член признавал на митническите органи
възможността да предоставят на длъжника временните изчисления, преди да бъде прието окончателно решение.
Нещо повече, поради разнообразието от национални процедури според финландското правителство Решение по дело Комисия/Испания,
посочено по-горе, не би могло да служи за ориентир при определянето на съответствието на различните национални системи с правото
на Европейския съюз.
Всъщност, за разлика от испанската правна уредба, разглеждана в делото Комисия/Испания, по което е постановено горепосоченото
решение, оспорваните в настоящото дело разпоредби не определяли съдържанието на протокола за извършените действия, и по-специално
не изисквали да бъде съобщаван размерът на митническото задължение. Съобщаването на този размер било само резултат от административна
практика.
Освен това, макар предвиденото в испанското законодателство предложение за плащане да става автоматично окончателно след 30
дни, ако длъжникът го приеме и ако администрацията не нанесе никакви корекции, във всички случаи спорната италианска правна
уредба изисква издаването на окончателно решение под формата на известие за констатация.

Съображения на Съда
Относно твърдяното неизпълнение на задължение следва да се напомни, че член 2, параграф 1 от Регламенти № 1552/89 и № 1150/2000
уточнява, че държавите членки трябва да констатират правото на собствени ресурси „веднага след като са изпълнени условията,
предвидени в митническите регламенти за [вземане под отчет], и след уведомяване на длъжника“.
Освен това от член 220, параграф 1 от Митническия кодекс следва, че условията за последващо вземане под отчет на пълния размер
на митата или на остатъка до пълния размер са изпълнени, когато митническите органи установят това положение и са в състояние
да изчислят дължимия размер и да определят длъжника (Решение по дело Комисия/Испания, посочено по-горе, точка 27).
В това отношение следва да се напомни, че съгласно постоянната съдебна практика държавите членки са длъжни да констатират
собствените ресурси на Общностите. Всъщност член 2, параграф 1 от Регламенти № 1552/89 и № 1150/2000 трябва да се тълкува
в смисъл, че дори да ги оспорват, държавите членки не могат да се освободят от задължението да констатират вземанията предвид
опасността да се допусне финансовото равновесие на Общността, макар и временно, да бъде нарушено от поведението на държава
членка (вж. Решение от 16 май 1991 г. по дело Комисия/Нидерландия, C‑96/89, Recueil, стp. I‑2461, точка 37, Решение от 15 юни
2000 г. по дело Комисия/Германия, C‑348/97, Recueil, стp. I‑4429, точка 64 и Решение от 15 ноември 2005 г. по дело Комисия/Дания,
C‑392/02, Recueil, стp. I‑9811, точка 60, както и Решение по дело Комисия/Испания, посочено по-горе, точка 28).
Държавите членки са длъжни да констатират правото на Общностите върху собствените ресурси веднага след като митническите органи
разполагат с необходимата информация и следователно могат да изчислят размера на правата, произтичащ от митническо задължение,
и да определят длъжника (Решение по дело Комисия/Дания, посочено по-горе, точка 59 и Решение по дело Комисия/Испания, точка 29).
При това положение следва да се приеме, че когато митническите органи връчат на длъжника административен акт, независимо от
неговото наименование, в който се констатира, че митническите задължения не са платени изобщо или че са платени само частично,
и който акт посочва размера на митата, считани от тези органи за дължими, последните могат да изчислят размера на митата,
произтичащ от митническото задължение, и да определят длъжника.
Следователно последващото вземане под отчет на пълния размер на митата или на остатъка до пълния размер в приложение на член 220,
параграф 1 от Митническия кодекс по принцип трябва да се извърши в срок от два дни, считано от датата на връчване на длъжника
на заключителния протокол, който протокол изпълнява посочените в предходната точка условия (Решение по дело Комисия/Испания,
посочено по-горе, точка 32).
Както в писмените си становища, така и по време на устните състезания италианското и финландското правителство поддържат,
че връчването на длъжника на заключителния протокол за извършените действия му позволява да изтъкне своите забележки, преди
по отношение на него да бъде взето решение и следователно допринася за спазването на правото на защита. При това положение
прилагането на такава процедура не би могла да представлява неизпълнение от държавите членки на задължения, следващи от Регламенти
№ 1552/89 и № 1150/2000 и от Митническия кодекс.
В това отношение следва да се приеме, че, както Съдът е постановил в Решение от 18 декември 2008 г. по дело Sopropé (C‑349/07,
Сборник, стp. I‑10369, точка 36), зачитането на правото на защита представлява основен принцип на общностното право, който
трябва да се прилага, когато административен орган възнамерява да приеме акт, увреждащ лицето, за което се отнася.
При все това, макар по-специално при процедура за последващо събиране да следва да се приложи принципът за зачитане на правото
на защита в отношенията между длъжника и държавата членка, от друга страна, в отношенията между държавите членки и Общностите,
това не можело да има за последица на дадена държава членка да се дава възможност да не изпълни задължението си да констатира
правото на Общностите върху собствените ресурси в предвидените от общностната правна уредба срокове (Решение по дело Комисия/Испания,
посочено по-горе, точка 33).
Освен това следва да се напомни, че вземането под отчет и уведомяването за дължимите мита, както и вписването на собствените
ресурси, не възпрепятства длъжника в изпълнение на член 243 и сл. от Митническия кодекс да оспори вмененото му задължение,
като изтъкне всички доводи, с които разполага.
Още повече, националните органи имат възможност да впишат собствените ресурси, които са оспорени и могат да претърпят промени
вследствие на възникнали спорове в отделни счетоводни сметки съгласно член 6, параграф 2 от Регламент № 1152/89 и член 6,
параграф 3 от Регламент № 1150/2000.
Освен това в хипотезата, в която националните органи вече са вписали в сметките констатираните права, още преди те да са оспорени,
членове 2 и 8 от Регламенти № 1552/89 и № 1150/2000 позволяват на посочените органи да коригират уведомленията и да прибавят
или приспадат тези корекции от общата сума на констатираните права, когато впоследствие оспорванията се окажат основателни.
Относно лихвите за забава трябва да се напомни, че от постоянната съдебна практика следва, че съществува неделима връзка между
задължението да се констатират собствените ресурси на Общностите, задължението те да се впишат по сметката на Комисията в
определените срокове, и накрая — задължението да се платят лихви за забава, като последните са изискуеми независимо от причината
за забавянето, с което ресурсите са били вписани по сметката на Комисията (вж. по-специално Решение от 21 септември 1989 г.
по дело Комисия/Гърция, 68/88, Recueil, стр. 2965, точка 17, Решение от 12 юни 2003 г. по дело Комисия/Италия, C‑363/00, Recueil,
стp. I‑5767, точки 43 и 44, както и Решение от 22 януари 2009 г. по дело Комисия/Португалия, C‑150/07, точка 62).
По силата на член 11 от Регламенти № 1552/89 и № 1150/2000 всяко забавяне на вписванията по сметката, посочена в член 9, параграф 1
от същите регламенти, е основание за плащането на лихва от съответната държава членка за целия период на забавяне (вж. Решение
по дело Комисия/Нидерландия, посочено по-горе, точка 91 и Решение от 19 март 2009 г. по дело Комисия/Италия, C‑275/07, Recueil,
стp. I‑2005, точка 66).
Следователно трябва да се приеме, че като не е спазила сроковете за вписване при последващо събиране на собствените ресурси
на Общността и като е внесла със закъснение посочените ресурси, Италианската република не е изпълнила задължението си по членове
2, 6 и 9—11 от Регламенти № 1552/89 и № 1150/2000, както и по член 220 от Митническия кодекс.

По съдебните разноски
По силата на член 69, параграф 2 от Процедурния правилник загубилата делото страна се осъжда да заплати съдебните разноски,
ако е направено такова искане. След като Комисията е направила искане за осъждането на Италианската република и последната
е загубила делото, тя трябва да бъде осъдена да заплати разноските.
В съответствие с параграф 4, първа алинея от същия член Република Финландия, която е встъпила в делото, понася направените
от нея съдебни разноски.
По изложените съображения Съдът (четвърти състав) реши:
1)
Като не е спазила сроковете за вписване при последващо събиране на собствените ресурси на Общностите и като е внесла със закъснение
посочените ресурси, Италианската република не е изпълнила задълженията си по членове 2, 6 и 9—11 от Регламент (ЕИО, Евратом)
№°1552/89 на Съвета от 29 май 1989 година за прилагане на Решение 88/376/ЕИО, Евратом относно системата на собствените ресурси
на Общностите, и по същите членове от Регламент (ЕО, Евратом) № 1150/2000 на Съвета от 22 май 2000 година за прилагане на
Решение 94/728/ЕО, Евратом относно системата на собствените ресурси на Общностите, както и по член 220 от Регламент (ЕИО)
№ 2913/92 на Съвета от 12 октомври 1992 година относно създаване на Митнически кодекс на Общността.
2)
Осъжда Италианската република да заплати направените от нея разноски.
3)
Република Финландия понася направените от нея съдебни разноски.
Подписи
*
* Език на производството: италиански.