CELEX: 62005CJ0127
Valsts pienākumu neizpilde
Sociālā politika
Darba ņēmēju drošības un veselības aizsardzība
Direktīva 89/391/EEK
5. panta 1. punkts
Darba devēja pienākums nodrošināt darba ņēmēju drošību un veselības aizsardzību visos ar darbu saistītajos aspektos
Darba devēja atbildība

1       Ar savu prasību Eiropas Kopienu Komisija lūdz Tiesu atzīt, ka, aprobežojot darba devēju pienākumu nodrošināt darba ņēmēju
drošības un veselības aizsardzību visos ar darbu saistītajos aspektos ar pienākumu to darīt, “ciktāl tas praktiski ir iespējams”,
Lielbritānijas un Ziemeļīrijas Apvienotā Karaliste nav izpildījusi pienākumus, ko tai uzliek Padomes 1989. gada 12. jūnija
Direktīvas 89/391/EEK par pasākumiem, kas ieviešami, lai uzlabotu darba ņēmēju drošību un veselības aizsardzību darbā (OV
L 183, 1. lpp.), 5. panta 1. un 4. punkts.

Atbilstošās tiesību normas

Kopienu tiesiskais regulējums
2       Direktīvas 89/391 desmitajā apsvērumā ir noteikts:
“[..] tūlīt ir jāievieš vai jāuzlabo aizsargpasākumi, lai nodrošinātu darba ņēmēju drošību un veselību un paaugstinātu aizsardzības
līmeni”.
3       Saskaņā ar šīs direktīvas trīspadsmito apsvērumu:
“[..] darba ņēmēju darba drošības, higiēnas un veselības aizsardzības uzlabošana ir mērķis, ko nedrīkstētu pakārtot tikai
saimnieciskiem apsvērumiem”.
4       Minētajā direktīvā, tās I iedaļā ar nosaukumu “Vispārīgi noteikumi”, ir ietverts 1. pants, kurā noteikts:
“1.      Šīs direktīvas mērķis ir ieviest pasākumus, kas veicinātu darba ņēmēju drošības un veselības aizsardzības uzlabošanu.
2.      Tālab tajā izklāstīti galvenie principi arodriska novēršanai, drošības un veselības aizsardzībai, riska un nelaimes gadījuma
faktoru likvidēšanai, informēšanai, konsultācijām, pietiekamai līdzdalībai saskaņā ar valsts tiesību aktiem un/vai praksi
un darba ņēmēju un viņu pārstāvju apmācībai, kā arī vispārīgas pamatnorādes minēto principu īstenošanai.
3.      Šī direktīva nav pretrunā pašreizējiem vai turpmākiem valstu un Kopienas noteikumiem, kas ir vēl labvēlīgāki darba ņēmēju
drošībai un veselības aizsardzībai.”
5       Direktīvas 89/391 4. pantā ir noteikts:
“1.      Dalībvalstis veic visu vajadzīgo, lai nodrošinātu, ka darba devēji, darba ņēmēji un darba ņēmēju pārstāvji ievēro tiesību
normas, kas vajadzīgas, lai īstenotu šo direktīvu.
2.      Dalībvalstis jo īpaši nodrošina pietiekamu kontroli un uzraudzību.”
6       Šajā direktīvā, tās II iedaļā ar nosaukumu “Darba devēju pienākumi”, ir ietverts 5. pants šādā redakcijā:
“Vispārīgi noteikumi
1.      Darba devējam ir pienākums nodrošināt darba ņēmēju drošību un veselības aizsardzību visos ar darbu saistītos aspektos.
2.      Ja kāds darba devējs 7. panta 3. punkta sakarā iesaista kompetentus dienestus vai personas no malas, tas neatbrīvo viņu no
atbildības šajā jomā.
3.      Darba ņēmēju pienākumi drošības un veselības aizsardzības jomā nemazina darba devēja atbildību.
4.      Šī direktīva neierobežo dalībvalstu tiesības atcelt vai mazināt darba devēju atbildību, ja nelaimes gadījumi notiek neparastu
un neprognozējamu apstākļu dēļ, kas nav darba devēju varā, vai ārkārtēju notikumu dēļ, no kuru sekām nevar izvairīties, kaut
arī pielikti visi pūliņi.
Pirmajā daļā minētās izvēles tiesības dalībvalstīm nav obligāti jāizmanto.”
7       Minētās direktīvas 6. pants, kurā ir precizēti darba devēju galvenie pienākumi, ir izteikts šādā redakcijā:
“1.      Līdz ar citiem pienākumiem darba devējs veic vajadzīgos darba ņēmēju drošības un veselības aizsardzības pasākumus, tostarp
novērš arodrisku, sagādā informāciju un rīko apmācības, kā arī nodrošina vajadzīgo organizāciju un līdzekļus.
Darba devējs ātri reaģē uz vajadzību koriģēt šos pasākumus, rēķinoties ar mainīgiem apstākļiem un mērķi uzlabot situāciju.
2.      Darba devējs īsteno pasākumus, kas minēti 1. punkta pirmajā daļā, pamatojoties uz šādiem galvenajiem profilakses principiem:
a)      izvairīties no riska;
b)      novērtēt nenovēršamu risku;
c)      vērsties pret riska cēloni;
d)      darbu pielāgot indivīdam, īpaši darba vietu ierīkojuma, darba inventāra un darba un ražošanas metožu izvēles ziņā, tostarp
domājot, kā atvieglot monotonu darbu un darbu normētā tempā un samazināt šāda darba iespaidu uz veselību;
e)      piemēroties tehnikas attīstībai;
f)      bīstamo aizstāt ar drošo vai mazāk bīstamo;
g)      izveidot saskanīgu vispārējas profilakses politiku, aptverot tehnoloģiju, darba organizāciju, darba apstākļus, sabiedriskās
attiecības un darba vides faktoru ietekmi;
h)      dot priekšroku kolektīviem, nevis individuāliem drošības pasākumiem;
i)      pienācīgi instruēt darba ņēmējus.
3.      Neskarot citus šīs direktīvas noteikumus, darba devējs, ņemot vērā uzņēmuma un/vai iestādes darbības īpatnības:
a)      novērtē, kāds risks darba ņēmēju drošībai un veselībai rodas,
inter alia
, no darba inventāra izvēles, izmantojamām ķīmiskām vielām vai preparātiem un darba vietu aprīkojuma.
Pēc šīs novērtēšanas un vajadzības gadījumā – profilakses pasākumiem darba un ražošanas metodēm, ko izmanto darba devējs:
–       jānodrošina darba ņēmēju drošības un veselības aizsardzības uzlabošana;
–       jābūt integrētiem visos uzņēmuma un/vai iestādes darbības veidos un visos hierarhijas līmeņos;
[..].”
8       Direktīvas 89/391 16. panta 1. un 3. punktā ir paredzēts pieņemt atsevišķas direktīvas noteiktās jomās, precizējot, ka “šīs
direktīvas noteikumi pilnībā attiecas uz visām jomām, ko reglamentē atsevišķās direktīvas, neskarot stingrākus un/vai īpašus
noteikumus šajās atsevišķajās direktīvās”.
9       Direktīvas 89/391 18. panta 1. punktā ir noteikts, ka dalībvalstīs stājas spēkā normatīvi un administratīvi akti, kas vajadzīgi,
lai līdz 1992. gada 31. decembrim izpildītu šīs direktīvas prasības.

Valsts tiesiskais regulējums
10     1974. gada likuma par veselību un drošību darbā (
Health and Safety at Work etc Act

; turpmāk tekstā – “
HSW Act
”) 2. panta 1. punktā ir noteikts:
“Ikvienam darba devējam ir jārūpējas par savu darba ņēmēju veselības, drošības un labklājības nodrošināšanu darbā, ciktāl
tas praktiski ir iespējams.”
11     Par pienākumu, kas darba devējiem noteikti ar
HSW Act
2. sadaļu, pārkāpumiem ir piemērojams kriminālsods saskaņā ar minētā likuma 33. sadaļas 1. punkta a) apakšpunktu.

Pirmstiesas procedūra
12     1997. gada 29. septembra brīdinājuma vēstulē Komisija formulēja vairākus pret Apvienoto Karalisti vērstus iebildumus par Direktīvas 89/391
transponēšanu valsts tiesībās. Starp tiem bija iebildums par kļūdainu šīs direktīvas 5. panta transpozīciju attiecībā uz klauzulas
“ciktāl tas praktiski ir iespējams” (turpmāk tekstā – “strīdīgā klauzula”) iekļaušanu valsts tiesiskajā regulējumā, kas saskaņā
ar Komisijas teikto, neievērojot minētā panta 1. punktu, ierobežo darba devējam noteiktā pienākuma apjomu.
13     Savā atbildē, ko tā Komisijai nosūtīja ar 1997. gada 30. decembra un 2001. gada 23. oktobra vēstulēm, Apvienotā Karaliste
apgalvoja, ka strīdīgajā klauzulā ir ietverti Direktīvas 89/391 5. panta noteikumi un ka tā pilnībā atbilst Kopienu tiesību
[prasībām]. Savas argumentācijas atbalstam tā iesniedza Komisijai noteiktu skaitu valstu tiesu nolēmumu, kuros bija piemērota
šī klauzula.
14     Nebūdama pārliecināta par Apvienotās Karalistes izvērstās argumentācijas [pamatotību], Komisija 2003. gada 23. jūlijā izdeva
argumentētu paziņojumu kurā, pirmkārt, tā atkārtoja iebildumu par Direktīvas 89/391 5. panta pārkāpumu un, otrkārt, aicināja
šo dalībvalsti veikt pasākumus, kas nepieciešami, lai izpildītu šī atzinuma prasības divu mēnešu termiņā no tā paziņošanas
brīža. Pēc Apvienotās Karalistes lūguma tai piešķīra papildu divu mēnešu termiņu.
15     Tā kā šī dalībvalsts savā atbildē uz argumentēto paziņojumu saglabāja savu nostāju, ka pret strīdīgo klauzulu vērstā Komisijas
kritika būtībā nebija pamatota, Komisija izlēma celt šo prasību.

Par prasību

Lietas dalībnieku argumenti
16     Komisija uzskata, ka tāda Direktīvas 89/391 transpozīcija, kādu veikusi Apvienotā Karaliste, nenoved pie rezultāta, kāds tika
gaidīts minētās direktīvas 5. panta 1. punkta ieviešanas rezultātā pat tad, ja šo noteikumu lasa kopā ar šajā pašā 5. panta
4. punktā minēto izņēmumu.
17     Saskaņā ar minētās iestādes teikto, kaut arī tajā nav noteikts darba devējam nodrošināt pilnībā drošu darba vidi, Direktīvas 89/391
5. panta 1. punkts nozīmē, ka darba devējs turpina būt atbildīgs par jebkāda tāda viņa uzņēmumā notiekoša notikuma sekām,
kā rezultātā var tikt nodarīts kaitējums darba ņēmēju veselībai un drošībai.
18     Vienīgā iespējamā atkāpe no šādas atbildības ir gadījumā, kas skaidri noteikts minētās direktīvas 5. panta 4. punktā. Šī norma,
kas ir izņēmums no vispārējā principa par darba devēja atbildību, ir jāinterpretē šauri.
19     Komisija apgalvo, ka minētā 5. panta interpretāciju šajā nozīmē apstiprina Direktīvas 89/391 sagatavošanas darbi, kā arī tas,
ka, kamēr pirmajās direktīvās jautājumā par darba ņēmēju drošību un veselību, [kas pieņemtas] līdz 118.a panta, jaunajā redakcijā
EKL 138. pants (EK līguma 117.–120. pants tika aizstāts ar EKL 136.–143. pantu), iekļaušanai EK līgumā, darba devējam noteikto
pienākumu definīcijā bija noteikta klauzula “ciktāl tas praktiski ir iespējams”, turpmākajās direktīvās, tostarp Direktīvā 89/391,
kas pieņemta, pamatojoties uz šo pantu, noteikti nebija iekļauta šī klauzula.
20     Komisija atzīmē, ka no
HSW Act
noteikumiem un it īpaši no tā 2. sadaļas 1. punkta, kas lasīts kopā ar minētā likuma 33. un 47. sadaļu, izriet, ka darba
devējs nav atbildīgs par risku, kurš rodas kā to notikumu sekas, kas norisinājušies tā uzņēmumā, gadījumā, kad tas var pierādīt,
ka ir veicis visus praktiski iespējamos pasākumus, lai nodrošinātu darba ņēmēju drošību un veselību.
21     Komisija apgalvo, ka, šādi aprobežojot darba devēja pienākumu, Apvienotā Karaliste ļauj tam izvairīties no tam uzliktās atbildības,
ja vien tas var pierādīt, ka tādu pasākumu veikšana, kas ļauj nodrošināt darba ņēmēju drošību un veselību, būtu pilnībā nesamērīga
izmaksu, laika vai jebkādu citu grūtību nozīmē salīdzinājumā ar radīto risku.
22     No tā Komisija secina, ka Apvienotās Karalistes tiesiskais regulējums neatbilst Direktīvas 89/391 5. panta 1. un 4. punkta
[prasībām].
23     Komisija uzsver, ka novērtējums, kas jāveic, pamatojoties uz strīdīgo klauzulu, prasa ņemt vērā aizsargpasākumu izmaksas,
kas ir klajā pretrunā minētās direktīvas trīspadsmitajam apsvērumam.
24     Atbildot uz argumentāciju, ko pakārtoti tika izvirzījusi Apvienotā Karaliste, ka strīdīgā klauzula katrā ziņā bija saderīga
ar Direktīvas 89/391 5. panta 1. un 4. punkta apvienotajiem noteikumiem, Komisija atzīmē, ka minētais 4. punkts neieviesa
atkāpi no principa par darba devēja atbildību, kas balstīts uz “saprātīguma prasībām”, bet bija aprobežots ar to, ka paredzēja
gadījumus, kuros darba devējs izņēmuma kārtā var tikt atbrīvots no atbildības, [un] šie gadījumi viegli var tikt saistīti
ar
force majeure
[nepārvaramas varas] gadījumiem.
25     Apvienotā Karaliste neatzīst pārmesto pienākumu neizpildi un apgalvo, ka Direktīvas 89/391 5. panta 1. punkts valsts tiesībās
ticis ieviests pietiekami.
26     Minētā dalībvalsts norāda, ka šīs direktīvas 5. panta 1. punktā darba devējs ir identificēts kā subjekts, kuram pirmām kārtām
ir saistošs pienākums nodrošināt darba ņēmēju drošību un veselību darba vietā. Savukārt jautājums par darba devēju atbildību
ir nodots dalībvalstu [kompetencē] saskaņā ar pienākumu par pasākumu veikšanu, kas nepieciešami, lai nodrošinātu efektīvu
Kopienu tiesību piemērošanu, kuru īpašs izteikums ir minētās direktīvas 4. pants.
27     Attiecībā uz Direktīvas 89/391 5. panta 1. punktā darba devējam noteiktā pienākuma apjomu Apvienotā Karaliste uzskata, ka
šis pienākums, kaut arī izteikts vispārīgi, nosaka darba devējam nevis pienākumu sasniegt konkrētu rezultātu, t.i., nodrošināt
tādu darba vidi, kurā nav nekādu risku, bet gan vispārēju pienākumu nodot darba ņēmēju rīcībā drošas darba vietas, kas ir
jēdziens, kura precīzu saturu var secināt no šīs pašas direktīvas 6.–12. panta un no samērīguma principa.
28     Šī interpretācija saskan gan ar Direktīvas 89/391 noteikumiem, kuros paredzēts konkretizēt pienākumu, kas minēts tās 5. panta
1. punktā, it īpaši ar šīs direktīvas 6. panta 2. punktu, kā arī ar dažādiem atsevišķo direktīvu norādījumiem, kas, precizējot
aizsargpasākumus, kuri ir jāveic noteiktās speciālās ražošanas nozarēs, atsaucas uz apsvērumiem, kas saistīti ar šo pasākumu
praktisko raksturu un to piemērotību. Turklāt šāda interpretācija saskan ar vispārējo principu par samērīgumu un ar Līguma
118.a pantu, saskaņā ar ko ar direktīvām, kas pieņemtas uz šī panta pamata, ir paredzēts ieviest vienīgi “minimālās prasības,
kas pakāpeniski jāievieš”.
29     Attiecībā uz darba devēja atbildību Apvienotā Karaliste atzīmē, ka nekas Direktīvā 89/391, it īpaši tās 5. panta 1. punktā,
neliecina, ka uz darba devēju attiecas regulējums par atbildību bez vainas. Pirmkārt, šis noteikums paredz tikai pienākumu
nodrošināt darba ņēmēju drošību un veselību, nevis arī pienākumu atlīdzināt kaitējumu, kas radies darba negadījumu rezultātā.
Otrkārt, Direktīva 89/391 ļauj dalībvalstīm izlemt par darba devējam piemērojamās atbildības, vai tā būtu kriminālatbildība,
vai civiltiesiskā atbildība, veidu. Treškārt, jautājums, vai darba devējam, darba devēju kategorijai kopumā vai darba devēju
apvienībai ir jāuzņemas izmaksas, kas saistītas ar darba negadījumiem, arī tiek nodots dalībvalstu [kompetencē].
30     Apvienotā Karaliste uzskata, ka tās atbildības režīms, kas paredz “automātisku” kriminālatbildību, attiecas uz visiem darba
devējiem, ievērojot izņēmumu, kas pamatots ar “to, kas praktiski ir iespējams”, un kas ir interpretēts šauri, un Direktīvas 89/391
5. panta 1. punktam piešķir lietderīgu iedarbību.
31     Saskaņā ar šīs dalībvalsts teikto darba devējs nevar izvairīties no šāda atbildības veida, ja vien tas nepierāda, ka ir izdarījis
visu, kas praktiski bija iespējams, lai aizkavētu riska rašanos attiecībā uz darba ņēmēju drošību un veselību. Šajā nolūkā
tam ir jāpierāda, ka pastāvēja acīmredzama nesamērība starp, pirmkārt, risku darba ņēmēju drošībai un veselībai un, otrkārt,
nastu izmaksu laika vai grūtību nozīmē, ko noteica nepieciešamo pasākumu pieņemšana, lai aizkavētu šāda riska rašanos, un
ka šis risks bija nenozīmīgs salīdzinājumā ar minēto nastu.
32     Apvienotā Karaliste piebilst, ka tas, kā valsts tiesas ir piemērojušas strīdīgo klauzulu, nozīmē pilnībā objektīvu tādu situāciju
novērtējumu, izslēdzot jebkādu apsvērumu par darba devēja finansiālām iespējām.
33     Tāpat Apvienotā Karaliste uzskata, ka
HSW Act
ļauj nodrošināt efektīvu profilakses sistēmu, kriminālsoda preventīvā ietekme ir lielāka par civiltiesisko atbildību, kas
rada pamatu zaudējumu atlīdzības izmaksai, pret ko darba devējiem ir iespēja apdrošināties. Šo efektivitāti tostarp apliecina
statistika, no kuras izriet, ka Apvienotā Karaliste jau ilgu laiku ir viena no dalībvalstīm, kurās reģistrēts vismazākais
darba negadījumu skaits.
34     Turklāt minētā dalībvalsts precizē, ka tā ir ieviesusi kompensācijas [mehānismu] darba negadījumu upuriem, pamatojoties uz
sociālās apdrošināšanas sistēmu. Tāpat darba devējs ir atbildīgs par zaudējumiem, kas izriet no tā rūpības pienākuma pret
darba ņēmējiem, kāds tas paredzēts uz precedentiem balstītās tiesībās (
common law
).
35     Pakārtoti Apvienotā Karaliste norāda, ka tādas strīdīgās klauzulas, kādu ir piemērojušas Britu tiesas, piemērošanas joma sakrīt
ar to, kāda tā ir Direktīvas 89/391 5. panta 4. punktam.

Tiesas vērtējums
Par prasības priekšmetu
36     Ievadam ir jāatzīst, kā tas izriet gan no rakstveida, gan no mutvārdu procesa, ka, lai gan Komisija kritizē strīdīgo klauzulu
galvenokārt sakarā ar tās spēju ieviest darba devēja atbildības ierobežojumu gadījumā, ja notiek nelaimes gadījums, šķiet,
ka tā tāpat pamato savu iebildumu ar klauzulas spēju ietekmēt darba devējam saistošā vispārējā pienākuma nodrošināt drošību
apjomu.
Par darba devēja atbildību par jebkāda tāda notikuma, kas kaitē darba ņēmēju veselībai un drošībai, sekām
37     Komisija pamatojas uz Direktīvas 89/391 5. panta 1. punkta redakciju, kas veikta, galvenokārt raugoties no darba devēja atbildības
viedokļa par kaitējošiem faktiem, kas nodarīti darba ņēmēju veselībai un drošībai. Minētā atbildība ietver jebkāda tāda notikuma,
kas kaitē darba ņēmēju veselībai un drošībai, sekas neatkarīgi no iespējas attiecināt minēto notikumu un sekas uz darba devēja
nevērību, īstenojot aizsargpasākumus.
38     No tā izriet, ka Komisija izmanto tādu Direktīvas 89/391 noteikumu un it īpaši tās 5. panta 1. punkta interpretāciju, no kuriem
izriet, ka darba devējam ir atbildība bez vainas, vai tā būtu civiltiesiskā, vai kriminālatbildība.
39     Tādējādi ir jāpārbauda, pirmkārt, vai Direktīvas 89/391 5. panta 1. punktā paredzēts, kā to norāda Komisija, ka dalībvalstis
paredz darba devējiem atbildību bez vainas visos tajos darba negadījumos, kas notikuši darba vietā.
40     Šajā ziņā ir jākonstatē, ka saskaņā ar Direktīvas 89/391 5. panta 1. punkta noteikumiem “darba devējam ir pienākums nodrošināt
darba ņēmēju drošību un veselības aizsardzību visos ar darbu saistītos aspektos”.
41     Šis noteikums uzliek darba devējam pienākumu nodrošināt darba ņēmējiem drošu darba vidi, kura saturs ir precizēts Direktīvas 89/391
6.–12. pantā, kā arī vairākās atsevišķās direktīvās par aizsargpasākumiem, kas jāveic noteiktās speciālās ražošanas nozarēs.
42     Savukārt nevar apgalvot, ka darba devējam ir atbildība bez vainas tikai saskaņā ar Direktīvas 89/391 5. panta 1. punktu. Faktiski
šajā noteikumā ir paredzēts tikai vispārējs darba devēja pienākums nodrošināt drošību un tajā nekas nav teikts par jebkādu
atbildības veidu.
43     Komisija apgalvo, ka tās ierosināto Direktīvas 89/391 5. panta interpretāciju apstiprina šīs direktīvas sagatavošanas darbi.
Tā apgalvo, ka Apvienotās Karalistes un Īrijas delegāciju lūgumu, kas domāts, lai ieviestu strīdīgo klauzulu darba devēja
atbildības definīcijā, skaidri noraidīja Eiropas Savienības Padomes organizētās darba grupas iekšienē rīkotās diskusijas ietvaros,
tāpēc var tikt pieļauta darba devēja atbildības bez vainas esamība.
44     Tomēr šai argumentācijai nevar piekrist. Faktiski no Direktīvas 89/391 sagatavošanas darbiem un it īpaši no kopīgās Padomes
un Komisijas deklarācijas, kas iekļauta Padomes 1989. gada 12. jūnija sanāksmes protokolā, izriet, ka šādas klauzulas ieviešana
tika ierosināta, lai atrisinātu problēmas, ko uz precedentiem balstītās tiesību
common law
sistēmās būtu varējis radīt darba devējam saistošā pienākuma nodrošināt drošību vispārīgs formulējums, ņemot vērā attiecīgo
tiesu pienākumu burtiski interpretēt pozitīvās tiesības.
45     Šajā sakarā atteikums ieviest Direktīvas 89/391 5. panta 1. punktā klauzulu, kas līdzīga strīdīgajai klauzulai, nav pietiekams,
lai pamatotu šī noteikuma interpretāciju, no kuras izrietētu, ka darba devējs ir pakļauts atbildības bez vainas veidam gadījumos,
ja notiek nelaimes gadījums.
46     Šādu interpretāciju nevar balstīt arī uz minētās direktīvas 5. panta struktūru.
47     Šī 5. panta 2. un 3. punktā paredzēts, ka darba devējs nav atbrīvots no atbildības par veselības un drošības [nodrošināšanu]
darba vietā jomā, ja tas iesaista ekspertus no malas, un ka tāpat tas nav atbrīvots no šīs atbildības, pamatojoties uz darba
ņēmēju pienākumiem šajā jomā. Šajā ziņā šie noteikumi ir domāti, lai precizētu šī paša panta 1. punktā minētā pienākuma veidu
un apjomu, un no tiem nevar secināt jebkādu atbildības veidu esamību gadījumos, ja notiek nelaimes gadījums saskaņā ar minēto
punktu.
48     Direktīvas 89/391 5. panta 4. punkta pirmajā daļā dalībvalstīm ir paredzēta iespēja ierobežot darba devēju atbildību, “ja
nelaimes gadījumi notiek neparastu un neprognozējamu apstākļu dēļ, kas nav darba devēju varā, vai ārkārtēju notikumu dēļ,
no kuru sekām nevar izvairīties, kaut arī pielikti visi pūliņi”.
49     Kā to atzīmējis ģenerāladvokāts savu secinājumu 82. punktā, no šīs daļas redakcijas izriet, ka tā ir domāta, lai skaidrotu
noteiktu Direktīvas 89/391 noteikumu piemērošanas jomu, precizējot to rīcības iespēju, kāda ir dalībvalstu rīcībā, transponējot
šos noteikumus valsts tiesībās. Savukārt no šī noteikuma nevar secināt, pamatojoties uz interpretāciju
a contrario
, Kopienu likumdevēja nodomu noteikt dalībvalstīm pienākumu paredzēt darba devēju atbildības bez vainas regulējumu.
50     Visbeidzot, ir jāatzīst, ka Komisija nav pierādījusi, kādā veidā Direktīvas 89/391 mērķis, kas ir “par pasākumiem, kas ieviešami,
lai uzlabotu darba ņēmēju drošību un veselības aizsardzību darbā”, var tikt sasniegts tikai ar darba devēju atbildības bez
vainas regulējuma ieviešanu.
51     No iepriekš minētā izriet, ka Komisija juridiski pietiekami nav pierādījusi, ka, izslēdzot atbildības bez vainas veidu, neievērojot
Direktīvas 89/391 5. panta 1. un 4. punktu, ar strīdīgo klauzulu tiek ierobežota darba devēju atbildība.
Par darba devējiem saistošā pienākuma nodrošināt darba ņēmēju drošību un veselību apjomu
52     Otrkārt, ir jāanalizē Komisijas iebildums tiktāl, ciktāl ar to Apvienotajai Karalistei tiek pārmests, ka tā nav pareizi transponējusi
Direktīvas 89/391 5. panta 1. punktu attiecībā uz darba devējiem saistošā vispārējā pienākuma – nodrošināt darba ņēmēju drošību
un veselību – apjomu.
53     Šajā ziņā, lai arī Komisija norāda, ka darba devēja pienākumam ir vispārīgs raksturs, tā skaidri atzīst, ka minētais pienākums
nenozīmē, ka darba devējam ir jānodrošina tāda darba vide, kurā nebūtu jebkāda riska. Tāpat savā replikā Komisija atzīst,
ka darba devējs pēc tam, kad tas ir izvērtējis risku, var secināt, ka riski ir tik nelieli, ka nav jāveic nekādi aizsargpasākumi.
Šādā situācijā svarīgākais saskaņā ar Komisijas teikto ir tas, ka darba devējs turpina būt atbildīgs gadījumā, ja notiek nelaimes
gadījums.
54     Tomēr lai arī, kā tas izriet no šī sprieduma 51. punkta, Komisija nav pierādījusi, ka, izslēdzot atbildības bez vainas veidu,
ar strīdīgo klauzulu tiek aprobežota, neievērojot Direktīvas 89/391 5. panta 1. un 4. punktu, darba devēju atbildība, tai
vienlīdz nav izdevies pierādīt, kādā veidā strīdīgā klauzula attiecībā uz darba devēja kriminālatbildību var ietekmēt darba
devējam saistošā tāda vispārējā pienākuma nodrošināt drošību apjomu, kāds tas izriet no šiem noteikumiem.
55     Faktiski, lai gan strīdīgā klauzula paredz atkāpi no darba devēja pienākuma nodrošināt darba ņēmēju drošību un veselību visos
ar darbu saistītajos aspektos, “ciktāl tas praktiski ir iespējams”, šīs atkāpes nozīme ir atkarīga no šī pienākuma precīza
satura. Ņemot vērā argumentus, ko Komisija izvirzīja un minēja šī sprieduma 53. punktā, Komisija nav pietiekami precizējusi
savu interpretāciju par minētā pienākuma saturu, norobežodamās no civiltiesiskās vai kriminālatbildības nelaimes gadījumos
un neatkarīgi no pienākumiem, kas izriet no Direktīvas 89/391 5. panta 2. un 3. punkta un 6.–12. panta. Tādējādi Komisija
nav pierādījusi, kādā veidā ar strīdīgo klauzulu, kas izvērtēta, ievērojot valsts judikatūru, uz ko ir atsaukušās abas lietas
dalībnieces, tiek pārkāpts Direktīvas 89/391 5. panta 1. un 4. punkts.
56     Šajā sakarā ir jāatgādina, ka prasības, kas celta, pamatojoties uz EKL 226. pantu, ietvaros Komisijai ir jāpierāda iespējamā
pienākumu neizpilde un jāiesniedz Tiesai nepieciešamie pierādījumi, lai tā varētu pārbaudīt, vai ir notikusi valsts pienākumu
neizpilde; Komisija nevar balstīties ne uz kādiem pieņēmumiem (skat. 2005. gada 12. maija spriedumu lietā C‑287/03 Komisija/Beļģija,
Krājums, I‑3761. lpp., 27. punkts un tajā minētā judikatūra, kā arī 2006. gada 6. aprīļa spriedumu lietā C‑428/04 Komisija/Austrija,
Krājums, I‑3325. lpp., 98. punkts).
57     Tādējādi ir jāatzīst, ka Komisija nav pierādījusi, ka strīdīgā klauzula ierobežo, neievērojot Direktīvas 89/391 5. panta 1. punktu,
darba devēju pienākumu nodrošināt darba ņēmēju drošību un veselību. Līdz ar to ir jāatzīst, ka nav bijusi pienākumu neizpilde
attiecībā uz šo otro iebilduma daļu.
58     Ņemot vērā visus iepriekš minētos apsvērumus, ir jāatzīst, ka Komisija juridiski pietiekami nav pierādījusi, ka, aprobežojot
darba devēja pienākumu nodrošināt darba ņēmēju drošību un veselību visos ar darbu saistītajos aspektos tikai tiktāl, ciktāl
tas praktiski ir iespējams, Apvienotā Karaliste nav izpildījusi pienākumus, ko tai uzliek Direktīvas 89/391 5. panta 1. un
4. punkts.
59     Tādējādi Komisijas celtā prasība ir jānoraida.

Par tiesāšanās izdevumiem
60     Saskaņā ar Reglamenta 69. panta 2. punktu lietas dalībniekam, kuram spriedums nav labvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās
izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs. Tā kā Apvienotā Karaliste ir prasījusi piespriest
Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus un tā kā Komisijai spriedums nav labvēlīgs, jāpiespriež Komisijai atlīdzināt tiesāšanās
izdevumus.
Ar šādu pamatojumu Tiesa (trešā palāta) nospriež:
1)
prasību noraidīt;
2)
Eiropas Kopienu Komisija atlīdzina tiesāšanās izdevumus.
[Paraksti]
*
Tiesvedības valoda – angļu.