CELEX: 62008CJ0358
Direktyva 85/374/EEB
Atsakomybė už gaminius su trūkumais
3 ir 11 straipsniai
Kvalifikuojant kaip "gamintoją" padaryta klaida
Teismo procesas
Prašymas pakeisti pradinį atsakovą gamintoju
Senaties termino pabaiga

Prašymas priimti prejudicinį sprendimą pateiktas dėl 1985 m. liepos 25 d. Tarybos direktyvos 85/374/EEB dėl valstybių narių įstatymų ir kitų teisės aktų, reglamentuojančių atsakomybę už gaminius su trūkumais, derinimo (
OL L 210, p. 29
; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 15 sk., 1 t., p. 257), su pakeitimais, padarytais 1999 m. gegužės 10 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 1999/34/EB (
OL L 141, p. 20
; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 15 sk., 4 t., p. 147, toliau – Direktyva 85/374), išaiškinimo.
Šis prašymas buvo pateiktas nagrinėjant bylą tarp Prancūzijoje įsteigtos bendrovės
Aventis Pasteur SA
(toliau –
APSA
) ir OB, išleidus į apyvartą vakciną su tariamais trūkumais.
Teisinis pagrindas
Bendrijos teisės aktai
Direktyvos pirmoje, dešimtoje, vienuoliktoje ir tryliktoje konstatuojamosiose dalyse teigiama:
„kadangi būtina derinti valstybių narių įstatymus dėl gamintojų atsakomybės už jų gaminių su trūkumais padarytą žalą, nes egzistuojantys skirtumai gali iškreipti konkurenciją ir daryti poveikį laisvam prekių judėjimui bendrojoje rinkoje bei sąlygoti skirtingą vartotojų apsaugos lygį nuo žalos, gaminių su trūkumais daromos jų sveikatai ar turtui;
<…>
kadangi vienodas ieškininės senaties terminas iškelti bylą dėl kompensacijos atitinka ir nukentėjusio asmens, ir gamintojo interesus;
kadangi gaminiai laikui bėgant sensta, kuriami aukštesni saugos standartai, ir mokslo bei technologijų lygis progresuoja; kadangi dėl to būtų nepagrįsta nustatyti gamintojo atsakomybę už jo gaminio trūkumus neribotam laikui; kadangi dėl to atsakomybė, praėjus tam tikram laikui, turėtų išnykti nepažeidžiant pretenzijų, jau pareikštų remiantis įstatymu;
<…>
kadangi pagal valstybių narių teisines sistemas nukentėjusioji šalis gali reikšti pretenzijas dėl žalos atlyginimo, remdamasi šioje direktyvoje nenumatyta sutartine arba nesutartine atsakomybe; kadangi tokiomis nuostatomis siekiama veiksmingos vartotojų apsaugos tikslo, jų neturėtų įtakoti ši direktyva; <…>“
Direktyvos 85/374 1 straipsnyje numatyta, kad: „gamintojas atsako už žalą, atsiradusią dėl jo gaminio trūkumų“.
Direktyvos 85/374 3 straipsnis suformuluotas taip:
„1.   „Gamintojas“ yra galutinai pagaminto gaminio, bet kokių žaliavų ar sudedamosios dalies gamintojas arba kiekvienas asmuo, kuris prisistato gamintoju, ant gaminio nurodydamas savo vardą, prekės ženklą ar kitą skiriamąjį ženklą.
2.   Nepažeidžiant gamintojo atsakomybę reglamentuojančių nuostatų, šioje direktyvoje gamintoju taip pat laikomas ir yra atsakingas kaip gamintojas kiekvienas verslu užsiimantis asmuo, importuojantis gaminį į Bendriją pardavimo, nuomos, lizingo ar kitokio platinimo tikslais.
3.   Kai gamintojo negalima nustatyti, kiekvienas gaminio tiekėjas yra laikomas jo gamintoju, išskyrus jei jis per protingą laiką informuoja nukentėjusįjį apie tai, kas yra gamintojas arba kas jam gaminį patiekė. Ši taisyklė taikoma ir importuojamiems gaminiams, net ir esant nurodytam gamintojo vardui, jei ant jų nenurodytas 2 dalyje minėtas importuotojas.“
Direktyvos 85/374 11 straipsnyje teigiama:
„Valstybės narės savo teisės aktuose įtvirtina, kad pagal šią direktyvą nukentėjusiam asmeniui suteiktos teisės nustoja galioti praėjus 10 metų nuo tos dienos, kai gamintojas išleido į apyvartą konkretų žalą padariusį gaminį, nebent nukentėjęs asmuo jau yra pareiškęs ieškinį gamintojui.“
Pagal šios direktyvos 13 straipsnį ji „<…> nedaro įtakos nukentėjusio asmens teisėms, kurias jis gali turėti pagal įstatymu reglamentuojamas sutartinės ar nesutartinės atsakomybės nuostatas arba pagal specialią atsakomybės sistemą, egzistuojančią pranešimo apie šią direktyvą metu“.
Apie Direktyvą 85/374 valstybėms narėms pranešta 1985 m. liepos 30 dieną.
Nacionalinės teisės aktai
Jungtinėje Karalystėje Direktyva 85/374 buvo perkelta 1987 m. Įstatymu dėl vartotojų apsaugos (
Consumer Protection Act 1987
, toliau – 1987 m. Įstatymas).
1987 m. Įstatymas papildė 1980 m. Įstatymą dėl senaties terminų (
Limitation Act 1980
) nauju 11 A skirsniu, kurio 3 punkte numatyta:
„Ieškinys, kuriam taikomas šis skirsnis, negali būti pareikštas nuo atitinkamo momento praėjus 10 metų terminui <…>; ši dalis panaikina teisę pareikšti ieškinį pasibaigus minėtam 10 metų terminui, neatsižvelgiant į tai, ar teisė į ieškinį buvo įgyta ir ar prasidėjo pagal kitas šio įstatymo nuostatas numatyto termino eiga.“
1980 m. Įstatymo 35 skirsnyje iš principo draudžiama praėjus senaties terminui vieną šalį pakeisti kita. Tačiau pagal šio skirsnio 5 punkto b papunktį ir 6 punkto a papunktį išimtiniais atvejais procedūros taisyklėse teismui gali būti suteikti įgaliojimai tam tikromis aplinkybėmis leisti taip pakeisti šalis ir šis pakeitimas galioja nuo ieškinio pareiškimo dienos. Pavyzdžiui, numatytas „šalies, kurios pavadinimas per klaidą nurodytas vietoj kitos šalies visuose ieškinio prašymuose“, pakeitimas kita.
Civilinio proceso taisyklių (
Civil Procedure Rules
) 19.5 taisyklės 3 dalies a punkte teismui suteikiami tokie įgaliojimai pakeisti šalis, kuriais jis gali naudotis vadovaudamasis savo diskrecija. Tačiau šioje taisyklėje numatyta, jog net kai įvykdytos sąlygos pasinaudoti tokiais įgaliojimais, teismas turi atsižvelgti į aplinkybę, jog dėl pakeitimo atsakovas neteks galimybės pasinaudoti tuo, kad pasibaigus terminui baigiasi jo atsakomybė, ir šalių pakeitimą leisti tik tuomet, jei mano, kad nagrinėjamos bylos aplinkybėmis to reikalauja teisingumas.
Pagrindinės bylos aplinkybės ir prejudicinis klausimas
Pagal Prancūzijos teisę įsteigta bendrovė
Pasteur Mérieux Sérums et Vaccins SA
(toliau –
Pasteur Mérieux
), kuri vėliau pakeitusi savo pavadinimą tapo
APSA
, gamina farmacijos gaminius, įskaitant
Haemophilus influenzae
vakciną.
Pagal Anglijos teisę įsteigta
Mérieux UK Ltd
(toliau –
Mérieux UK
) 1992 m. buvo visiškai
APSA
priklausanti dukterinė bendrovė ir veikė kaip tos bendrovės gaminių platintoja Jungtinėje Karalystėje.
1992 m. rugsėjo 18 d.
APSA
nusiuntė
Haemophilus influenzae
vakcinos vienetų siuntą
Mérieux UK
, kuri ją gavo tų pačių metų rugsėjo 22 dieną. Už minėtą siuntą
APSA
išsiuntė savo dukterinei bendrovei sąskaitą faktūrą, kurią pastaroji tinkamai apmokėjo.
Vėliau, tiksliai nenustatytą datą, tačiau maždaug 1992 m. rugsėjo pabaigoje arba spalio pradžioje, dalį tos siuntos
Mérieux UK
pardavė Jungtinės Karalystės sveikatos ministerijai ir pristatė ją šios ministerijos nurodytai ligoninei. Ši ligoninė savo ruožtu dalį vakcinos vienetų patiekė Jungtinės Karalystės teritorijoje įsteigtam medicinos kabinetui.
1992 m. lapkričio 3 d. šiame kabinete OB buvo suleista nagrinėjama vakcina.
Po šio skiepijimo OB patyrė sunkių sužalojimų. OB gydantys gydytojai manė, kad šį sužalojimą lėmė
herpes simplex
viruso sukelta infekcija. Tačiau OB tvirtina, kad jo sužalojimas susijęs su jam suleistos vakcinos trūkumais.
1994 m.
APSA
kartu su JAV bendrove
Merck Inc.
įsteigė bendrąją įmonę (
joint venture
).
Merieux UK
tapo Jungtinėje Karalystėje veikianti šios bendrosios įmonės dukterine bendrove. Pakeitusi pavadinimą ji tapo
Aventis Pasteur MSD
(toliau –
APMSD
).
2000 m. lapkričio 2 d. OB pareiškė
APMSD
ieškinį dėl žalos atlyginimo
High Court of Justice (England & Wales), Queen’s Bench Division
teisme. 2001 m. rugpjūčio 1 d. pateiktame faktinių aplinkybių paaiškinime ieškovas teigė, kad šią vakciną pagamino
APMSD
ir kad ji buvo su trūkumais, todėl jis siekia, kad ši bendrovė atsakytų pagal 1987 m. Įstatymą.
2001 m. lapkričio 29 d. atsiliepime į ieškinį
APMSD
nurodė, jog tėra vakcinos, kuri buvo suleista OB, platintoja, o ne jos gamintoja.
2002 m. balandžio 17 d. atsakydama į prašymą patvirtinti, ar ji yra gamintoja,
APMSD
dar kartą patvirtino, kad nėra vakcinos gamintoja. Kaip gamintoją ji nurodė
Pasteur Merieux
, tačiau nepatikslino, jog tai – ankstesnis
APSA
pavadinimas.
2002 m. spalio 16 d. OB pareiškė
APSA
ieškinį dėl žalos atlyginimo
High Court of Justice
.
APSA
pripažino esanti nagrinėjamos vakcinos gamintoja, tačiau tvirtino, kad suėjo jai pareikšto ieškinio senatis, nes 10 metų terminas ieškiniui pareikšti pagal 1987 m. Įstatymą, pasak jos, baigėsi 2002 m. rugsėjo 18 arba 22 d., nelygu, ar terminas skaičiuojamas nuo dienos, kai
APSA
išsiuntė vakciną
Mérieux UK
, ar nuo tos dienos, kai ši ją gavo.
2003 m. kovo 10 d. OB paprašė prieš
APMSD
2000 m. lapkričio mėn. pradėtoje byloje pakeisti ją
APSA
. Prašymą grindė tuo, kad ieškinio pareiškimo momentu jis klaidingai manė, jog vakcinos gamintoja buvo
APMSD
.
Neginčijama, kad šis prašymas pakeisti atsakovą buvo pateiktas pasibaigus 10 metų terminui pareikšti ieškinį gaminio su tariamais trūkumais gamintojui.
APSA
tvirtino, kad nacionalinė teisė tiek, kiek leidžia tokį atsakovo pakeitimą pasibaigus minėtam terminui, yra nesuderinama su tinkamu Direktyvos 85/374 11 straipsnio aiškinimu, o OB tai ginčijo.
2003 m. lapkričio 18 d. sprendimu, kurį Teisingumo Teismas gavo 2004 m. kovo 8 d.,
High Court of Justice
pateikė prašymą priimti prejudicinį sprendimą, į kurį Teisingumo Teismas atsakė 2006 m. vasario 9 d. Sprendimu
O’Byrne
(
C-127/04, Rink. p. I-1313
).
Byloje, kurioje priimtas minėtas Sprendimas
O’Byrne
,
High Court of Justice
pateikti antrasis ir trečiasis klausimai buvo suformuluoti taip:
„2.
Ar kai ieškinys, kuriuo ginamos <... > direktyva dėl produktų su tariamais trūkumais ieškovui suteiktos teisės, yra pareikštas bendrovei A, klaidingai manant, kad A yra gaminio gamintoja, kai gamintoja yra ne A, bet kita bendrovė B, valstybė narė pagal savo nacionalinės teisės aktus gali savo teismams suteikti diskreciją tokį ieškinį traktuoti kaip „ieškinį gamintojui“ <…> direktyvos 11 straipsnio prasme?
3.
Ar teisingai aiškinamas <…> direktyvos 11 straipsnis leidžia valstybei narei suteikti diskreciją leisti teismui antrajame klausime nurodytame ieškinyje („atitinkamas ieškinys“) atsakovą A pakeisti B tokiomis aplinkybėmis, kai:
a)
baigėsi 11 straipsnyje nurodytas 10 metų terminas;
b)
atitinkamas ieškinys A buvo pareikštas prieš pasibaigiant 10 metų terminui; ir
c)
joks ieškinys dėl ieškovo tvirtinamos gaminio padarytos žalos nebuvo pareikštas B prieš pasibaigiant 10 metų terminui?“
Minėtame Sprendime
O’Byrne
Teisingumo Teismas į šiuos du klausimus atsakė taip:
„Kai yra pareikštas ieškinys bendrovei, klaidingai manant, kad ji yra gaminio gamintoja, nors iš tikrųjų jį pagamino kita bendrovė, iš esmės sąlygas, pagal kurias nagrinėjant tokį ieškinį vieną šalį galima pakeisti kita, turi nustatyti nacionalinė teisė. Tačiau nacionalinis teismas, nagrinėjantis šio pakeitimo sąlygas konkrečiame ginče, turi užtikrinti, kad būtų laikomasi Direktyvos 85/374 1 ir 3 straipsniuose nustatytos jos taikymo srities asmenų atžvilgiu.“
Priėmus minėtą Sprendimą
O’Byrne
,
High Court of Justice
2006 m. spalio 20 d. patenkino OB prašymą pakeisti atsakovę remdamasis tuo, kad
APMSD
per klaidą nurodyta kaip atsakovė vietoj
APSA
.
APSA
šį sprendimą apskundė
Court of Appeal
. 2007 m. spalio 9 d.
Court of Appeal
atmetė jos apeliacinį skundą.
Gavęs
APSA
kasacinį skundą,
House of Lords
nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui tokį prejudicinį klausimą:
„Ar su Direktyva [85/374] yra suderinama tai, kad valstybės narės teisės aktai leidžia pakeisti pagal šią direktyvą pareikšto ieškinio atsakovą pasibaigus 10 metų terminui Direktyvos [85/374] 11 straipsnyje numatytoms teisėms įgyvendinti, jeigu per šį 10 metų terminą pareikštame ieškinyje kaip atsakovas nurodytas vienintelis asmuo yra tas, kuris nepatenka į direktyvos 3 straipsnio taikymo sritį?“
Dėl prejudicinio klausimo
Savo klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės klausia, ar Direktyva 85/374 turi būti aiškinama kaip draudžianti nacionalinės teisės nuostatas, kuriomis teismo byloje, pradėtoje remiantis minėtoje direktyvoje numatyta atsakomybės sistema, leidžiama atsakovą pakeisti kitu pasibaigus šios direktyvos 11 straipsnyje numatytam 10 metų terminui, kai toje byloje iki termino pabaigos kaip atsakovas nurodytas asmuo nepatenka į Direktyvos taikymo sritį, kaip apibrėžta jos 3 straipsnyje.
Šiuo atžvilgiu primintina, kad minėto Sprendimo
O’Byrne
34 punkte Teisingumo Teismas nusprendė: kadangi Direktyvoje 85/374 nenurodyta, kokius procedūrinius mechanizmus reikia įgyvendinti, kai nukentėjęs asmuo pareiškia ieškinį dėl atsakomybės už gaminį su trūkumais ir suklysta dėl gamintojo, sąlygas, kai nagrinėjant tokį ieškinį vieną šalį galima pakeisti kita, iš principo turi nustatyti nacionalinė proceso teisė.
Minėto Sprendimo
O’Byrne
35 punkte priminęs, jog, atsižvelgiant į Direktyvos 85/374 siekį visiškai suderinti ja reglamentuojamus dalykus, šios direktyvos 1 ir 3 straipsniuose apibrėžtų atsakingų asmenų, kuriems nukentėjusysis gali pareikšti ieškinį remdamasis šioje direktyvoje numatyta atsakomybės sistema, sąrašas turi būti laikomas baigtiniu, Teisingumo Teismas šio sprendimo 38 punkte pažymėjo, kad nacionalinis teismas, nagrinėdamas tokio pakeitimo sąlygas, vis dėlto turi užtikrinti, kad būtų laikomasi šios direktyvos 3 straipsnyje nustatytos jos taikymo srities asmenų atžvilgiu.
Direktyvos 85/374 11 straipsniu taip pat siekiama Bendrijos lygiu visiškai suderinti pagal direktyvą nukentėjusiam asmeniui suteiktų teisių įgyvendinimo senaties terminą.
Šiame straipsnyje numatytas vienodas 10 metų terminas, kuriam pasibaigus šios teisės nustoja galioti. Jame imperatyviai įtvirtinta, jog minėtas terminas pradedamas skaičiuoti nuo tos dienos, kai gamintojas išleido į apyvartą žalą sukėlusį gaminį. Kaip vienintelis šio termino nutraukimo pagrindas jame nurodytas ieškinio pareiškimas tam gamintojui.
Kaip matyti iš Direktyvos 85/374 dešimtos konstatuojamosios dalies, ja siekiamą senaties taisyklių suvienodinimą Bendrijos teisės aktų leidėjas įtvirtino vadovaudamasis ir nukentėjusio asmens, ir gamintojo interesais.
Šiuo suvienodinimu siekiama bendrojo Direktyvos 85/374 pirmoje konstatuojamojoje dalyje išreikšto tikslo – pašalinti nacionalinės teisės sistemų skirtumus, galinčius lemti skirtingą vartotojų apsaugos lygį Bendrijos viduje.
Kita vertus, pagal Direktyvos 85/374 vienuoliktą konstatuojamąją dalį ja siekiama Bendrijos mastu apibrėžti gamintojo atsakomybės ribas protingu laikotarpiu, atsižvelgiant į tai, kad gaminiai sensta, kuriami griežtesni saugos standartai, o mokslas bei technologijos nuolat tobulėja.
Kaip savo išvados 49 ir 50 punktuose tvirtina generalinė advokatė, Bendrijos teisės aktų leidėjo siekiu apibrėžti konkrečias Direktyva 85/374 įtvirtintos atsakomybės be kaltės sistemos laiko ribas taip pat norima atsižvelgti į tai, kad šia sistema gamintojui nustatoma didesnė našta nei pagal tradicinę atsakomybės sistemą, ir tai daroma siekiant nestabdyti technologijų raidos bei išsaugoti galimybę apdrausti su šia specialia atsakomybe susijusią riziką (šiuo klausimu žr. 2001 m. sausio 31 d. Komisijos priimtos Direktyvos 85/374 dėl atsakomybės už gaminius su trūkumais įgyvendinimo ataskaitos COM(2000)893 galutinis 3.2.4 punktą).
Vadinasi, neapribojant galimybės taikyti sutartinės ar nesutartinės atsakomybės normas arba specialią atsakomybės sistemą, egzistuojančias pranešimo apie Direktyvą 85/374 momentu, kurias taikyti pastaroji netrukdo, kaip matyti iš šios direktyvos 13 straipsnio ir tryliktos konstatuojamosios dalies, minėtos direktyvos 3 straipsnyje apibrėžtas „gamintojas“, remiantis jos 11 straipsniu, nebeatsako pagal direktyvą pasibaigus 10 metų terminui nuo atitinkamo gaminio išleidimo į apyvartą dienos, nebent gamintojui per tą laiką buvo pareikštas ieškinys.
Tokiomis aplinkybėmis nacionalinės teisės norma, leidžianti teismo byloje pakeisti vieną atsakovą kitu, pagal Direktyvą 85/374 negali būti taikoma taip, kad, pasibaigus minėtam terminui, leistų šį gamintoją įtraukti kaip atsakovą į bylą, pradėtą per šį terminą prieš kitą nei jis asmenį.
Priešinga išvada reikštų, viena vertus, pripažinti, jog Direktyvos 85/374 11 straipsnyje įtvirtintas dešimties metų senaties terminas šio gamintojo atžvilgiu gali būti nutrauktas dėl kitos priežasties nei prieš jį pradėta byla teisme, o tai prieštarautų direktyvos siekiui visiškai suderinti šį klausimą.
Kita vertus, tokia išvada pailgintų senaties terminą tokio gamintojo atžvilgiu ir sugriautų šio lūkesčius dėl tikslios datos, kai pagal Direktyvos 85/374 11 straipsnį turėtų baigtis direktyvoje numatyta jo atsakomybė, o tai prieštarautų ne tik Bendrijos teisės aktų leidėjo valiai suvienodinti šio termino trukmę, bet ir teisiniam saugumui, kurį minėtu 11 straipsniu siekiama užtikrinti gamintojui pagal šioje direktyvoje įtvirtintą atsakomybės be kaltės sistemą.
Šiuo klausimu reikia priminti, kad pagal nusistovėjusią teismo praktiką teisinio saugumo principas, iš kurio kyla teisėtų lūkesčių apsaugos principas, visų pirma reikalauja, jog asmenys galėtų numatyti teisės normų taikymą: šis privalomasis reikalavimas itin svarbus, kai kalbama apie teisės aktus, galinčius turėti finansinių pasekmių, kad suinteresuotieji asmenys galėtų tiksliai žinoti jiems nustatytų įpareigojimų apimtį (žr. 2009 m. rugsėjo 10 d. Sprendimo
Plantanol
, C-201/08, Rink. p. I-8343, 46 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką).
Reikia dar pridurti, jog subjektyvūs elementai, susiję, pvz., su tuo, kad nukentėjusysis klaidingai gaminio su tariamais trūkumais gamintoju palaikė bendrovę, kuri nėra gamintoja, arba su tuo, kad, pareikšdamas ieškinį tokiai bendrovei, nukentėjusysis iš tiesų ketino patraukti atsakomybėn šį gamintoją, negali, nepažeisdami Direktyvos 85/374 įtvirtintų suderinimo taisyklių objektyvaus aspekto, pateisinti pakeitimo šiuo gamintoju pasibaigus jos 11 straipsnyje įtvirtintam dešimties metų terminui teisminėje byloje, pradėtoje per šį terminą prieš kitą nei jis asmenį (šiuo klausimu žr. minėto Sprendimo
O’Byrne
26 punktą ir pagal analogiją 2008 m. liepos 17 d. Sprendimo
Komisija prieš Cantina sociale di Dolianova ir kt
., C-51/05 P, Rink. p. I-5341, 59–63 punktus).
Atsižvelgiant į tai, kas paminėta, Direktyvos 85/374 11 straipsnis turi būti aiškinamas kaip draudžiantis nacionalinės teisės nuostatas, leidžiančias teismo byloje vieną atsakovą pakeisti kitu, taikyti taip, kad pasibaigus jame nustatytam terminui būtų galima „gamintoją“ šios direktyvos 3 straipsnio prasme įtraukti kaip atsakovą į teismo bylą, pradėtą per šį terminą prieš kitą nei jis asmenį.
Tačiau Teisingumo Teismas, į kurį kreiptasi su prašymu priimti prejudicinį sprendimą, turi kompetenciją, atsižvelgdamas į bylos medžiagos duomenis, pateikti paaiškinimų, kurie padėtų nacionaliniam teismui išspręsti pagrindinį ginčą (šiuo klausimu žr. 2000 m. rugsėjo 12 d. Sprendimo
Geffroy
, C-366/98, Rink. p. I-6579, 20 punktą ir 2009 m. rugsėjo 10 d. Sprendimo
Severi
, C-446/07, Rink. p. I-8041, 60 punktą).
Šiuo klausimu reikia pažymėti, pirma, kad iš prašymo priimti prejudicinį sprendimą matyti, jog
APMSD
(buvusi
Mérieux UK
), kuri 1992 m. Jungtinės Karalystės sveikatos sistemai patiekė OB paskirtą vakciną, tuo metu buvo
APSA
(buvusiai
Pasteur Mérieux
) visiškai priklausanti dukterinė bendrovė.
Atsižvelgiant į šį kontekstą, įvertinti, ar atitinkamo gaminio išleidimą į apyvartą iš tikrųjų lėmė jį pagaminusi patronuojanti bendrovė, turėtų nacionalinis teismas, remdamasis įrodinėjimo srityje taikytinomis nacionalinės teisės normomis.
Jeigu nacionalinis teismas konstatuoja tokią aplinkybę, Direktyvos 85/374 11 straipsnis nedraudžia šiam teismui nuspręsti, jog per šiame straipsnyje nustatytą terminą pradėtoje teismo byloje prieš gamintojo dukterinę bendrovę, remiantis toje direktyvoje numatyta atsakomybės sistema, ši dukterinė bendrovė gali būti pakeista patronuojančia bendrove – „gamintoja“ šios direktyvos 3 straipsnio 1 dalies prasme.
Antra, atsižvelgiant į šio sprendimo 51 punkte paminėtą aplinkybę, jog
APMSD
yra OB paskirtos vakcinos tiekėja, primintina, kad pagal Direktyvos 85/374 3 straipsnio 3 dalį, jeigu gamintojo negalima nustatyti, gaminio tiekėjas yra laikomas jo gamintoju, nebent jis per protingą laiką informuoja nukentėjusįjį apie tai, kas yra gamintojas arba kas jam pačiam gaminį patiekė.
Kaip pažymėjo ir Komisija, ir generalinė advokatė savo išvados 97 punkte, šią nuostatą reikia suprasti taip, kad ji taikytina tuo atveju, kai, atsižvelgiant į bylos aplinkybes, nuo gaminio su tariamais trūkumais nukentėjęs asmuo, prieš pradėdamas įgyvendinti savo teises šio gaminio tiekėjo atžvilgiu, pagrįstai nebūtų galėjęs nustatyti jo gamintojo, o tai šioje byloje prireikus turi patikrinti nacionalinis teismas.
Tokiu atveju iš Direktyvos 85/374 3 straipsnio 3 dalies išplaukia, kad tiekėjas turi būti laikomas „gamintoju“, jeigu jis per protingą laiką neinformuoja nukentėjusiojo apie tai, kas yra gamintojas arba kas jam pačiam gaminį patiekė.
Šiuo klausimu pirmiausia reikėtų pažymėti, kad vien aplinkybės, jog nagrinėjamo gaminio tiekėjas neigia esąs jo gamintojas, jeigu tai neigdamas nenurodo gamintojo arba jo paties tiekėjo tapatybės, negali pakakti nei norint pripažinti, kad šis tiekėjas nukentėjusiajam pateikė Direktyvos 85/374 3 straipsnio 3 dalyje numatytą informaciją, nei atitinkamai norint atmesti galimybę jį laikyti „gamintoju“ pagal šią nuostatą.
Toliau reikia pabrėžti, jog Direktyvos 85/374 3 straipsnio 3 dalyje numatyta sąlyga dėl tokios informacijos suteikimo per „protingą terminą“ reiškia, kad tiekėjas, prieš kurį nukentėjusysis pradėjo bylą, privalo jam savo iniciatyva ir nedelsdamas pranešti, kas yra gamintojas arba kas jam pačiam gaminį patiekė.
Pagrindinėje byloje nacionalinis teismas, atsižvelgdamas į bylos aplinkybes, prireikus turės patikrinti, ar
APMSD
šią pareigą įvykdė, be kita ko, atsižvelgdamas į ypatingą aplinkybę, jog
APMSD
, kaip
APSA
dukterinė bendrovė, iš jos nupirkusi nagrinėjamą vakciną, neišvengiamai žinojo, kas yra šios vakcinos gamintoja tuo metu, kai OB prieš ją pradėjo bylą teisme.
Jei, prireikus patikrinęs, nacionalinis teismas konstatuotų, jog Direktyvos 85/374 3 straipsnio 3 dalies taikymo sąlygos įvykdytos, tokiu atveju
APMSD
turėtų būti laikoma „gamintoja“ pagal šią direktyvą. Vadinasi, būtų galima manyti, kad 2000 m. lapkričio mėn. OB pareikštas ieškinys šiai bendrovei, remiantis šioje direktyvoje numatyta atsakomybės sistema, nutraukė senaties terminą jos atžvilgiu pagal šios direktyvos 11 straipsnį.
Tačiau dėl šio sprendimo 37–47 punktuose išdėstytų motyvų toks konstatavimas, kaip ir, beje, priešingas konstatavimas, neleistų patenkinti prašymo šioje byloje
APMSD
pakeisti
APSA
, nes būtų pažeista Direktyva 85/374, turint omeny, kad OB šį prašymą pateikė pasibaigus terminui, per kurį pagal Direktyvos 85/374 11 straipsnį jis galėjo
APSA
atžvilgiu įgyvendinti savo teises pagal šią direktyvą, kaip buvo priminta šio sprendimo 26 punkte.
Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, į pateiktą klausimą reikia atsakyti, jog Direktyvos 85/374 11 straipsnis turi būti aiškinamas kaip draudžiantis nacionalinės teisės nuostatas, leidžiančias teismo byloje vieną atsakovą pakeisti kitu, taikyti taip, kad praėjus jame nustatytam terminui būtų galima „gamintoją“ šios direktyvos 3 straipsnio prasme įtraukti kaip atsakovą į teismo bylą, pradėtą per šį terminą prieš kitą nei jis asmenį.
Tačiau, pirma, šis 11 straipsnis turi būti aiškinamas kaip nedraudžiantis nacionaliniam teismui nuspręsti, jog per šiame straipsnyje nustatytą terminą pradėtoje teismo byloje prieš Direktyvos 85/374 3 straipsnio 1 dalyje numatytam „gamintojui“ visiškai priklausančią dukterinę bendrovę, ši gali būti pakeista minėtu gamintoju, jeigu teismas konstatuoja, kad atitinkamo gaminio išleidimą į apyvartą iš tikrųjų lėmė šis gamintojas.
Antra, Direktyvos 85/374 3 straipsnio 3 dalis turi būti aiškinama taip, kad kai nuo gaminio su tariamais trūkumais nukentėjęs asmuo, prieš pradėdamas įgyvendinti savo teises šio gaminio tiekėjo atžvilgiu, pagrįstai negalėjo nustatyti jo gamintojo, tas tiekėjas, visų pirma šios direktyvos 11 straipsnio taikymo tikslais, turi būti laikomas „gamintoju“, jeigu savo iniciatyva ir nedelsdamas nepranešė nukentėjusiajam, kas yra gamintojas arba kas jam pačiam gaminį patiekė, o tai turi patikrinti nacionalinis teismas, atsižvelgdamas į bylos aplinkybes.
Dėl bylinėjimosi išlaidų
Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (didžioji kolegija) nusprendžia:

1985 m. liepos 25 d. Tarybos direktyvos 85/374/EEB dėl valstybių narių įstatymų ir kitų teisės aktų, reglamentuojančių atsakomybę už gaminius su trūkumais, derinimo 11 straipsnis turi būti aiškinamas kaip draudžiantis nacionalinės teisės nuostatas, leidžiančias teismo byloje vieną atsakovą pakeisti kitu, taikyti taip, kad praėjus jame nustatytam terminui būtų galima „gamintoją“ šios direktyvos 3 straipsnio prasme įtraukti kaip atsakovą į teismo bylą, pradėtą per šį terminą prieš kitą nei jis asmenį.

Tačiau, pirma, šis 11 straipsnis turi būti aiškinamas kaip nedraudžiantis nacionaliniam teismui nuspręsti, jog per šiame straipsnyje nustatytą terminą pradėtoje teismo byloje prieš Direktyvos 85/374 3 straipsnio 1 dalyje numatytam „gamintojui“ visiškai priklausančią dukterinę bendrovę, ši gali būti pakeista minėtu gamintoju, jeigu teismas konstatuoja, kad atitinkamo gaminio išleidimą į apyvartą iš tikrųjų lėmė šis gamintojas.

Antra, Direktyvos 85/374 3 straipsnio 3 dalis turi būti aiškinama taip, kad, kai nuo gaminio su tariamais trūkumais nukentėjęs asmuo, prieš pradėdamas įgyvendinti savo teises šio gaminio tiekėjo atžvilgiu, pagrįstai negalėjo nustatyti jo gamintojo, tas tiekėjas, visų pirma šios direktyvos 11 straipsnio taikymo tikslais, turi būti laikomas „gamintoju“, jeigu savo iniciatyva ir nedelsdamas nepranešė nukentėjusiajam, kas yra gamintojas arba kas jam pačiam gaminį patiekė, o tai turi patikrinti nacionalinis teismas, atsižvelgdamas į bylos aplinkybes.

Parašai.
(
*1
)	Proceso kalba: anglų.