CELEX: 62007CJ0071
Apellatsioonkaebus
Ametnikud
Töötasu
Pension
Elukohariigi keskmise elukalliduse alusel arvutatud paranduskoefitsiendi kohaldamine
Personalieeskirjade muutmise määrusega kehtestatud üleminekukord
Õigusvastasuse väide

Apellatsioonkaebuses esitab F. Campoli nõude tühistada Euroopa Ühenduste Esimese Astme Kohtu 29. novembri 2006. aasta otsus kohtuasjas
T-135/05: Campoli
vs
. komisjon (EKL AT 2006, lk I-A-2-297 ja II-A-2-1527
, edaspidi „vaidlustatud kohtuotsus”), millega jäeti osalise vastuvõetamatuse ja osalise põhjendamatuse tõttu rahuldamata F. Campoli hagi, milles viimane nõudis oma 2004. aasta mai–juuli pensioniteatiste tühistamist, sest neis kohaldati esimest korda paranduskoefitsienti, mis oli õigusvastaselt arvutatud tema elukohariigi keskmise elukalliduse, mitte selle riigi pealinna elukalliduse alusel.
I —

Õiguslik raamistik
Euroopa ühenduste ametnike personalieeskirjade enne 1. maid 2004 kehtinud redaktsiooni (edaspidi „endised personalieeskirjad”) artikli 82 lõike 1 teine lõik sätestas, et pensionide suhtes kohaldatakse paranduskoefitsienti, mis on kehtestatud sellele ühendustes asuvale riigile, kus pensionisaaja tõendab oma elukoha olevat.
Kuna ükski endiste personalieeskirjade erisäte ei näinud ette pensionidele kohaldatavate paranduskoefitsientide arvutamist, oli neile praktikas kohaldatud teenistuses olevate ametnike töötasude jaoks vastavalt kõnealuste personalieeskirjade artikli 64 esimesele lõigule ja XI lisale arvutatud paranduskoefitsiente ehk teisisõnu meetodit, mille eesmärk oli kindlustada samaväärne ostujõud ametnike teenistuskohast sõltumata. See meetod pidi kajastama teenistuskoha riigi pealinna ja Brüsseli (Belgia) elukalliduse keskmist erinevust keskmise ametniku jaoks (edaspidi „pealinna meetod”). Pensionäride jaoks moodustus võrdlusnäitaja elukohariigi pealinna elukallidusest võrrelduna Brüsseli elukallidusega.
Nõukogu 22. märtsi 2004. aasta määrusega (EÜ, Euratom) nr 723/2004, millega muudetakse Euroopa ühenduste ametnike personalieeskirju ja Euroopa ühenduste muude teenistujate teenistustingimusi (
ELT L 124, lk 1
; ELT eriväljaanne 01/02, lk 130) uuendati endisi personalieeskirju põhjalikult. Üks nimetatud määrusega sisseviidud uuendustest oli pensionidele kohaldatavate paranduskoefitsientide kaotamine alates 1. maist 2004.
Selgituseks sätestab määruse nr 723/2004 põhjendus 30:
„Euroopa Liidu süvenenud koostöö ja pensionäride vaba elukohavalik Euroopa Liidu piires on muutnud pensionide paranduskoefitsientide süsteemi vananenuks. Kõnealune süsteem on juba tekitanud pensionäride elukohaga seotud järelevalveprobleeme, mis tuleks lahendada. Seetõttu tuleks kõnealune süsteem kaotada, nähes ette asjaomase üleminekukorra pensionäride ja enne käesoleva määruse jõustumist töölevõetud ametnike jaoks.”
Seetõttu sätestavad personalieeskirjade 1. maist 2004 jõustunud (edaspidi „uued personalieeskirjad”) artikli 82 lõike 1 teine lõik ja lõige 3, et pensionide ega invaliidsustoetuste suhtes ei kohaldata paranduskoefitsiente.
Paranduskoefitsientide selline kaotamine ei puuduta enne 1. maid 2004 pensionile jäänud ametnikke. Uute personalieeskirjade XIII lisa artikli 20 lõike 1 esimene lõik näeb ette, et nimetatud ametnike pensionide suhtes kohaldatakse selle liikmesriigi jaoks kinnitatud paranduskoefitsienti, kus asub pensionisaaja tõendatud põhielukoht.
Uute personalieeskirjade XIII lisa artikli 20 lõike 1 teine lõik sätestab reegli, mille kohaselt minimaalne kohaldatav paranduskoefitsient on 100%.
Personalieeskirjade XIII lisa artikli 20 lõike 4 alusel kohaldatakse paranduskoefitsientide üleminekukorda ka invaliidsustoetustele.
Üleminekukorra alusel kohaldamisele kuuluvad paranduskoefitsiendid määratakse uute personalieeskirjade XI lisa artikli 1 lõike 3 punkti a ja artikli 3 lõike 5 punkti b kohaselt kindlaks kõnealuse pensionäri elukohaliikmesriigi ja Belgia elukalliduse keskmise erinevuse alusel (edaspidi „riigi meetod”), samas kui „pealinna meetod” kuulub jätkuvalt kohaldamisele teenistuses olevate ametnike töötasude suhtes.
Et lihtsustada asjaomaste pensionäride jaoks üleminekut „pealinna meetodilt” uuele „riigi meetodile”, võeti viimane kasutusele astmeliselt, nelja-aastase üleminekuperioodi vältel. Selleks jagab uute personalieeskirjade XIII lisa artikli 20 lõige 2 pensionisumma moodustumise proportsioonid järkudesse vastavalt järgmisele ajakavale:
—
alates 1. maist 2004: 80% „pealinna meetodil” ja 20% „riigi meetodil”;
—
alates 1. maist 2005: 60% „pealinna meetodil” ja 40% „riigi meetodil”;
—
alates 1. maist 2006: 40% „pealinna meetodil” ja 60% „riigi meetodil”;
—
alates 1. maist 2007: 20% „pealinna” meetodil ja 80% „riigi meetodil”;
—
alates 1. maist 2008 100% „riigi meetodil”.
Lisaks sätestab uute personalieeskirjade XIII lisa artikli 24 lõike 2 teine lõik, et tagatakse enne 1. maid 2004 saadud netopensioni nominaalsumma.
II —

Vaidluse taust
Apellant on alates pensionile jäämisest 2003. aasta veebruaris saanud endiste personalieeskirjade artiklite 53 ja 78 alusel invaliidsuspensioni, millele kohaldati samade personalieeskirjade artikli 82 alusel sellele ühendustes asuvale riigile kehtestatud paranduskoefitsienti, kus pensionisaaja tõendas oma elukoha olevat — kõnesoleval juhul oli selleks Ühendkuningriik, arvestades, et apellant elas Londonis, kuhu ta oli ostnud maja. Alates 1. jaanuarist 2004 kohaldati hageja pensionile Ühendkuningriigi jaoks kehtestatud paranduskoefitsienti 139,6 %. See paranduskoefitsient oli arvutatud „pealinna meetodil”, et ta kajastaks Londoni ja Brüsseli elukalliduse vahelist erinevust.
Euroopa Ühenduste Komisjoni Individuaalsete maksete haldamise ja maksmise ameti 13. mai 2004. aasta kirjaga teavitati apellanti uute personalieeskirjade jõustumise mõjust tema pensioniõigustele. Selles kirjas oli märgitud, et apellandi pensioniõigusi ei muudeta, kui tema pension kinnitati enne 1. maid 2004.
Apellant märkas siiski, et talle tehtavad maksed vähenesid uute personalieeskirjade alusel — Londonis elavatele endistele ametnikele makstavatele pensionidele kohaldatav paranduskoefitsient kaotati järk-järgult ja asendati uue, endisest madalama paranduskoefitsiendiga.
Seetõttu esitas apellant 20. augustil 2004 ametisse nimetavale asutusele personalieeskirjade artikli 90 alusel kaebuse komisjoni otsuse peale, mille moodustasid apellandi 2004. aasta mai–juuli pensioniteatised. Apellant tõi esile, et tema pensioniõiguste ja eelkõige paranduskoefitsiendi väidetavalt ebaõiglane vähendamine rikkus mitut õiguse üldpõhimõtet. Komisjoni jättis kaebuse 13. detsembri 2004. aasta otsusega rahuldamata (edaspidi „vaidlusalune otsus”).
III —

Vaidlustatud kohtuotsus
Vaidlustatud kohtuotsusega jättis Esimese Astme Kohus rahuldamata apellandi hagi, mille ese oli viimase nõue tühistada vaidlusalune otsus tervikuna, sh esiteks ametisse nimetava asutuse otsus, mille apellant vaidlustas kaebuses, ning mis muutis alates 1. maist 2004 tema pensionile kohaldatavat paranduskoefitsienti ja majapidamis- ning õppetoetust, ja teiseks pensioniteatised, kuna need täidavad eelnimetatud otsust alates 1. maist 2004.
Esimese Astme Kohus tunnistas vaidlustatud kohtuotsuses kõigepealt vastuvõetamatuks esiteks majapidamis- ja õppetoetust puudutava väite, kuna seda ei olnud kaebuses esitatud, ning teiseks — menetluse algatamise huvi puudumise tõttu — nõude tühistada 2004. aasta mai ja juuni pensioniteatistes sisaldunud otsus. Seevastu tunnustas Esimese Astme Kohus huvi olemasolu 2004. aasta juuli pensioniteatise vaidlustamiseks, arvestades, et Ühendkuningriigis teenistuses olevate ametnike töötasudele kohaldatavaks paranduskoefitsiendiks oli „pealinna meetodi” alusel kinnitatud 142,7% tagasiulatuvalt alates juulist, samas kui apellandi pensionisumma jäi pensioni nominaalsumma tagatuse tõttu tasemele, mis saavutati, kohaldades samal kuupäeval paranduskoefitsiendi 139,6%.
Seejärel tunnistas Esimese Astme Kohus põhjendamatuks uute personalieeskirjade XIII lisa artikli 20 kohta esitatud seitsmest punktist koosneva õigusvastasuse väite, mille kohaselt rikuti vastavalt õiguspärase ootuse kaitse, õiguskindluse, tagasiulatuva jõu keelu, omandatud õiguste, võrdse kohtlemise, proportsionaalsuse ja hea halduse põhimõtteid ning kuritarvitati võimu ja esitati ebapiisav põhjendus.
Võrdse kohtlemise rikkumisel rajaneva väiteosa toetuseks, millele Esimese Astme Kohtu poolt antud hinnang on kõnesoleva apellatsioonkaebusega vaidlustatud, esitati neli argumenti.
Esimese Astme Kohus lükkas vaidlustatud kohtuotsuse punktides 99–109 tagasi apellandi esimese argumendi, mille kohaselt rikub „riigi meetodi” kasutamine enne 2004. aasta 1. maid pensionile jäänud ametnike pensionidele kohaldatavate üleminekukoefitsientide arvutamisel võrdse kohtlemise põhimõtet, sest selle uue meetodi alusel arvutatud koefitsiendid ei taga kõigi pensionäride samaväärse ostujõudu säilimist. Esimese Astme Kohus juhtis tähelepanu oma järeldustele 26. veebruari 2003. aasta kohtuotsuses Drouvis
vs
. komisjon (
T-184/00, EKL AT 2003, lk I-A-51 ja II-297
, punkt 60), mille kohaselt võib kogu riigile ühtne paranduskoefitsient kujutada endast asjakohast näitajat, mis kajastaks — paratamatult ligilähedasel viisil — liikmesriigi elukallidust, ning mis oleks sobiv pensionäride võrdse kohtlemise eesmärgi tagamiseks.
Esimese Astme Kohus tõdes lisaks, et asendades „pealinna meetodi”„riigi meetodiga”, ei ületanud seadusandja tema kaalutlusõiguse teostamisele selles valdkonnas seatud piire. Vaidlustatud kohtuotsuse punktis 105 märkis nimetatud kohus, et seadusandjal on vabadus kehtestada asjaomaste ametnike suhtes endistest ebasoodsamaid sätteid tingimusel, et ta näeb ette piisava kestusega üleminekuaja. Seda vabadust ei või piirata ka ostujõu võrdsuse põhimõttele tuginedes, arvestades iseäranis, et üleminekukord tagab pensionäridele enne uute personalieeskirjade jõustumist saadud netopensioni nominaalsumma säilimise.
Vaidlustatud kohtuotsuse punktides 110–115 lükkas Esimese Astme Kohus tagasi apellandi teise argumendi diskrimineerimise kohta teenistuses olevate ametnike — kellele kohaldatakse jätkuvalt „pealinna meetodit” — ja pensionile jäänud ametnike vahel, sedastades, et need kaks ametnike kategooriat on objektiivselt erinevais olukordades.
Kohtuotsuse punktides 116–130 jättis kõnealune kohus kõrvale apellandi kolmanda argumendi, millega viimane püüdis tõendada diskrimineerimise olemasolu võrreldes Belgias elavate pensionäridega asjaolu tõttu, et nende pensionid kinnitatakse, arvestades Brüsseli kui pealinna elukallidust. Selle kohta märkis Esimese Astme Kohus kõigepealt, et vastavalt uute personalieeskirjade XI lisa artikli 1 lõike 3 punkti a alapunktile ii koosmõjus artikli 3 lõike 5 punktiga b määratakse teistes liikmesriikides kui Belgia Kuningriigis makstavatele pensionidele kohaldatavad paranduskoefitsiendid kindlaks „võrreldes Belgiaga”, ning et uue pensioniskeemi puhul ei võimalda miski järeldada, et seadusandja tahtis soodustada Belgias elavaid pensionäre paranduskoefitsiendiga, mis võtab arvesse Brüsseli kui pealinna elukallidust.
Esimese Astme Kohus kinnitas vaidlustatud kohtuotsuse punktides 120–123 lisaks selle tõelevastavust, et üleminekul „pealinna meetodilt”„riigi meetodile” ei toimunud „Belgia” pensioni alusmäära ega sellele kohaldatava 100% paranduskoefitsiendi osas mingit uue metodoloogiaga arvestavat vähendamist. Selle kohta märkis komisjon kohtuistungil, et praktikas olid statistikud jõudnud järeldusele, et meetod, mis seisneb Brüsseli ja mõne teise pealinna, näiteks Londoni, hinnaerinevuste mõõtmises, pakub täiesti kehtiva hinnangu Belgia ja Ühendkuningriigi hinnaerinevustele kõigi kaupade osas ühe erandiga: nimelt üürihindadega. Komisjon täpsustas, et pensionidele kohaldatavate paranduskoefitsientide kindlaksmääramiseks võrdlevad statistikud vastava riigi keskmisi üürihindu Belgia keskmiste üürihindadega. Sel alusel on võimalik hinnata, et „erinevus Brüsseli ja Belgia keskmise vahel on umbes 2%”. Vaatamata sellele ei kinnitatud seejärel Belgiale paranduskoefitsienti 98%.
Esimese Astme Kohus tõdes selle kohta vaidlustatud kohtuotsuse punktis 124, et komisjoni selgitused puudutavad uue pensioniskeemi rakendamist — millega tegeles Euroopa Ühenduste Statistikaamet (EUROSTAT) ja mis viidi lõpule pensionidele kohaldatavate paranduskoefitsientide kohandamise eeskirjadega — samas kui apellandi esitatud õigusvastasuse väide puudutab ainult uute personalieeskirjade XIII lisa artiklit 20. Ühenduse õigusakti õiguspärasus ei saa sõltuda selle akti praktikasse rakendamise viisist. Nimetatud kohus lisas vaidlustatud kohtuotsuse punktis 125, et osas, milles komisjoni poolt kirjeldatud praktika soodustas Belgias elavaid pensionäre, jättes viimased uuest „riigi meetodist” kõrvale, on igal juhul alust meenutada, et võrdse kohtlemise põhimõtte järgimine tuleb ühitada kinnipidamisega õiguspärasuse põhimõttest, mille kohaselt keegi ei saa oma nõuete toetuseks tugineda teiste õigussubjektide kasuks sooritatud õigusrikkumisele.
Vaidlustatud kohtuotsuse punktides 131–140 lükkas Esimese Astme Kohus viimaks tagasi ka neljanda argumendi, milles apellant väitis, et eksisteerib diskrimineerimine võrreldes „madalama elukallidusega” riikides elavate pensionäridega, kellele kohaldati enne 1. maid 2004 100% väiksemat paranduskoefitsienti, ning kelle jaoks kehtestati uue skeemiga minimaalseks paranduskoefitsiendiks 100%, mille tulemusel kohaldatakse neile nüüd nende elukohaliikmesriigi tegelikku elukallidust märkimisväärselt ületavat paranduskoefitsienti.
Esimese Astme Kohus nentis vaidlustatud kohtuotsuse punktides 132–135, et see argument on vastuvõetamatu, kuna apellant ei ole tõendanud, et kohtuotsus, mis tunnistab õigusvastaseks 100% minimaalse paranduskoefitsiendi kohaldamise „madalama elukallidusega” liikmesriikides elavate pensionisaajate pensionidele, võiks tuua talle rahalist kasu. Eelkõige ei ole apellant tõendanud, et väidetav „rahaline kingitus” sellistes liikmesriikides elavatele pensionisaajatele toob tingimata kaasa vastava rahalise kaotuse „suure elukallidusega” liikmesriikides elavatele pensionäridele. Lisaks ei tugine ühenduse pensioniskeem mitte pensionifondide mudelil, vaid solidaarsuspõhimõttel, nii et 100% minimaalse paranduskoefitsiendi kehtestanud eeskiri ei too õigusliku tagajärjena kaasa asjaomaste pensionisaajate rikastumist selle pensionäride kategooria arvelt, kuhu kuulub apellant.
Esimese Astme Kohus sedastas vaidlustatud kohtuotsuse punktis 136, et 100% minimaalse paranduskoefitsiendi kehtestamist ei saa pidada ilmselgelt omavoliliseks või ebasobivaks, arvestades, et selle reegli eesmärk on lähendada üleminekukorda, mis pensionidele kohaldatavad paranduskoefitsiendid säilitab, nii palju kui võimalik lõplikule korrale, mis need kaotab. Selles mõttes toob nimetatud reegel üksnes kaasa pensionidele kohaldatavate paranduskoefitsientide ennetava kaotamise mitmete liikmesriikide ja pensionäride jaoks.
IV —

Apellatsioonkaebus
Apellatsioonkaebuses palub komisjon Euroopa Kohtul:
—
tühistada vaidlustatud kohtuotsus;
—
rahuldada apellandi esimeses astmes esitatud nõuded, mida on muudetud seoses majapidamis- ning õppetoetuse nõuete vastuvõetamatusega, ning tühistada ametisse nimetava asutuse poolt 13. detsembril 2004 .aastal langetatud kaebuse rahuldamata jätmise otsus tervikuna, sh esiteks ametisse nimetava asutuse otsus, mille apellant vaidlustas kaebuses, ning mis muutis alates 1. maist 2004 tema pensionile kohaldatavat paranduskoefitsienti ja teiseks pensioniteatised, kuna need täidavad eelnimetatud otsust alates 1. maist 2004, ja
—
mõista kõik kohtukulud välja vastustajalt.
Komisjon, kes esitas ka vastuapellatsioonkaebuse, palub Euroopa Kohtul:
—
jätta apellatsioonkaebus vastuvõetamatuse tõttu rahuldamata;
—
teise võimalusena, jätta see tervikuna põhjendamatuse tõttu rahuldamata, ja
—
mõista kõik kohtukulud välja F. Campolilt.
Euroopa Liidu Nõukogu palub Euroopa Kohtul:
—
jätta apellatsioonkaebus põhjendamatuse tõttu rahuldamata, ja
—
mõista kohtukulud välja F. Campolilt.
Apellatsioonkaebuses vaidlustab apellant hinnangu, mille Esimese Astme Kohus andis võrdse kohtlemise põhimõtte rikkumise kohta esitatud väiteosa põhjenduseks toodud esimesele, kolmandale ja neljandale argumendile. Esitades apellatsioonkaebuses ühe ainsa väite, toob apellant selle põhjendustes esile, et Esimese Astme Kohus eiras võrdse kohtlemise põhimõtet, kaitseõiguse põhimõtet, poolte võrdsuse põhimõtet ühenduse kohtus, institutsioonidel lasuvat põhjendamiskohustust, menetluse algatamise huvi mõistet seaduslikkuse vaidlustamise raames ning oma põhjendamiskohustust.
Enne selle väite põhjendatuse uurimist tuleb otsustada komisjoni esitatud vastuapellatsioonkaebuse üle, sest viimane nõuab selles apellatsioonkaebuse vastuvõetamatuks tunnistamist.
A —
Vastuapellatsioonkaebus
1. Poolte argumendid
Komisjoni hinnangul oleks Esimese Astme Kohus pidanud omal algatusel tunnistama vastuvõetamatuks võrdse kohtlemise põhimõtte rikkumise kohta esitatud väiteosa põhjenduseks toodud esimese, kolmanda ja neljanda argumendi, sest neid ei olnud esitatud kohtueelse menetluse etapis. Komisjon väidab selle kohta, et kohtueelses menetluses esitatud kaebuses tõi apellant selle väiteosa raames välja üksnes teise argumendi, mille kohaselt eksisteerib ametnike ja pensionäride vaheline diskrimineerimine, ning et see oli eraldiseisev kolmest ülejäänud argumendist, mis esitati hiljem.
Komisjon täpsustab oma vasturepliigis, et tema vastuapellatsioonkaebuse eesmärk on saavutada apellatsioonkaebuse tunnistamine vastuvõetamatuks, sest selles on viidatud üksnes kolmele vastuvõetamatule argumendile. Komisjon tunnistab, et isegi selliselt sõnastatuna ei vasta tema vastuapellatsioonkaebuse ese täielikult Euroopa Kohtu põhikirja artikli 56 sõnastusele, ent leiab siiski, et Euroopa Kohus on kohustatud omal algatusel uurima, kas Esimese Astme Kohus rikkus õigusnormi, jättes kolm kõnesolevat argumenti omal algatusel vastuvõetamatuks tunnistamata.
Apellandi sõnul on vastuapellatsioonkaebus vastuvõetamatu, kuna vastupidi eelnimetatud artiklis 56 nõutule, ei jäetud komisjoni poolt esimeses astmes esitatud nõudeid rahuldamata. Eeskätt ei nõudnud komisjon hagi vastuvõetamatuks tunnistamist ja Esimese Astme Kohus rahuldas tema nõuded täies ulatuses, jättes kõnealuse hagi põhjendamatuse tõttu rahuldamata. Ehkki komisjon esitas vastuapellatsioonkaebuse, ei nõudnud ta vaidlustatud kohtuotsuse osalist ega täielikku tühistamist.
Teise võimalusena märgib apellant, et vastuapellatsioonkaebus on põhjendamatu. Esimese, kolmas ja neljas kõnealune argument on tegelikult seotud võrdse kohtlemise põhimõtte rikkumisega, mida ta väitis juba kaebuses. Vaidlusaluses otsuses kvalifitseeris komisjon oma argumentatsiooni selgesti kui selle asjaolu vastu suunatud kriitika, et „„suure elukallidusega” piirkonna elanikelt võetakse „madalama elukallidusega” piirkondadesse elama asunud isikute omaga samaväärne ostujõud”, ning et „pensionäridel ei ole enam sama ostujõudu, sõltumata elukohast”. Esimese Astme Kohtu istungi ettekandes toodi selgesti välja apellandi poolt mittediskrimineerimise põhimõtte rikkumise kohta esitatud väidete põhjenduseks esitatud neli argumenti, ilma et komisjon oleks arvustanud seda ettekannet või nimetatud argumente.
2. Euroopa Kohtu hinnang
Euroopa Kohtu põhikirja artikli 56 teise lõigu alusel võib otsuse edasi kaevata iga pool, kelle nõue on osaliselt või tervikuna rahuldamata jäetud.
Nagu möönab esitatud vasturepliigis ka komisjon ise, rahuldati vaidlustatud kohtuotsusega tema Esimese Astme Kohtule esitatud nõuded täies ulatuses. Ennekõike tuleb välja tuua, et viidates Esimese Astme Kohtus küll apellandi majapidamis- ja õppetoetust puudutavate väidete vastuvõetamatusele, sest need ei sisaldunud kaebuses, ei ole komisjon kuidagi maininud võrdse kohtlemise põhimõtte kohta esitatud väidete vastuvõetamatust.
Lisaks tuleneb eeskätt Euroopa Kohtu põhikirja artiklist 61, et iga apellatsioonkaebus peab olema esitatud Esimese Astme Kohtu otsuse täielikuks või osaliseks tühistamiseks, arvestades, et Euroopa Kohus võib tühistamise korral teha ise asja suhtes lõpliku kohtuotsuse, kui menetlusstaadium lubab, või suunata asja tagasi Esimese Astme Kohtusse otsustamiseks.
Käesolevas asjas ei soovi komisjon vastuapellatsioonkaebusega saavutada vaidlusaluse kohtuotsuse tühistamist, vaid apellandi esitatud apellatsioonkaebuse vastuvõetamatuks tunnistamist.
Neil kaalutlustel tuleb jätta vastuapellatsioonkaebus vastuvõetamatuse tõttu rahuldamata.
B —
Apellatsioonkaebus
1. Esimese Astme Kohtu hinnang esimesele argumendile, mille kohaselt on rikutud võrdse kohtlemise põhimõtet, sest uus „riigi meetod” ei taga kõigile pensionäridele samaväärset ostujõudu
a) Poolte argumendid
Apellant väidab, et esimese väite tagasilükkamisega rikkus Esimese Astme Kohus võrdse kohtlemise põhimõtet ja ühenduse kohtul lasuvat põhjendamiskohustust. Nimelt asetab vaidlustatud kohtuotsus seadusandja ulatusliku kaalutlusõiguse sellest põhimõttest kõrgemale. Antud küsimuses on määravaks kõnealuse kohtuotsuse punkt 105. Piisava kestusega üleminekuaja olemasolu, mille Esimese Astme Kohus esile tõi, on oluline element hinnangu andmisel õiguskindluse, tagasiulatuva jõu keelu ja omandatud õiguste põhimõtteist kinnipidamisele, ent ei puutu asjasse, kontrollides meetme õiguspärasust seoses võrdse kohtlemise põhimõttega.
Apellant rõhutab lisaks, et „riigi meetodi” järgi kinnitatud paranduskoefitsient rikub võrdse kohtlemise põhimõtet, sest see ei võimalda isegi mitte ligilähedaselt kajastada riigi elukallidust ega järelikult ka täita endiste ametnike ostujõu samaväärsuse eesmärki. Nimelt kahjustab uus meetod apellandi sõnul pealinnas või teistes „suure elukallidusega” linnades või piirkondades elavaid pensionäre ja muudab neil võimatuks elukohaga seotud kulude katmise.
Vaidlustatud kohtuotsuse punktis 105 on komisjoni sõnul üksnes tehtud järeldused seadusandjale kõnealuses valdkonnas kuuluvast kaalutlusõigusest. Nimelt otsustas Esimese Astme Kohus selles punktis, et kõnealuse meetodi muutmine ei riku ostujõu võrdsust kui võrdse kohtlemise põhimõtte erivormi, kuna puudub seadusandjale kuuluvat kaalutlusõigust ületav omavoliline või ilmselgelt ebasobiv eristus, eriti arvestades, et üleminekukord kindlustab netopensioni nominaalsumma tagamise.
Nõukogu väidab, et apellant ajab „võrdse kohtlemise põhimõtte” segamini „ostujõu samaväärsuse põhimõttega”. Vaidlustatud kohtuotsuse punkt 105 ei viita nõukogu arvates võrdse kohtlemise põhimõttele üldiselt, vaid pelgalt ostujõu samaväärsuse põhimõttele, mis on vaid üks võimalikest vahenditest võrdse kohtlemise tagamisel. Nõukogu sõnul on „riigi meetod” samavõrd kooskõlas võrdse kohtlemise põhimõttega kui „pealinna meetod” ega riiva pensionäride liikumisvabadust. Tegelikult soodustas varasem süsteem madalama elukallidusega elukoha valikut riigisiseselt samavõrd kui kehtiv süsteem ja seadis seega tingimused elukohavalikule.
b) Euroopa Kohtu hinnang
Kritiseerides Esimese Astme Kohtu hinnangut argumendile, mille kohaselt rikuti võrdse kohtlemise põhimõtet, sest uus „riigi meetod” ei taga kõigile pensionäridele samaväärset ostujõudu, nõuab apellant sisuliselt, et tunnistataks ekslikuks Esimese Astme Kohtu hinnang, mille kohaselt ühenduse seadusandja ei ületanud talle vastavas valdkonnas kuuluva kaalutlusõiguse piire, asendades pensioniskeemi üleminekukorra raames paranduskoefitsientide kehtestamise jaoks „riigi meetodi”„pealinna meetodiga”.
Sellise argumentatsiooni põhjendatuse hindamiseks tuleb kõigepealt välja selgitada, kas „riigi meetodil” arvutatud, riigile ühtse koefitsiendi kohaldamine pensionidele on võrdse kohtlemise põhimõttega kooskõlas või mitte.
Selle kohta tuleb meenutada, et võrdse kohtlemise või ka diskrimineerimiskeelu põhimõte nõuab, et sarnaseid olukordi ei käsitletaks erinevalt ja erinevaid olukordi ei käsitletaks ühtemoodi, välja arvatud juhul, kui selline kohtlemine on objektiivselt põhjendatud (10. jaanuari 2006. aasta otsus kohtuasjas
C-344/04: IATA ja ELFAA, EKL 2006, lk I-403
, punkt 95, ja 11. septembri 2007. aasta otsus kohtuasjas
C-227/04 P: Lindorfer
vs
. nõukogu, EKL 2007, lk I-6767
, punkt 63).
Endiste personalieeskirjade artiklite kohta, mis sätestasid paranduskoefitsientide kohaldamise ametnike töötasudele ja pensionidele, on Euroopa Kohus juba otsustanud, et ei saa toetada seda, et säte, mille eesmärk on tagada kõigi pensionile jäänud ametnike samaväärne ostujõud nende elukohast sõltumata, oleks vastuolus võrdse kohtlemise põhimõttega (29. aprilli 2004. aasta määrus kohtuasjas C-187/03 P: Drouvis
vs
. komisjon, punktid 25 ja 26 ning viidatud kohtupraktika).
Nagu leidis vaidlustatud kohtuotsuse punktides 99–101 õigesti Esimese Astme Kohus, ei saa paranduskoefitsientide süsteem iseenesest tagada endiste ametnike kohtlemise täielikku võrdsust, arvestades, et on ilmselgelt võimatu võtta arvesse elukallidust ja selle varieerumist kõigi liikmesriikide erinevates piirkondades, kuhu pensionärid võivad elama asuda, ning kohaldada kõigile neile piirkondadele eri koefitsienti. Neil tingimustel võib riigile ühtne paranduskoefitsient kujutada endast sobivat näitajat, et kajastada — paratamatult ligikaudselt — liikmesriigi elukallidust.
Mis puudutab riigile ühtse paranduskoefitsiendi arvutamiseks kasutatava meetodi valikut, on selge — nagu märgib kohtujurist oma ettepaneku punktides 69 ja 70 —, et mis tahes valitud süsteem saab parimal juhul kujutada endast kõigi endiste ametnike tegelike elukalliduste mõistlikku üldistust, ning et sellest vaatenurgast on nii „pealinna meetodil” kui ka „riigi meetodil” oma eelised ja puudused.
Riigile ühtse paranduskoefitsiendi paratamatut ligikaudsust arvestades tuleb eesmärk tagada eri liikmesriikides elavate endiste ametnike ostujõu teatav samaväärsus lugeda täidetuks niivõrd, kuivõrd ühtne paranduskoefitsient on kinnitatud vastavalt kriteeriumidele, mis tagavad selle representatiivsuse. Vaieldamatult kajastab „riigi meetod” riigi elukallidust vähemalt sama representatiivselt kui „pealinna meetod”.
Kuna „riigi meetod” kujutab endast seega sobivat meetodit, et tagada võimaluste piires pensionäride samaväärne ostujõud, ei rikkunud Esimese Astme Kohus õigusnormi, otsustades, et ühenduse seadusandja ei rikkunud võrdse kohtlemise põhimõtet, asendades pensioniskeemi üleminekukorra raames paranduskoefitsientide kehtestamise jaoks „riigi meetodi”„pealinna meetodiga”.
Apellandi kriitika kohta vaidlustatud kohtuotsuse punkti 105 suhtes tuleb tõdeda, et see on põhjendamatu. Vaidlustatud kohtuotsuse punktides 99–104 esitatud põhjendustest ilmneb, et vastupidi apellandi väidetele vastas Esimese Astme Kohus tegelikult eitavalt küsimusele, kas uus meetod paranduskoefitsientide kehtestamiseks kujutab endast omavolilist või taotletava eesmärgi suhtes ilmselgelt ebasobivat vahetegemist. Vastus antud, ei leidnud see kohus kusagil, et seadusandja pädevuse ainus piirang oleks piisava üleminekuperioodi olemasolu, nagu väidab apellant, vaid vastupidi — Esimese Astme Kohus uuris käesoleva kohtuotsuse punktides 51–54 esitatuga sarnaseid põhjendusi esitades küsimust, kas ühenduse seadusandja rikkus võrdse kohtlemise põhimõtet, asendades „riigi meetodi”„pealinna meetodiga”. Vaidlusaluse küsimuse süsteemsel tõlgendamisel selgub seega, et Esimese Astme Kohtu põhjendused ei tugine eeldusel, et ühenduse seadusandja oleks pensioniskeemi kohandamise raames seotud õiguskindluse ja omandatud õiguste, ent mitte võrdse kohtlemise põhimõttega.
Eeltoodust tuleneb, et apellatsioonkaebuse ainsa väite esimene osa, mille kohaselt rikuti võrdse kohtlemise põhimõtet ja ühenduse kohtul lasuvat põhjendamiskohustust, tuleb põhjendamatuse tõttu tagasi lükata.
2. Esimese Astme Kohtu hinnang neljandale argumendile, mille kohaselt 100% minimaalse paranduskoefitsiendi kehtestamise tõttu eksisteerib diskrimineerimine võrreldes „madalama elukallidusega” liikmesriikides elavate pensionäridega
a) Poolte argumendid
Apellant väidab, et vastupidi vaidlustatud kohtuotsuse punktides 132–135 otsustatule, on tal olemas menetluse algatamise huvi. Apellant vaidlustab asjaolu, et selline huvi saab tuleneda ainult „madalama elukallidusega” liikmesriigis elavate pensionäride rikastumisest „suure elukallidusega” riikides elavate pensionäride arvelt, rõhutades, et tema kriitika tugineb „ostujõu samaväärsuse põhimõtte” riivel. Isegi eeldades, et tuleks uurida seoseid kahele nimetatud pensionäride grupile makstavate hüvitiste vahel, on apellandi arvates alust märkida, et 100% minimaalse paranduskoefitsiendi kohaldamisest tekkiva kulu „kompenseerib”„riigi meetodi” kasutuselevõtt.
Esimese Astme Kohtu tõdemuse kohta vaidlustatud kohtuotsuse punktis 136, mille kohaselt ei saa 100% minimaalse paranduskoefitsiendi kehtestamist mingil juhul pidada ilmselgelt omavoliliseks või ebasobivaks, väidab apellant, et sellist järeldust ei õigusta pelk viide seadusandja ulatuslikule kaalutlusõigusele ja eesmärgile lähendada üleminekukorda lõplikule korrale. Lisaks ei ole „madalama elukallidusega” riikides elavatele pensionäridele loodud mingit üleminekukorda. Sellest asjaolust lähtuv eristus, et kõnealustele pensionäridele minimaalse paranduskoefitsiendi kehtestav eeskiri annab neile oluliselt nende elukoha elukallidust ületavad hüvitised, ei leia ühtki üleminekukorra olemusest ja tunnustest tulenevat objektiivset õigustust.
Komisjoni ja nõukogu hinnangul leidis Esimese Astme Kohus õigesti, et apellandi väide on vastuvõetamatu. Komisjon ja nõukogu väidavad selle kohta, et isegi kui Esimese Astme Kohus oleks leidnud selle argumendi olevat põhjendatud, oleks sellele järgnenud „madalama elukallidusega” liikmesriikides elavate pensionäride pensionisummade vähendamine, mis ei oleks kuidagi muutnud apellandi olukorda. Teise võimalusena väidavad komisjon ja nõukogu, et ühtlustades üleminekukorda lõpliku korraga suure arvu liikmesriikide jaoks ja „madalama elukallidusega” liikmesriikides elavate pensionäride kasuks, tegi seadusandja asjakohase ja sobiliku valiku. Nõukogu rõhutab viimati nimetatud pensionäride kohta, et neil ei olnud kaitstavaid õigustatud ootusi, millega on selgitatav see, et nende suhtes ei olnud üleminekumeetmed vajalikud.
b) Euroopa Kohtu hinnang
Mis puudutab vaidlustatud kohtuotsuse põhistust, mille alusel Esimese Astme Kohus lükkas tagasi apellandi argumendi, mis käsitles 100% minimaalse paranduskoefitsiendi kehtestamisest tulenevat diskrimineerimist võrreldes „madalama elukallidusega” liikmesriikides elavate pensionäridega, siis selle põhistuse kohta esitatud kriitika käib nii Esimese Astme Kohtu poolt selle argumendi vastuvõetavusele antud hinnangu kui ka selle argumendi sisulise käsitluse kohta. Nimelt üritab apellant tõendada, et vastupidi Esimese Astme Kohtu poolt otsustatule on kõnealune argument vastuvõetav ja põhjendatud.
Enne sellele kriitikale vastamist tuleb uurida komisjoni esitatud vastuvõetamatuse vastuväidet. Komisjon toob esile, et Esimese Astme Kohus oleks pidanud tunnistama kõnealuse argumendi vastuvõetamatuks omal algatusel, arvestades, et apellant esitas selle esimest korda alles esimeses kohtuastmes toimuvas menetluses repliigi staadiumis, nii et tegemist on uue väitega.
Selle kohta piisab tõdemusest — nagu märkis ka kohtujurist oma arvamuse punktides 103 ja 104 —, et see argument sisaldus — küll algelisel kujul — hagi osas, mis puudutas võimu kuritarvitamist, proportsionaalsuse põhimõtte ja põhjendamiskohustuse rikkumist. Kohtupraktikast tuleneb, et väide, millega laiendatakse asjas menetluse algatanud hagiavalduses varem otseselt või kaudselt esitatud väidet, on vastuvõetav (vt selle kohta 19. mai 1983. aasta otsus kohtuasjas
306/81: Verros
vs
. parlament, EKL 1983, lk 1755
, punkt 9, ja 26. aprilli 2007. aasta otsus kohtuasjas
C-412/05 P: Alcon
vs
. Siseturu Ühtlustamise Amet, EKL 2007, lk I-3569
, punktid 38–40).
Apellandipoolse kriitika põhjendatuse osas tuleb kõigepealt uurida vastuväiteid vaidlustatud kohtuotsuse punktile 136, millega Esimese Astme Kohus — olles eelnevalt leidnud, et kõnesolev argument on vastuvõetamatu apellandi menetluse algatamise huvi puudumise tõttu — otsustas, et 100% minimaalse paranduskoefitsiendi kehtestamist ei saa mingil juhul kvalifitseerida kui ilmselgelt omavolilist või ebasobivat, arvestades, et selle reegli eesmärk oli lähendada üleminekukorda, mis pensionidele kohaldatavad paranduskoefitsiendid säilitab, nii palju kui võimalik lõplikule korrale, mis need kaotab. Tegelikult saaks apellandi väite kõnesolev osa minna läbi ainult eeldusel, et eelnimetatud tõdemus kujutab endast õigusnormi rikkumist. Ent see ei ole nii.
Nagu Esimese Astme Kohus õigesti märkis, siis 100% minimaalse paranduskoefitsiendi kehtestamine üleminekukorra raames üksnes ennetab osa pensionäride jaoks paranduskoefitsientide kaotamist, mis on ette nähtud lõplikus skeemis. Järelikult tuleb üleminekukorra vastavust võrdse kohtlemise põhimõttele käsitleda just sellest vaatevinklist lähtudes.
Tuleb tõdeda, et ühenduse seadusandja otsus reformida pensioniskeemi, kaotades pensionidele kohaldatavad paranduskoefitsiendid, ei ole võrdse kohtlemise põhimõttega vastuolus. Isegi kui varasem pensioniskeem, mis tugines paranduskoefitsientide süsteemile ja seega pensionäri elukohaliikmesriigist lähtuvale, teatavale ostujõu kompenseerimisele, oli kõnesoleva põhimõtte rakendamiseks sobiv vahend, ei saa sellest järeldada, et mis tahes muu süsteem oleks selle põhimõttega kokkusobimatu.
Nagu nõukogu õigesti märgib, on ostujõu samaväärsust taotlev pensioniskeem vaid üks võimalikest vahenditest, mille abil tagada võrdse kohtlemise põhimõtte järgimine. Sellest põhimõttest on samavõrra kinni peetud süsteemi puhul, mille kohaselt pensionärid saavad võrdse sissemakse puhul võrdset nominaalpensioni — see on lisaks muule üldreegliks liikmesriikide ja teiste rahvusvaheliste organisatsioonide olemasolevate pensioniskeemide puhul, nagu märgib komisjon.
Arvestades seda, et uutest personalieeskirjadest tulenev lõplik pensioniskeem on järelikult kooskõlas võrdse kohtlemise põhimõttega niivõrd, kuivõrd ta ei taotle enam eesmärki tagada pensionäride ostujõu teatav samaväärsus, sõltumata nende elukohast, siis niisugune üleminekukord, mis üksnes rakendab ennetavalt „ühtses” summas pensioni põhimõtet nende pensionäride osas, kelle jaoks see on soodne, ei saa olla diskrimineeriv.
Seega tuleb tõdeda, et Esimese Astme Kohus otsustas õigesti, tunnistades põhjendamatuks apellandi argumendi, mille kohaselt leidis aset diskrimineerimine võrreldes „madalama elukallidusega” liikmesriikides elavate pensionäridega, tulenevalt asjaolust, et üleminekukorra raames kehtestati 100% minimaalne paranduskoefitsient. Neil asjaoludel ei ole Euroopa Kohtul enam vaja otsustada vastuväite üle, mille kohaselt on kõnesolev argument vastuvõetamatu, sest apellandil puudub menetluse algatamise huvi.
Eeltoodust tuleneb, et apellandi ainsa väite kõnesolev osa, mis käsitleb võrdse kohtlemise põhimõtte rikkumist ja menetluse algatamise huvi, tuleb tagasi lükata.
3. Esimese Astme Kohtu hinnang kolmandale argumendile diskrimineerimise kohta võrreldes Belgias elavate pensionäridega
a) Poolte argumendid
Apellant tõdeb selle kohta, et vastupidi vaidlustatud kohtuotsuses väidetule on uus pensioniskeem seotud Brüsseli elukallidusega. Nii sätestab uute personalieeskirjade XI lisa artikkel 3, et töötasude ja pensionide kohandamine põhineb tervel real samas lisa artiklis 1 nimetatud näitajatel, mille hulka kuulub elukalliduse muutumine Brüsselis (Brüsseli rahvusvaheline indeks). Uute personalieeskirjade XI lisa artikli 3 lõikes 5 ette nähtud tõsiasi, et Belgias paranduskoefitsienti ei kohaldata, tähendab, et
de facto
kohaldatakse neile pensionidele paranduskoefitsienti 100%. Seega kinnitatakse Belgias elavate pensionisaajate sissetulekud, arvestades üksnes Brüsseli ehk selle liikmesriigi pealinna elukallidust.
Apellant kritiseerib lisaks vaidlustatud kohtuotsuse põhistust punktis 124, mille kohaselt „ühenduse üldakti õiguspärasus ei saa sõltuda selle praktikasse rakendamise viisist”, ning punktis 125, milles see kohus viitas väljakujunenud kohtupraktikale, mille alusel tuleb võrdse kohtlemise põhimõtte järgimine ühitada kinnipidamisega õiguspärasuse põhimõttest, mille kohaselt keegi ei saa oma nõuete toetuseks tugineda teiste õigussubjektide kasuks sooritatud õigusrikkumisele. Apellant väidab selles osas, et rikutud on võrdse kohtlemise põhimõtet, poolte võrdsuse põhimõtet ühenduse kohtus, kaitseõigusi ja ühenduse kohtul ning institutsioonidel lasuvat põhjendamiskohustust.
Komisjon ja nõukogu osundavad personalieeskirjade XI lisa artikli 1 lõike 3 punkti a ja artikli 3 lõike 5 teise lõigu punkti b sõnastusele, rõhutades, et esimesena nimetatud artikli kohaselt arvutab EUROSTAT ostujõu pariteedid „võrreldes Belgiaga”. Uues skeemis puudub seega igasugune seotus Brüsseli elukallidusega. Üleminekukorra praktikasse rakendamine tõi kaasa nõukogu rakendusmäärused, mida EUROSTAT üksnes täidab. Apellant kaotas õiguse nende rakendusmääruste vaidlustamiseks, tuginedes üksnes määruse nr 723/2004 õigusvastasusele.
b) Euroopa Kohtu hinnang
Nagu on märgitud käesoleva kohtuotsuse punktides 68 ja 69 ning vaidlustatud kohtuotsuse punktis 136, ei tähenda üleminekukorra raames 100% minimaalse paranduskoefitsiendi kehtestamine, et rikutaks võrdse kohtlemise põhimõtet. Neil tingimustel tuleb tõdeda, et 100% paranduskoefitsiendi õiguslik või faktiline kohaldamine Belgias elavatele pensionäridele ei kujuta endast sellist rikkumist.
Isegi eeldusel, et Belgia elukallidus, arvutatuna „riigi meetodil”, oleks põhipalga arvutamisel arvesse võetavast elukallidusest madalam, millest lähtudes oleks vana pensioniskeemi loogika põhjal tulnud kehtestada 100% madalam paranduskoefitsient, siis asjaolu, et Belgias elavad pensionärid saavad sarnaselt „madalama elukallidusega” riikides elavatele pensionäridele — kellega seonduvat on käsitletud käesoleva kohtuotsuse punktis 69 — lihtsalt kogu põhipensioni summa ja seega apellandi omast suurema ostujõu, ei kujuta endast üleminekukorra seisukohast diskrimineerimist.
Eeltoodust tuleneb, et isegi kui vaidlustatud kohtuotsuses ja eeskätt selle otsuse punktides 124 ja 125 esitatud põhjendused rikuvad õigusnormi, nagu väidab apellant, ei too sellise rikkumise tuvastamine siiski kaasa selle kohtuotsuse tühistamist, sest hageja argument, mis puudutab diskrimineerimist võrreldes Belgias elavate pensionäridega, tuleb igal juhul tagasi lükata käesoleva kohtuotsuse punktides 74 ja 75 esitatud põhjustel, mille on muu hulgas vaidlustatud kohtuotsuses ära toonud ka Esimese Astme Kohus.
Neil tingimustel tuleb lükata tagasi apellandi väite kõnesolev osa, mille kohaselt on rikutud võrdse kohtlemise põhimõtet ja poolte võrdsuse põhimõtet ühenduse kohtus, kaitseõigusi ja ühenduse kohtul ning institutsioonidel lasuvat põhjendamiskohustust.
Kuna ükski apellandi esitatud väite osadest ei ole põhjendatud, tuleb jätta F. Campoli apellatsioonkaebus rahuldamata.
V —

Kohtukulud
Euroopa Kohtu kodukorra artikli 122 esimene lõige sätestab, et kui apellatsioonkaebus on põhjendamatu, otsustab Euroopa Kohus kohtukulude jaotuse.
Vastavalt kodukorra artikli 69 lõikele 2, mida kodukorra artikli 118 alusel kohaldatakse apellatsioonkaebuste suhtes, on kohtuvaidluse kaotanud pool kohustatud hüvitama kohtukulud, kui vastaspool on seda nõudnud. Sama kodukorra artikli 69 lõike 3 alusel võib Euroopa Kohus määrata kulude jaotuse või jätta kummagi poole kohtukulud tema enda kanda, kui osa nõudeid rahuldatakse ühe poole, osa teise poole kasuks, või kui tegemist on eriliste põhjustega. Kuna kõigi poolte nõuded on jäetud osaliselt rahuldamata, tuleb kohtukulud jätta poolte endi kanda.
Vastavalt Euroopa Kohtu kodukorra artikli 69 lõikele 4, mis on samuti kodukorra artikli 118 alusel kohaldatav, kannavad menetlusse astuvad institutsioonid ise oma kohtukulud. Seega on alust otsustada, et nõukogu kannab ise oma kohtukulud.

Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (teine koda) otsustab:

1.
Jätta apellatsioonkaebus ja vastuapellatsioonkaebus rahuldamata.

2.
F. Campoli, Euroopa Ühenduste Komisjon ja Euroopa Liidu Nõukogu kannavad ise oma kohtukulud.

Allkirjad
(
*1
)	Kohtumenetluse keel: prantsuse.