CELEX: 62007TJ0025
Statligt stöd
Energisektorn
Ersättning för icke-återvinningsbara kostnader
Beslut att förklara att stödet är förenligt med den gemensamma marknaden
Skyldighet för stödmottagaren att först återbetala ett tidigare stöd som förklarats vara otillåtet
Statliga medel
Fördel
Motiveringsskyldighet

Bakgrund till tvisten
Sökandena, Iride SpA och Iride Energia SpA, är Iridekoncernens holdingbolag respektive dess dotterbolag inom el- och värmeenergisektorn. Koncernen uppstod genom fusion den 31 oktober 2005 mellan AEM Torino SpA och AMGA SpA. Sökandena blev föremål för de i målet aktuella åtgärderna efter att AEM Torino, som ägde de anläggningar som nämnda åtgärder rörde, lämnat tillskott till fusionen.
Tidigare stöd
Efter ett klagomål som ingavs år 1997 antog kommissionen den 5 juli 2002 beslut 2003/193/EG om statligt stöd i form av de skattebefrielser och lån med reducerade räntesatser som Italien beviljat till förmån för allmännyttiga företag med statligt majoritetsaktieinnehav (
EUT L 77, 2003, s. 21
) (nedan kallat beslutet avseende skattebefrielserna). I detta beslut fann kommissionen att skattebefrielser och lån som Republiken Italien beviljade så kallade kommunala företag var otillåtna och oförenliga med den gemensamma marknaden och förpliktade medlemsstaten i fråga att återkräva dessa stöd från stödmottagarna. I dom av den i mål C-207/05, kommissionen mot Italien (ej publicerad i rättsfallssamlingen), slog domstolen fast att Republiken Italien hade underlåtit att uppfylla sina skyldigheter genom att inte verkställa beslutet avseende skattebefrielserna.
Den 18 juli 2000 underrättade de italienska myndigheterna enligt artikel 88.2 EG kommissionen om ett statligt stöd till ENEL-koncernen och andra bolag som anläggningar som tidigare tillhörde ENEL hade överlåtits till, avseende ersättning för icke-återvinningsbara kostnader (nedan kallade strandade kostnader), vilka uppkommit till följd av införlivandet av Europaparlamentets och rådets direktiv 96/92/EG av den om gemensamma regler för den inre marknaden för el (
EGT L 27, 1997, s. 20
). AEM Torino ägde 8 procent av aktiekapitalet i ett av nämnda bolag, Edipower SpA. Kommissionen förklarade stödet förenligt med den gemensamma marknaden enligt artikel 87.3 c genom beslut av den (nedan kallat ENEL-beslutet), med tillämpning av dess meddelande om analysmetodiken för statligt stöd i samband med så kallade stranded costs (kostnader som det inte går att få täckning för på en konkurrensutsatt marknad).
Den omtvistade åtgärden
Den 21 mars 2005 underrättade de italienska myndigheterna enligt artikel 88.2 EG kommissionen om ett nytt statligt stöd till AEM Torino avseende ersättning för strandade kostnader (nedan kallad den omtvistade åtgärden).
Den omtvistade åtgärden definierades genom en rad nationella bestämmelser. I dekret från ministern för industri, handel och hantverk av den 26 januari 2000 (GURI nr 27 av den ) angående de allmänna kostnaderna avseende elnätet föreskrivs i artikel 2.1 a att ”ersättning till producent-/distributionsföretag för strandade kostnader” är en del av dessa allmänna kostnader.
Vad gäller finansieringen av den ersättning som lämnas med anledning av de strandade kostnaderna öppnade Autorità per l’energia elettrica e il gas (el- och gasenergimyndigheten, nedan kallad AEEG) genom beslut nr 238/00 av den 28 december 2000 (ordinarie tillägg till GURI nr 4 av den ) ett särskilt konto hos utjämningsfonden för elsektorn (nedan kallad CCSE), där en bestämd komponent (”A6”) av den elavgift som togs ut av alla slutanvändare sattes in.
Slutligen fastställdes de strandade kostnaderna beträffande AEM Torino genom dekret från ekonomi- och finansministern av den 10 mars 2005 till ett belopp på 16338000 euro.
Det administrativa förfarandet
Under de månader som följde efter delgivningen av den omtvistade åtgärden, begärde kommissionen vid ett antal tillfällen information från de italienska myndigheterna för att kontrollera huruvida AEM Torino hade erhållit statligt stöd som var otillåtet och oförenligt med den gemensamma marknaden och, om så var fallet, huruvida AEM Torino hade iakttagit sin skyldighet att betala tillbaka stödet. Begäran i dessa fall avsåg särskilt det stöd som hade varit föremål för beslutet avseende skattebefrielserna.
Då kommissionen inte fann att den fått tillfredsställande svar, inledde den genom beslut av den 4 april 2006 ett förfarande enligt artikel 88.2 EG beträffande den omtvistade åtgärden (nedan kallat beslutet att inleda förfarandet). I det beslutet angav kommissionen för det första att den ansåg att den omtvistade åtgärden utgjorde statligt stöd i den mening som avses i artikel 87.1 EG och för det andra att detta stöd uppfyllde kriterierna i meddelandet om strandade kostnader, men att för det tredje stödet i den form det förelåg inte kunde förklaras vara förenligt med den gemensamma marknaden, då AEM Torino sannolikt hade erhållit statligt stöd som var otillåtet och oförenligt med den gemensamma marknaden och ännu inte hade återbetalat detta.
Beslutet att inleda förfarandet publicerades i
Europeiska unionens officiella tidning
av den 17 maj 2006 (
EUT C 116, s. 2
). I detta beslut anmodade kommissionen de berörda parterna att inge yttranden inom en månad från nämnda publikationsdatum. Inget yttrande ingavs dock till kommissionen, vare sig av de italienska myndigheterna, AEM Torino eller berörda tredje man.
Kommissionen avslutade förfarandet enligt artikel 88.2 EG genom beslut 2006/941/EG av den 8 november 2006 om det statliga stöd C 11/06 (f.d. N 127/05), som Italien planerar att genomföra för AEM Torino (
EUT L 366, s. 62
) (nedan kallat det angripna beslutet). I det beslutet fann kommissionen att det omtvistade stödet utgjorde ett stöd som var förenligt med den gemensamma marknaden, men att stödet emellertid inte kunde godkännas innan Republiken Italien visat att AEM Torino inte hade mottagit något sådant stöd som avses i beslutet avseende skattebefrielserna, eller om så var fallet visat att AEM Torino hade återbetalat detta stöd jämte dröjsmålsränta.
Förfarandet och parternas yrkanden
Sökandena väckte förevarande talan genom ansökan som inkom till förstainstansrättens kansli den 30 januari 2007.
Sökandena har yrkat att förstainstansrätten ska
—
ogiltigförklara det angripna beslutet i den mån det däri fastställs att den omtvistade åtgärden utgör statligt stöd och i den mån ”utbetalning av stödet skjuts upp” tills Republiken Italien har visat att AEM Torino har återbetalat det stöd som omfattas av beslutet avseende skattebefrielserna, och
—
förplikta kommissionen att ersätta rättegångskostnaderna.
Kommissionen har yrkat att förstainstansrätten ska
—
ogilla talan, och
—
förplikta sökandena att ersätta rättegångskostnaderna.
Rättslig bedömning
Sökandena har anfört två grunder, dels att artikel 87.1 EG har åsidosatts, dels att ”uppskjutandet av utbetalning av stödet” är rättsstridigt.
Den första grunden: Åsidosättande av artikel 87.1 EG
Den första grunden består av två delgrunder. Sökandena har bestritt att den omtvistade åtgärden utgör statligt stöd, då villkoren att finansieringen ska ske med statliga medel och att stödmottagarna ska gynnas inte är uppfyllda.
Sökandena har vidare inom ramen för den första grunden anfört två andra anmärkningar, nämligen bristfällig utredning och bristande motivering av det angripna beslutet. Då dessa anmärkningar emellertid i själva verket inte hänger samman med frågan huruvida artikel 87.1 EG har åsidosatts, ska de prövas separat, som en tredje respektive fjärde grund.
Den första grundens första del: Villkoret om finansiering med statliga medel
— Parternas argument
Sökandena har hävdat att den omtvistade åtgärden inte innefattar statliga medel utan bara består av överföringar mellan ekonomiska aktörer i den privata sektorn, närmare bestämt slutkonsumenterna av el å ena sidan och eldistributörerna å andra sidan.
Det italienska systemet för att täcka de strandade kostnaderna har rättsligt sett formen av en skyldighet som staten ålägger en viss kategori privata rättssubjekt, nämligen slutkonsumenterna av el, att överföra vissa belopp till en annan kategori privata rättssubjekt, nämligen de företag som mottar ersättning för strandade kostnader. Sökandena har betonat att systemet i fråga sett ur den synvinkeln inte skiljer sig från en skyldighet att köpa en vara eller tjänst till ett fastställt minimipris, vilket inte omfattas av artikel 87 EG, även om överföringen av finansiella medel mellan privata rättssubjekt obligatoriskt sker genom ett konto hos CCSE och inte direkt.
Enligt sökandena fungerar CCSE enbart som en rent bokföringsmässig mellanman mellan de privata rättssubjekt som är skyldiga att göra inbetalningar och dem som mottar motsvarande belopp. CCSE har ingen möjlighet att, ens kortvarigt, förfoga över de insatta beloppen.
Kommissionen har hävdat att de belopp som överförs utgör statliga medel, eftersom CCSE, som inkasserar medlen och ombesörjer att de vidarebefordras, är ett offentligrättsligt organ och staten således kan förfoga över de belopp som uppburits.
— Förstainstansrättens bedömning
Enligt artikel 87.1 EG är stöd som ges av en stat eller med hjälp av statliga medel, av vilket slag det än är, och som snedvrider eller hotar att snedvrida konkurrensen genom att gynna vissa företag eller viss produktion, oförenligt med den gemensamma marknaden i den utsträckning det påverkar handeln mellan medlemsstaterna.
Det framgår för det första av domstolens rättspraxis att enbart fördelar som beviljas direkt eller indirekt med hjälp av statliga medel ska anses som stöd i den mening som avses i artikel 87.1 EG. Distinktionen i denna bestämmelse mellan ”stöd som ges av en medlemsstat” och stöd som ges ”med hjälp av statliga medel” betyder nämligen inte att alla fördelar som en stat ger utgör stöd, oavsett om de finansieras med hjälp av statliga medel, utan innebär enbart att detta begrepp ska omfatta de fördelar som ges direkt av en stat samt de som ges genom ett offentligt eller privat organ som har utsetts eller inrättats av denna stat (se domstolens dom av den 13 mars 2001 i mål
C-379/98, PreussenElektra, REG 2001, s. I-2099
, punkt 58 och där angiven rättspraxis).
I detta fall är det utrett att de belopp som omfattades av den omtvistade åtgärden först togs ut av privata rättssubjekt, närmare bestämt samtliga energikonsumenter, och därefter sattes in på ett konto hos CCSE, innan de slutligen överfördes till AEM Torino, ett privat företag. Det har inte bestritts att CCSE är ett offentligt organ, som italienska staten gett uppgiften att överföra ersättningen för de strandade kostnaderna till stödmottagarna.
För det andra framgår det av domstolens rättspraxis, vad gäller begreppet statliga medel, att artikel 87.1 EG omfattar alla likvida medel som myndigheterna faktiskt kan använda för att stödja företag och att det inte är relevant huruvida dessa medel permanent ingår bland statens tillgångar. Även om de aktuella beloppen inte permanent disponeras av staten, är det förhållandet att de fortlöpande kontrolleras av staten och således kan disponeras av behöriga nationella myndigheter följaktligen tillräckligt för att de ska kunna anses utgöra statliga medel (se, för ett liknande resonemang, domstolens dom av den 16 maj 2000 i mål
C-83/98 P, Frankrike mot Ladbroke Racing och kommissionen, REG 2000, s. I-3271
, punkt 50, och av den i mål
C-482/99, Frankrike mot kommissionen, REG 2002, s. I-4397
, punkt 37).
I förevarande fall har sökandena anfört att den omtvistade åtgärden liknar den i det ovannämnda målet PreussenElektra, där domstolen fann att skyldigheten för privata elförsörjningsföretag att köpa el från förnybara energikällor till fastställda minimipriser inte medför att det direkt eller indirekt överförs statliga medel till de företag som producerar denna el (punkt 59).
I det ovannämnda målet PreussenElektra spelade dock staten ingen roll i uppbörden eller omdistribueringen av medlen i fråga, förutom att den införde en rättslig skyldighet att göra inköp till ett visst minimipris. Belopp motsvarande inköpspriset överfördes direkt mellan de berörda ekonomiska aktörerna i den privata sektorn, det vill säga å ena sidan eldistributionsföretagen och å andra sidan de producenter som framställt el från förnyelsebara energikällor. I förevarande fall uppbärs avkastningen från komponent A 6 i elavgiften och förs till ett särskilt konto hos CCSE, som är ett offentligt organ, innan den vidarebefordras till mottagaren, det vill säga AEM Torino.
Med hänsyn till ovan i punkt 25 nämnda rättspraxis ska beloppen i fråga anses utgöra statliga medel, eftersom de inte bara står under konstant offentlig kontroll, utan också är statlig egendom.
Vad för det första gäller den offentliga kontrollen har kommissionen anfört, utan att sökandena invänt mot detta, att CCSE kunde använda de belopp som fanns tillgängliga på dess konto A 6 för att tillfälligt täcka underskott på andra konton. Kommissionen har även hänvisat till ett fall där de italienska myndigheterna genom ministerdekret anslog en del av de belopp som fanns tillgängliga på nämnda konto för andra ändamål än det för vilket de hade betalats in. Domstolen kan således inte godta sökandenas argument att CCSE enbart fungerade som en rent bokföringsmässig mellanman och inte hade någon möjlighet att, ens kortvarigt, förfoga över de insatta beloppen. Sökandena har visserligen gjort gällande att italienska staten i det aktuella fallet inte hade agerat på eget initiativ, utan i syfte att följa gemenskapsbestämmelserna och att beslutet att använda dessa medel för ett annat ändamål än det ursprungliga endast berodde på att de inte kunde återbetalas till dem som felaktigt hade betalat in dem. Detta kastar dock inget tvivel över kommissionens slutsats i detta avseende, det vill säga att italienska staten har möjlighet att, om det visar sig nödvändigt eller lämpligt, förfoga över de belopp som finns tillgängliga på CCSE:s konto A 6, särskilt genom att använda dem för ett annat ändamål.
Vad för det andra gäller äganderätten till de belopp som satts in på CCSE:s konto A 6 har sökandena inte i sina inlagor förklarat vem de tillhör – även om de förnekat att de tillhör CCSE själv – utan nöjt sig med att hävda att beloppen i fråga hela tiden tillhör ”elsystemet”. Vid förhandlingen preciserade sökandena, efter en fråga från förstainstansrätten, att det var slutkonsumenterna av el som förblev ägare av nämnda belopp.
Corte suprema di cassazione (den italienska kassationsdomstolen, samtliga tvistemålsavdelningar i förening) fann i dom nr 11632/02 av den 3 april 2003 att CCSE inte var en separat juridisk person i förhållande till italienska staten och att det var den sistnämnda som skulle anses vara ägare till de medel som betalats in till CCSE. I punkterna 4.3–4.7 i nämnda dom gjorde Corte suprema di cassazione en fördjupad prövning av frågan om CCSE:s ställning som juridisk person, grundad på en bedömning av tillämpliga rättsliga bestämmelser och rättspraxis i liknande fall i italiensk rätt. Rätten fann att CCSE var ett statligt organ och att de medel som hade betalats in till detta organ var statens egendom, även om de kom från privata rättssubjekt och skulle föras vidare till privata företag.
De argument som sökandena anfört i repliken emot att ovannämnda dom är välgrundad och relevant för förevarande mål är inte övertygande.
För det första har sökandena gjort gällande att Corte suprema di cassazione i det berörda målet hade att uttala sig om andra rättsfrågor än de som är under prövning i förevarande fall. Enligt sökandena prövade Corte suprema di cassazione arten av en överträdelse genom vilken ledamöterna i den italienska interministeriella priskommittén (nedan kallad CIP) vid utförandet av sina uppgifter hade orsakat en otillbörlig minskning av de allmänna medel som CCSE innehade. Rätten hade i det sammanhanget drivits av en önskan att i alla händelser bestraffa personerna i fråga. De principer som Corte suprema di cassazione uttalade kan således inte tillämpas generellt på andra fall utan hänsyn till det sammanhang där de formulerades.
Oberoende av huruvida sökandenas antaganden är välgrundade vad gäller de underliggande skälen för domen i fråga, kan konstaterandena i domen att de aktuella medlen var statliga inte anses oskiljbara från den omständigheten att Corte suprema di cassazione prövade ett brottmål, inte ett tvistemål eller ett förvaltningsmål. Straffrätten, i synnerhet bestämmelserna om bokföringsbrott, vilka det berörda målet gällde, syftar nämligen till att skydda de rättigheter som fysiska och juridiska personer har enligt civilrätten och förvaltningsrätten. Vem som har rätt till kontona i fråga måste alltså i alla händelser bestämmas på civilrättsliga eller förvaltningsrättsliga grunder. Corte suprema di cassaziones slutsatser att CCSE inte är en juridisk person och rörande vem som äger de tillgångar som satts in på de konton som CCSE förvaltar är följaktligen generellt tillämpliga, även utanför straffrättens område.
För det andra har sökandena hävdat att de bestämmelser som var tillämpliga i målet vid Corte suprema di cassazione sedan dess har ändrats fullständigt. De har därvid särskilt hänvisat till inrättandet av AEEG genom en lag av år 1995. AEEG har tilldelats de befogenheter som tidigare utövades av CIP, liksom AEEG:s beslut nr 70/97, där myndigheten för första gången gjorde en tydlig åtskillnad mellan elavgiften, inklusive tillägg, och statens intäkter. Före den avreglering av sektorn som innefattade sistnämnda ändring kunde elavgiftens olika komponenter enligt sökandena gå in i budgeten för ENEL i egenskap av offentligt organ, vilket gjorde att de sågs som allmänna medel. ENEL har emellertid därefter, genom lagbestämmelser från år 1992, omvandlats till ett aktiebolag.
Förstainstansrätten konstaterar att dessa argument vederläggs av dem som kommissionen har framfört. Vad gäller AEEG:s övertagande av CIP:s uppgifter står det klart att eftersom den behörighet som utövas inte har förändrats, har det föga betydelse huruvida det ankommer på en oberoende förvaltningsmyndighet som AEEG eller på en interministeriell kommitté som CIP att fastställa, förvalta och vidarebefordra tilläggen till elavgiften. Vad gäller den omständigheten att ENEL, i egenskap av mottagare av de tillägg till elavgiften som var föremål för målet i Corte suprema di cassazione, inte längre är en offentlig institution, såsom kommissionen med rätta påpekat, kan det konstateras att den högsta domstolsinstansen i Italien betonade att det saknade betydelse för huruvida beloppet i fråga tillhörde staten att de var ämnade som ersättning till företag. Det framgår likaledes av nämnda dom att den omständigheten att AEEG gjort en tydlig åtskillnad mellan å ena sidan tillägg ägnade att tillföras statens allmänna budget och å andra sidan tillägg som betalas in till ett spärrat konto som öppnats hos CCSE och som är ämnade som ersättning till företag inte utesluter att den andra kategorin blir statens egendom när de väl har betalats in till CCSE.
Sökandena har slutligen bestritt att man, som Corte suprema di cassazione, av den omständigheten att CCSE omfattas av statens bokföringssystem kan dra den slutsatsen att de medel som fanns tillgängliga på CCSE:s konto A 6 är offentliga medel. Dessa medels rättsliga karaktär är inte beroende av om det organ som de satts in hos är offentligt eller privat. I alla händelser beslutade AEEG, som fritt kunde välja vilken bank som skulle anförtros förvaltningen av just detta konto, att välja CCSE av rent praktiska skäl.
Förstainstansrätten vill därvid påpeka att den inte är behörig att ifrågasätta Corte suprema cassaziones tolkning av italiensk rätt.
Av detta följer att de belopp som satts in på CCSE:s konto A 6 tillhör italienska staten, vilken har rätt att förfoga över dessa. Enligt de principer som kan utläsas ur ovan i punkt 25 nämnda rättspraxis ska de följaktligen betraktas som statliga medel.
Talan kan därför inte bifallas med stöd av den första grundens första del.
Den första grundens andra del: Gynnandevillkoret
— Parternas argument
Sökandena har hävdat att den omtvistade åtgärden inte uppfyller villkoret att det berörda företaget gynnas och att kommissionen inte har lämnat någon förklaring på denna punkt i det angripna beslutet.
Enligt sökandena gör den omtvistade åtgärden det möjligt för de berörda företagen att återfå utlägg i form av fasta kostnader för investeringar som gjorts i enlighet med skyldigheter som de ålagts av staten, före avregleringen av marknaden, och som de inte kan få kostnadstäckning för enbart genom sina egna intäkter från elförsäljningen på den avreglerade marknaden. Det är alltså inte fråga om en ekonomisk fördel, utan om en åtgärd som syftar till att undvika att företag bestraffas bara för att de före avregleringen av marknaden följde myndigheternas strategiska anvisningar, vilket kan jämställas med att de konkurrentföretag som inte behövt göra sådana olönsamma investeringar tvärtom gavs en fördel.
Enligt sökandena är de strandade kostnaderna inte kostnader som vanligtvis belastar ett företags budget i den mening som avses i gemenskapsrättslig rättspraxis om statligt stöd, eftersom inget företag i en normal situation med en marknad som är öppen för konkurrens skulle göra de investeringar som gett upphov till de strandade kostnaderna. Det handlar således inte om en fördel som följer av den omtvistade åtgärden, utan snarare om att undanröja en konkurrensnackdel som beror på tillämpningen av tidigare bestämmelser.
Sökandena har således gjort gällande att kommissionen borde ha visat att den omtvistade åtgärden gick utöver att bara täcka de strandade kostnaderna och utgjorde en extra fördel för mottagarna. Detta är dock uteslutet i förevarande fall, eftersom de belopp de skulle uppbära beräknats på grundval av skillnaden mellan de fasta installationskostnaderna och de intäkter som skulle kunna erhållas från elförsäljningen.
Kommissionen har gjort gällande att eftersom den omtvistade åtgärden består av överföring av ett belopp på 16338000 euro till AEM Torino, vilket inte utgör vederlag för varor eller tjänster som tillhandahållits staten eller samhället, utan är avsett att täcka kostnader som detta företag normalt ska bära, är det fråga om en fördel i den mening som avses i gemenskapsrätten angående statligt stöd.
— Förstainstansrättens bedömning
Det följer av fast rättspraxis att det, vid bedömningen av om en statlig åtgärd utgör ett statligt stöd, måste avgöras huruvida stödmottagaren får ekonomiska fördelar som den inte skulle ha erhållit under normala marknadsvillkor (domstolens dom av den 11 juli 1996 i mål
C-39/94, SFEI m.fl., REG 1996, s. I-3547
, punkt 60, och av den i mål
C-256/97, DM Transport, REG 1999, s. I-3913
, punkt 22, samt förstainstansrättens dom av den i de förenade målen
T-204/97 och T-270/97, EPAC mot kommissionen, REG 2000, s. II-2267
, punkt 66).
I förevarande fall är det ostridigt att den omtvistade åtgärden föreskriver en överföring av 16338000 euro till AEM Torino. Frågan är om denna överföring är en ekonomisk fördel som detta företag inte skulle ha erhållit under normala marknadsvillkor, såsom kommissionen anser, eller om det bara rör sig om ett återupprättande för AEM Torinos del av normala marknadsvillkor i förhållande till de konkurrentföretag som inte behövt bära strandade kostnader, såsom sökandena har hävdat.
Svaret på denna fråga beror på tolkningen av begreppet normala marknadsvillkor, sett mot bakgrund av avregleringen av marknaden för elproduktion. Enligt kommissionen är de ändringar som gjorts i det sammanhanget en del av en utveckling som de ekonomiska aktörerna kunde förvänta sig under normala marknadsvillkor. Dessa aktörer kunde åtminstone inte ha några berättigade förväntningar på att existerande regelverk skulle upprätthållas. Sökandena har tvärtom hävdat att normala marknadsvillkor implicerar att regelverket är stabilt eller åtminstone att förväntningarna på att det ska vara stabilt skyddas, särskilt när staten uppmuntrar, om än inte tvingar, företagen att göra vissa investeringar, såsom i förevarande fall.
Förstainstansrätten delar kommissionens uppfattning på denna punkt.
I en demokratisk stat, tillika en marknadsekonomi, kan regelverket när som helst ändras. Med tanke på att den allmänna inriktningen på den ekonomiska politiken i Europeiska gemenskapen är att öppna upp nationella marknader och främja handeln mellan medlemsstaterna, gäller detta i desto högre grad när, som i förevarande fall, de tidigare bestämmelserna innebar avskärmning av en nationell eller regional marknad på ett sätt som gav upphov till en monopolsituation. Av detta följer att öppnandet av en marknad som tidigare varit avskärmad, såsom exempelvis skett genom direktiv 96/92, inte kan betraktas som en avvikelse från normala marknadsvillkor.
Det ska således konstateras att den ändring av regelverket inom elsektorn som skedde till följd av direktiv 96/92 utgör normala marknadsvillkor. När AEM Torino gjorde de investeringar som lett till de aktuella strandade kostnaderna, tog företaget normala risker, med avseende på eventuella lagändringar, precis som kommissionen gjort gällande.
Det är visserligen sant att i varje rättsstatligt system har företag, liksom alla enskilda, rätt till skydd för sina berättigade förväntningar. I detta fall är det dock inte nödvändigt att pröva huruvida sökandena lagligen kunde göra anspråk på skydd för sina förväntningar på ett stabilt regelverk inom elsektorn.
För det första har sökandena, vilket kommissionen korrekt påpekat, inte anfört någon omständighet till stöd för sitt påstående att de italienska myndigheterna förpliktat dem att göra de investeringar som ledde till de strandade kostnader som avses med den omtvistade åtgärden.
För det andra skyddas sökandenas förväntningar på ett stabilt regelverk inom elsektorn faktiskt i det här fallet, då kommissionen i det angripna beslutet fann att den omtvistade åtgärden utgjorde statligt stöd som i princip var förenligt med den gemensamma marknaden, med det enda förbehållet att sådant stöd som avses i beslutet avseende skattebefrielserna först betalas tillbaka. Detta medgivande angående den omtvistade åtgärden ingår i den handlingslinje som kommissionen redovisade i sitt meddelande om analysmetodiken för statligt stöd i samband med så kallade stranded costs, där den uppgav sig kunna ”ställa sig positiv till dessa stöd i den mån snedvridningen av konkurrensen uppvägs av stödens bidrag till att förverkliga ett gemenskapsmål som inte skulle kunna uppnås av marknadskrafterna” och att den ansåg att ”stöd som avser att kompensera för ’stranded costs’ i princip kan omfattas av undantaget enligt artikel 87.3 c [EG]”.
Då sökandena åtnjutit ett verksamt skydd för sina förväntningar på ett stabilt regelverk inom elsektorn, kan de inte begära att detta skydd genomförs på ett visst sätt snarare än ett annat, närmare bestämt genom att den omtvistade åtgärden förklaras inte omfattas av begreppet stöd i den mening som avses i artikel 87.1 EG snarare än att den förklaras vara förenlig med den gemensamma marknaden enligt artikel 87.3 c EG.
Av detta följer att talan inte kan bifallas med stöd av den första grundens andra del.
Den tredje grunden: Bristfällig utredning
Parternas argument
Sökandena har som en grund för talan anfört att kvalificeringen av den omtvistade åtgärden som statligt stöd har skett på grundval av en bristfällig utredning.
Kommissionen har anfört att den tredje grunden inte kan prövas i sak.
Förstainstansrättens bedömning
Enligt artikel 44.1 i förstainstansrättens rättegångsregler ska en ansökan om att väcka talan innehålla en kortfattad framställning av grunderna för denna. Dessa uppgifter ska vara tillräckligt klara och precisa, så att svaranden har möjlighet att förbereda sitt försvar och så att förstainstansrätten kan pröva talan, i förekommande fall utan att ha tillgång till annan information. Ansökan ska av den anledningen klart uttrycka vad grunden för talan består i, vilket innebär att ett abstrakt omnämnande inte uppfyller kraven i rättegångsreglerna (se förstainstansrättens dom av den 9 juli 2003 i mål
T-224/00, Archer Daniels Midland och Archer Daniels Midland Ingredients mot kommissionen, REG 2003, s. II-2597
, punkt 36 och där angiven rättspraxis).
I förevarande fall har sökandena varken utvecklat denna grund i sina inlagor eller vid förhandlingen. Den enda uppgift de lämnat om den tredje grunden är att den omnämnts abstrakt som en del av den första grunden. Även om de angett vid förhandlingen, efter en fråga från förstainstansrätten, att utvecklandet av den grunden ingick i utvecklandet av de andra grunderna ankommer det inte på förstainstansrätten att bland samtliga de omständigheter som har åberopats till stöd för en grund utreda om vissa uppgifter även skulle kunna användas till stöd för en andra grund (se, för ett liknande resonemang, förstainstansrättens dom av den 27 september 2006 i mål
T-322/01, Roquette Frères mot kommissionen, REG 2006, s. II-3137
, punkt 209).
Av detta följer att den tredje grunden inte kan prövas i sak.
Den fjärde grunden: Bristande motivering
Parternas argument
Sökandena har gjort gällande att det angripna beslutet är rättsstridigt, eftersom varken det beslutet eller beslutet att inleda förfarandet innehåller någon förklaring av varför kommissionen fann att den omtvistade åtgärden utgör statligt stöd i den mening som avses i artikel 87.1 EG. Den påstått bristande motiveringen av det angripna beslutet kan inte kompenseras genom den hänvisning som gjorts till ENEL-beslutet. Det beslutet rörde inte de åtgärder som vidtogs till förmån för sådana så kallade kommunala bolag som är i fråga i detta fall.
Slutligen anser sökandena att även om ENEL-beslutet beaktas vid bedömningen av motiveringen av det angripna beslutet, föreligger det fortfarande allvarliga brister i motiveringen. I synnerhet har det italienska systemet för täckning av de strandade kostnaderna bedömts på ett oprecist sätt, och kommissionens slutsatser utifrån domstolens rättspraxis angående sociala avgifter är felaktiga.
Kommissionen har för det första påpekat att den italienska regeringen, som det angripna beslutet riktar sig till, informerade om den omtvistade åtgärden i enlighet med artikel 88.3 EG och därvid kvalificerade den som statligt stöd, precis som när det gäller stöden i ENEL-beslutet. Kommissionen begränsade sig i det angripna beslutet alltså till att bekräfta den rättsliga kvalificering som den italienska regeringen gjort. För det andra bekräftade kommissionen i det angripna beslutet fullständigt de preliminära slutsatser som angavs i beslutet att inleda förfarandet, som varken Republiken Italien eller AEM Torino yttrat sig över. För det tredje gällde samma tillämpliga bestämmelser för den omtvistade åtgärden som för ENEL-beslutet, vilket kommissionen uttryckligen påpekade i det angripna beslutet.
Under dessa omständigheter anser kommissionen att den bakgrund mot vilken motiveringen av det angripna beslutet måste bedömas, vilken är välkänd både för den italienska regeringen och för AEM Torino, inte bara innefattar beslutet att inleda förfarandet, utan även ENEL-beslutet. Av motiveringen till det sistnämnda beslutet framgår det tydligt vilket resonemang som lett fram till slutsatsen att den omtvistade åtgärden finansierades med statliga medel. Eftersom varken de italienska myndigheterna eller AEM Torino yttrat sig över de preliminära slutsatserna i beslutet att inleda förfarandet, anser kommissionen att det angripna beslutet kunde ges en kortfattad motivering redan av det skälet.
Förstainstansrättens bedömning
Enligt fast rättspraxis ska motiveringen av en rättsakt vara anpassad till rättsaktens beskaffenhet, och det ska klart och tydligt framgå av den hur den institution som har antagit rättsakten har resonerat, så att de som berörs därav kan få kännedom om skälen och så att domstolen ges möjlighet att pröva huruvida den är lagenlig. Det krävs emellertid inte att samtliga relevanta rättsliga och faktiska omständigheter anges, eftersom bedömningen av om motiveringen av en rättsakt uppfyller kraven i artikel 253 EG ska ske såväl utifrån rättsaktens ordalydelse som utifrån det rättsliga och faktiska sammanhanget (se förstainstansrättens dom av den 15 juni 2005 i mål
T-171/02, Regione autonoma della Sardegna mot kommissionen, REG 2005, s. II-2123
, punkt 73 och där angiven rättspraxis).
I förevarande fall begränsade sig kommissionen i själva det angripna beslutet visserligen till en enda fras vad gällde kvalificeringen av den omtvistade åtgärden som statligt stöd, nämligen att kommissionen ”konstaterat att den bedömda stödåtgärden [skulle] anses utgöra statligt stöd”.
Det ska dock betonas att det angripna beslutet antogs mot bakgrund av omständigheter som såväl den italienska regeringen som sökandena kände väl till och att det följer fast beslutspraxis.
Det ska därvid för det första påpekas att den italienska regeringen själv i sin underrättelse av den 21 mars 2005 (se ovan punkt 4) kvalificerade den omtvistade åtgärden som statligt stöd.
För det andra består den rättsliga och faktiska bakgrunden till det angripna beslutet förutom av beslutet att inleda förfarandet också av ENEL-beslutet, där det uttryckligen hänvisas till punkt 5 i beslutet att inleda förfarandet liksom till punkt 5 i det angripna beslutet. Kommissionen anförde särskilt, i punkt 5 i det angripna beslutet, att den omtvistade åtgärden ”[baserades] på en liknande stödåtgärd som kommissionen [hade] godkänt” samtidigt som den påpekade att det gällde den åtgärd som var föremålet för ENEL-beslutet.
ENEL-beslutet innehåller i punkt 3.1 en detaljerad beskrivning av kommissionens skäl för varför den ansåg att de berörda åtgärderna utgjorde statligt stöd. Där förklaras för vart och ett av villkoren i artikel 87.1 EG på vilket sätt detta anses uppfyllt för åtgärden i fråga. Dessa förklaringar är tämligen kortfattade vad gäller kriterierna att åtgärden ska vara selektiv, påverka handeln mellan medlemsstaterna och gynna stödmottagarna, medan de är mer ingående beträffande kriteriet om finansiering med hjälp av statliga medel. Detta återspeglar skillnaderna i svårighetsgrad vid bedömningen av de respektive kriterierna för åtgärden i fråga. Förstainstansrätten anser att dessa förklaringar i sig utgör en tillräcklig motivering mot bakgrund av ovan i punkt 66 nämnda rättspraxis.
Eftersom det inte rör sig om en motivering av den omtvistade åtgärden, utan av en annan åtgärd, som förvisso är likartad, ska det dock även prövas huruvida denna motivering är relevant för bedömningen av den omtvistade åtgärden, med tanke på skillnaderna mellan de båda åtgärderna. Sökandena har bestritt att ENEL-beslutet kan beaktas som motivering av det angripna beslutet, eftersom det beslutet inte rör åtgärder till förmån för så kallade kommunala bolag, såsom i förevarande fall, utan enbart åtgärder till förmån för andra företag, nämligen dem i ENEL-koncernen och andra företag som övertagit anläggningar som tidigare tillhörde ENEL (se ovan punkt 3).
Det ska därvid konstateras att åtgärderna i ENEL-beslutet respektive det angripna beslutet vilar på samma rättsliga grunder i italiensk rätt, såsom framgår av punkt 2.1 i ENEL-beslutet och av punkt 4 i beslutet att inleda förfarandet. Det kan dessutom påpekas att stödmottagarna ingår i samma bransch, det vill säga produktion och/eller distribution av el, att nämnda åtgärder i de båda fallen syftar till att täcka de strandade kostnader som hänger samman med avregleringen av elmarknaden efter införlivandet av direktiv 96/92 och att metoderna för att uppbära och distribuera beloppen i fråga är identiska, eftersom dessa belopp i båda fallen tas ut av samtliga slutkonsumenter av energi med tillämpning av samma komponent A 6 av elavgiften, därefter tas om hand av CCSE på ett särskilt konto och slutligen betalas ut till de företag som åtgärderna avser.
Vidare framgår beröringspunkterna mellan de båda åtgärderna också av att kommissionen i punkt 2.1 i ENEL-beslutet underströk att de strandade kostnaderna för så kallade kommunala bolag, som AEM Torino uttryckligen nämns som ett exempel på, skulle bli föremål för separat nationell lagstiftning vilken skulle bli föremål för senare underrättelse och beslut. Likaledes hänvisade kommissionen i punkt 5 i beslutet att inleda förfarandet uttryckligen till att de strandade kostnaderna avseende så kallade kommunala bolag inte vid den aktuella tiden hade varit föremål för ENEL-beslutet.
Av vad som anförts följer att de båda åtgärderna har så många beröringspunkter och är så likartade att motiveringen av varför den ena av dem kvalificerats som statligt stöd i tillräcklig mån tydliggör kommissionens resonemang beträffande den andra, på ett sätt som låter sökandena förstå grunden för detta och förstainstansrätten kontrollera huruvida det är välgrundat, utifrån ovan i punkt 66 nämnda rättspraxis. Sökandena tycks för övrigt ha varit i stånd att tillvarata sitt försvar på grundval av de handlingar och upplysningar som de hade tillgång till, eftersom de i ansökan utförligt ifrågasatt motiveringen i ENEL-beslutet.
I den mån sökandena har gjort gällande att det italienska systemet för täckning av de strandade kostnaderna bedömdes på ett oprecist sätt i ENEL-beslutet och att de slutsatser som drogs där var felaktiga, erinrar förstainstansrätten slutligen om att avsaknad av eller otillräcklig motivering utgör en grund beträffande åsidosättande av väsentliga formföreskrifter, som är helt och hållet skild från grunden beträffande riktigheten av motiveringen till det omtvistade beslutet, vilken ska prövas i samband med bedömningen av huruvida det finns fog för beslutet (förstainstansrättens dom av den 7 november 1997 i mål
T-84/96, Cipeke mot kommissionen, REG 1997, s. II-2081
, punkt 47). Detta argument från sökandena tar dock endast sikte på huruvida motiveringen var riktig i sak. Det saknar således betydelse för frågan huruvida kommissionen har uppfyllt sin motiveringsskyldighet i det angripna beslutet.
Talan kan således inte bifallas på den fjärde grunden.
Den andra grunden: Rättsstridigt uppskjuten utbetalning av stödet
Sökandenas andra grund består av två delgrunder, för det första att domstolens dom av den 15 maj 1997 i mål
C-355/95 P, TWD mot kommissionen (REG 1997, s. I-2549)
, och förstainstansrättens dom av den i de förenade målen
T-244/93 och T-486/93, TWD mot kommissionen (REG 1995, s. II-2265)
(nedan kallad Deggendorf-domen) inte är relevanta för bedömningen i detta fall, och för det andra att det inte gjorts någon utvärdering av den konkurrensstörning som följde av den kumulerade verkan av de tidigare stöden och den omtvistade åtgärden.
Den andra grundens första del: Deggendorf-domens relevans
— Parternas argument
Sökandena har i sak hävdat att ”uppskjutandet av utbetalningen” av ett statligt stöd enligt Deggendorf-domen förutsätter att tre villkor är uppfyllda. För det första ska stödet ha förklarats vara rättsstridigt, för det andra ska beslut ha fattats om återbetalning och för det tredje ska stödmottagaren ha underlåtit att uppfylla detta åliggande. I detta fall riktade dock kommissionen, i beslutet avseende skattebefrielserna, bara kritik mot en stödordning, dock utan att peka ut vilka företag som mottog stödet och utan att fastställa de exakta belopp som dessa skulle återbetala. Det föreligger således inget beslut om återbetalning som sökandena har underlåtit att följa.
De har tillagt att de inte kan hållas ansvariga för ett eventuellt omotiverat dröjsmål från Republiken Italiens sida med att kräva återbetalning av det stöd som avses i beslutet avseende skattebefrielserna. Enligt sökandena skulle acceptans för att ett sådant dröjsmål kan motivera ”uppskov med utbetalningen” av ett nytt stöd som är förenligt med Deggendorf-domen ge denna åtgärd ett klart repressivt innehåll som domstolen på intet sätt avsett, detta dessutom utan någon som helst gemenskapsrättslig grund.
Kommissionen har gjort gällande för det första att det inte ankommer på den att pröva hur en stödmottagare har reagerat på ett återbetalningskrav, utan endast hur den berörda medlemsstaten har reagerat, och för det andra att den i det aktuella fallet funnit att AEM Torino hade mottagit stöd som var otillåtet och oförenligt med den gemensamma marknaden och som italienska staten var skyldig att återkräva. Kommissionen har därvid erinrat om att domstolen fastställt att Republiken Italien underlåtit att inom den föreskrivna fristen återkräva de stöd som omfattades av bestämmelserna om skattebefrielser (domen i det ovannämnda målet kommissionen mot Italien).
— Förstainstansrättens bedömning
Det ska för det första påpekas att artikel 88.2 första stycket EG ger kommissionen ansvaret för att, under gemenskapsdomstolarnas kontroll, genomföra ett särskilt förfarande med fortlöpande granskning och kontroll av stöd som medlemsstaterna avser att införa (domstolens dom av den 14 februari 1990 i mål
C-301/87, Frankrike mot kommissionen, REG 1990, s. I-307, punkt 16, svensk specialutgåva, volym 10, s. 303
, och av den i mål
C-294/90, British Aerospace och Rover mot kommissionen, REG 1992, s. I-493
, punkt 10). Kommissionen har i synnerhet ett stort utrymme för skönsmässig bedömning av huruvida ett stöd enligt artikel 87.3 EG är förenligt med den gemensamma marknaden, en bedömning som förutsätter utvärderingar av ekonomiska och sociala faktorer ur ett gemenskapsperspektiv (domen i det ovannämnda målet Frankrike mot kommissionen, punkt 49). När kommissionen prövar huruvida ett statligt stöd är förenligt med den gemensamma marknaden ska den ta hänsyn till alla relevanta omständigheter, inklusive i förekommande fall förhållanden som redan har utvärderats i ett tidigare beslut liksom de skyldigheter som detta beslut kunnat medföra för en medlemsstat (domstolens dom av den i mål
C-261/89, Italien mot kommissionen, REG 1991, s. I-4437
, punkt 20).
I Deggendorf-domen konstaterade domstolen att kommissionen inte överskred sin behörighet när den förklarade att ett föreslaget stöd som en medlemsstat önskar bevilja ett företag är förenligt med den gemensamma marknaden, med det förbehållet att företaget först måste återbetala ett tidigare, otillåtet stöd, detta med hänsyn till den kumulerade verkan av de berörda stöden (se, för ett liknande resonemang, domen av den 15 maj 1997 i det ovannämnda målet TWD mot kommissionen, punkterna 25–27).
Sökandenas resonemang grundar sig på en felaktig tolkning av domen av den 15 maj 1997 i det ovannämnda målet TWD mot kommissionen samt en bristande förståelse för vad som kännetecknar kontrollförfarandet för statligt stöd, då de betraktat detta förfarande som en relation mellan stödmottagaren och kommissionen, i stället för – såsom faktiskt är fallet – som en relation mellan medlemsstaten och kommissionen. Denna felaktiga utgångspunkt har lett sökandena till slutsatsen att beslutet att förklara de tidigare stöden otillåtna och återbetalningspliktiga, enligt nämnda rättspraxis, avser de stöd som företagen faktiskt mottagit och som de inte återbetalat.
Det ska dock erinras om att beslut som kommissionen fattar angående statligt stöd enbart är riktade till de berörda medlemsstaterna (se artikel 25 i rådets förordning (EG) nr 659/1999 av den 22 mars 1999 om tillämpningsföreskrifter för artikel [88 EG],
EGT L 83, s. 1
, och domstolens dom av den i mål
C-367/95 P, kommissionen mot Sytraval och Brink’s France, REG 1998, s. I-1719
, punkt 45). När kommissionen tar hänsyn till alla relevanta omständigheter, inklusive de förhållanden som redan har utvärderats i ett tidigare beslut liksom de skyldigheter som den har ålagt en medlemsstat i detta tidigare beslut, med tillämpning av ovannämnda rättspraxis (domen i det ovannämnda målet Italien mot kommissionen, punkt 20), prövar den följaktligen enbart den berörda medlemsstatens skyldigheter enligt detta beslut, inte dem som beslutet i förekommande fall kan medföra för stödmottagaren. Som kommissionen med rätta har betonat riktar den aldrig, när det gäller statligt stöd, återbetalningskrav till företag, utan alltid till medlemsstaterna, som i sin tur har att kräva tillbaka de utdelade beloppen från stödmottagarna.
Omständigheterna i detta fall skiljer sig således inte från dem i det ovannämnda målet TWD mot kommissionen (dom av den 15 maj 1997). I båda målen konstaterade kommissionen att den berörda medlemsstaten lämnat stöd som var oförenliga med den gemensamma marknaden, utan godkännande på förhand från kommissionen, och förpliktade medlemsstaterna att återkräva dessa från stödmottagarna, vilket emellertid inte skedde.
Den enda skillnaden mellan de båda målen är att i det ovannämnda målet TWD mot kommissionen (dom av den 15 maj 1997) var det tidigare stödet ett individuellt stöd som varit föremål för ett beslut där den berörda medlemsstaten förpliktades att återkräva stöd som hade betalats ut till en enda mottagare och kunde beräknas till en exakt summa, medan de tidigare, otillåtna stöden i förevarande fall avsåg bestämmelser om skattebefrielser där fördelarna för stödmottagarna inte kunde kvantifieras exakt i beslutet avseende skattebefrielserna, på grund av bristande samarbete från de italienska myndigheternas sida.
Denna skillnad kan dock inte motivera att den princip som fastslagits i Deggendorf-domen inte tillämpas i förevarande fall. Som kommissionen har gjort gällande, svarar den domen mot behovet av att undvika att stöd som inte återbetalats och planerade stöd får en sådan kumulativ verkan att företaget i fråga får en otillåten konkurrensfördel som skulle snedvrida konkurrensen i strid mot gemenskapens intressen (dom av den 13 september 1995 i det ovannämnda målet TWD mot kommissionen, punkt 83). Detta behov är oförändrat oavsett om det handlar om ett individuellt stöd eller ett stöd som beviljats på grundval av en stödordning.
Det ska åter understrykas att om kommissionen inte har lämnat exakta uppgifter om de företag som omfattats av en otillåten stödordning och om de exakta belopp som dessa erhållit, påverkar detta ändå inte giltigheten av ett beslut att förplikta en medlemsstat att återkräva stödet och utgör inte heller något hinder mot att beslutet verkställs, då för det första den berörda medlemsstaten är bäst lämpad att inhämta dessa uppgifter och för det andra kommissionen är behörig att, om den berörda medlemsstaten inte samarbetar, fatta beslut på grundval av de upplysningar som den förfogar över (se, för ett liknande resonemang, förstainstansrättens dom av den 14 januari 2004 i mål
T-109/01, Fleuren Compost mot kommissionen, REG 2004, s. II-127
, punkterna 48–51 och där angiven rättspraxis).
I detta fall har kommissionen gjort gällande, vilket sökandena inte har bestritt, att varken Republiken Italien eller AEM Torino i det ärende som gav upphov till beslutet avseende skattebefrielserna aldrig lämnade några uppgifter om det specifika läget för AEM Torino beträffande återbetalningen av stöden i fråga, trots att kommissionen upprepade gånger begärde det. Bland annat lämnade de inte några uppgifter som kunde visa att AEM Torino inte var återbetalningsskyldig till följd av omständigheterna i det specifika fallet. Följaktligen drog kommissionen av de uppgifter den hade till sitt förfogande slutsatsen att AEM Torino hade erhållit stöd som var otillåtet och oförenligt med den gemensamma marknaden och att förfarandet för återbetalning hade påbörjats men inte avslutats.
Även om sökandena gjort gällande att bedömningen av deras individuella situation var en nödvändig förutsättning för att kunna ålägga dem att återbetala de tidigare stöden, konstaterar rätten att den uppgiften ankom på Republiken Italien inom ramen för förfarandet för återkrav på nationell nivå. Domstolens fann att beträffande återkrav av stöd som beviljats enligt en stödordning, omfattas medlemsstatens skyldighet att beräkna det exakta stödbelopp som ska återkrävas, särskilt när beräkningen grundar sig på uppgifter som medlemsstaten inte har lämnat till kommissionen, av den mer vidsträckta skyldigheten till lojalt samarbete som ömsesidigt åligger kommissionen och medlemsstaterna i fråga om genomförandet av fördragets bestämmelser om statligt stöd. Om en medlemsstat har svårt att fastställa till vem återkraven ska riktas, kan den förelägga kommissionen dessa svårigheter för bedömning (se, för ett liknande resonemang, domstolens dom av den 13 juni 2002 i mål
C-382/99, Nederländerna mot kommissionen, REG 2002, s. I-5163
, punkterna 91 och 92). Sökandenas kritik att deras individuella situation blivit bristfälligt bedömd borde således ha riktats till Republiken Italien, inte till kommissionen.
Republiken Italiens rättsstridiga underlåtenhet att uppfylla sina skyldigheter i detta avseende, som domstolen i detta fall slog fast i sin dom i det ovannämnda målet kommissionen mot Italien, kan däremot inte hindra kommissionen från att dra de logiska slutsatserna av de uppgifter den förfogar över beträffande huruvida det nya stöd som Republiken Italien önskar bevilja samma företag är förenligt med den gemensamma marknaden. Varje annan lösning skulle innebära att de medlemsstater som efter att ha beviljat otillåtet stöd dessutom underlåter att iaktta sin samarbetsskyldighet belönas, vilket skulle undergräva effektiviteten hos systemet för kontroll av statligt stöd.
Av detta följer att talan inte kan bifallas med stöd av den andra grundens första del.
Den andra grundens andra del: Bristande utvärdering av verkan av den konkurrensstörning som följer av kumulering av tidigare stöd och den omtvistade åtgärden
— Parternas argument
Sökandena har hävdat att kommissionen varken uppfyllt sin skyldighet att påvisa de potentiellt negativa återverkningarna på konkurrensen av en kumulering av de tidigare, otillåtna stöden och det nya stödet eller sin skyldighet att fastställa den marknad på vilken dessa verkningar uppträder.
Enligt sökandena ålåg det kommissionen att förklara varför de nya stöden, som i sig är förenliga med den gemensamma marknaden, inte kunde betalas ut, på grund av att de kunde leda till konkurrensstörning om de kumulerades med tidigare, icke återbetalda stöd. Sökandena har bestritt varje försök från kommissionens sida att lägga bevisbördan för den kumulerade verkan på dem och därmed införa ett ytterligare villkor för att undantaget i artikel 87.3 EG ska kunna tillämpas. Deggendorf-domen innebär inte att ett nytt formellt villkor för godkännande av stödet uppställs. Ett sådant villkor föreskrivs varken i EG-fördraget eller i sekundärrätten och är därmed rättsstridigt.
Enligt sökandena kan det inte godtas att kommissionen avstår från att göra en sådan bedömning under förevändning att den inte förfogar över alla nödvändiga uppgifter. Den omständigheten att kommissionen inte var i stånd att bestämma beloppet av de påstådda tidigare, otillåtna stöden beror på att den valt att inte bedöma de berörda företagens individuella situation i beslutet avseende skattebefrielserna och anta ett generellt beslut avseende en stödordning. De eventuella bristerna vid genomförandet av ett sådant beslut på nationell nivå ger inte kommissionen någon rätt att klandra stödmottagarna och därvid stödja sig på Deggendorf-domen vid bedömningen av andra stöd.
Kommissionen anser att den i detta fall korrekt tillämpat den princip som följer av Deggendorf-domen. Den har erinrat om de tvivel som den uttryckte i beslutet att inleda förfarandet i samband med att den hänvisade till nämnda dom, beträffande riskerna för konkurrensstörningar på grund av den kumulerade verkan av de tidigare stöden och den omtvistade åtgärden, och har konstaterat att varken Republiken Italien eller AEM Torino kunnat skingra dessa tvivel. Kommissionen anser att den, i avsaknad av uppgifter från Republiken Italien eller AEM Torino som pekade i motsatt riktning, hade rätt att grunda sig på de uppgifter som den förfogade över när det angripna beslutet antogs för att konstatera att dessa tvivel bestod angående den risk som den kumulerade verkan av stöden i fråga var förenad med.
Enligt kommissionen framgår det av den ovannämnda domen av den 15 maj 1997 i mål TWD mot kommissionen, punkt 26, att avsaknaden av den kumulerade verkan av att ett nytt stöd beviljas utöver de tidigare, otillåtna stöd som inte återbetalats är en del av de allmänna villkoren för att kunna komma i fråga för något av undantagen i fördraget vad gäller stödens förenlighet med den gemensamma marknaden. Följaktligen bör man tillämpa den fasta rättspraxis enligt vilken den berörda medlemsstaten är skyldig att tillhandahålla alla de uppgifter som kommissionen behöver för att kontrollera att villkoren för det önskade undantaget är uppfyllda.
Kommissionen har vidare påpekat att om möjligheten att tillämpa den princip som fastslagits i Deggendorf-domen var beroende av att medlemsstaterna hade avslutat sina utredningsförfaranden och informerat kommissionen om de stödbelopp som de olika företagen mottog av kommissionen, skulle det förta effektiviteten hos kontrollsystemet för statligt stöd genom att de medlemsstater som inte iakttar sin upplysnings- och samarbetsskyldighet ”belönades”.
— Förstainstansrättens bedömning
Enligt fast rättspraxis har den medlemsstat som ansöker om att få bevilja stöd med undantag från fördragets bestämmelser en skyldighet att samarbeta med kommissionen, vilken bland annat innefattar en skyldighet för medlemsstaten att tillhandahålla alla uppgifter som krävs för att denna institution ska kunna kontrollera att villkoren för det sökta undantaget är uppfyllda (domstolens dom av den 28 april 1993 i mål
C-364/90, Italien mot kommissionen, REG 1993, s. I-2097
, punkt 20, och förstainstansrättens dom av den i de förenade målen
T-132/96 och T-143/96, Freistaat Sachsen m.fl. mot kommissionen, REG 1999, s. II-3663
, punkt 140, samt domen i det ovannämnda målet Regione autonoma della Sardegna mot kommissionen, punkt 129).
Denna skyldighet har förklarats åligga även den potentiella mottagaren av ett planerat stöd. Det har konstaterats att om kommissionen i beslutet att inleda det förfarande som föreskrivs i artikel 88.2 EG har gjort en tillfredsställande preliminär analys, i vilken den har angett skälen till att den hyser tvivel om huruvida stödet i fråga är förenligt med den gemensamma marknaden, ankommer det på den berörda medlemsstaten och på den potentiella stödmottagaren att inkomma med uppgifter som visar att stödet är förenligt med den gemensamma marknaden och att eventuellt lyfta fram specifika omständigheter avseende återbetalning av redan utbetalt stöd för det fall kommissionen skulle kräva detta (domen i det ovannämnda målet Fleuren Compost mot kommissionen, punkt 45; se även, för ett liknande resonemang, förstainstansrättens dom av den 18 november 2004 i mål
T-176/01, Ferriere Nord mot kommissionen, REG 2004, s. II-3931
, punkterna 93 och 94, och, analogt, domstolens dom av den i de förenade målen
C-74/00 P och C-75/00 P, Falck och Acciaierie di Bolzano mot kommissionen, REG 2002, s. I-7869
, punkt 170).
Sökandena har gjort gällande att medlemsstaternas och stödmottagarnas skyldighet att förse kommissionen med uppgifter som kan visa att det föreslagna stödet är förenligt med den gemensamma marknaden inte kan utsträckas till den kumulerade verkan av det tidigare, otillåtna stödet och det nya stödet, eftersom sistnämnda kriterium inte ingår bland villkoren för undantagen i artikel 87.3 EG.
Det argumentet kan inte godtas. För det första kan domstolen och förstainstansrätten inte, mot bakgrund av ordalydelsen i de ovannämnda domarna av den 15 maj 1997 i målet TWD mot kommissionen och av den i målet TWD mot kommissionen, anses ha avsett att införa ett nytt villkor för att ett statligt stöd ska vara förenligt med den gemensamma marknaden som skiljer sig från de villkor som anges i artikel 87.3 EG. Tvärtom fann dessa rättsinstanser tydligt att kriteriet om avsaknad av kumulerad verkan av det nya stöd som är under prövning jämte tidigare, otillåtna stöd som var oförenliga med den gemensamma marknaden och som inte betalats tillbaka omfattas av den allmänna bedömning som kommissionen måste göra av huruvida ett stöd är förenligt med den gemensamma marknaden. Detta kriterium ansågs således bara vara en av de omständigheter som kommissionen ska beakta vid tillämpningen av denna bestämmelse. Förstainstansrätten konstaterade i punkt 56 i den ovannämnda domen av den i mål TWD mot kommissionen att när kommissionen prövar om ett statligt stöd är förenligt med den gemensamma marknaden ska den beakta alla relevanta faktorer, däri inbegripet, i förekommande fall, de sakförhållanden som redan bedömts i ett tidigare beslut, liksom de skyldigheter som enligt detta föregående beslut åläggs en medlemsstat. Av detta följde att kommissionen var behörig att beakta dels den eventuella kumulerade verkan av de tidigare och de nya stöden, dels det förhållandet att det tidigare stöd som förklarats otillåtet inte hade återbetalats. Domstolen tillade, i punkt 26 i domen av den i det ovannämnda målet TWD mot kommissionen, att kommissionen i fråga om artikel 87.3 EG har vida befogenheter att företa skönsmässiga bedömningar och att utövandet av dessa befogenheter innefattar ekonomiska och sociala utvärderingar som bör göras mot bakgrund av förhållandena inom gemenskapen.
Av detta följer att den skyldighet som medlemsstaten och den potentiella mottagaren av nytt stöd har att lägga fram de omständigheter för kommissionen som visar att detta stöd är förenligt med den gemensamma marknaden (se ovan i punkt 100 nämnda rättspraxis) även innefattar en skyldighet att visa att det inte föreligger någon kumulerad verkan av det nya stödet och tidigare, otillåtna stöd, som var oförenliga med den gemensamma marknaden och som inte betalats tillbaka.
Det återstår att pröva huruvida det villkor som angetts i nämnda rättspraxis är uppfyllt i förevarande fall, genom att pröva huruvida beslutet att inleda förfarandet innehåller en tillräcklig preliminär analys med en redovisning av varför kommissionen hyste tvivel om de aktuella stödens förenlighet med den gemensamma marknaden.
Det ska därvid konstateras att kommissionen, i punkt 31 och följande punkter i beslutet att inleda förfarandet, i detalj förklarat varför den med tillämpning av den princip som fastslagits i Deggendorf-domen krävde återbetalning av det tidigare, otillåtna stödet, som omfattades av bestämmelserna om skattebefrielser, som ett villkor för att anse att det aktuella stödet är förenligt med den gemensamma marknaden.
Kommissionen anförde bland annat, i punkterna 35 och 37 i nämnda beslut, att de italienska myndigheterna inte varit i stånd att ange de belopp som AEM Torino skulle återbetala, eller betalningsvillkor och förfallodagar för återbetalningen, och att den under dessa omständigheter inte ansåg sig kunna bedöma den kumulerade verkan av de tidigare och de nya stöden och de störningar som kunde uppkomma på den gemensamma marknaden.
Det ankom således på Republiken Italien och på AEM Torino att inom ramen för det formella granskningsförfarandet tillhandahålla kommissionen de uppgifter som kan visa att det inte föreligger någon kumulerad verkan av de tidigare stöden tillsammans med den omtvistade åtgärden och därmed inte heller någon störning på den gemensamma marknaden. Sökandena kan därför inte klandra kommissionen för att den inte visat i det angripna beslutet att en kumulering av de tidigare, otillåtna stöden och den omtvistade åtgärden kunde få negativa återverkningar på konkurrensen, då det inte är kommissionens sak att leda detta i bevis när Republiken Italien och sökandena över huvud taget inte har samarbetat.
Vad gäller sökandenas invändning att kommissionen inte gjort någon marknadsanalys, erinrar rätten om att kommissionen endast behöver styrka att den omtvistade åtgärden kan påverka handeln mellan medlemsstaterna och att den snedvrider eller hotar att snedvrida konkurrensen och att det inte är nödvändigt att avgränsa den relevanta marknaden (se, för ett liknande resonemang, domstolens dom av den 17 september 1980 i mål
730/79, Philip Morris Holland mot kommissionen, REG 1980, s. 2671, punkterna 9–12, svensk specialutgåva, volym 5, s. 303
, och förstainstansrättens dom av den i de förenade målen
T-298/97, T-312/97, T-313/97, T-315/97, T-600/97–T-607/97, T-1/98, T-3/98–T-6/98 och T-23/98, Alzetta m.fl. mot kommissionen, REG 2000, s. II-2319
, punkt 95).
I detta fall hade kommissionen, såsom konstaterats ovan, på grund av bristande samarbete från de italienska myndigheternas och AEM Torinos sida, i egenskap av potentiell stödmottagare beträffande den omtvistade åtgärden, inte möjlighet att bedöma den kumulerade verkan av de tidigare, otillåtna stöden och det nya stödet samt den eventuella påverkan på konkurrensen som detta skulle kunna medföra. Enligt det resonemang som ligger till grund för den princip som fastslagits ovan i punkterna 100 och 101 i nämnda rättspraxis, kan sökandena inte med framgång åberopa att Republiken Italien inte uppfyllt sin skyldighet att tillhandahålla kommissionen alla uppgifter som krävs för denna bedömning, eller för den delen sitt eget bristande samarbete, för att klandra kommissionen för att den inte avgränsat eller analyserat den relevanta marknaden.
Talan kan således inte bifallas med stöd av den andra grundens andra del.
Eftersom talan inte kan bifallas på någon av de grunder sökandena anfört, ska talan ogillas i sin helhet.
Rättegångskostnader
Enligt artikel 87.2 i rättegångsreglerna ska tappande part förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna, om detta har yrkats. Kommissionen har yrkat att sökandena ska förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna. Eftersom sökandena har tappat målet, ska kommissionens yrkande bifallas.

Mot denna bakgrund beslutar
FÖRSTAINSTANSRÄTTEN (andra avdelningen)
följande:

1)
Talan ogillas.

2)
Iride SpA och Iride Energia SpA ska ersätta rättegångskostnaderna.

Pelikánová
Jürimäe
Soldevila Fragoso
Avkunnad vid offentligt sammanträde i Luxemburg den 11 februari 2009.
Underskrifter
(
*1
)	Rättegångsspråk: italienska.