CELEX: 62003CJ0181
Appel
forhenværende tjenestemand
ansøgning om invalidepension
betingelser for tilkendelse

I appelskriftet har Albert Nardone nedlagt påstand om ophævelse af den dom, der blev afsagt af De Europæiske Fællesskabers
Ret i Første Instans den 26. februar 2003, Nardone mod Kommissionen (sag T-59/01, Sml.Pers. I-A, s. 55, og II, s. 323, herefter
»den appellerede dom«), hvorved Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber blev frifundet for påstanden om annullation af
afgørelse af 20. marts 2000 om ikke at tildele appellanten invalidepension (herefter »den anfægtede afgørelse«).
Retsforskrifter
Artikel 78, stk. 1, i vedtægten for tjenestemænd i De Europæiske Fællesskaber (herefter »vedtægten«) bestemmer:
»I henhold til de i artikel 13-16 i bilag VIII fastsatte betingelser er den tjenestemand, der er ramt af vedvarende invaliditet,
som anses for fuldstændig, og medfører, at den pågældende er ude af stand til at gøre tjeneste i en stilling i hans stillingsgruppe,
berettiget til invalidepension.«
Artikel 13 i vedtægtens bilag VIII bestemmer:
»Såfremt Invaliditetsudvalget anerkender, at en tjenestemand, der endnu ikke er fyldt 65 år, i det tidsrum, hvor han erhverver
pensionsrettigheder, er blevet varigt og totalt invalid og derfor ude af stand til at varetage en stilling inden for sin stillingsgruppe
og af den grund må opgive at gøre tjeneste ved Fællesskaberne, har han, med forbehold af bestemmelserne i artikel 1, stk. 1,
ovenfor, i den tid, han er utjenstdygtig, ret til den invalidepension, der omhandles i artikel 78 i vedtægten.
Invalidepensionen kan ikke komme til udbetaling samtidig med den pension, der er beregnet på grundlag af ancienniteten.«
De faktiske omstændigheder
Albert Nardone, der blev ansat ved EKSF’s Høje Myndighed i 1963 som lokalt ansat og senere udnævnt til tjenestemand ved Kommissionen,
indgav afskedsbegæring ved skrivelse af 18. oktober 1981 og fratrådte med virkning fra den 31. december 1981.
Den 18. november 1999 indgav han ansøgning om invalidepension i henhold til vedtægtens artikel 78, stk. 2.
Ved den anfægtede afgørelse afslog Kommissionen ansøgningen uden at forelægge spørgsmålet for Invaliditetsudvalget med den
begrundelse, at Nardone ikke opfyldte betingelserne for tilkendelse af invalidepension i henhold til artikel 13 i vedtægtens
bilag VIII.
Den 23. maj 2000 indgav Nardone en klage over den anfægtede afgørelse i henhold til vedtægtens artikel 90. Klagen blev stiltiende
afvist den 23. september 2000. Den 15. december 2000 blev der truffet en udtrykkelig afgørelse om afvisning af klagen.
Ved stævning indleveret til Rettens Justitskontor den 13. marts 2001 anlagde Nardone sag, hvori han principalt nedlagde påstand
om annullation af den anfægtede afgørelse.
Den appellerede dom
Under sagen ved Retten gjorde Nardone gældende, at Kommissionen havde begået magtfordrejning ved at afslå hans ansøgning af
8. november 1999 om tilkendelse af invalidepension uden at forelægge spørgsmålet for Invaliditetsudvalget, som ifølge vedtægtens
artikel 53 er enekompetent til at træffe afgørelse om en sådan ansøgning.
I øvrigt henviste sagsøgeren til dommen af 17. maj 1984, Bähr mod Kommissionen (sag 12/83, Sml. s. 2155), hvori Domstolen
fastslog, at en tjenestemand, der er udtrådt af tjenesten for flere år siden, og som rammes af en sygdom, som ville gøre ham
ude af stand til at gøre tjeneste, såfremt han fortsat gjorde tjeneste, ikke kan gøre krav på iværksættelsen af invaliditetsproceduren
alene under henvisning hertil. Heraf sluttede sagsøgeren, at der må kunne tilkendes en forhenværende tjenestemand invalidepension,
selv om han er fratrådt, såfremt han kan fremlægge tilstrækkelig lægelig dokumentation herfor.
Endvidere gjorde Nardone gældende, at Domstolen i samme dom antog, at Kommissionen tilsidesætter sin pligt til at indbringe
sagen for Invaliditetsudvalget på tidspunktet for tjenestemandens fratræden, såfremt det godtgøres, at den invaliditet, der
i sidste ende har ramt tjenestemanden, står i direkte og umiddelbar forbindelse med hans helbredstilstand på tidspunktet for
hans fratræden.
Til støtte for sin afgørelse har Kommissionen gjort gældende, at betingelserne for tilkendelse af invalidepension i henhold
til vedtægtens artikel 78 og artikel 13 i vedtægtens bilag VIII ikke var opfyldt i denne sag. Navnlig har Kommissionen henvist
til, at ifølge ordlyden af de nævnte bestemmelser og den fortolkning heraf, som er anlagt i dommen i sagen Bähr mod Kommissionen
og i Rettens dom af 3. juni 1999, Coussios mod Kommissionen (sag T-295/97, Sml.Pers. I-A, s. 103, og II, s. 577), »kan kun
den tjenestemand, der må opgive tjenesten, fordi han er ude af stand til at fortsætte denne på grund af sin invaliditet, være
genstand for en invaliditetsprocedure«.
Endvidere gjorde Kommissionen gældende, at kun Invaliditetsudvalget har kompetence til at fastslå en tjenestemands invaliditet
i henhold til vedtægtens artikel 78, men at kompetencen hertil kun gælder inden for den periode, hvor tjenestemanden er i
aktiv tjeneste.
Hvad angår påstanden om, at Kommissionen havde begået magtfordrejning, fastslog Retten i den appellerede doms præmis 29, at
Kommissionen havde afslået Nardones ansøgning om tilkendelse af invalidepension med den begrundelse, at det var de retlige
betingelser med hensyn til hans administrative stilling – og ikke de lægelige betingelser – som Nardone klart ikke opfyldte.
Retten fandt derfor, at Kommissionen ikke havde begået magtfordrejning ved at afslå Nardones ansøgning uden at indbringe sagen
for Invaliditetsudvalget, da dette udvalg kun var kompetent til at afgøre spørgsmål af lægelig og ikke retlig karakter.
Vedrørende anbringendet om fortolkningen af dommen i sagen Bähr mod Kommissionen fremhævede Retten i den appellerede doms
præmis 31, at »det følger af ordlyden af artikel 13 i vedtægtens bilag VIII, at kun den tjenestemand, der må opgive tjenesten,
fordi han er ude af stand til at fortsætte denne på grund af sin invaliditet, kan være genstand for invaliditetsproceduren«
(jf. dommene i sagen Bähr mod Kommissionen, præmis 12, og i sagen Coussios mod Kommissionen, præmis 37).
I så henseende henviste Retten i den appellerede doms præmis 32 til, at »en tjenestemand, der er udtrådt af tjenesten for
flere år siden, og som rammes af en sygdom, som ville gøre ham ude af stand til at gøre tjeneste, såfremt han fortsat gjorde
tjeneste, [ikke kan] gøre krav på iværksættelse af invaliditetsproceduren alene under henvisning hertil (jf. dommene i sagen
Bähr mod Kommissionen, præmis 13, og i sagen Coussios mod Kommissionen, præmis 38). Retten fastslog endvidere, at sagsøgeren
var i en sådan situation, eftersom han var fratrådt i 1981 og havde indgivet sin ansøgning om invalidepension i 1999.
Endvidere fandt Retten i den appellerede doms præmis 33, at Nardone heller ikke opfyldte den anden af de to kumulative betingelser
i artikel 13 i vedtægtens bilag VIII – hvorefter en tjenestemand, der ansøger om invalidepension, skal erhverve pensionsrettigheder
på det tidspunkt, hvor Invaliditetsudvalget anerkender, at han er blevet varigt og totalt invalid – eftersom Nardone fratrådte
som tjenestemand i 1981.
Som følge heraf fastslog Retten i den appellerede doms præmis 34, at ingen af de to betingelser i artikel 13 i vedtægtens
bilag VIII var opfyldt, hvorfor påstanden om annullation af den anfægtede afgørelse principielt ikke kunne tages til følge.
Desuden fastslog Retten i den appellerede doms præmis 36, at sagens omstændigheder var meget forskellige fra omstændighederne
i sagen Bähr mod Kommissionen. Bähr havde nemlig også efter at være fratrådt bevaret sin status som »tjenestemand« i henhold
til Rådets forordning (Euratom/EKSF/EØF) nr. 2530/72 af 4. december 1972 om indførelse af særlige og midlertidige foranstaltninger
vedrørende ansættelse af tjenestemænd i De Europæiske Fællesskaber som følge af nye medlemsstaters tiltrædelse samt tjenestemænds
udtræden af tjenesten i disse Fællesskaber (EFT 1972, 1.-8.12., s. 11). I modsætning til Nardone var Bähr nemlig, i overensstemmelse
med bestemmelserne i forordning nr. 2530/72, fortsat med at indbetale bidrag med henblik på erhvervelse af pensionsrettigheder
(jf. dommen i sagen Bähr mod Kommissionen, præmis 5 og 8) og fortsatte dermed at opfylde betingelsen for anvendelsen af artikel
13 i vedtægtens bilag VIII.
Retten udtalte i den appellerede doms præmis 37, at der under alle omstændigheder ikke påhvilede Kommissionen nogen forpligtelse
til at lade sagsøgerens helbredstilstand efterprøve af Invaliditetsudvalget på det tidspunkt, da han udtrådte af Fællesskabernes
tjeneste.
I den forbindelse fremhævede Retten i den appellerede doms præmis 38, at det hverken fremgår af dommen i sagen Bähr mod Kommissionen
eller af nogen anden fællesskabsretlig retskilde, at en fællesskabsinstitution generelt er forpligtet til at undersøge, om
en tjenestemand er arbejdsdygtig i tilfælde af frivillig fratræden.
I øvrigt erindrede Retten i den appellerede doms præmis 39 om, at Domstolen i dommen i sagen Bähr mod Kommissionen havde præciseret,
at det var på tidspunktet for den pågældendes udtrædelse af tjenesten, at institutionen i givet fald var forpligtet til at
indbringe sagen for Invaliditetsudvalget, hvorfor spørgsmålet, om sagen burde have været indbragt for dette udvalg i sagsøgerens
tilfælde, måtte vurderes alene på grundlag af de oplysninger, som institutionen rådede over på tidspunktet for hans fratræden,
dvs. i 1981.
Herom udtalte Retten følgende i dommens præmis 40 og 41:
»40. Såfremt en tjenestemand er af den opfattelse, at hans sundhedstilstand tvinger ham til at forlade tjenesten, skal han
i overensstemmelse med vedtægtens artikel 90 forud for sin fratræden indgive en ansøgning om tilkendelse af invalidepension
i henhold til vedtægtens artikel 78. I den foreliggende sag fremgår det af stævningen, at sagsøgeren var meget bekymret for
sit helbred siden 1970’erne, og at han udtrådte af tjenesten i 1981, navnlig fordi han var overbevist om, at hans sundhedsfarlige
arbejdsvilkår var til skade for hans helbred. Da enhver tjenestemand må forudsættes at kende vedtægtens bestemmelser (jf.
f.eks. Rettens dom af 17.10.2000, sag T-27/99, Drabbe mod Kommissionen, Sml.Pers. I-A, s. 213, og II, s. 955), må han, såfremt
han befinder sig i en sådan situation og ønsker at få tilkendt invalidepension, benytte sig af denne mulighed. Hvis han undlader
at benytte sig heraf, tilsidesætter han sin pligt til at udvise omhu, navnlig henset til, at han må formodes at have bedre
kendskab til sin sygehistorie og fysiske tilstand på tidspunktet for fratrædelsen end den institution, han er tilknyttet.
En institution kan således ikke – i det mindste ikke i det tilfælde, hvor en tjenestemand frivilligt forlader institutionen
uden at være opfordret af denne til at fratræde – kritiseres for ikke af egen drift at have indkaldt et invaliditetsudvalg,
når den pågældende ikke selv har anmodet herom, medmindre der foreligger særlige omstændigheder.
41.
I sagen Bähr mod Kommissionen var det ubestridt, at Bähr tidligere havde været udsat for meget alvorlige sygdomstildragelser,
nemlig det første hjerteanfald, som han var blevet ramt af seks år inden han udtrådte af tjenesten (dommen i sagen Bähr mod
Kommissionen, præmis 14, in fine). I den foreliggende sag fremgår det af sagens akter, at sagsøgeren havde klaget til institutionens
rådgivende læge over sit helbred, navnlig over de hyppige tilfælde af bronkitis, som han havde været udsat for, og over sine
sundhedsskadelige arbejdsvilkår, men Kommissionen havde ikke kendskab til, at sagsøgeren havde været udsat for en sygdom af
lige så alvorlig karakter som det første hjerteanfald, Bähr var blevet ramt af, hvorfor der ikke er grundlag for at antage,
at Kommissionen af egen drift var forpligtet til at indkalde et invaliditetsudvalg på fratrædelsestidspunktet, selv om sagsøgeren
ikke havde indgivet nogen ansøgning herom (dommen i sagen Bähr mod Kommissionen, præmis 15). Det bør i den forbindelse bemærkes,
at sagsøgerens advokat under retsmødet erklærede, at sagsøgeren ikke selv i 1981 var klar over, hvilken virkning indåndingen
af støv havde haft på hans helbred og ikke blev klar over det før i 1992.«
Endelig bemærkede Retten i den appellerede doms præmis 42, at den omstændighed, at der var en forbindelse – forudsat denne
i øvrigt kunne godtgøres – mellem sagsøgerens helbredstilstand på tidspunktet for ansøgningens indgivelse og hans helbredstilstand
på tidspunktet for hans udtræden af tjenesten, ikke udgør tilstrækkeligt bevis for, at Kommissionen burde have indkaldt Invaliditetsudvalget
i 1981.
Af disse grunde besluttede Retten at frifinde Kommissionen for påstanden om annullation af den anfægtede afgørelse, idet den
ikke fandt, at der efter sagens omstændigheder kunne tilkendes sagsøgeren invalidepension.
Retsforhandlinger ved Domstolen og parternes påstande
Ved appelskrift indleveret til Justitskontoret den 25. april 2003 har Nardone ansøgt om fri proces i henhold til artikel 76
i Domstolens procesreglement.
Ved kendelse af 6. februar 2004 har Domstolen imødekommet ansøgningen herom.
Nardone har nedlagt følgende påstande:
Principalt:
–
Appellen antages til realitetsbehandling og tages til følge.
–
Den appellerede dom ophæves i det hele.
Subsidiært:
–
Ansættelsesmyndighedens udtrykkelige afgørelse af 15. december 2000 om afvisningen af Nardones klage af 23. maj 2000 vedrørende
tilkendelse af invalidepension annulleres.
–
Den anfægtede afgørelse om afslag på Nardones ansøgning af 18. november 1999 om tilkendelse af invalidepension i medfør af
vedtægtens artikel 78, stk. 2, annulleres.
Under alle omstændigheder
–
træffes afgørelsen vedrørende sagens omkostninger i overensstemmelse med procesreglementets bestemmelser.
Kommissionen har nedlagt følgende påstande:
–
Appellen afvises fra realitetsbehandling eller tages i hvert fald ikke til følge.
–
Appellanten tilpligtes at betale appelsagens omkostninger.
Appellen
Første anbringende
Parternes argumenter
Med sit første anbringende kritiserer Nardone Rettens afgørelse om, at han ikke længere, fordi han var fratrådt i 1981 og
havde indgivet sin ansøgning om tilkendelse af invalidepension i 1999, befandt sig i den situation, som er omhandlet i artikel
13 i vedtægtens bilag VIII vedrørende en tjenestemand, som på grund af sin invaliditet er ude af stand til at varetage sin
stilling og derfor må opgive at gøre tjeneste.
Nardone gør gældende, at Retten ikke har fortolket dommen i sagen Bähr mod Kommissionen korrekt, og at han på nuværende tidspunkt
har krav på, at der iværksættes en invaliditetsprocedure, fordi visse af de sygdomme, som han lider af – og som desuden har
karakter af erhvervssygdomme – ville gøre ham ude af stand til at udføre sit arbejde, hvis han fortsat gjorde tjeneste.
Appellanten anfører, at han ganske vist ikke iværksatte invaliditetsproceduren i henhold til vedtægtens artikel 78 og artikel
13 i vedtægtens bilag VIII på tidspunktet for sin udtræden af tjenesten, fordi han ikke kendte det nærmere omfang af sin helbredstilstand,
men at den afgørende retlige forudsætning for gennemførelsen af denne procedure er årsagsforbindelsen mellem en tjenestemands
helbredstilstand inden for den periode, hvor han gjorde tjeneste, og hans helbredstilstand på et senere tidspunkt end fratrædelsen.
Kommissionen gør gældende, at appellantens opfattelse strider mod den klare og præcise ordlyd af artikel 13 i vedtægtens bilag
VIII. Ifølge denne bestemmelse kan der kun tilkendes en tjenestemand invalidepension i henhold til vedtægtens artikel 78,
såfremt den pågældende er blevet varigt og totalt invalid og derfor ude af stand til at varetage en stilling inden for sin
stillingsgruppe, og såfremt han af denne grund må opgive at gøre tjeneste ved Fællesskaberne.
Kommissionen henviser til, at appellanten fratrådte tjenesten i 1981, og at det er udelukket, selv om han måtte være blevet
varigt og totalt invalid, at han nu »må opgive at gøre tjeneste ved Fællesskaberne«, eftersom denne tjeneste allerede var
blevet bragt endeligt til ophør på et tidligere tidspunkt.
Efter Kommissionens opfattelse fremgår det af dommen i sagen Bähr mod Kommissionen, sammenholdt med artikel 13 i vedtægtens
bilag VIII, at en tjenestemand, som er udtrådt af tjenesten for flere år siden, og som rammes af en sygdom, som ville gøre
ham ude af stand til at gøre tjeneste, såfremt han fortsat gjorde tjeneste, ikke kan gøre krav på iværksættelse af invaliditetsproceduren
alene under henvisning hertil. Det er også en betingelse, at han af den grund »må opgive at gøre tjeneste ved Fællesskaberne«.
Kommissionen anfører endvidere, at det var på tidspunktet for appellantens fratræden, at institutionen i givet fald var forpligtet
til at indkalde Invaliditetsudvalget. Dette spørgsmål burde derfor for appellantens vedkommende have været vurderet alene
på grundlag af de oplysninger, som institutionen rådede over på tidspunktet for hans fratræden, dvs. i 1981. På tidspunktet
for appellantens fratræden i 1981 hverken burde eller kunne Kommissionen imidlertid indkalde et invaliditetsudvalg, da dette
ikke var begrundet i appellantens helbredstilstand på daværende tidspunkt. Kommissionen henviser i den forbindelse til, at
appellanten selv erkender, at han i 1981 var ukendt med de sygdomme, som kunne påvirke hans helbredstilstand. Så meget mindre
kunne Kommissionen være bekendt hermed, hvorfor den ikke havde nogen grund til at indkalde Invaliditetsudvalget på daværende
tidspunkt.
Domstolens bemærkninger
Indledningsvis bemærkes, at appellanten ikke har anfægtet den appellerede dom, i det omfang den fastslår, at Kommissionen
ikke havde tilsidesat nogen af sine forpligtelser ved at undlade at indkalde Invaliditetsudvalget på tidspunktet for appellantens
fratræden i 1981.
Spørgsmålet er derfor, som anført af appellanten, om Invaliditetsudvalget burde have været indkaldt efter appellantens fratræden
på tidspunktet for indgivelsen af hans ansøgning om invalidepension i 1999.
Hvad dette spørgsmål angår fremgår det utvetydigt af ordlyden af artikel 13 i vedtægtens bilag VIII, som i overensstemmelse
med vedtægtens artikel 78 fastlægger betingelserne for opnåelse af ret til invalidepension, at kun den tjenestemand, der må
opgive tjenesten, fordi han er ude af stand til at fortsætte denne på grund af sin invaliditet, kan være genstand for invaliditetsproceduren
(dommen i sagen Bähr mod Kommissionen, præmis 12).
Følgelig kan en tjenestemand, der er udtrådt af tjenesten for flere år siden, og som rammes af en sygdom, som ville gøre ham
ude af stand til at gøre tjeneste, såfremt han fortsat gjorde tjeneste, ikke gøre krav på iværksættelsen af invaliditetsproceduren
alene under henvisning hertil (dommen i sagen Bähr mod Kommissionen, præmis 13).
I den foreliggende sag har Retten fastslået, at Nardone frivilligt fratrådte tjenesten ved en skrivelse dateret den 18. oktober
1981 uden at angive, at han havde nogen helbredsproblemer, og uden at ansøge om, at hans helbred blev undersøgt af Invaliditetsudvalget.
Først 18 år senere, nemlig i 1999, ansøgte appellanten om tilkendelse af invalidepension.
Under hensyn hertil har Retten derfor med føje i den appellerede doms præmis 30-32 fastslået, at appellanten ikke befandt
sig i den situation, som er omhandlet i artikel 13 i vedtægtens bilag VIII vedrørende en tjenestemand, som må opgive at gøre
tjeneste, fordi det er umuligt for ham at fortsætte hermed på grund af hans invaliditet.
Det første anbringende er derfor ugrundet og må forkastes.
Andet anbringende
Parternes argumenter
Med det andet anbringende gør Nardone gældende, at Retten fejlagtigt fastslog, at han heller ikke opfyldte den anden af betingelserne
i artikel 13 i vedtægtens bilag VIII, hvorefter den tjenestemand, som ansøger om tilkendelse af invalidepension, skal være
i færd med at erhverve pensionsrettigheder. Efter appellantens opfattelse er han i færd med at erhverve pensionsrettigheder
som omhandlet i artikel 13 i vedtægtens bilag VIII, da han på tidspunktet for sin fratræden oppebar en fratrædelsesgodtgørelse
i henhold til artikel 12 i vedtægtens bilag VIII.
Kommissionen gør gældende, at dette anbringende må afvises fra realitetsbehandling, da det først er blevet fremført ved Domstolen.
I øvrigt er det Kommissionens opfattelse, at anbringendet er ugrundet.
Domstolens bemærkninger
Det bemærkes i overensstemmelse med, hvad Retten angav i den appellerede doms præmis 33, at artikel 13 i vedtægtens bilag
VIII fastsætter to kumulative betingelser. Når Retten i nævnte præmis 33 fastslog, at appellanten ikke opfyldte den anden
af disse betingelser – efter i præmis 30-32 at have påvist, at appellanten heller ikke opfyldte den første betingelse – var
der tale om en konstatering, Retten foretog for alle tilfældes skyld.
Da det andet anbringende er rettet mod en begrundelse i den appellerede dom, som er angivet for alle tilfældes skyld, må det
forkastes, da det er uden betydning for sagens afgørelse (jf. bl.a. dom af 22.12.1993, sag C-244/91 P, Pincherle mod Kommissionen,
Sml. I, s. 6965, præmis 25 og 31, og kendelse af 12.12.1996, sag C-49/96 P, Progoulis mod Kommissionen, Sml. I, s. 6803, præmis
27).
Sagens omkostninger
Ifølge procesreglementets artikel 69, stk. 2, første afsnit, som i henhold til artikel 118 finder anvendelse i appelsager,
pålægges det den tabende part at betale sagens omkostninger, hvis der er nedlagt påstand herom. Ifølge procesreglementets
artikel 70 bærer institutionerne selv deres egne omkostninger i tvister mellem Fællesskaberne og deres ansatte. Det fremgår
dog af procesreglementets artikel 122, stk. 2, at artikel 70 ikke finder anvendelse ved appel, som tjenestemænd eller øvrige
ansatte ved en institution iværksætter mod denne. Da Kommissionen har nedlagt påstand om, at appellanten tilpligtes at betale
sagens omkostninger, og da denne har tabt sagen, bør han pålægges at betale appelsagens omkostninger.
På grundlag af disse præmisser udtaler og bestemmer Domstolen (Første Afdeling):
1)
Appellen forkastes.
2)
Nardone betaler appelsagens omkostninger.
Underskrifter
–
Processprog: fransk.