CELEX: 62009CJ0132
Valstybės įsipareigojimų neįvykdymas
Teisingumo Teismo jurisdikcija
Europos mokyklų statutas
1962 m. susitarimas dėl būstinės
1957 m. ir 1994 m. konvencijos
Arbitražinė išlyga
EB 10 straipsnis
Europos mokyklų finansavimas
Išlaidos baldams ir mokymo medžiagai

Šiuo ieškiniu Europos Bendrijų Komisija prašo Teisingumo Teismo konstatuoti, kad atsisakydama padengti Europos mokyklų išlaidas
baldams ir mokymo medžiagai Belgijos Karalystė neįvykdė įsipareigojimų pagal 1962 m. spalio 12 d. Europos mokyklos valdytojų
tarybos ir Belgijos Karalystės Vyriausybės sudarytą Susitarimą dėl būstinės (toliau – Susitarimas dėl būstinės), skaitomą
kartu su EB 10 straipsniu.

Teisinis pagrindas

Europos mokyklų statutas
Nuo pat įkūrimo Europos mokyklų veikla buvo reguliuojama dviem dokumentais, t. y., pirma, 1957 m. balandžio 12 d. Liuksemburge
pasirašytu Europos mokyklos statutu (Jungtinių Tautų sutarčių rinkinys, 443 tomas, p. 129; toliau – 1957 m. konvencija) ir,
antra, 1962 m. balandžio 13 d. Liuksemburge pasirašytu Protokolu dėl pagal Europos mokyklos statutą įsteigtų Europos mokyklų
įkūrimo (Jungtinių Tautų sutarčių rinkinys, 752 tomas, p. 267; toliau – 1962 m. protokolas). Šiuos du dokumentus sudarė šešios
pirmosios Europos Bendrijų valstybės narės.
Pagal 1957 m. konvencijos 7 straipsnį įsteigtą Europos mokyklos valdytojų tarybą (toliau – Valdytojų taryba), remiantis šios
konvencijos 8 straipsniu, sudaro kiekvienos Susitariančiosios Šalies kompetentingas ministras arba ministrai. Pagal minėtos
konvencijos 9 straipsnį Valdytojų taryba prižiūri šios konvencijos įgyvendinimą, ir šiuo tikslu jai suteikti reikalingi įgaliojimai
švietimo, biudžeto ir administraciniais klausimais. Ji bendru sutarimu nustato bendrąsias mokyklų taisykles. Pagal minėtos
konvencijos 28 straipsnį Valdytojų taryba gali derėtis su valstybės, kurios teritorijoje yra mokykla, vyriausybe dėl bet kokio
papildomo susitarimo, reikalingo siekiant užtikrinti, kad mokykla veiktų pačiomis geriausiomis materialinėmis ir moralinėmis
sąlygomis.
1957 m. konvencija ir 1962 m. protokolas buvo panaikinti ir pakeisti šiuo metu galiojančia 1994 m. birželio 21 d. Liuksemburge
sudaryta Konvencija, apibrėžiančia Europos mokyklų statutą (OL L 212, p. 3; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 16 sk.,
1 t. p. 16; toliau – 1994 m. konvencija), kaip numatyta jos 34 straipsnyje. 1994 m. konvenciją sudarė valstybės narės ir Bendrijos,
kurios tai padaryti buvo įgaliotos 1994 m. birželio 17 d. Tarybos sprendimu 94/557/EB, Euratomas, įgaliojančiu Europos bendriją
ir Europos atominės energijos bendriją pasirašyti ir sudaryti Konvenciją, apibrėžiančią Europos mokyklų statutą (OL L 212,
p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 16 sk., 1 t. p. 14).
1994 m. konvencijos 34 straipsnio ketvirtoje pastraipoje numatyta, kad nuorodos į ankstesnius nei ši konvencija teisės aktus
dėl mokyklų suprantamos, atsižvelgiant į atitinkamus šios konvencijos straipsnius.
Į 1994 m. konvencijos taikymo sritį patenka jos I priede nurodytos mokyklos, tarp kurių yra Briuselio I, Briuselio II, Briuselio III
ir Molio (Belgija) Europos mokyklos.
Pagal minėtos konvencijos 2 straipsnio 3 dalį, prieš atidarant naują mokyklą valstybės narės teritorijoje, Valdytojų taryba
privalo sudaryti susitarimą su priimančiąja valstybe nare dėl naujai mokyklai tinkančių patalpų neatlygintino suteikimo ir
priežiūros.
1994 m. konvencijos 6 straipsnio antroje pastraipoje numatyta, kad, kiek tai susiję su teisėmis ir pareigomis, kiekviena valstybė
narė, atsižvelgdama į šios konvencijos konkrečias nuostatas, mokyklą laiko švietimo įstaiga, kuri yra viešosios teisės subjektas.
Remiantis 1994 m. konvencijos 10 straipsnio pirma pastraipa, Valdytojų taryba, kurią, be kitų atstovų, sudaro kiekvienos valstybės
narės ministerijų atstovas ir Komisijos narys, prižiūri, kaip įgyvendinama ši konvencija, ir šiuo tikslu turi reikalingus
įgaliojimus priimti sprendimus švietimo, biudžeto ir administraciniais klausimais ir derėtis dėl susitarimų, nurodytų minėtos
konvencijos 28–30 straipsniuose.
Vadovaujantis 1994 m. konvencijos 25 straipsniu, mokyklų biudžetas sudaromas, be kita ko, iš valstybių narių įnašų, nuolat
mokant atlyginimą komandiruotiems ar paskirtiems mokymo personalo nariams, ir prireikus finansinių įnašų bei Europos Bendrijų
įnašo, skirto mokyklų visų išlaidų ir visų kitų pajamų skirtumui padengti.
Vadovaujantis 1994 m. konvencijos 26 straipsniu, Valdytojų taryboje neišspręsti Susitariančiųjų Šalių ginčai dėl šios konvencijos
aiškinimo ir taikymo priklauso išimtinei Europos Sąjungos Teisingumo Teismo jurisdikcijai.
Pagal minėtos konvencijos 30 straipsnį Valdytojų taryba gali derėtis su valstybės, kurios teritorijoje yra mokykla, vyriausybe
dėl bet kokio papildomo susitarimo, reikalingo siekiant užtikrinti, kad mokykla veiktų pačiomis geriausiomis sąlygomis, sudarymo.
1994 m. konvencijos 33 straipsnio pirmoje ir antroje pastraipose, be kita ko, nurodyta, kad šią konvenciją ratifikuoja valstybės
narės, kurios yra Susitariančios Šalys, pagal savo atitinkamus konstitucinius reikalavimus ir kad ji įsigalioja pirmąją mėnesio,
einančio po valstybių narių visų ratifikavimo priemonių ir aktų, kuriais pranešama apie Europos Bendrijų įvykdytą konvencijos
sudarymą, deponavimo, dieną.
Neginčytina, kad 1994 m. konvencija įsigaliojo 2002 m. spalio 1 dieną.

Susitarimas dėl būstinės
Susitarimas dėl būstinės, patvirtintas 1975 m. lapkričio 8 d. Belgijos įstatymu (
Moniteur belge
, 1976 m. vasario 7 d., p. 1415), buvo sudarytas siekiant užtikrinti geriausias materialines ir moralines Europos mokyklų
Briuselyje ir Molyje veiklos sąlygas, kaip nurodyta 1957 m. konvencijos 28 straipsnyje.
Susitarimo dėl būstinės I skyriaus „Mokyklų pastatai ir įranga“ 1 straipsnyje nurodyta:
Belgijos Karalystės Vyriausybė įsipareigoja suteikti mokykloms jų veiklai reikalingus pastatus, atitinkančius Protokolą dėl
Europos mokyklų įkūrimo pasirašiusių vyriausybių nustatytus tikslus.
Ji įsipareigoja prižiūrėti šiuos pastatus ir juos apdrausti pagal Belgijos valstybei priklausantį nekilnojamąjį turtą reguliuojančias
taisykles.
Ji įsipareigoja aprūpinti mokyklas baldais ir mokymo medžiaga pagal jos pačios įstaigoms taikomus kriterijus.“

Ikiteisminė procedūra
2007 m. spalio 17 d. oficialiu pranešimu Komisija apkaltino Belgijos Karalystę tuo, kad ši neįvykdė Susitarimo dėl būstinės
ir EB 10 straipsnio nuostatų, kai atsisakė, pirma, nuo 1995 m. finansuoti jos teritorijoje esančių Europos mokyklų pradinį
aprūpinimą baldais bei mokymo medžiaga ir, antra, nuo 1989 m. mokėti metinį įnašą veiklai ir įrengimui, skirtą einamosioms
jos teritorijoje įsteigtų Europos mokyklų išlaidoms padengti.
Kadangi Belgijos Karalystės atsakymas į minėtą pranešimą Komisijos netenkino, 2008 m. birželio 26 d. ji išsiuntė pagrįstą
nuomonę, ragindama šią valstybę narę per du mėnesius nuo jos gavimo imtis būtinų priemonių, kad į šią nuomonę būtų tinkamai
atsižvelgta.
Kadangi Belgijos Karalystė per nustatytą terminą nurodytų priemonių nesiėmė, Komisija pareiškė šį ieškinį.

Dėl prašymo atnaujinti žodinę proceso dalį
2010 m. birželio 23 d. laišku Komisija paprašė atnaujinti žodinę proceso dalį.
Teisingumo Teismas gali savo nuožiūra, generalinio advokato siūlymu arba šalių prašymu priimti nutartį atnaujinti žodinę proceso
dalį pagal Procedūros reglamento 61 straipsnį, jeigu mano, kad nepakanka informacijos arba kad byla turi būti nagrinėjama
remiantis argumentu, dėl kurio šalys nepareiškė savo nuomonių (2010 m. birželio 29 d. Sprendimo
Komisija prieš Bavarian Lager
, C‑28/08 P, Rink. p. I‑0000, 36 punktas ir jame nurodyta teismų praktika).
Savo prašyme Komisija teigia, kad generalinio advokato reikalavimai pagrįsti argumentais, dėl kurių Teisingumo Teisme nebuvo
pareikšta nuomonių. Pirma, Komisija tvirtina neturėjusi galimybės per procesą pareikšti nuomonės dėl generalinio advokato
išvadoje nurodyto su jurisdikcijos neturėjimu susijusio motyvo, kad dėl 1994 m. konvencijos 26 straipsnyje įtvirtintos arbitražinės
išlygos EB 226 straipsnis netaikytinas. Antra, ji pažymi, kad generalinio advokato išvadoje EB 10 straipsnį siūloma aiškinti
siaurai ir šiuo klausimu per procesą ji taip pat neturėjo galimybės išreikšti nuomonės.
Teisingumo Teismas mano, kad šiuo atveju jis turi visą informaciją, kurios reikia jo nagrinėjamam ginčui išspręsti, ir kad
byla negali būti nagrinėjama atsižvelgiant į argumentus, dėl kurių jam nebuvo pareikštos nuomonės.
Todėl nereikia priimti nutarties atnaujinti žodinę proceso dalį.

Dėl Teisingumo Teismo jurisdikcijos

Šalių argumentai
Belgijos vyriausybė ginčija Teisingumo Teismo jurisdikciją nagrinėti ginčus, susijusius su Susitarimu dėl būstinės. Ji teigia,
kad norėdama teisėtai pareikšti ieškinį dėl įsipareigojimų neįvykdymo pagal EB 226 straipsnį Komisija privalo nustatyti, kad
buvo pažeista Bendrijos teisės ar susitarimo, kurio šalis yra Europos bendrija, nuostata arba kad egzistuoja jurisdikciją
suteikianti nuostata.
Belgijos Karalystės manymu, šiuo atveju negalima konstatuoti, kad buvo pažeista kokia nors Bendrijos teisės nuostata, nes
nebuvo pažeistos EB sutarties, jos priedų ar antrinės teisės aktų nuostatos. Ši valstybė narė tvirtina, kad Susitarimas dėl
būstinės nėra susitarimas, kurio šalis yra Bendrija, ir kad nėra jurisdikciją suteikiančios nuostatos.
Belgijos Karalystė patikslina, kad Susitarimas dėl būstinės skiriasi nuo 1994 m. konvencijos ir kad tik šios konvencijos 26 straipsnyje
yra įtvirtinta tokia jurisdikciją suteikianti nuostata. Ji mano, kad Susitarimo dėl būstinės negalima laikyti 1994 m. konvencijos
išvestiniu teisės aktu ir kad tai, jog Europos anglies ir plieno bendrija (EAPB) buvo balso teisę turinti Valdytojų tarybos
narė (Valdytojų taryba turi nuo EAPB atskirą tarptautinį juridinio asmens statusą), nereiškia, jog EAPB buvo Susitarimo dėl
būstinės, kurį sudarė Valdytojų taryba ir Belgijos vyriausybė, Susitariančioji Šalis.
Be to, jei, kaip teigia Komisija, EAPB, būdama balso teisę turinti Valdytojų tarybos narė, būtų Susitarimo dėl būstinės Susitariančioji
Šalis, taip būtų ir Belgijos Karalystės, kuri yra tos pačios tarybos narė, atveju. Tokiomis aplinkybėmis ši valstybė narė
būtų sudariusi susitarimą su savimi, o tai pagal bendrąjį teisės principą neįmanoma.
Ši valstybė narė taip pat teigia, kad teisės akto, pagal kurį ji sudarė šį susitarimą, privalomoji galia kyla tik iš jos suvereniteto.
Komisija nesutinka su šiuo aiškinimu remdamasi dviem argumentais.
Pirma, ji primena, kad ieškinyje daroma nuoroda ne tik į Susitarimą dėl būstinės, bet ir į EB 10 straipsnį, skaitomą kartu
su šiuo susitarimu.
Antra, Komisija tvirtina, kad neatsižvelgiant į EB 10 straipsnį Susitarimas dėl būstinės neginčijamai yra Bendrijos teisės
dalis, nes jį reikia laikyti 1994 m. konvencijos, kuri pati yra Bendrijos teisės dalis, išvestiniu teisės aktu.
Ji nurodo, kad pagal nusistovėjusią teismo praktiką dėl su Bendrijos kompetencija susijusių teisės nuostatų Bendrijos ir jos
valstybių narių sudaryti susitarimai su trečiosiomis šalimis Bendrijos teisės sistemoje turi tokį patį statusą kaip tik Bendrijoje
sudaryti susitarimai ir kad 1994 m. konvencija buvo sudaryta tarp Bendrijos ir jos valstybių narių.
Komisija primena, kad Susitarimas dėl būstinės pirmiausia buvo 1957 m. konvencijos išvestinis teisės aktas ir kad jau 1962 m.
EAPB vyriausioji valdyba buvo balsavimo teisę turinti Valdytojų tarybos narė. Taigi ji mano, kad Vyriausioji valdyba turi
būti laikoma Susitarimo dėl būstinės Susitariančiąja Šalimi. Komisija pažymi, kad, 1965 m. balandžio 8 d. pasirašius Sujungimo
sutartį, ji pakeitė EAPB vyriausiąją valdybą ir kad 1994 m. konvencijos tikslas buvo konsoliduoti 1957 m. konvencijos
acquis
ir sustiprinti Bendrijų, kaip Susitariančiosios Šalies, vaidmenį. Todėl ji prieina prie išvados, jog atsižvelgiant į tai,
kad Susitarimas dėl būstinės buvo priimtas remiantis 1957 m. konvencijos 28 straipsniu, ir tai, kad susitarimai dėl būstinės
taip pat numatyti 1994 m. konvencijoje, Susitarimas dėl būstinės yra 1994 m. Bendrijų įgytų teisių ir prisiimtų įsipareigojimų
dalis.

Teisingumo Teismo vertinimas
Reikia priminti, kad ieškinys turi būti nagrinėjamas atsižvelgiant tik į ieškinyje, kuriuo pradėta byla, nurodytus reikalavimus
(2000 m. balandžio 6 d. Sprendimo
Komisija prieš Prancūziją
, C‑256/98, Rink. p. I‑2487, 31 punktas ir 2006 m. gegužės 4 d. Sprendimo
Komisija prieš Jungtinę Karalystę
, C‑508/03, Rink. p. I‑3969, 61 punktas).
Taip pat svarbu priminti, kad, remiantis Europos Sąjungos Teisingumo Teismo statuto 21 straipsnio pirma pastraipa ir šio teismo
Procedūros reglamento 38 straipsnio 1 dalimi, pagal EB 226 straipsnį pareikštame ieškinyje Komisija turi nurodyti tikslius
kaltinimus, dėl kurių Teisingumo Teismo prašoma priimti sprendimą (1992 m. kovo 31 d. Sprendimo
Komisija prieš Daniją
, C‑52/90, Rink. p. I‑2187, 17 punktas ir 2006 m. birželio 15 d. Sprendimo
Komisija prieš Prancūziją
, C‑255/04, Rink. p. I‑5251, 24 punktas).
Šie reikalavimai turi būti suformuluoti nedviprasmiškai, siekiant išvengti to, kad Teisingumo Teismas priims sprendimą
ultra petita
arba nepriims sprendimo dėl tam tikro kaltinimo (2003 m. lapkričio 20 d. Sprendimo
Komisija prieš Prancūziją
, C‑296/01, Rink. p. I‑13909, 121 punktas ir minėto 2006 m. birželio 15 d. Sprendimo
Komisija prieš Prancūziją
24 punktas).
Šioje byloje reikia konstatuoti, kad vienintelis kaltinimas, paminėtas ieškinio, kuriuo pradėta byla, reikalavimuose, susijęs
su tariamu Belgijos Karalystės įsipareigojimų pagal Susitarimą dėl būstinės, skaitomą kartu su EB 10 straipsniu, neįvykdymu.
Žinoma, minėto ieškinio motyvuose EB 10 straipsnis minimas du kartus. Komisija pažymi, kad Belgijos valdžios institucijų elgesys
neatitinka Bendrijos finansavimo ir finansinių įsipareigojimų paskirstymo tarp valstybių narių sistemos ir todėl pažeidžia
minėtą straipsnį, ir nurodo, kad šio elgesio pasekmės yra žalingos. Komisija priduria, kad iš Susitarimo dėl būstinės kylantys
Belgijos Karalystės įsipareigojimai turi būti aiškinami atsižvelgiant į sąžiningumo principą, kuris yra EB 10 straipsnio ir
bendrosios tarptautinės teisės dalis.
Tačiau iš ieškinio, kuriuo pradėta byla, matyti, kad tariamas Belgijos Karalystės padarytas EB 10 straipsnio pažeidimas yra
tik papildomas, palyginti su nurodytu įsipareigojimų pagal Susitarimą dėl būstinės nevykdymu. Anot Komisijos, dėl to, kad
Belgijos Karalystė nevykdo įsipareigojimų pagal Susitarimą dėl būstinės, ji taip pat pažeidžia EB 10 straipsnį.
Be to, dublike Komisija nurodo būtent tai, kad šioje byloje ji niekuomet nesirėmė EB 10 straipsniu
per se
, t. y. neatsižvelgdama į Susitarimą dėl būstinės.
Šiomis aplinkybėmis dėl to, kad Teisingumo Teismas gali neturėti jurisdikcijos pagal EB 226 straipsnį konstatuoti, jog Belgijos
Karalystė neįvykdė įsipareigojimų pagal Susitarimą dėl būstinės, visas ieškinys neišvengiamai būtų nepriimtinas.
Kalbant apie tarptautines konvencijas apskritai, reikia pažymėti, kad pagal Teisingumo Teismo praktiką, jei Bendrija nėra
susitarimo Susitariančioji Šalis, šis teismas iš principo neturi jurisdikcijos prejudicinio sprendimo priėmimo tvarka aiškinti
šios konvencijos nuostatų (žr. 1973 m. lapkričio 27 d. Sprendimo
Vandeweghe ir kt
., 130/73, Rink. p. 1329, 2 punktą; 1998 m. lapkričio 12 d. Nutarties
Hartmann
, C‑162/98, Rink. p. I‑7083, 9 punktą; 2009 m. spalio 22 d. Sprendimo
Bogiatzi
, C‑301/08, Rink. p. I‑10185, 24 punktą ir 2010 m. gegužės 4 d. Sprendimo
TNT Express Nederland
, C‑533/08, Rink. p. I‑0000, 61 punktą).
Konkrečiai kalbant apie 1957 m. konvenciją, svarbu pažymėti, kad Teisingumo Teismas jau nusprendė neturintis jurisdikcijos
priimti sprendimo dėl jos aiškinimo ir dėl valstybėms narėms iš jos kylančių įsipareigojimų, nes, nepaisant šios konvencijos
sąsajų su Bendrija ir jos institucijų veikimu, tai yra valstybių narių sudaryta tarptautinė konvencija, kuri nėra Bendrijos
teisės sudedamoji dalis (žr. 1986 m. sausio 15 d. Sprendimo
Hurd
, 44/84, Rink. p. 29, 20–22 punktus).
Kaip generalinis advokatas pažymėjo savo išvados 46 punkte, šio vertinimo negalima apriboti vien bylos, kurioje buvo priimtas
minėtas Sprendimas
Hurd
ir kurioje Teisingumo Teismo buvo prašoma priimti prejudicinį sprendimą, procedūriniu kontekstu, bet jis taip pat taikytinas
EB 226 straipsnyje numatytai procedūrai, kurios dalykas gali būti tik valstybės narės įsipareigojimų pagal EB sutartį neįvykdymas.
Iš Susitarimo dėl būstinės preambulės matyti, kad jis yra pagrįstas 1957 m. konvencijos 28 straipsniu, kuriuo Valdytojų tarybai
suteikiami įgaliojimai derėtis su valstybės, kurios teritorijoje yra mokykla, vyriausybe dėl bet kokio papildomo susitarimo,
reikalingo siekiant užtikrinti, kad Europos mokyklos veiktų pačiomis geriausiomis materialinėmis ir moralinėmis sąlygomis.
Darytina išvada, kad taikoma tokia pati tvarka, kokia buvo nustatyta 1957 m. konvencijoje.
Komisijos argumentas, kad EAPB, o vėliau Bendriją reikia laikyti Susitarimo dėl būstinės Susitariančiąja Šalimi, nes EAPB
vyriausioji valdyba buvo balsavimo teisę turinti Valdytojų tarybos narė ir Komisija ją pakeitė, nepaneigia ankstesniame punkte
padarytos išvados, todėl šį argumentą reikia atmesti.
Negalima daryti išvados, kad 1957 m. konvencijos Susitariančiųjų Šalių numatyta galimybė EAPB vyriausiajai valdybai suteikti
teisę dalyvauti Valdytojų taryboje balsavimo teisę turinčios narės statusu, kuria Vyriausioji valdyba vėliau naudojosi, reiškia,
jog Susitarimą dėl būstinės pasirašiusios šalys norėjo suteikti EAPB šio susitarimo Susitariančios Šalies statusą. Beje, būtent
tai teigia Belgijos Karalystė, kuri yra Susitarimo dėl būstinės Susitariančioji Šalis.
Taigi negalima teigti, kad Bendrija yra Susitarimo dėl būstinės Susitariančioji Šalis ir kad dėl šios priežasties šiuo susitarimu
yra nustatomos jos teisės ir pareigos.
Taip pat negalima sutikti su kitu Komisijos argumentu, kad Susitarimas dėl būstinės yra teisių ir įsipareigojimų, dėl kurių
Bendrijos pasirašė 1994 m., neatskiriama dalis. Šis teiginys grindžiamas tuo, kad 1994 m. konvencija, kurią sudarė ir patvirtino
Bendrijos, siekiama konsoliduoti 1957 m. konvencijos
acquis
, ir tuo, kad 1994 m. konvencijoje yra numatyti susitarimai dėl būstinės.
Šiuo atžvilgiu reikia pažymėti, kad nei nurodytas 1957 m. konvencijos
acquis
konsolidavimas 1994 m. konvencija, kuri, beje, įsigaliojo tik 2002 m. spalio 1 d., nei joje pateikta nuoroda į susitarimus
dėl būstinės negali atgaline data pakeisti Susitarimo dėl būstinės, kuris yra tarptautinis susitarimas, sudarytas Valdytojų
tarybos ir vienos valstybės narės vyriausybės, teisinio pobūdžio.
Kalbant apie galimą arbitražinės išlygos, įtvirtintos 1994 m. konvencijos 26 straipsnyje, taikymą, reikia konstatuoti, kad
procedūrą dėl įsipareigojimų neįvykdymo EB sutarties ir Teisingumo Teismo praktikos prasme galima pradėti tik pagal EB 226 straipsnį,
o tai, beje, buvo padaryta šioje byloje.
Šiomis aplinkybėmis konstatuotina, kad Teisingumo Teismas neturi jurisdikcijos priimti sprendimo dėl pagal EB 226 straipsnį
pareikšto Komisijos ieškinio, grindžiamo tuo, jog Belgijos Karalystė neįvykdė įsipareigojimų pagal Susitarimą dėl būstinės,
skaitomą kartu su EB 10 straipsniu.

Dėl bylinėjimosi išlaidų
Pagal Procedūros reglamento 69 straipsnio 2 dalį pralaimėjusiai šaliai nurodoma padengti bylinėjimosi išlaidas, jeigu laimėjusi
šalis to reikalavo. Kadangi Belgijos Karalystė reikalavo priteisti bylinėjimosi išlaidas ir Komisija pralaimėjo bylą, pastaroji
turi jas padengti.
Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (trečioji kolegija) nusprendžia:
1.
Europos Sąjungos Teisingumo Teismas neturi jurisdikcijos priimti sprendimo dėl pagal EB 226 straipsnį pareikšto Europos Komisijos
ieškinio, grindžiamo tuo, jog Belgijos Karalystė neįvykdė įsipareigojimų pagal 1962 m. spalio 12 d. Europos mokyklos valdytojų
tarybos ir Belgijos Karalystės Vyriausybės sudarytą Susitarimą dėl būstinės, skaitomą kartu su EB 10 straipsniu.
2.
Priteisti iš Europos Komisijos bylinėjimosi išlaidas.
Parašai.
*
Proceso kalba: prancūzų.