CELEX: 62005FJ0103
Veřejná služba
Úředníci
Odměna

1.
Řízení – Lhůty – Předložení žalobní odpovědi po uplynutí lhůty – Námitka nepřípustnosti předložená řádně a včas – Přípustnost
– Neuplatnění řízení bez účasti žalovaného – Vyjádření ve věci samé předložené v den jednání – Nepřípustnost
(Jednací řád Soudu prvního stupně, čl. 48 odst. 2 a článek 122)
2.
Úředníci – Žaloba – Akt nepříznivě zasahující do právního postavení – Pojem – Výplatní listina
(Služební řád, čl. 90 odst. 2 a čl. 91 odst. 1)
3.
Úředníci – Žaloba – Předcházející správní stížnost – Lhůty – Počátek běhu
(Služební řád, články 90 a 91)
4.
Úředníci – Žaloba – Námitka protiprávnosti – Incidenční charakter
(Článek 241 ES; nařízení Rady č. 723/2004, č. 856/2004 a č. 31/2005)
5.
Úředníci – Žaloba – Právní zájem na podání žaloby
6.
Úředníci – Odměňování – Opravné koeficienty – Pravidelné převody mimo zemi zaměstnání
(Služební řád, příloha VII, článek 17)
7.
Úředníci – Odměňování – Pravidelné převody mimo zemi zaměstnání – Opravné koeficienty
(Služební řád, příloha XIII, článek 17)
1.
Předloží-li žalovaný námitku nepřípustnosti řádně a včas, skutečnost, že žalobní odpověď nebyla předložena ve lhůtě stanovené
k tomuto účelu, neumožňuje uplatnění řízení bez účasti žalovaného, stanoveného v článku 122 jednacího řádu Soudu prvního stupně.
Na základě předložení námitky nepřípustnosti totiž nelze mít za to, že žalovaný nepředložil žalobní odpověď ve stanovené formě
a lhůtě.
Vyjádření ve věci samé předložené žalovaným v den jednání nicméně přípustné není. Není-li totiž předložena žalobní odpověď
ve stanovené lhůtě v průběhu písemné části řízení, přednes řeči žalovaného k věci samé se rovná předložení nových důvodů,
které je zakázané čl. 48 odst. 2 jednacího řádu Soudu prvního stupně; přijetí opačného výkladu by znamenalo připuštění toho,
že žalovaný poté, co samostatným podáním vznesl námitku nepřípustnosti, nebude následně vázán lhůtou, kterou mu Soud stanovil
k předložení jeho žalobní odpovědi.
Naproti tomu je vedlejší účastník řízení plně oprávněn předkládat argumenty k věci samé, a to jak v průběhu písemné části
řízení, tak na jednání. Pokud se totiž jedná konkrétně o žalobu namítající protiprávnost nařízení přijatých vedlejším účastníkem
řízení, bylo by v rozporu se zásadami dodržování práv obhajoby a řádného výkonu spravedlnosti, kdyby vedlejšímu účastníkovi,
jehož návrhová žádání směřují k témuž výsledku, jako návrhová žádání žalovaného v jeho námitce nepřípustnosti, tedy zamítnutí
žaloby, nebylo z důvodů nezávislých na jeho vůli a přičitatelných žalovanému umožněno předložit vyjádření k věci samé, zejména
vyjádření směřující k obhajobě legality napadených nařízení.
(viz body 49 a 53 až 55)
Odkazy:
Soudní dvůr: 15. února 2007, Komise v. Nizozemsko, C‑34/04, Sb. rozh. s. I‑1387, bod 49
Soud prvního stupně: 1. prosince 1999, Boehringer v. Rada a Komise, T‑125/96 a T‑152/96, Recueil, s. II‑3427, bod 183
2.
Výplatní listina nemá v důsledku své povahy a svého předmětu charakteristické rysy opatření, jež se osoby nepříznivě dotýká,
ve smyslu čl. 90 odst. 2 a čl. 91 odst. 1 služebního řádu, jelikož je pouze peněžním vyjádřením dosahu dřívějších právních
rozhodnutí ohledně situace úředníka. Ačkoli je tak pravda, že výplatní listiny jsou obecně považovány za opatření, jež se
osoby nepříznivě dotýkají, jelikož z nich vyplývá, že došlo k nepříznivému zásahu do peněžních nároků úředníka, ve skutečnosti
je oním opatřením, jež se osoby nepříznivě dotýká, rozhodnutí přijaté orgánem oprávněným ke jmenování, kterým se snižuje nebo
ruší platba, kterou úředník dosud pobíral a která byla uvedena na jeho výplatních listinách.
Nic to nemění na tom, že si výplatní listina plně zachovává svůj význam pro určení procesních práv úředníka tak, jak jsou
stanovena ve služebním řádu. Předání výplatní listiny úředníkovi plní zvláště dvojí funkci, a to informační funkci, pokud
jde o přijaté rozhodnutí, a funkci související s lhůtami, takže s výhradou, že z výplatní listiny jasně vyplývá existence
a dosah přijatého rozhodnutí, začíná jejím předáním běžet lhůta k napadení.
(viz body 72 a 75)
Odkazy:
Soudní dvůr: 19. ledna 1984, Andersen a další v. Parlament, 262/80, Recueil, s. 195, bod 4
Soud prvního stupně: 27. října 1994, Benzler v. Komise, T‑536/93, Recueil FP, s. I‑A‑245 a II‑777, bod 15
Soud pro veřejnou službu: 28. června 2006, Grünheid v. Komise, F-101/05, Sb. VS s. I‑A‑1‑55 a II‑A‑1‑199, bod 33 a citovaná
judikatura, a bod 42; 24. května 2007, Lofaro v. Komise, F‑27/06 a F‑75/06, dosud nezveřejněné ve Sbírce rozhodnutí, které
je předmětem kasačního opravného prostředku projednávaného před Soudem prvního stupně, T‑293/07 P
3.
Pokud jde o případy, ve kterých má zásah do sporného peněžního nároku formu zrušení platby nebo snížení její výše, přičemž
toto snížení nebo zrušení se provádí každý měsíc a projevuje se ve všech výplatních listinách následujících po první výplatní
listině, v níž se toto zrušení nebo snížení projevilo, lhůta pro podání stížnosti začíná běžet jedině poté, co úředník obdrží
první výplatní listinu odrážející toto zrušení nebo snížení.
Je-li několik důchodových výměrů nebo výplatních listin vystavených pro po sobě jdoucí období stiženo stejnou protiprávností,
úvodní stížnost, podaná pouze proti prvnímu napadenému výměru nebo listině, ve které byla vznesena dotčená námitka protiprávnosti,
musí obvykle postačovat k tomu, aby bylo žalobci v případě, že bude úspěšný v rámci žaloby, kterou podá po zamítnutí uvedené
stížnosti, zajištěno peněžní zadostiučinění i pro období následující po tom období, za které byl vystaven napadený výměr nebo
listina. Krom toho tomu tak musí být tím spíše, pokud žalobce upřesní, že nenapadá důchodový výměr nebo výplatní listinu jako
takové, ale rozhodnutí postihující jeho nároky, které se v dotčeném výměru nebo listině projevuje zrušením platby nebo snížením
její výše.
(viz body 76 a 89)
Odkazy:
Soudní dvůr: 25. května 2000, Kögler v. Soudní dvůr, C‑82/98 P, Recueil, s. I‑3855, bod 49
Soud prvního stupně: 20. ledna 1998, Kögler v. Soudní dvůr, T‑160/96, Recueil FP, s. I‑A‑15 a II‑35, bod 39
4.
Článek 241 ES představuje pro účastníka řízení, který není oprávněn podat podle článku 230 ES žalobu směřující přímo proti
obecně závaznému aktu, vyjádření obecné zásady, která mu za účelem dosažení zrušení rozhodnutí, které se ho bezprostředně
a osobně dotýká, zajišťuje právo napadnout platnost obecně závazných aktů, jejichž důsledky pociťuje, aniž by byl oprávněn
navrhnout jejich zrušení. Článek 241 ES však nezakládá právo na podání samostatné žaloby a může být uplatňován pouze incidenčně
v rámci přípustné žaloby, a nikoliv představovat předmět žaloby.
Námitka protiprávnosti vznesená v rámci nepřípustné žaloby je tak nepřípustná.
(viz body 94 a 97)
Odkazy:
Soudní dvůr: 6. března 1979, Simmenthal v. Komise, 92/78, Recueil, s. 777, bod 39
Soud prvního stupně: 29. listopadu 2006, Agne-Dapper a další v. Komise a další, T‑35/05, T‑61/05, T‑107/05, T‑108/05 a T‑139/05,
Sb. VS s. II‑A‑2‑1497, bod 42 a citovaná judikatura
5.
Úředník, který je ještě v činné službě, nemůže prokázat vzniklý a trvající zájem na získání rozhodnutí o opravném koeficientu,
který se použije na jeho budoucí starobní důchod, neboť zejména z důvodu podmínky související s volbou země bydliště, kterou
lze ověřit pouze při ukončení služebního poměru dotyčného, nemůže být stanovení opravného koeficientu předmětem předem přijatého
rozhodnutí, majícího bezprostřední a přímý vliv na právní situaci dotyčného. Takovéto řešení se použije rovněž na případ,
ve kterém se vytýkané skutečnosti týkají nikoli stanovení opravných koeficientů, ale samotného systému těchto koeficientů.
(viz bod 101)
Odkazy:
Soud prvního stupně: 12. února 1992, Pfloeschner v. Komise, T‑6/91, Recueil, s. II‑141, bod 27
6.
Jestliže úředník pobírá svou odměnu a objektivně vynakládá velkou část svých výdajů, zejména na bydlení, stravu a volný čas
v zemi, ve které je zaměstnán, přičemž do členského státu, z nějž pochází, převádí pouze část své odměny, nelze mít za to,
že se tento úředník nachází v situaci srovnatelné se situací úředníka, který je zaměstnán v naposled zmíněném členském státě
a který pobírá svou odměnu, na niž je uplatňován opravný koeficient v tomto členském státě.
(viz bod 109)
7.
Zákonodárce Společenství může kdykoli zavést změny pravidel služebního řádu, ohledně nichž má za to, že jsou v souladu se
služebním zájmem, jakož i přijmout pro budoucnost ustanovení služebního řádu, jež jsou pro dotčené úředníky méně výhodná,
pokud stanoví dostatečně dlouhé přechodné období, a úředníci tak nemají právo na zachování služebního řádu v podobě, v níž
existoval k okamžiku jejich přijetí do zaměstnání. Je sice pravdou, že nový systém převodu části výdělků je pro úředníky finančně
méně výhodný, než systém, jenž existoval před změnou služebního řádu, nic to však nemění na tom, že zákonodárce, který přijal
přechodná ustanovení uvedená v článku 17 přílohy XIII služebního řádu vztahující se na období od 1. května 2004 do 31. prosince
2008, mohl služební řád změnit a přijmout ustanovení ohledně převodu části výdělků, která jsou pro úředníky méně výhodná než
ustanovení v bývalém služebním řádu.
(viz body 115 a 116)
Odkazy:
Soud prvního stupně: 29. listopadu 2006, Campoli v. Komise, T‑135/05, Sb. VS s. II‑A‑2‑1527, bod 85 a citovaná judikatura