CELEX: 62007TJ0428
Arbitražinė išlyga
Sutartys, sudarytos pagal pamatinę mokslinių tyrimų, technologijų plėtros ir demonstravimo veiklos programą srityje "Gyvenimo kokybė ir gyvųjų išteklių valdymas (1998-2002 m.)"
Projektai Seahealth ir Biopal
Skolos raštai
Prašymas panaikinti
Ieškinio perkvalifikavimas
Priimtinumas
Rungtyniškumo principas ir teisės į gynybą
Visų Europos Sąjungos pervestų finansinių įmokų susigrąžinimas
Sunkūs finansiniai pažeidimai

Sutartys ir ginčo aplinkybės
2002 m. gruodžio 24 d. Europos Komisija su, be kita ko, ieškove
Centre d’étude et de valorisation des algues SA (CEVA)
, t. y. Prancūzijos nacionaline mišrios nuosavybės bendrove, veikiančia kaip konsorciumo koordinatorė, sudarė dvi sutartis
dėl sąnaudų, susijusių su mokslinių tyrimų ir technologijų plėtros projektais, grąžinimo. Šios sutartys buvo sudarytos priimant
1999 m. sausio 25 d. Tarybos sprendimą 1999/167/EB sukurti specialią mokslinių tyrimų, technologijų plėtros ir demonstravimo
veiklos programą srityje „Gyvenimo kokybė ir gyvųjų išteklių valdymas (1998–2002 m.)“ (OL L 64, p. 1). Viena iš šių sutarčių,
pavadinta
Seahealth
(Sutartis Nr. GLK1‑CT‑2002‑02433, toliau – sutartis
Seahealth
), susijusi su projektu „
Seaweed antioxydants as novel ingredients for better health and food quality
“ („Iš dumblių gaunami antioksidantai kaip naujos sudedamosios dalys geresnei sveikatai ir maisto kokybei“). Kita sutartis,
pavadinta BIOPAL (Sutartis Nr. QLK5‑CT‑2002‑02431, toliau – sutartis
Biopal
), susijusi su projektu „
Algae as raw material for production of bioplastics and biocomposites contributing to sustainable development of european
coastal regions
“ („Dumbliai kaip žaliava bioplastikui ir biomišiniams gaminti: pagalba tvariai Europos pakrančių regionų plėtrai“).
Šių sutarčių 5 straipsnio pirmoje pastraipoje numatyta, kad joms taikoma Belgijos teisė. Be to, jose yra įtvirtinta arbitražinė
išlyga, kaip tai suprantama pagal EB 238 straipsnį. Šios sutartys parengtos anglų kalba.
Remiantis ieškovės pateikta informacija, kurios Komisija neginčija, abi šios sutartys buvo tinkamai įvykdytos 2003–2005 m.
Atlygintinos sąnaudos apibrėžtos bendrųjų sąlygų, kurios yra vienodos abiejose sutartyse ir pateiktos kiekvienos iš šių sutarčių
II priede (toliau – II priedas), 22–24 straipsniuose.
Dėl personalo sąnaudų 23 straipsnio 1 dalies a punkte, be kita ko, nurodyta:
„Bendras su sutartimi susijusių darbo valandų skaičius turi būti registruojamas tol, kol vykdomas projektas, arba, koordinatoriaus
atveju, ne daugiau kaip du mėnesius nuo projekto pabaigos, ir jį bent kartą per mėnesį turi patvirtinti už darbus atsakingas
asmuo, kurį paskiria sutarties šalis pagal šio priedo 2 straipsnio 2 dalies a punktą arba tinkamai įgaliotas sutarties šalies
atstovas, atsakingas už finansinius klausimus.“
Dėl Bendrijos finansinio įnašo II priedo 3 straipsnio 2 dalyje numatyta, kad „įtardama sutarties šalies sukčiavimą arba sunkų
finansinį pažeidimą Komisija gali sustabdyti mokėjimus ir (arba) nurodyti koordinatoriui neatlikti jokių mokėjimų šiai sutarties
šaliai. Ši šalis lieka saistoma sutartinių įsipareigojimų“.
Pagal II priedo 3 straipsnio 4 dalį:
„Kai visas Bendrijos mokėtinas finansinis įnašas, atsižvelgiant į galimus koregavimus, įskaitant padarytuosius po šio priedo
26 straipsnyje numatyto finansinio audito, yra mažesnis už visą šio straipsnio 1 dalies pirmoje pastraipoje numatytų įnašų
sumą, atitinkamos sutarties šalys grąžina skirtumą eurais per laikotarpį, Komisijos nustatytą reikalavime, atsiųstame registruotu
laišku, kurio gavimas patvirtintas <...>“
Be to, 3 straipsnio 5 dalyje numatyta:
„Sutarčiai nustojus galioti, ją nutraukus arba sutarties šaliai nustojus dalyvauti sutartyje, Komisija, atsižvelgdama į konkretų
atvejį, gali reikalauti ar reikalauja, kad sutarties šalis, po to, kai atlikus auditą konstatuojami sukčiavimo atvejai arba
sunkūs finansiniai pažeidimai, jai grąžintų visus šiai šaliai pervestus Bendrijos įnašus. Prie grąžintinos sumos pridedamos
palūkanos, apskaičiuojamos taikant 2 % didesnę palūkanų normą nei ta, kurią Europos centrinis bankas taiko savo pagrindinėms
refinansavimo operacijoms pirmą mėnesio, kurį atitinkama sutarties šalis gavo lėšas, dieną. Palūkanos skaičiuojamos už laikotarpį
nuo lėšų gavimo iki jų grąžinimo.“
II priedo 7 straipsnio 4 dalies b punkte, be kita ko, numatyta, kad Komisija nedelsdama nutraukia sutartį arba sutarties šalies
dalyvavimą joje, jei ši šalis „pateikė melagingą informaciją, už kurią ji gali būti pripažinta atsakinga, arba sąmoningai
nepateikė informacijos tam, kad gautų Bendrijos įnašą arba kitokią sutartyje numatytą naudą“.
Sutarties nutraukimo pagal šio 7 straipsnio 4 dalies b punktą atveju II priedo 7 straipsnio 6 dalies c punkte numatyta, kad
„Komisija gali reikalauti sugrąžinti visą Bendrijos finansinį įnašą arba jo dalį. Prie grąžintinos sumos pridedamos palūkanos,
apskaičiuojamos taikant 2 % didesnę palūkanų normą nei ta, kurią Europos centrinis bankas taiko savo pagrindinėms refinansavimo
operacijoms pirmą mėnesio, kurį atitinkama sutarties šalis gavo lėšas, dieną, ją padidinus 2 %. Palūkanos skaičiuojamos už
laikotarpį nuo lėšų gavimo iki jų grąžinimo“.
Kiek tai susiję su projekto finansiniu auditu, II priedo 26 straipsnio 3 dalyje numatyta tokia procedūra:
„Remiantis finansinio audito išvadomis parengiama preliminari ataskaita. Komisija ją perduota susijusiai sutarties šaliai.
Ši šalis gali pareikšti pastabas ne vėliau kaip per mėnesį nuo ataskaitos gavimo dienos.
Galutinė ataskaita perduodama susijusiai sutarties šaliai. Ši šalis gali pareikšti Komisijai savo pastabas per mėnesį nuo
ataskaitos gavimo dienos. Praėjus šiam laikotarpiui, Komisija gali nuspręsti neatsižvelgti į pateiktas pastabas.
Atsižvelgdama į audito išvadas Komisija imasi visų tinkamų priemonių, kurios, jos manymu, reikalingos, įskaitant nurodymą
grąžinti visas jos sumokėtas lėšas ar jų dalį.“
2006 m. gegužės mėn. Komisijos tarnybų darbuotojai pagal II priedo 26 straipsnį atliko finansinį auditą bendrovėje CEVA (žr.
šio sprendimo 11 punktą).
2006 m. rugpjūčio 1 d. laišku bendrovė CEVA pateikė savo pastabas dėl audito ataskaitos projekto, kuris jai buvo perduotas
2006 m. birželio mėn. ir kuriame buvo konstatuoti pažeidimai, susiję su bendrovės CEVA nurodytomis išlaidomis.
2006 m. spalio mėn. Europos kovos su sukčiavimu tarnyba (OLAF) atliko patikrinimą bendrovėje CEVA ir paėmė visų sutarčių ir
pateisinamųjų dokumentų originalus, įskaitant „laiko apskaitos žiniaraščius“, susijusius su nagrinėjamomis sutartimis, taip
pat susirašinėjimą ir raštus, kuriais buvo apsikeista vykdant uždavinius. Be to, OLAF prašymu Gengano (Prancūzija) prokuratūra
pradėjo preliminarų tyrimą dėl „bendrovės CEVA pastaraisiais metais gauto viešojo nacionalinio ir Europos finansavimo <...>
valdymo“, bet vėliau nutraukė bylą tam, kad ją nagrinėtų tarpregioninis specializuotas Reno (Prancūzija) teismas.
Galutinėje audito ataskaitoje, kuri bendrovei CEVA buvo atsiųsta 2006 m. gruodžio 14 d. laišku, Komisija paliko savo išvadas
dėl gausių ir sunkių pažeidimų nurodant išlaidas.
Iš šios ataskaitos matyti, kad auditoriai, remdamiesi testais, pagal II priedo nuostatas išnagrinėjo įrodymus, susijusius
su deklaruotų sąnaudų sumomis. Jie pabrėžė, kad jų atliekamu patikrinimu nebuvo siekiama nustatyti pažeidimų ar sukčiavimo
atvejų.
Šioje galutinėje ataskaitoje auditoriai padarė išvadą, kad Europos Sąjunga neturi atlyginti personalo išlaidų dėl to, kad
bendrovės CEVA parengtos laiko apskaitos suvestinės nepatikimos, o pagal nagrinėjamus projektus deklaruotų darbo valandų skaičius
netikslus.
Be to, bendroje šios ataskaitos išvadoje auditoriai pareiškė, kad išskyrus pirmiau nurodytus pataisymus, kurie iš esmės susiję
su personalo sąnaudomis, sąnaudos, kurias ieškovė deklaravo Komisijai, atitinka sumas, kurias ieškovė įrašė į apskaitos knygas,
ir jas pateisina dokumentai bei atitinkami mokėjimai.
Šių išvadų pagrindu tikslindami atlygintinas sąnaudas auditoriai pažymėjo, kad iš visų sąnaudų, deklaruotų už 2003 ir 2004 m.,
kurios sutarties
Seahealth
atveju yra 465 409 EUR, o sutarties
Biopal
atveju – 351 430 EUR, po patikslinimo atlygintinos yra: pagal sutartį
Seahealth
– 110 971 EUR, o pagal sutartį
Biopal
– 32 110 EUR.
2007 m. sausio 22 d. laišku Komisija nutraukė abi sutartis pagal II priedo 7 straipsnio 4 dalies b punktą, kuriame, be kita
ko, numatyta, kad Komisija nedelsdama nutraukia sutartį, jei sutarties šalis pateikė melagingą informaciją, už kurią ji gali
būti pripažinta atsakinga, arba sąmoningai nepateikė informacijos tam, kad gautų Bendrijos finansinį įnašą arba kitokią sutartyje
numatytą naudą. Šį sprendimą Komisija grindė tuo, kad ieškovė tariamai pažeidė minėtą II priedo 22 straipsnį ir 23 straipsnio
1 dalį. Ji rėmėsi galutinėje audito ataskaitoje pateiktomis išvadomis dėl personalo išlaidų ir pažymėjo, kad šios išvados
buvo patvirtintos per OLAF patikrinimą.
Tos pačios dienos laišku, manydama, kad ieškovė padarė sunkių finansinių pažeidimų, ir remdamasi II priedo 3 straipsnio 2
ir 4 dalimis, Komisija ją informavo, kad ketina pareikalauti sugrąžinti visas sumas, kurios ieškovei buvo pervestos pagal
abi nagrinėjamas sutartis. Be to, ji pažymėjo neatliksianti jokio papildomo mokėjimo pagal šias sutartis.
Tuo pačiu laišku Komisija nurodė ketinanti susigrąžinti 208 613 EUR sumą pagal sutartį
Biopal
ir 140 320 EUR sumą pagal sutartį
Seahealth
. Ji paragino ieškovę pateikti savo pastabas ir informaciją, pagrįstą banko dokumentais, apie avansines sumas, kurias ji gavo
kaip koordinatorė ir kurių ji dar nepervedė kitoms tų pačių sutarčių šalims.
2007 m. kovo 1 d. raštu ieškovė pateikė savo pastabas ir minėtu Komisijos laišku reikalaujamą informaciją. Ji, be kita ko,
teigė nebeturinti OLAF paimtų sutarčių, „laiko apskaitos suvestinių“ ir susirašinėjimo bei raštų, kuriais apsikeista vykdant
uždavinius.
Gavusi šį raštą Komisija iš naujo įvertino grąžintinas sumas. 2007 m. kovo 20 d. raštu ji informavo bendrovę CEVA, kad ketina
pareikalauti grąžinti sumą, kuri nuo šiol yra 205 745 EUR pagal sutartį
Biopal
ir 189 703 EUR pagal sutartį
Seahealth
, ir dar kartą ją paragino pateikti savo pastabas. Šio laiško priede Komisija jai perdavė sutarčių ir audito ataskaitos kopijas.
2007 m. balandžio 3 d. raštu ieškovė atleido savo generalinį direktorių, be kita ko, dėl „labai šiurkščių administravimo ir
apskaitos dokumentų tvarkymo pažeidimų“.
2007 m. gegužės 25 d. raštu ieškovė pateikė savo pastabas. Pirmiausia ji teigė neturinti galimybės pasinaudoti teise į gynybą.
Atlikdama OLAF prašymu pradėtą preliminarų tyrimą dėl bendrovės CEVA vykdomo pastaraisiais metais gauto viešojo nacionalinio
ir Bendrijos finansavimo valdymo, Reno prokuratūra patvirtino pageidavusi, kad su OLAF paimtais dokumentais nebūtų galima
susipažinti per visą tyrimą, ir atsisakė ieškovei perduoti šių dokumentų kopijas. Todėl ieškovė paprašė Komisijos jai perduoti
„dokumentų, kuriais remdamasi ji priėjo prie savo išvados, ir OLAF ataskaitos dokumentų“, kopijas. Po to ieškovė tame pačiame
laiške pažymėjo, kad Komisijai atlikus auditą, o OLAF – tyrimą, ji sukūrė naują „laiko apskaitos žiniaraščio“ sistemą, taikomą
įvairiems projektams nuo 2007 m. vasario mėn., atsižvelgiant į laiką nuo 2007 m. sausio 1 d. Be to, ji sukūrė naują sąnaudų
apskaičiavimo metodą, pagal kurį galima iš naujo apskaičiuoti ankstesnių projektų sąnaudas. Todėl atsižvelgdama į Komisijos
turimus dokumentus ieškovė siūlė, kad su nagrinėjamomis sutartimis susijusias jos išlaidų deklaracijas iš naujo išnagrinėtų
bendru sutarimu pasirinktas nepriklausomas paslaugų teikėjas.
2007 m. rugpjūčio 21 d. raštu OLAF atsisakė perduoti ieškovei dokumentus ir savo tyrimo išvadas visų pirma dėl to, kad jie
susiję su tebevykdomu tyrimu, taigi jiems taikoma teisės susipažinti su dokumentais išimčių sistema, numatyta 2001 m. gegužės
30 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamente (EB) Nr. 1049/2001 dėl galimybės visuomenei susipažinti su Europos Parlamento,
Tarybos ir Komisijos dokumentais (OL L 145, p. 43; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 1 sk., 3 t., p. 331).
2007 m. rugpjūčio 28 d. raštu Komisija į minėtą 2007 m. gegužės 25 d. ieškovės raštą atsakė, jog ieškovei perduotų sutarčių
ir audito ataskaitos pakanka tam, kad ji galėtų pasinaudoti teise į gynybą. Ji pabrėžė, kad OLAF išvados paprasčiausiai patvirtina
Komisijos audito rezultatus. Ji pažymėjo, kad ieškovės sukurta nauja laiko valdymo sistema leidžia iš naujo apskaičiuoti projektui
skirtų faktinių valandų skaičių tik pagal „laiko apskaitos žiniaraščius“, kuriuos pasirašė darbuotojai ir jų vadovai vykdydami
projektą. Todėl Komisija ieškovės atžvilgiu priėmė sprendimą reikalauti pagal II priedo 3 straipsnio 5 dalį sugrąžinti visas
sumas, kurios jai buvo skirtos pagal sutartis
Seahealth
ir
Biopal
.
2007 m. spalio 9 d. raštu Komisija pažymėjo, kad ieškovė „sąžiningai ieško pagrįsto ir teisingo sprendimo“, tačiau patvirtino,
jog padariusi sunkių finansinių pažeidimų administruodama nagrinėjamus projektus ieškovė privalo jai grąžinti pervestas sumas.
Todėl bendrovė CEVA apmokėjo 2007 m. rugsėjo 20 d. Debeto avizą Nr. 3240908670 dėl bendros 189 703 EUR sumos, kuri jai buvo
pervesta pagal sutartį
Seahealth
, ir 2007 m. spalio 4 d. Debeto avizą Nr. 3240909271 dėl bendros 205 745 EUR sumos, kuri jai buvo pervesta pagal sutartį
Biopal
.

Procesas ir šalių reikalavimai
Ieškovė pareiškė šiuos ieškinius, kuriuos Teismo kanceliarija gavo atitinkamai 2007 m. lapkričio 22 d. ir gruodžio 14 d.
Taikant proceso organizavimo priemones, numatytas Bendrojo Teismo procedūros reglamento 64 straipsnyje, 2008 m. birželio 16 d.
įvyko šalių atstovų susitikimas su teisėju pranešėju, siekiant su jais išsiaiškinti tam tikrus klausimus ir padėti šalims
pradėti tarpusavio diskusijas tam, kad būtų galima taikiai išspręsti šiuos ginčus. Šalys pateikė savo pastabas ir buvo sutarta,
kad Komisija per mėnesį praneš Teismui, ar ji pasirengusi vėl susitikti su bendrove CEVA siekiant taikaus susitarimo. 2008 m.
liepos 10 d. raštu Komisija Teismą informavo neturinti galimybės pradėti tokių diskusijų.
Rašytinė proceso dalis buvo baigta 2008 m. spalio 29 d.
2009 m. lapkričio 27 d. nutartimi šeštosios kolegijos pirmininkas, išklausęs šalis, nurodė sujungti bylas T‑428/07 ir T‑455/07,
kad būtų kartu vykdoma žodinė proceso dalis ir priimamas sprendimas.
Susipažinęs su teisėjo pranešėjo pranešimu, Teismas (šeštoji kolegija) nusprendė pradėti žodinę proceso dalį. Taikydamas proceso
organizavimo priemones jis paprašė, kad šalys atsakytų į tam tikrus rašytinius klausimus. Šalys įvykdė šį prašymą, o Komisija
pateikė tam tikrus dokumentus.
Per 2009 m. gruodžio 17 d. posėdį buvo išklausytos šalių žodinės pastabos ir atsakymai į Teismo žodžiu pateiktus klausimus.
Ieškovė Teismo prašo:
–        panaikinti debeto avizas Nr. 3240908670 ir 3240909271,
–        nurodyti Komisijai grąžinti sumas, pervestas pagal šias debeto avizas,
–        nepatenkinus šių reikalavimų, panaikinti debeto avizas tiek, kiek pagal jas reikalaujama grąžinti visas sumas, kurios jai
buvo pervestos pagal sutartis
Biopal
ir
Seahealth
, taip pat nurodyti Komisijai grąžinti sumas, pervestas pagal šias debeto avizas,
–        nepatenkinus visų pirma nurodytų reikalavimų, paskirti ekspertą.
Komisija Teismo prašo:
–        pripažinti ieškinius dėl panaikinimo nepriimtinais,
–        nepatenkinus šio reikalavimo, atmesti reikalavimus sumažinti debeto avizų sumas ar paskirti ekspertą,
–        nepatenkinus visų pirma nurodytų reikalavimų, sustabdyti bylos nagrinėjimą, kol Prancūzijoje nagrinėjamoje baudžiamojoje byloje
bendrovei CEVA bus leista susipažinti su dokumentais, kuriuos ji laiko būtinais savo interesams apginti,
–        priteisti iš ieškovės bylinėjimosi išlaidas.

Dėl priimtinumo

Šalių argumentai
Nepareikšdama formalaus prieštaravimo dėl priimtinumo Komisija visų pirma teigia, kad šie ieškiniai dėl minėtų debeto avizų
panaikinimo yra nepriimtini.
Komisija mano, kad Teismas negali šių ieškinių perkvalifikuoti.
Ji teigia, kad ieškinį dėl panaikinimo Teismas tik išimtine tvarka gali perkvalifikuoti į ieškinį dėl sutartinės atsakomybės,
kai ieškinyje remiamasi sutarčiai taikomos teisės pažeidimu. Kai remiamasi vien konkrečiomis sutarties sąlygomis, taip perkvalifikuoti
negalima.
Šiuo klausimu ji primena, kad 2007 m. vasario 26 d. Pirmosios instancijos teismo nutartyje
Evropaïki Dynamiki prieš Komisiją
(T‑205/05, 57 punktas) šis teismas nusprendė, jog jis „taip perkvalifikuoti negali, nes, priešingai nei numatyta Procedūros
reglamento 44 straipsnio 1 dalies c punkte, ieškovė bent glaustai nėra nurodžiusi jokio pagrindo, argumento ar kaltinimo,
susijusio su Liuksemburgo teisės [kuri taikoma nagrinėjamu atveju] ar konkrečių sutarties sąlygų pažeidimu“.
Šiuo klausimu Komisija teigia, kad pagrindas būtinai yra reikalavimas, pagrįstas teisės pažeidimu. Tuo remdamasi ji daro išvadą,
kad tik siekdamas išsamumo ir atsižvelgdamas tik į faktines bylos aplinkybes minėtoje Nutartyje
Evropaïki Dynamiki prieš Komisiją
Teismas pažymėjo, jog ieškovė nesirėmė jokiu sutarties sąlygų pažeidimu. Tokį aiškinimą patvirtina 2008 m. balandžio 2 d.
Pirmosios instancijos teismo nutartis
Maison de l’Europe Avignon Méditerranée prieš Komisiją
(T‑100/03).
Bet koks kitas sprendimas pažeistų teisę į gynybą ir rungimosi principą. Todėl šių ieškinių negalima perkvalifikuoti į ieškinius
dėl sutartinės atsakomybės, nes, priešingai nei numatyta Procedūros reglamento 44 straipsnio 1 dalies c punkte, bendrovės
CEVA ieškiniuose nenurodytas joks pagrindas, susijęs su Belgijos teisės, kuri vienintelė yra taikoma sutarčiai, pažeidimu.
Ieškovė ginčija šiuos argumentus. Dublike ji teigia, kad kai Teismui yra pateiktas ieškinys dėl panaikinimo ar ieškinys dėl
žalos atlyginimo, nors ginčas yra sutartinio pobūdžio, šis teismas tokį ieškinį perkvalifikuoja.

Teismo vertinimas
Iš pradžių reikia priminti, kad būtent ieškovas turi pasirinkti savo ieškinio teisinį pagrindą, o ne Sąjungos teismas – tinkamiausią
teisinį pagrindą (šiuo klausimu žr. minėtos Pirmosios instancijos teismo nutarties
Tribunal Evropaïki Dynamiki prieš Komisiją
38 punktą ir 2008 m. spalio 6 d. Pirmosios instancijos teismo nutarties
Austrian Relief Program prieš Komisiją
, T‑235/06, Rink. p. II‑207, 32 punktą).
Nagrinėjamu atveju, nors ieškiniai nėra aiškiai grindžiami ieškinį dėl panaikinimo reglamentuojančiomis nuostatomis, iš jų
nagrinėjimo matyti, kad jais siekiama, jog būtų panaikintos 2007 m. rugsėjo 20 d. ir spalio 4 d. debeto avizos, susijusios
atitinkamai su sutartimis
Seahealth
ir
Biopal
(toliau – debeto avizos), taigi jie netiesiogiai grindžiami nuostatomis, susijusiomis su panaikinimu.
Be to, šiuose ieškiniuose dėl panaikinimo ieškovė taip pat pateikė prašymus įpareigoti atlikti tam tikrus veiksmus. Savo reikalavimuose
ieškovė prašo, pirma, panaikinti minėtas debeto avizas. Antra, ji prašo, kad Teismas nurodytų Komisijai jai grąžinti šiose
debeto avizose, kurias ji tuo tarpu apmokėjo, nurodytą sumą.
Kalbant apie šiuos antruosius reikalavimus, reikia pažymėti, kad šiuo atveju jų negalima aiškinti, neatsižvelgiant į prašymus
panaikinti debeto avizas, kaip savarankiškų reikalavimų sumokėti, kylančių iš sutarčių ir netiesiogiai pagrįstų EB 238 straipsniu,
kurie buvo pateikti kartu su reikalavimais panaikinti. Net jeigu ieškovės ieškiniuose nurodyti argumentai yra pagrįsti, be
kita ko, nagrinėjamų sutarčių sąlygomis, ieškiniai pavadinti „ieškiniais dėl panaikinimo“. Be to, ieškovė neteigia, kad šiuose
ieškiniuose yra pateikti reikalavimai sumokėti. Konkrečiai kalbant, dublikuose ji neginčija to, kad ieškiniai buvo suformuluoti
netinkamai. Tačiau ji tvirtina, kad jie turi būti perkvalifikuoti.
Darytina išvada, kad ieškovė šiuos ieškinius grindė tik EB 230 straipsniu.
Pagal EB 230 straipsnį Bendrijos teismai prižiūri institucijų priimtų teisės aktų, galinčių turėti teisinių padarinių trečiosioms
šalims, aiškiai pakeičiant jų teisinę padėtį, teisėtumą (2008 m. balandžio 10 d. Pirmosios instancijos teismo nutarties
Imelios prieš Komisiją
, T‑97/07, Rink. p. II‑0000, 21 punktas ir minėtos Nutarties
Austrian Relief Program prieš Komisiją
34 punktas).
Remiantis nusistovėjusia teismo praktika, institucijų priimti aktai, neatskiriamai susiję su sutartimis, dėl savo pobūdžio
nepriskiriami EB 249 straipsnyje numatytiems aktams, kuriuos galima prašyti panaikinti pagal EB 230 straipsnį (2004 m. gegužės
10 d. Pirmosios instancijos teismo nutarties
Musée Grévin prieš Komisiją
, T‑314/03 ir T‑378/03, Rink. p. II‑1421, 64 punktas ir minėtos Nutarties
Austrian Relief Program prieš Komisiją
35 punktas).
Šioje byloje pakanka konstatuoti, kad debeto avizos neatskiriamai susijusios su sutartimis
Seahealth
ir
Biopal
. Šiomis debeto avizomis Komisija siekia susigrąžinti ieškovei pagal šias sutartis pervestas lėšas, remdamasi sutarčių sąlygomis,
įtvirtintomis, be kita ko, II priedo 3 straipsnyje.
Iš to darytina išvada, kad dėl paties savo pobūdžio šios debeto avizos nėra administraciniai sprendimai, priklausantys EB 249 straipsnyje
numatytiems teisės aktams, kuriuos Bendrijos teismo galima prašyti panaikinti pagal EB 230 straipsnį.
Todėl šių ieškinių negalima pripažinti priimtinais tiek, kiek jais siekiama panaikinti debeto avizas pagal EB 230 straipsnį.
Kalbant apie pirmiau minėtus prašymus įpareigoti atlikti tam tikrus veiksmus, reikia pažymėti, kad jie taip pat nepriimtini
tiek, kiek jie pateikti pagal EB 230 straipsnį (žr. šio sprendimo 49 ir 50 punktus), nes pagal nusistovėjusią teismo praktiką
vykdydamas teisėtumo kontrolę Bendrijos teismas neturi įpareigoti institucijų atlikti tam tikrus veiksmus arba veikti jų vietoje,
bet būtent suinteresuotoji administracija vykdama pagal ieškinį dėl panaikinimo priimtą sprendimą turi imtis priemonių (1998 m.
sausio 27 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Ladbroke Racing prieš Komisiją
, T‑67/94, Rink. p. II‑1, 200 punktas ir jame nurodyta teismo praktika).
Tačiau pagal nusistovėjusią teismo praktiką, kai Teismui yra pateiktas ieškinys dėl panaikinimo arba ieškinys dėl žalos atlyginimo,
nors ginčas iš tikrųjų yra sutartinio pobūdžio, šis teismas perkvalifikuoja ieškinį, jei yra tenkinamos tokio perkvalifikavimo
sąlygos (2001 m. rugsėjo 19 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Lecureur prieš Komisiją
, T‑26/00, Rink. p. II‑2623, 38 punktas; minėtos Nutarties
Musée Grévin prieš Komisiją
88 punktas ir 2005 m. birželio 9 d. Pirmosios instancijos teismo nutarties
Helm Düngemittel prieš Komisiją
, T‑265/03, Rink. p. II‑2009, 54 punktas).
Šiuo atžvilgiu, priešingai nei teigia Komisija, iš teismo praktikos negalima daryti išvados, kad toks perkvalifikavimas galimas
su sąlyga, kad sutarčiai taikoma teise būtų remiamasi ieškinyje. Atvirkščiai, būtent iš minėto Sprendimo
Lecureur prieš Komisiją
38–40 punktų matyti, kad Teismas sutiko perkvalifikuoti EB 230 straipsniu pagrįstą ieškinį, kurį ieškovas grindė tik tuo,
kad Komisija pažeidė savo sutartinius įsipareigojimus.
Be to, teismo praktikos nagrinėjimas rodo, kad sutartinio pobūdžio ginčo atveju Teismas mano neturintis teisės perkvalifikuoti
ieškinio dėl panaikinimo, kai ieškovas aiškiai išreikšta valia negrįsti prašymo EB 238 straipsniu prieštarauja tokiam perkvalifikavimui
(šiuo klausimu žr. minėtų nutarčių
Musée Grévin prieš Komisiją
88 punktą ir
Maison de l’Europe Avignon Méditerranée prieš Komisiją
54 punktą), arba kai ieškinys nėra grindžiamas jokiu pagrindu, susijusiu su atitinkamų sutartinius santykius reglamentuojančių
normų, nesvarbu, ar tai yra sutarties sąlygos, ar sutartyje nurodytos nacionalinės teisės nuostatos, pažeidimu (šiuo klausimu
žr. minėtų nutarčių
Evropaïki Dynamiki prieš Komisiją
57 punktą ir
Imelios prieš Komisiją
33 punktą).
Komisijos pateiktas siauras minėtos Nutarties
Evropaïki Dynamiki prieš Komisiją
aiškinimas grindžiamas klaidingu priemonių sąvokos, kaip ji suprantama pagal Procedūros reglamento 44 straipsnio 1 dalies
c punktą, supratimu. Šiuo atžvilgiu negalima sutikti su Komisijos apibrėžimu, pagal kurį ieškinyje dėl sutartinės atsakomybės
pagrindas gali būti pagrįstas tik sutartis reglamentuojančios nacionalinės teisės pažeidimu. Sutarties sąlygos, kartu su taikoma
nacionaline teise ir jos laikantis, yra sutartinius santykius reglamentuojančių normų dalis. Be to, sutarties aiškinimas atsižvelgiant
į taikomos nacionalinės teisės nuostatas pateisinamas tik tuo atveju, kai kyla abejonių dėl sutarties turinio ar tam tikrų
jos sąlygų reikšmės (2008 m. lapkričio 19 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Komisija prieš Premium
, T‑316/06, 53 punktas). Todėl kadangi pagrindo sąvoka apima bet kokį teisinį ar faktinį argumentą, kurį pripažinęs pagrįstu
teismas gali patenkinti šalies, kuri juo remiasi, reikalavimus, neginčytina, kad rėmimasis sutarties sąlygomis, kaip ir rėmimasis
taikoma nacionaline teise, yra ieškiniui, pagrįstam EB 238 straipsniu, būdingas pagrindas.
Pagal Procedūros reglamento 44 straipsnio 1 dalies c punkto nuostatas pakanka, jog ieškinyje būtų remiamasi vienu iš ieškiniui,
pagrįstam EB 238 straipsniu, būdingų pagrindų, kad šį ieškinį būtų galima perkvalifikuoti ir nebūtų pažeista institucijos
atsakovės teisė į gynybą. Šiomis aplinkybėmis, nors, kaip pripažįsta Komisija, sutinkama, kad ieškinys dėl panaikinimo gali
būti perkvalifikuotas į ieškinį, pagrįstą EB 238 straipsniu, kai ieškovas remiasi pagrindais, susijusiais su sutartį reglamentuojančios
nacionalinės teisės pažeidimu, nėra pagrindo, siekiant galimo perkvalifikavimo, tokio pačio teisinio poveikio nepripažinti
pagrindams, susijusiems su sutartinių įsipareigojimų pažeidimu.
Minėta Nutartis
Maison de l’Europe Avignon Méditerranée prieš Komisiją
, kuria remiasi Komisija, neleidžia paneigti tokio vertinimo. Tiesa, kad šios nutarties 23 punkte Teismas pažymėjo, jog ieškovė
nepateikė „jokio pagrindo, argumento ar kaltinimo, susijusio su Belgijos teisės, kuri, remiantis nagrinėjamame susitarime
numatyta arbitražine išlyga, yra vienintelė minėtam susitarimui taikytina teisė, pažeidimu“. Taigi jis nepaminėjo to, kad
taip pat nebuvo pateikti pagrindai, susiję su sutarties sąlygos pažeidimu. Tačiau iš šios nutarties negalima daryti išvados,
kad tokiais pagrindais buvo remiamasi. Be to, minėtas motyvas nėra vienintelis motyvas, pateisinantis atsisakymą perkvalifikuoti
ieškinį. Teismas šioje nutartyje taip pat rėmėsi esmine aplinkybe – tuo, kad ieškovė aiškiai nurodė, jog jos ieškinys grindžiamas
EB 230 straipsniu.
Šioje byloje konstatuotina, kad, kaip dublikuose teigia ieškovė pagrįsdama tai, kad ieškiniai turi būti perkvalifikuoti, ieškiniai
aiškiai grindžiami nagrinėjamų sutarčių sąlygomis, t. y. II priedo 26 straipsniu ir 3 straipsnio 4 ir 5 dalimis. Ieškovė visų
pirma nesutinka su tuo, kaip Komisija aiškina ir taiko II priedo 3 straipsnio 5 dalį, pagal kurią gali būti sugrąžintos visos
pervestos sumos ir kuria grindžiamos debeto avizos, net jeigu konstatuoti pažeidimai parodo santykinai nedidelį skirtumą tarp
Komisijai pateiktų išlaidų deklaracijų ir atlygintinų išlaidų. Ji priekaištauja Komisijai dėl to, kad ši nesirėmė II priedo
3 straipsnio 4 dalimi, kuria šiai institucijai suteikiama teisė reikalauti sugrąžinti atlikus finansinį auditą konstatuotą
skirtumą. Taigi, vadovaujantis Procedūros reglamento 44 straipsnio 1 dalies c punkto nuostatomis, ieškiniuose yra aiškiai
ir suprantamai nurodytas pagrindas, susijęs su tuo, kad susigrąžinti visą pagal nagrinėjamas sutartis pervestą finansinį įnašą,
atsižvelgiant į sutarties sąlygas, yra neteisėta.
Darytina išvada, kad šiuos ieškinius galima perkvalifikuoti į reikalavimus, pagrįstus EB 238 straipsniu, tiek, kiek juose
konkrečiai remiamasi sutarties sąlygų pažeidimu. Todėl šie ieškiniai priimtini.

Dėl esmės
Ieškovė visų pirma remiasi rungimosi principo ir teisės į gynybą pažeidimu ir, papildomai, visų pervestų sumų susigrąžinimo
neteisėtumu.
Komisija, savo ruožtu, iš pradžių nurodo, kad jei šie ieškiniai būtų perkvalifikuojami į reikalavimus sumokėti, bet kuriuo
atveju jie yra nepagrįsti dėl parengiamojo debeto avizų pobūdžio.
Komisija teigia, kad debeto avizos yra vien parengiamojo ir informacinio pobūdžio, ketinant priimti galimą Komisijos sprendimą
vykdyti išieškojimo procedūrą pagal EB 256 straipsnį. Taigi, koks bebūtų šių ieškinių pobūdis, tokios debeto avizos nėra teisės
aktai, dėl kurių galima pareikšti ieškinį. Iš to Komisija daro išvadą, kad jei šie ieškiniai būtų perkvalifikuoti į ieškinius
dėl sutartinės atsakomybės, jie turi būti atmesti kaip nepagrįsti dėl to, kad parengiant nagrinėjamas debeto avizas negali
būti padarytas pažeidimas, ir dėl to negalėjo atsirasti žala, kurią bendrovė CEVA tariamai patyrė grąžinusi Komisijos reikalaujamas
sumas.
Šiuo klausimu, pirma, pakanka priminti, kad sutarčių srityje Komisija turi laikytis sutartims taikomų principų (žr. generalinės
advokatės J. Kokott išvados 2005 m. kovo 15 d. Teisingumo Teismo sprendimui
Komisija prieš AMI Semiconductor Belgium ir kt.
, C‑294/02, Rink. p. I‑2175, I‑2178, 170 punktą). Iš principo šioje srityje ji neturi teisės vienašališkai priimti teisės
aktų (šiuo klausimu žr. minėtos Nutarties
Musée Grévin prieš Komisiją
85 punktą). Todėl ji neturi suinteresuotos sutarties šalies atžvilgiu priimti sprendimo pobūdžio akto siekdama, kad ši šalis
įvykdytų savo finansinio pobūdžio sutartinius įsipareigojimus, tačiau turi, prireikus, kreiptis į kompetentingą teismą pateikdama
reikalavimą sumokėti.
Šiame teisiniame kontekste, kadangi šie ieškiniai yra perkvalifikuoti į ieškinius, kuriais reikalaujama sumokėti sumas, kurias
ieškovė grąžino gavusi jai skirtas debeto avizas, šiuos ieškinius dėl sumokėjimo reikia nagrinėti atsižvelgiant į sutarties
sąlygas, kuriomis remiasi šalys. Todėl nagrinėjant tokius ieškinius dėl sutartinės atsakomybės Komisijos argumentas, pagrįstas
teisiniu debeto avizų pobūdžiu, nėra svarbus. Nagrinėdamas šiuos reikalavimus sumokėti, pateiktus pagal EB 238 straipsnį,
Teismas turi tik nustatyti, ar atsižvelgiant į sutarčių sąlygas Komisija turi teisę susigrąžinti visą ieškovei pervestų finansinių
įnašų sumą.
Atliekant šį nagrinėjimą neturi reikšmės aplinkybė, kad ieškovė grąžino sumas, kurių Komisija reikalavo pagal debeto avizas,
nors šios avizos nėra nepalankūs sprendimai (žr. šio sprendimo 52–54 punktus). Negalima manyti, kad apmokėdama debeto avizas,
nors jos nėra sprendimo pobūdžio, ieškovė atsisakė galimos teisės į nagrinėjamų sumų sumokėjimą. Šiuos reikalavimus sumokėti,
jei jie pateisinami sutarčių sąlygomis, būtų galima atmesti, tik jei ieškovė būtų šios teisės atsisakiusi arba būtų pasibaigęs
naudojimosi šia teise senaties terminas (Komisija, beje, neteigė, kad esama tokių aplinkybių) (pagal analogiją žr. 1993 m.
vasario 11 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Cebag prieš Komisiją
, C‑142/91, Rink. p. I‑553, 18 punktą).
Antra, kaip nurodo Komisija savo pirminiuose argumentuose, šių ieškinių dėl sumokėjimo jokiu atveju negalima aiškinti kaip
reikalavimų atlyginti žalą, kurią ieškovė tariamai patyrė dėl to, kad Komisija pažeisdama sutartinius įsipareigojimus atsiuntė
debeto avizas. Šiais ieškiniais tik prašoma, kad Teismas nurodytų Komisijai sumokėti ieškovei debeto avizose nurodytas sumas,
kurios, Komisijos manymu, jai priklauso pagal sutartis. Taigi nagrinėdamas šiuos ieškinius Teismas neturi vykdyti debeto avizų
teisėtumo kontrolės. Todėl reikia konstatuoti, kad Komisijos argumentas, jog parengiant debeto avizas negali būti pažeistas
sutarties vykdymas, yra netinkamas.
Darytina išvada, kad reikia atmesti pirminius Komisijos argumentus.

Dėl pagrindo, susijusio su rungimosi principo ir teisės į gynybą pažeidimo
Šalių argumentai
Ieškovė teigia, kad buvo pažeistas rungimosi principas ir teisė į gynybą. Ji remiasi 2000 m. gruodžio 7 d. Nicoje paskelbtos
Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijos (OL C 364, p. 1) 41 straipsniu, susijusiu su teise į gerą administravimą, kuriame,
be kita ko, numatyta kiekvieno asmens teisė būti išklausytam prieš taikant bet kokią individualią jam nepalankią priemonę
ir teisė susipažinti su savo byla, šios chartijos 42 straipsniu, susijusiu su teise susipažinti su dokumentais, ir minėtos
chartijos 48 straipsniu, kuriame įtvirtinta nekaltumo prezumpcija ir teisė į gynybą.
Ieškovė Komisijai iš esmės priekaištauja dėl to, kad ši rėmėsi, pirma, OLAF tyrimo išvadomis ir, antra, „laiko apskaitos žiniaraščiais“,
susijusiais su abiem nagrinėjamomis sutartimis. Jai niekada nebuvo žinomos OLAF išvados, o „laiko apskaitos žiniaraščiai“
buvo paimti prieš parengiant galutinę audito ataskaitą. Todėl ieškovė nebuvo tinkamai išklausyta prieš Komisijai priimant
sprendimą pareikalauti sugrąžinti visus pagal šias sutartis pervestus finansinius įnašus.
Ieškovės teigimu, atlikdama finansinį auditą Komisija pažeidė gero administravimo principą tiek, kiek audito ataskaitoje nurodomi
ne tik „laiko apskaitos žiniaraščiai“, bet ir OLAF tyrimo išvados. Be to, bendrovei CEVA neperduodama „laiko apskaitos žiniaraščių“
ir OLAF išvadų ji pažeidė rungimosi principą.
Savo dublikuose ieškovė nurodo Komisijos veiksmus, kurie, anot jos, yra šališki ir nesąžiningi, pagal kitas sutartis, jos
sudarytas su šia institucija.
Komisija ginčija šiuos argumentus. Ji teigia, kad laikėsi rungimosi principo, nes ieškovė žinojo visus savo parengtus dokumentus,
kuriais Komisija rėmėsi parengdama debeto avizas pagal audito ataskaitą. Maža to, ieškovė savo generalinį direktorių atleido
dėl šiurkštaus pažeidimo, Komisijos išvadas dėl pažeidimų, kuriuos šis buvo padaręs administruodamas „laiko apskaitos žiniaraščius“,
pripažindama savomis. Todėl ginčyti šias išvadas yra nenuoseklu.
Be to, reikalaudama grąžinti pervestas sumas Komisija nesirėmė OLAF ataskaitos išvadomis.
Bendrojo Teismo vertinimas
II priedo 26 straipsnio 3 dalimi suinteresuotai sutarties šaliai suteikiama teisė pateikti savo pastabas dėl preliminarios
audito ataskaitos ir galutinės audito ataskaitos.
Šioje byloje visų pirma reikia išnagrinėti kaltinimą, kad Komisija pažeidė ieškovės teisę būti išklausytai per audito procedūrą
dėl to, kad ieškovė neturėjo galimybės susipažinti su OLAF ataskaita.
Šiuo klausimu pakanka konstatuoti, kad nei audito ataskaita, nei Komisijos sprendimas pareikalauti grąžinti pagal nagrinėjamas
sutartis pervestus finansinius įnašus nėra grindžiami OLAF išvadomis.
Iš galutinės audito ataskaitos, kuria rėmėsi Komisija, aiškiai matyti, kad auditoriai finansinę kontrolę, kurią jie atliko
pagal sutarčių nuostatas, atskyrė nuo OLAF atliktos kontrolės. Taigi aišku, kad šioje ataskaitoje neatsižvelgiama į OLAF išvadas.
Aiškiai nurodyta, kad jos tikslas – išnagrinėti su deklaruotomis sąnaudomis susijusius įrodymus, kad ja nesiekiama nustatyti
„pažeidimų“ ar sukčiavimo atvejų ir kad ji parengta su sąlyga, jog OLAF tarnybos gali pateikti papildomas išvadas.
Be to, konkrečiai iš 2007 m. rugpjūčio 28 d. Komisijos ieškovei atsiųsto rašto matyti, kad ši institucija rėmėsi tik galutinės
audito ataskaitos išvadomis. Kalbant apie OLAF išvadas, reikia pažymėti, kad Komisija šiame rašte tik nurodė, kad OLAF išvados
patvirtina auditorių pareiškimus.
Iš to darytina išvada, kad šioje byloje rėmimasis OLAF ataskaita neturi reikšmės, nes visų pervestų finansinių įnašų susigrąžinimas,
kurį ginčija ieškovė, nebuvo grindžiamas nei šia ataskaita, nei dėl jos ieškovės atžvilgiu pradėtu baudžiamuoju tyrimu.
Šiomis aplinkybėmis tai, kad ieškovė neturėjo galimybės susipažinti su OLAF ataskaita, negali pažeisti rungimosi principo
ir jos teisės būti išklausytai per audito procedūrą. Kiek tai susiję su argumentu dėl nekaltumo prezumpcijos, reikia pažymėti,
kad jis neturi pagrindo ir taip pat turi būti atmestas kaip nepagrįstas.
Antra, kalbant apie kaltinimą, kad ieškovė teikdama savo pastabas dėl galutinės audito ataskaitos nebeturėjo „laiko apskaitos
žiniaraščių“, reikia pažymėti, kad, priešingai nei teigia Komisija, tai, jog ieškovė yra „laiko apskaitos žiniaraščių“ autorė,
neleidžia preziumuoti, kad ji buvo tinkamai išklausyta, net jeigu nebegalėjo susipažinti su šiais dokumentais po to, kai juos
paėmė OLAF. Be to, tai, kad ieškovė pripažino, jog buvo padaryta pažeidimų, nors nebegalėjo susipažinti su „laiko apskaitos
žiniaraščiais“, jokiu atveju negali reikšti, kad ji turėjo galimybę ginti savo poziciją ir pripažino visus pažeidimus, kuriais
ji buvo kaltinama, ir jų sunkumą.
Šiuo atveju, nors Komisija to nenurodo, reikia pažymėti, kad pateikdama savo pastabas dėl preliminarios audito ataskaitos
ieškovė dar turėjo „laiko apskaitos žiniaraščius“. Tačiau pateikdama savo pastabas dėl galutinės audito ataskaitos ji šių
„laiko apskaitos žiniaraščių“ jau neturėjo.
Šiomis aplinkybėmis, net jeigu ieškovė neginčija to, kad Komisija galutinėje audito ataskaitoje patvirtino preliminarios audito
ataskaitos išvadas, ji negalėjo tinkamai pasinaudoti teise būti išklausyta dėl galutinės audito ataskaitos pagal II priedo
26 straipsnio 3 dalį. Ji taip pat neturėjo galimybės pareikšti nuomonės vėliau, visiškai susipažinusi su bylos aplinkybėmis,
dėl konstatuotų finansinių pažeidimų egzistavimo ir sunkumo, gavusi minėtus 2007 m. sausio 22 d. ir kovo 20 d. Komisijos raštus,
kuriais ji buvo informuota apie šios institucijos ketinimą reikalauti grąžinti visus finansinius įnašus, kurie jai buvo pervesti
pagal abi nagrinėjamas sutartis.
Šiuo atžvilgiu aplinkybė, kad suinteresuotos sutarties šalies turimus patvirtinančius dokumentus, šiuo atveju – „laiko apskaitos
žiniaraščius“, paėmė OLAF ir kad dėl to, Komisijos manymu, jiems yra taikomos teisės susipažinti su dokumentais išimtys, numatytos
Reglamente Nr. 1049/20001, negali pateisinti situacijos, kurioje sutarties šalies teisė būti išklausytai per audito procedūrą
pagal II priedo 26 straipsnio 3 dalį netektų prasmės.
Vis dėlto, kiek tai susiję su pažeidimo, šiuo atveju – ieškovės teisės būti išklausytai pagal II priedo 26 straipsnio 3 dalį,
teisinėmis pasekmėmis, svarbu pabrėžti, kad nagrinėjant šiuos ieškinius dėl sutartinės atsakomybės vien tokio pažeidimo nepakanka,
kad būtų galima iš Komisijos priteisti ieškovės reikalaujamas sumas. Nagrinėjant šiuos EB 238 straipsniu pagrįstus ieškinius,
Komisijos sutartinę atsakomybę reikia įvertinti atsižvelgiant į visas reikšmingas nagrinėjamų sutarčių sąlygas, kuriomis remiasi
šalys, ir į visus Teismo turimus įrodymus, nepažeidžiant rungimosi principo ir teisės į gynybą.
Be to, į ieškovės teisės būti išklausytai pagal minėto II priedo 26 straipsnio 3 dalį pažeidimą, prireikus, galima būtų atsižvelgti
nagrinėjant reikalavimą atlyginti dėl šio pažeidimo galbūt patirtą žalą, kuris pateiktas, be kita ko, kaip reikalavimas sumokėti
delspinigius, jei taikomoje nacionalinėje teisėje numatyta tokio žalos atlyginimo galimybė sutartinių įsipareigojimų pažeidimo
atveju.
Tačiau šioje byloje ieškovė neprašo atlyginti žalos, galbūt patirtos dėl jos teisės būti išklausytai pagal II priedo 26 straipsnio
3 dalį pažeidimo. Šiais ieškiniais prašoma tik nurodyti Komisijai grąžinti ieškovei sumas, kurias ji nepagrįstai grąžino šiai
institucijai po to, kai gavo minėtas debeto avizas.
Kalbant apie ieškovės argumentus, susijusius su nurodytais Komisijos veiksmais pagal kitas sutartis, reikia pažymėti, kad
jie bet kuriuo atveju turi būti atmesti, nes neturi jokio ryšio su šių ginčų dalyku.
Darytina išvada, kad šio ginčo aplinkybėmis pagrindas, susijęs su rungimosi principo ir ieškovės teisės į gynybą pažeidimu,
yra netinkamas.
Šiuo atveju Teismas, atsižvelgdamas į visus jam pateiktus įrodymus, dėl kurių šalys turėjo galimybę pateikti savo pastabas
tiek procesiniuose dokumentuose, tiek rašytiniuose atsakymuose į Teismo klausimus, tiek per teismo posėdį, turi išnagrinėti
ieškovės reikalavimus sumokėti.
Šiuo atžvilgiu iš rašytinių atsakymų, kuriuos šalys prieš teismo posėdį pateikė į Teismo rašytinius klausimus, matyti, kad
ieškovė, po to, kai jos atvejis buvo pradėtas nagrinėti, ir Komisija, kaip civilinė šalis, nuo tada turėjo galimybę susipažinti
su visais Prancūzijoje nagrinėjamos baudžiamosios bylos dokumentais, tarp kurių buvo OLAF paimti ieškovės dokumentai, įskaitant
„laiko apskaitos žiniaraščius“, susijusius su
Seahealth
ir
Biopal
projektais.
Šiomis aplinkybėmis, kadangi ieškovė galėjo susipažinti su visais dokumentais, kuriuos ji laikė būtinais savo gynybai, Komisijos
reikalavimas sustabdyti bylos nagrinėjimą, pateiktas tuo atveju, jei nebūtų patenkinti pirmieji reikalavimai, neteko prasmės.
Taigi dėl šio reikalavimo sprendimo priimti nereikia.
Todėl toliau reikia išnagrinėti pagrindą, susijusį su visų ginčijamų sumų susigrąžinimo neteisėtumu, atsižvelgiant į visus
faktiškai turimus įrodymus, su kuriais ieškovė galėjo susipažinti ir dėl kurių ji galėjo pareikšti savo nuomonę atsakymuose
į rašytinius Teismo klausimus ir per teismo posėdį.

Dėl pagrindo, susijusio su visų sumų, pervestų ieškovei pagal sutartis
Seahealth
ir
Biopal
, susigrąžinimo neteisėtumu
Šalių argumentai
Ieškovė primena, kad II priedo 3 straipsnio 5 dalyje numatyta, jog tik tuo atveju, kai per auditą konstatuojami sukčiavimo
atvejai arba sunkūs finansiniai pažeidimai, Komisija gali pareikalauti grąžinti visą Bendrijos įnašą, pervestą asmeniui, su
kuriuo ieškovė yra sudariusi sutartį.
Šioje byloje ieškovė pripažino, kad buvo „akivaizdžių valandų registravimo spragų“ nagrinėjamų sutarčių vykdymo laikotarpiu.
Ji neginčija „laiko apskaitos žiniaraščių“ sistemos nenuoseklumo ir skaidrumo trūkumo, atskleistų per Komisijos auditą. Tačiau
šios klaidos ar pažeidimai neleidžia paneigti ieškovės atlikto darbo realumo ir kokybės, kurių neginčija Komisija. Be to,
jie nėra pakankamai sunkūs, kad būtų galima pateisinti II priedo 3 straipsnio 5 dalies taikymą.
Ieškovė siūlo nagrinėjamoms sutartims atgaline data taikyti naują administravimo kontrolės sistemą, leidžiančią griežtai kontroliuoti
valandas ir sąnaudas, kuri sukurta 2007 m. ir pagrįsta, pirma, sąnaudomis ir valandomis, tiesiogiai priskirtinomis atitinkamam
projektui, ir, antra, tarp projektų paskirstytomis sąnaudomis ir valandomis. Pagal naujus skaičius, gautus taikant šį metodą,
skirtumas tarp valandų skaičiaus, faktiškai priskirtino kiekvienam iš projektų, ir valandų skaičiaus, nurodyto Komisijai perduotuose
išlaidų deklaracijose, susijusiose su abiem nagrinėjamomis sutartimis, neviršija 1,9 %, kiek tai susiję su sutartimi
Seahealth
, ir 5,35 %, kiek tai susiję su sutartimi
Biopal
. Ieškovė paaiškina: kadangi sutartys buvo įvykdytos 2003, 2004 ir 2005 m., kiekvienų metų skaičiai buvo gauti iš mokestinių
metų pabaigoje parengtų pelno‑nuostolių ataskaitų ir darbo užmokesčio šiais laikotarpiais lapelių.
Savo atsakymuose į Teismo rašytinius klausimus ieškovė teigia, kad iš suvestinių „laiko apskaitos žiniaraščių“, kuriuos kiekvienam
projektui parengė Reno kriminalinės policijos finansinių nusikaltimų tyrimo skyrius, matyti, jog skirtumas tarp „laiko apskaitos
žiniaraščių“ ir išlaidų deklaracijų buvo tik 6 %, kiek tai susiję su projektais
Seahealth
ir
Biopal
.
Taip įrodyti mažesni skirtumai patvirtina, jog „laiko apskaitos žiniaraščiuose“ padarytos klaidos nėra pakankamai didelės,
kad būtų galima pateisinti II priedo 3 straipsnio 5 dalies taikymą. Todėl reikalavimas grąžinti visas pervestas sumas yra
neproporcingas.
Jei nebūtų patenkintas nė vienas iš pirmųjų ieškovės reikalavimų, ji prašo Teismo paskirti ekspertą, kad būtų patikrintas
laiko apskaičiavimas, kurį ji atliko nagrinėjamoms sutartims taikydama naują administravimo kontrolės sistemą (žr. šio sprendimo
101 punktą). Per teismo posėdį ieškovė nurodė, kad mokslo ekspertas galėtų apskaičiuoti reikiamą darbo laiką, atsižvelgdamas
į prašomus atlikti mokslinius darbus ir priemones, kurios turi būti įgyvendintos pagal abi nagrinėjamas sutartis.
Pirma, Komisija nurodo, kad ieškovė neteigia, jog ji kaip nors pažeidė sutartinius įsipareigojimus ar Belgijos teisės nuostatą.
Dėl šios aplinkybės reikalavimus sumažinti grąžintiną sumą ir paskirti ekspertą reikia atmesti kaip neatitinkančius Procedūros
reglamento 44 straipsnio 1 dalies c punkto reikalavimų.
Antra, bet kuriuo atveju dėl padarytų finansinių pažeidimų sunkumo reikalavimas sugrąžinti visas pervestas sumas pagal II priedo
3 straipsnio 5 dalį yra pagrįstas. Per teismo posėdį Komisija pabrėžė, kad tokių sunkių finansinių pažeidimų, kokie konstatuoti
šioje byloje, atveju sukčiavimui būdingo sąmoningumo elemento egzistavimas nėra būtinas tam, kad būtų galima reikalauti tokio
grąžinimo.
Teismo vertinimas
Iš pradžių, kalbant apie šio pagrindo priimtinumą, pakanka priminti, kad, priešingai nei teigia Komisija, jis buvo pateiktas
remiantis Procedūros reglamento 44 straipsnio 1 dalies c punkto nuostatomis (žr. šio sprendimo 63 punktą).
Kalbant apie papildomus reikalavimus paskirti ekspertą, reikia pažymėti, kad remiantis teise, pagal kurią bet kuris teismas
taiko savo procedūros taisykles (minėtos generalinės advokatės J. Kokott išvados byloje
Komisija prieš AMI Semiconductor Belgium ir kt
56 punktas), Teismas šiuos reikalavimus turi nagrinėti atsižvelgdamas į Procedūros reglamento 65–67 straipsnių, susijusių
su tyrimo priemonėmis, nuostatas. Todėl ieškovės negalima kaltinti tuo, kad ji tokių prašymų negrindė sutarčių teise.
Remdamasi finansinio audito išvadomis Komisija pagal II priedo 26 straipsnio 3 dalies paskutinę pastraipą turi teisę imtis
visų tinkamų priemonių, kurios, jos manymu, yra reikalingos, įskaitant nurodymą grąžinti visas pagal nagrinėjamas sutartis
jos sumokėtas lėšas ar jų dalį.
Šioje byloje po to, kai buvo atliktas finansinis auditas, Komisija taikydama II priedo 7 straipsnio 4 dalies b punktą nutraukė
abi nagrinėjamas sutartis ir pagal minėto priedo 3 straipsnio 2 dalį nusprendė daugiau neatlikti jokių mokėjimų pagal šias
sutartis. Ieškovė šių sprendimų neginčija.
Šiuo atveju ieškovė ginčija tai, kad Komisija, remdamasi II priedo 3 straipsnio 5 dalimi, susigrąžino visus finansinius įnašus,
kurie ieškovei jau buvo pervesti pagal nagrinėjamas sutartis. Ji priekaištauja Komisijai dėl to, kad ši netaikė II priedo
3 straipsnio 4 dalies, kurioje numatyta, jog sutarties šalis grąžina tik skirtumą, kai atsižvelgiant į galimus koregavimus,
įskaitant padarytuosius po II priedo 26 straipsnyje numatyto finansinio audito, gauti mokėjimai viršija visą Bendrijai priklausantį
mokėti įnašą.
Reikia pažymėti, kad nors sutartys
Seahealth
ir
Biopal
buvo nuolat vykdomos 2003–2005 m., kaip nurodo ieškovė, o Komisija neprieštaravo, iš galutinės audito ataskaitos matyti,
kad 2006 m. gegužės mėn. atliktas auditas buvo susijęs tik su 2003 ir 2004 m.
Kalbant apie 2003 ir 2004 m., reikia pažymėti, kad iš šios galutinės audito ataskaitos matyti, jog ieškovė nepateisino personalo
sąnaudų pagal sutarties sąlygas ir todėl jos buvo pripažintos neatlygintomis. Tačiau kitos sąnaudos nei susijusios su personalo
išlaidomis buvo pripažintos atlygintomis (žr. šio sprendimo 19 punktą).
Be to, iš Komisijos atsakymų į Teismo klausimus, pateiktus per teismo posėdį, matyti, kad atliekant finansinį auditą ši institucija
neturėjo sąnaudų deklaracijų už 2005 m., kurios buvo parengtos praleidus terminą. Šios sąnaudų deklaracijos buvo atmestos
automatiškai po to, kai buvo parengta audito ataskaita, nes Komisija turėdama didelių abejonių dėl 2003 ir 2004 m. manė, kad
ieškovė nebevykdė finansinių įsipareigojimų ir 2005 m.
Taigi šie ginčai susiję su, pirma, sąnaudomis, deklaruotomis už 2003 ir 2004 m., kurios buvo tikrinamos per auditą (žr. šio
sprendimo 16 punktą) ir, antra, sąnaudų deklaracijomis už 2005 m., kurios buvo atmestos automatiškai.
Todėl reikia patikrinti, ar šios bylos aplinkybėmis pagal sąlygą, įtvirtintą II priedo 3 straipsnio 5 dalyje, kartu su šio
priedo 26 straipsnio 3 dalimi ir 7 straipsnio 6 dalies c punktu, Komisija turėjo teisę reikalauti grąžinti visus finansinius
įnašus, pervestus pagal abi nagrinėjamas sutartis.
II priedo 26 straipsnio 3 dalyje ir 7 straipsnio 6 dalies c punkte tik numatyta galimybė Komisijai susigrąžinti visus minėtus
finansinius įnašus, atitinkamai atlikus auditą arba nutraukus sutartį. Tačiau juose neapibrėžiamos sąlygos, kuriomis turi
būti susigrąžinta visa suma.
Šios sąlygos apibrėžtos II priedo 3 straipsnio 5 dalyje, kurioje numatyta, kad Komisija atsižvelgdama į konkretų atvejį gali
reikalauti ar reikalauja, kad sutarties šalis, po to, kai per auditą konstatuojami sukčiavimo atvejai arba sunkūs finansiniai
pažeidimai, jai grąžintų visus finansinius įnašus, kurie šiai šaliai buvo pervesti.
Iš šio II priedo 3 straipsnio 5 dalies formuluotės matyti, kad net kai per auditą konstatuojami sukčiavimo atvejai arba sunkūs
finansiniai pažeidimai, Komisija ne visais atvejais privalo susigrąžinti visus finansinius įnašus, paskirtus atitinkamai sutarties
šaliai. Atvirkščiai, ji turi „atsižvelgdama į konkretų atvejį“ išnagrinėti, ar turint omenyje bylos aplinkybes tokia priemonė
yra privaloma arba tinkama, atsižvelgiant į sutarties sąlygas.
Šiuo atžvilgiu negalima sutikti su teismo posėdyje Komisijos pateiktu II priedo 3 straipsnio 5 dalies aiškinimu, pagal kurį
pareiga reikalauti sugrąžinti visą nagrinėjamą finansinį įnašą susijusi tik su tais atvejais, kai sutartis buvo nutraukta
dėl pažeidimo, nors Komisija turi diskreciją atsižvelgti į sutarties šalies sąžiningumą, jeigu sutartis nėra nustojusi galioti.
Komisijos argumentams, pagrįstiems sutarties nutraukimo dėl pažeidimo sąvoka, trūksta tikslumo. Net ir pripažįstant, kad Komisija
kalbėjo apie atvejį, kai sutartis buvo nutraukta, kaip ir sutarčių
Seahealth
ir
Biopal
atveju, pagal II priedo 7 straipsnio 4 dalies b punktą, susijusį su klaidinga informacija, už kurią sutarties šalis gali
būti pripažinta atsakinga, arba sąmoningai nepateikta informacija, siekiant gauti Bendrijos finansinį įnašą, konstatuotina,
kad reikšmingose II priedo sąlygose nėra daroma automatinė sąsaja tarp tokio nutraukimo pagal minėtą straipsnį ir galimos
pareigos susigrąžinti visą minėtą finansinį įnašą pagal II priedo 3 straipsnio 5 dalį.
Šioje byloje darytina išvada, kad vien dėl to, jog nagrinėjamos sutartys buvo nutrauktos pagal II priedo 7 straipsnio 4 dalies
b punktą ir kad šio nutraukimo ieškovė neginčijo, negalėjo atsirasti Komisijos pareiga, remiantis II priedo 3 straipsnio 5 dalimi,
susigrąžinti visas ieškovei pervestas sumas. Be to, reikia pažymėti, kad nors sprendime nutraukti sutartį Komisija rėmėsi
II priedo 7 straipsnio 4 dalies b punktu, o ne 7 straipsnio 3 dalies e punktu, kuriuo jai suteikiama teisė nutraukti sutartį
sunkaus finansinio pažeidimo atveju, šiuose ginčuose ji remiasi tik tuo, kad buvo padaryti sunkūs finansiniai pažeidimai,
tačiau neteigia, kad buvo sukčiaujama, kaip ji tai patvirtino per teismo posėdį.
Todėl reikia nustatyti, ar atsižvelgiant į ieškovės pripažįstamas akivaizdžias valandų registravimo spragas Komisija bent
jau pagal II priedo 3 straipsnio 5 dalį turėjo teisę reikalauti grąžinti visas sumas, kurias ji pervedė pagal nagrinėjamas
sutartis. Jei tokio visos sumos susigrąžinimo sąlygos nebūtų tenkinamos, Komisija turėtų tik teisę pagal II priedo 3 straipsnio
4 dalį reikalauti, kad remiantis visų atlygintinų išlaidų įvertinimu būtų grąžintas skirtumas tarp pervestų sumų ir sumų,
kurias turi mokėti Sąjunga.
Šis vertinimas turi būti atliktas atsižvelgiant į sutarties šalis saistančius sutartinius įsipareigojimus, susijusius su jų
patirtų išlaidų pateisinimu.
Šiuo atveju patirtas personalo išlaidas ieškovė turi pateisinti pagal II priedo 23 straipsnio 1 dalies c punkto sąlygas, kuriose
iš esmės numatyta, kad bendras su sutartimi susijusių darbo valandų skaičius turi būti registruojamas tol, kol vykdomas projektas,
arba, koordinatoriaus atveju, du mėnesius nuo projekto pabaigos, ir jį bent kartą per mėnesį turi patvirtinti projekto vadovas
arba tinkamai įgaliotas sutarties šalies atstovas, atsakingas už finansinius klausimus.
Šiuo atžvilgiu reikia priminti, kad Komisijos pareiga pagal EB 274 straipsnį užtikrinti gerą Bendrijos finansinių išteklių
valdymą ir būtinybė kovoti su sukčiavimu Bendrijos teikiamo finansavimo srityje suteikia esminę reikšmę įsipareigojimams,
susijusiems su finansavimo sąlygomis (šiuo klausimu žr. 2007 m. gegužės 22 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Komisija prieš IIC
, T‑500/04, Rink. p. II‑1443, 93–95 punktus ir 2007 m. gruodžio 12 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Komisija prieš Trends
, T‑448/04, 141 punktą). Todėl šiuo atveju sutarties šalies pareiga pateikti išlaidų suvestines, tenkinančias specialius reikalavimus,
numatytus II priedo 23 straipsnio 1 dalyje, susijusioje su personalo išlaidomis, yra vienas iš esminių jos įsipareigojimų,
kuriais siekiama sudaryti sąlygas Komisijai gauti duomenis, būtinus norint patikrinti, ar nagrinėjami įnašai buvo panaudoti
laikantis sutarčių sąlygų.
Dėl šios priežasties Komisija pagal II priedo 3 straipsnio 4 dalį turi teisę, prireikus, reikalauti grąžinti pervestas sumas,
atitinkančias išlaidas, kurias ji laiko neatlygintinomis dėl to, kad jos nebuvo pateisintos pagal sutarties sąlygas.
Tačiau sukčiavimų ar sunkių finansinių pažeidimų, konstatuotų atliekant auditą, atveju II priedo 3 straipsnio 5 dalyje Komisijai
numatyta galimybė susigrąžinti visą Sąjungos pervestą finansinį įnašą, taigi ja siekiama atgrasomojo poveikio (pagal analogiją
žr. 2002 m. rugsėjo 26 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Sgaravatti Mediterranea prieš Komisiją
, T‑199/99, Rink. p. II‑3731, 136 punktą).
Tačiau II priedo 3 straipsnio 5 dalies tikslas atgrasyti nuo sukčiavimo ir sunkių finansinių pažeidimų neleidžia Komisijai
neatsižvelgti į sąžiningo sutarčių vykdymo principą ir draudimą piktnaudžiauti sutarties sąlygomis prisiimant šių sąlygų aiškinimo
ir įgyvendinimo diskreciją.
Todėl šioje byloje reikia patikrinti, ar atsižvelgiant į galutinėje audito ataskaitoje padarytas išvadas, taip pat į pateiktus
bylos dokumentus, dėl kurių šalys pastabas pareiškė savo atsakymuose į Teismo rašytinius klausimus ir diskutavo per teismo
posėdį, ieškovės padaryti finansiniai pažeidimai buvo pakankamai sunkūs, kad atsižvelgiant į sąžiningo sutarčių vykdymo principą
būtų galima pateisinti viso pervesto finansinio įnašo susigrąžinimą pagal II priedo 3 straipsnio 5 dalį.
Žinoma, galutinėje audito ataskaitoje konstatuojama tik tai, kad personalo sąnaudos už 2003–2004 m. neturi būti atlygintos
tiek, kiek, kaip jau buvo pažymėta (žr. šio sprendimo 112 punktą), auditas buvo susijęs su laikotarpiu nuo 2003 m. sausio
1 d. iki 2004 m. gruodžio 31 d. Tačiau iš šios ataskaitos matyti, kad motyvus, kuriais auditoriai rėmėsi konstatuodami, jog
nėra pateisintos personalo sąnaudos, deklaruotos už 2003 ir 2004 m., galima taikyti ir personalo sąnaudoms, susijusioms su
2005 m.
Iš galutinės audito ataskaitos matyti, kad auditoriams perduotoje dėžėje esančiuose „laiko apskaitos žiniaraščiuose“, susijusiuose
ne tik su 2003 ir 2004 m., bet ir su 2005 m., buvo tik savaitinės ir bendros mėnesinės visų darbo valandų, kurias kiekvienas
darbuotojas išdirbo visuose vykdomuose projektuose, suvestinės. Projektams
Seahealth
ir
Biopal
priskirtinas darbo laikas nebuvo registruojamas. Šių buvusio CEVA direktoriaus pasirašytų „laiko apskaitos žiniaraščių“ nepasirašė
su projektais dirbantys darbuotojai ir jų savo parašais nepatvirtino projekto vadovai. Be to, ant jų nenurodytos datos ir
jie nesunumeruoti, todėl nebuvo galima nustatyti dienos, kurią jie buvo parengti ir pasirašyti buvusio ieškovės direktoriaus.
Maža to, auditoriai konstatavo, kad yra įvairių „laiko apskaitos žiniaraščių“ versijų įvairiems projektams, kuriose yra didelių
prieštaravimų.
Galiausiai šioje galutinėje audito ataskaitoje nurodoma, kad už projektą
Biopal
atsakingas asmuo patvirtino negalėjęs tiksliai įvertinti kiekvieno darbuotojo darbo laiko, priskirtino kiekvienam projektui,
nes, anot jo, nebuvo jokios registravimo sistemos.
Šiomis aplinkybėmis auditoriai manė, kad „laiko apskaitos žiniaraščiai“ nepatikimi ir kad jie neturi jokio tvirto pagrindo,
pagal kurį galėtų nustatyti nagrinėjamiems projektams priskirtinų valandų skaičių. Todėl jie laikėsi nuomonės, kad visos už
2003 ir 2004 m. deklaruotos personalo sąnaudos, kurios buvo analizuojamos per auditą, yra neatlygintinos.
Be to, Teismas konstatavo, kad ieškovė nei savo rašytiniuose atsakymuose į Teismo klausimus, nei per teismo posėdį nepateikė
rimto argumento, leidžiančio paneigti audito ataskaitoje padarytus faktinius konstatavimus ir išvadas. Visų pirma ji nepateikė
jokių įrodymų, kurie leistų suabejoti faktine aplinkybe, kad ji nevykdė jokio nagrinėjamoms sutartims priskirtino darbo laiko
registravimo, dėl kurios jai priekaištauja Komisija.
Konkrečiai kalbant, ieškovė neginčija to, kad „laiko apskaitos žiniaraščius“ buvęs jos direktorius iš naujo parengė
a posteriori
, po to, kai sutartys nustojo galioti. Kalbant apie suvestinius „laiko apskaitos žiniaraščius“, kuriuos parengė Reno kriminalinės
policijos finansinių nusikaltimų tyrimo skyrius ir kuriais remiasi ieškovė, neginčytina, kad juose tik apibendrinami taip
iš naujo parengti laiko apskaitos dokumentai ir jie sugretinami su deklaruotomis sąnaudomis. Juose nėra jokių įrodymų dėl
darbo laiko, iš tiesų priskirtino nagrinėjamoms sutartims.
Be to, aplinkybę, kad minėti iš naujo parengti „laiko apskaitos žiniaraščiai“ yra visiškai nepatikimi, patvirtina tai, jog
yra didelių neatitikimų tarp šių „laiko apskaitos žiniaraščių“ turinio, matomo iš minėtų suvestinių dokumentų apibendrinimo
lentelės, kurią ieškovė parengė savo atsakyme į Teismo rašytinius klausimus, ir tam tikrų liudytojų pareiškimų, įtrauktų į
2008 m. kovo 31 d. finansinių nusikaltimų tyrimo skyriaus ataskaitą, kurią pateikė Komisija. Taigi, nors laiko apskaitos dokumentuose
buvo nurodyta, kad vienas iš liudytojų, kuris yra projekto vadovas, projektui
Biopal
iš viso skyrė 685 darbo valandas, tas pats liudytojas per jo apklausą finansinių nusikaltimų tyrimo skyriuje pareiškė, jog
niekada nedirbo su šiuo projektu.
Be to, konkrečiau kalbant apie už 2005 m. pervestas avansines sumas, nei iš bylos dokumentų, nei iš rašytinių šalių atsakymų
į Teismo klausimus, nei iš jų žodinių pastabų per teismo posėdį negalima daryti išvados, kad ieškovė Komisijai perdavė patvirtinančius
įrodymus, susijusius su personalo išlaidomis, patirtomis 2005 m. dėl nagrinėjamų sutarčių. Be to, ieškovė neteigia, kad ji
pateikė tokius įrodymus.
Šiomis aplinkybėmis vien tai, kad nėra tinkamai parengtų laiko suvestinių už 2003, 2004 ir 2005 m., yra II priedo 23 straipsnio
1 dalies pažeidimas, kurio pakanka, kad visos susijusios personalo išlaidos būtų pripažintos neatlygintomis (minėto Sprendimo
Komisija prieš Premium
44 punktas).
Be to, atsižvelgiant į akivaizdžių finansinių pažeidimų, konstatuotų per auditą ir patvirtintų baudžiamojo tyrimo dokumentais,
apimtį ir sunkumą, dėl kurių šalys ginčijasi šioje byloje, negalima daryti išvados, kad susigrąžindama visą ieškovei pagal
nagrinėjamas sutartis pervestą finansinį įnašą Komisija nesąžiningai taikė II priedo 3 straipsnio 5 dalies sąlygas. Todėl,
priešingai nei teigia ieškovė, šis susigrąžinimas nėra neproporcingas, atsižvelgiant į tikslus, kurių siekiama reikšmingomis
nagrinėjamų sutarčių sąlygomis (žr. šio sprendimo 126–128 punktus).
Kalbant apie papildomus ieškovės prašymus paskirti ekspertą, reikia pažymėti, kad jų negalima patenkinti, nes būtent ieškovė
pagal sutartinius įsipareigojimus turi įrodyti patirtas personalo išlaidas, vadovaudamasi specialiais įrodymų reikalavimais,
numatytais II priedo 23 straipsnio 1 dalyje (šiuo klausimu žr. minėto Sprendimo
Komisija prieš IIC
105 punktą).
Todėl šiuos ieškinius reikia atmesti kaip nepagrįstus.

Dėl bylinėjimosi išlaidų
Pagal Procedūros reglamento 87 straipsnio 2 dalį pralaimėjusiai šaliai nurodoma padengti bylinėjimosi išlaidas, jeigu laimėjusi
šalis to reikalavo.
Be to, Procedūros reglamento 87 straipsnio 3 dalies pirmoje pastraipoje numatyta, kad jeigu kiekvienos šalies dalis reikalavimų
patenkinama, o dalis atmetama, arba jeigu susiklosto ypatingos aplinkybės, Teismas gali paskirstyti išlaidas šalims arba nurodyti
kiekvienai padengti savo išlaidas.
Šioje byloje, nors visi ieškovės pagrindai buvo atmesti, reikia atsižvelgti į tai, kad po to, kai OLAF paėmė „laiko apskaitos
žiniaraščius“, ji neturėjo galimybės, visiškai susipažinusi su byla, pareikšti nuomonės dėl finansinių pažeidimų, kuriais
ji buvo kaltinama, egzistavimo ir sunkumo. Tik pasibaigus rašytinei proceso daliai Teisme ji galėjo susipažinti su šiais dokumentais
(žr. šio sprendimo 89 ir 96 punktus). Todėl reikia nuspręsti, kad kiekviena šalis padengia pusę savo bylinėjimosi išlaidų
ir pusę kitos šalies patirtų bylinėjimosi išlaidų.
Remdamasis šiais motyvais,
BENDRASIS TEISMAS (šeštoji kolegija)
nusprendžia:
1.
Atmesti ieškinius.
2.
Kiekviena šalis padengia pusę savo bylinėjimosi išlaidų ir pusę kitos šalies patirtų bylinėjimosi išlaidų.
Meij
Vadapalas
Truchot
Paskelbta 2010 m. birželio 17 d. viešame posėdyje Liuksemburge.
Parašai.
*
Proceso kalba: prancūzų.