CELEX: 62003CJ0213
Konvencija dėl Viduržemio jūros apsaugos nuo taršos (Barselonos konvencija)
Protokolas dėl Viduržemio jūros apsaugos nuo taršos iš sausumoje esančių šaltinių
6 straipsnio 3 dalis
Leidimas išmesti
Tiesioginis veikimas

2003 m. gegužės 6 d. sprendimu, kurį Teisingumo Teismas gavo 2003 m. gegužės 19 d.
Cour de cassation
(Prancūzija) pagal EB 234 straipsnį kreipėsi dėl prejudicinio sprendimo priėmimo, pateikdamas du klausimus dėl Protokolo
dėl Viduržemio jūros apsaugos nuo taršos iš sausumoje esančių šaltinių, pasirašyto Atėnuose 1980 m. gegužės 17 d. ir patvirtinto
1983 m. vasario 28 d. Tarybos sprendimu 83/101/EEB (OL L 67, p. 1, toliau − Protokolas) 6 straipsnio 3 dalies išaiškinimo
ir dėl to paties protokolo, pakeisto Sirakūzų konferencijoje 1996 m. kovo 7 ir 8 dienomis (pakeitimai patvirtinti 1999 m spalio
22 d. Tarybos sprendimu 1999/801/EB, OL L 322, p. 18, toliau − Pakeistas protokolas), 6 straipsnio 1 dalies išaiškinimo.
Šie klausimai iškilo byloje tarp
Syndicat professionnel coordination des pêcheurs de l’étang de Berre et de la région
(toliau −
Coordination des pêcheurs
) ir
Électricité de France
(toliau − EDF) dėl
Saint-Chamas
(Prancūzija) hidroelektrinės išmetamų teršalų
Berre
žemapelkėje.

Teisiniai pagrindai
Konvencija dėl Viduržemio jūros apsaugos nuo taršos, pasirašyta 1976 m. vasario 16 d. Barselonoje (OL 1977, L 240, p. 3, toliau
− Konvencija), Europos ekonominės bendrijos patvirtinta 1977 m. liepos 25 d. Tarybos sprendimu 77/585/EEB (OL L 240, p. 1).
Konvencijos 2 straipsnio a punktas „taršą“ apibrėžia kaip:
„<...> žmogaus tiesiogiai ar netiesiogiai atliekamas medžiagų ar energijos išleidimas į jūros aplinką, dėl kurio daroma žala
gyvosios gamtos ištekliams, kyla pavojus žmonių sveikatai, trukdoma imtis jūrų veiklos, įskaitant žvejybą, pakenkiama naudojamo
jūros vandens kokybei ir apribojami jūros teikiami malonumai“.
Pagal Konvencijos 4 straipsnio 1 dalį:
„Susitariančiosios Šalys pagal šios Konvencijos ir galiojančių protokolų, kuriuos yra pasirašiusios, nuostatas individualiai
arba bendrai imasi visų reikiamų priemonių, kad užkirstų kelią, sumažintų ir kovotų su Viduržemio jūros zonos tarša, apsaugotų
ir pagerintų tos zonos jūros aplinką“.
Konvencijos 8 straipsnis patikslina:
„Susitariančiosios Šalys imasi visų reikiamų priemonių, kad užkirstų kelią upių, pakrantės įstaigų ar nuotekų išleidimo keliamai
arba iš bet kokių kitų jų teritorijoje esančių antžeminių žemyninės kilmės šaltinių kylančiai Viduržemio jūros zonos taršai,
ją sumažintų ir kovotų su ja“.
Tuo pačiu klausimu Protokolo 1 straipsnis numato:
„Šio Protokolo Susitariančiosios Šalys <...> imasi visų atitinkamų priemonių užkirsti kelią, sumažinti, įveikti ir kontroliuoti
Viduržemio jūros zonos taršą, kurią sukelia išmetami teršalai iš upių, pakrantėse esančių pastatų ar nuotakų, arba jų teritorijose
skleidžiami iš kitų sausumoje esančių šaltinių.“
Pagal Protokolo 3 straipsnio c punktą:
„Šio Protokolo taikymo zona (toliau – Protokolo zona) yra:
<...>
c)      su jūra susisiekiančios sūraus vandens žemapelkės.“
4 straipsnio 1 dalies a punktas numato, kad Protokolas taikomas „išmetamiems teršalams, į Protokolo zoną patenkantiems iš
Šalių teritorijose esančių sausumos šaltinių, būtent:
–        tiesiogiai, iš nuotekų, išmetančių teršalus į jūrą, ar krante esančių išmetamųjų įrenginių,
–        netiesiogiai, per upes, kanalus ar kitus vandentakius, tarp jų ir požeminius vandentakius ar per nuotekas.“
Pagal Protokolo 6 straipsnio 1 ir 3 dalis:
„1.      Šalys griežtai riboja sausumoje esančių šaltinių taršą, kurią Protokolo zonoje sukelia šio Protokolo II priede išvardytos
medžiagos ar šaltiniai.
<...>
3.      Teršalų išmetimas griežtai priklauso nuo leidimų, kuriuos išduoda kompetentingos nacionalinės valdžios institucijos, atitinkamai
atsižvelgdamos į šio Protokolo III priedą, išdavimo <...>“
Pagal Protokolo 7 straipsnio 1 dalies e punktą:
„Bendradarbiaudamos su kompetentingomis tarptautinėmis organizacijomis šalys laipsniškai parengia ir priima bendras gaires
ir – atitinkamai – standartus ar kriterijus, ypač susijusius su:
<...>
e)      konkrečiais reikalavimais dėl I ir II prieduose išvardytų išmetamųjų medžiagų kiekių, jų koncentracija bei išmetimo metodais“.
Pagal Protokolo II priedo A skirsnio 11 ir 13 punktus „medžiagoms, tiesiogiai ar netiesiogiai turinčioms neigiamą poveikį
deguonies kiekiui jūrų aplinkoje, ypač toms, kurios gali sukelti eutrofikaciją“ ir „medžiagoms, kurios, nors ir nenuodingos,
dėl išmetamo kiekio gali būti žalingos jūrų aplinkai arba trukdyti teisėtai naudotis jūra“ yra taikomas režimas, nustatytas
Protokolo 6 straipsnyje.
II priedo B skirsnis patikslina:
„Pirmiau A skirsnyje nurodytų medžiagų išmetimo kontrolė ir griežtas ribojimas turėtų būti įgyvendinami laikantis III priedo“.
Protokolo III priedas vardija veiksnius, į kuriuos turi būti atsižvelgta „išduodant leidimus išmesti atliekoms, turinčioms
šio protokolo II priede <...> išvardytų medžiagų“. Taip pat šalys turi atsižvelgti į „atliekų savybes ir sudėtį“, „atliekų
sudedamųjų dalių savybes, atsižvelgiant į jų pavojingumą“, „išmetimo vietos ir priimančios jūrų aplinkos savybes“, „atliekų
apdorojimo technologijų naudingumą“ ir pagaliau „galimą jūros ekosistemos ir jūrų vandens naudojimo pablogėjimą“.
Pagal Pakeisto protokolo 3 straipsnio d punktą, atitinkantį Protokolo 3 straipsnio c punktą, Protokolo taikymo zona yra:
„<...>
d) pusiau sūrūs, sūrūs pakrančių vandenys, įskaitant pelkes (toliau – žemapelkė) ir pakrančių lagūnas, ir gruntiniai vandenys,
susisiekiantys su Viduržemio jūra.“
Pakeisto protokolo 6 straipsnio 1 dalis numato:
„Sutelktųjų taršos šaltinių išleidimas į Protokolo zoną, ir į vandenį bei orą išleisti teršalai, kurie pasiekia ir gali turėti
poveikį Viduržemio jūros zonai, kaip nustatyta šio Protokolo 3 straipsnio a, c ir d punktuose, griežtai priklauso nuo šalių
kompetentingų valdžios institucijų išduodamų leidimų ar teisės aktų reguliavimo, tinkamai atsižvelgiant į šio Protokolo ir
jo II priedo nuostatas, taip pat atitinkamus Susitariančių Šalių susirinkimų sprendimus ar rekomendacijas“.
Pakeisto protokolo I C priedas išvardija „medžiagų kategorijas ir teršalų šaltinius“, kuriais „rengiant veiksmų planus, programas
ir priemones bus vadovaujamasi“. Ypač 17 punkte nurodytos „netoksinės medžiagos, turinčios neigiamą poveikį deguonies kiekiui
jūros aplinkoje“.
Pakeistu protokolu panaikinamas II priedas o pakeistas III priedas pernumeruojamas į II priedą.

Pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai
15 000 hektarų sūraus vandens
Berre
žemapelkė yra Prancūzijoje ir tiesiogiai susisiekia su Viduržemio jūra.

Coordination des pêcheurs
daug kartų skundėsi EDF dėl
Berre
žemapelkės akvatorinės aplinkos blogėjimo, iš esmės – dėl gėlo vandens, atplukdomo nuo
Durance
, dirbtinai patenkančio į žemapelkę kiekvieną kartą įjungiant
Saint‑Chamas
hidroelektrinės turbinas.
1999 m. rugsėjo 1 d.
Coordination des pêcheurs
kreipėsi į
Tribunal de grande instance de Marseille
(Prancūzija) dėl priverstinio pobūdžio priemonių, susijusių su
Saint-Chamas
hidroelektrinės eksploatavimo sustabdymu, taikymo, įspėjant dėl galimos baudos paskyrimo.
Coordination des pêcheurs
tvirtina, kad EDF išmetė šios hidroelektrinės teršalus negavusi išankstinio leidimo, numatyto Protokolo 6 straipsnio 3 dalyje.
Bylą nagrinėjantis pirmąja instancija teismas 1999 m. spalio 25 d. nutartimi atmetė skundą dėl laikinųjų apsaugos priemonių
taikymo. Pripažindamas, kad dėl hidroelektrinės turbinų eksploatavimo egzistuoja tarša, teismas nusprendė:
„Kad taikant Bendrijos teisę, šiuo atveju Barselonos konvenciją ir Atėnų protokolą <...>, klausimas dėl jos tiesioginio veikimo
teisės subjektų atžvilgiu nepriklauso teismo kompetencijai.
Kadangi klausimas, ar EDF eksploatuojama
Saint‑Chamas
hidroelektrinė vykdo aiškiai neteisėtą veiklą, t. y. priverstinio pobūdžio priemonių taikymas pagal teismų praktiką sukelia
per didelius prieštaravimus, kad teismas galėtų nuspręsti sustabdyti elektrinės trisdešimties metų veiklą, be to, yra per
daug svarbus sprendimas, sukeliantis rimčiausių pasekmių gamybai ir regiono elektros sistemos saugumui <...>“.

Coordination des pêcheurs
pateikė apeliacinį skundą
Cour d’appel d’Aix‑en‑Provence
(Prancūzija), kuris jį atmetė 2000 m. rugsėjo 21 d. sprendimu.
Cour d’appel
nusprendė „kad skirtingi (Protokolo) straipsniai yra tarpusavyje susiję“ ir, kad 6 straipsnio 3 dalis „negali būti atskirta
taip, jog EDF neturi tinkamai ir naudingai prašyti leidimo taršai remdamasi Protokolu, kadangi Prancūzija nenustatė taikomų
techninių kriterijų, todėl joks konkretus sprendimas negali būti priimtas“.

Coordination des pêcheurs
, skųsdamas šį sprendimą kasacine tvarka, nurodė, kad
EDF
pažeidė Protokolo 6 straipsnio 3 dalį, kurią taikyti klaidingai atsisakė
Cour d'appel
.
Tokiomis aplinkybėmis
Cour de cassation
nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir kreiptis į Europos Bendrijų Teisingumo Teismą dėl prejudicinio sprendimo priėmimo,
pateikdamas du klausimus:
„1)      Ar Protokolo <...> 6 straipsnio 3 dalis, tapusi 6 straipsnio 1 dalimi po pakeitimo, yra tiesiogiai veikianti ta prasme, kad
kiekvienas suinteresuotasis asmuo gali ja remtis nacionaliniame teisme grįsdamas ieškinį dėl vandens taršos, kuri nebuvo leista
pagal Protokole numatytą procedūrą ir kriterijus, nutraukimo?
2)      Ar ta pati nuostata turi būti aiškinama kaip draudžianti bet kam išmesti į sūraus vandens žemapelkę, susisiekiančią su Viduržemio
jūra, medžiagas, kurios nėra nuodingos, tačiau turi neigiamą poveikį jūrų aplinkos deguonies kiekiui, be valstybės narės kompetetingų
valdžios institucijų leidimo, atsižvelgiant į Protokolo III priedo C (tapusį II priedu) ?“

Dėl Pakeisto protokolo taikymo sprendžiant pagrindinę bylą
EDF ir Prancūzijos vyriausybė mano, kad reikia aiškinti tik Protokolą, kadangi Pakeistas protokolas dar nėra įsigaliojęs.
Šiuo atžvilgiu pagal nusistovėjusią teismų praktiką EB 234 straipsnyje nurodyta procedūra yra bendradarbiavimo priemonė tarp
Europos Bendrijų Teisingumo Teismo ir nacionalinių teismų (žr.,
inter alia,
1992 m. liepos 16 d. Sprendimo
Lourenço Dias,
C‑343/90,
Rink
. p.  I‑4673
,
14 punktą ir 2004 m. kovo 18 d. Sprendimo
Siemens
ir
ARGE Telekom,
C‑314/01, dar nepaskelbto Rinkinyje, 33 punktą bei minėtą teismų praktiką).
Bendradarbiaujant nacionalinis teismas, kuris vienintelis tiesiogiai žino  pagrindines bylos faktines aplinkybes ir kuris
turi prisiimti atsakomybę už priimtą sprendimą, atsižvelgdamas į bylos ypatumus, gali geriausiai įvertinti prejudicinio sprendimo
būtinybę jo nagrinėjamoje byloje ir klausimų, kuriuos reikia pateikti Teisingumo Teismui, reikšmę (žr. minėto sprendimo
Lourenço Dias
15 punktą, 2002 m. sausio 22 d. Sprendimo
Canal Satélite Digital,
C‑390/99, Rink. p.  I‑607, 18 punktą bei minėto sprendimo
Siemens
ir
ARGE Telekom
34 punktą).
Šiuo atveju nėra visiškai akivaizdu, kad Pakeisto protokolo 6 straipsnio 1 dalies aiškinimas būtų nenaudingas sprendžiant
pagrindinę bylą. Taigi, kaip teisingai pastebėjo Komisija, negali būti atmesta prielaida, jog
Cour de cassation
panaikintų
Cour d’appel d’Aix‑en‑Provence
sprendimą, ir  Pakeistas protokolas įsigaliotų tuomet, kai reikėtų iš naujo nagrinėti pagrindinę bylą iš esmės.
Taigi siekiant atsakyti į abu pateiktus prejudicinius klausimus reikia atsižvelgti ir į Pakeistą protokolą.

Dėl Protokolo 6 straipsnio 3 dalies ir Pakeisto protokolo 6 straipsnio 1 dalies tiesioginio veikimo

Šalių pastabos
EDF tvirtina, kad egzistuoja tarpusavio priklausomybė tarp skirtingų Protokolo nuostatų, ir tai daro neįmanomą 6 straipsnio
3 dalies tiesioginį veikimą, net jei ši dalis išdėstyta aiškiai bei tiksliai.
Protokolo 6 straipsnio 1 dalis nustato tikslą „griežtai riboti“ taršą, kurią sukelia II priede išvardytos medžiagos ar šaltiniai
(tarp jų medžiagos, turinčios neigiamą poveikį deguonies kiekiui). Šiam tikslui (straipsnio) 2 dalis šalims nurodo parengti
„atitinkamai pavieniui ar bendrai“, nelygu atvejis,
„
būtinas programas ir priemones“. Pagaliau 3 dalis nustato, jog teršalų išmetimas priklauso nuo „leidimų išdavimo, atitinkamai
atsižvelgiant į Protokolo III priedą“. Tačiau pareiga „atsižvelgti“ yra labai miglota ir dėl aiškumo trūkumo galėtų būti suprantama,
kad bet kuriai Protokolo II priede išvardytai medžiagai išmesti reikalingas leidimas. Toks reikalavimas būtų visiškai neproporcingas
Protokolo siekiamiems tikslams.
EDF taip pat remiasi Protokolo 7 straipsnio 1 dalimi dėl „bendrų gairių, standartų ar kriterijų, kurios turi būti parengtos
prieš pradedant veikti išankstinių leidimų sistemai. Iki šiol šios gairės ir kriterijai nagrinėjamos taršos  atžvilgiu nėra
parengti.
Be to, kadangi Bendrija yra viena iš Konvencijos ir Protokolo Susitariančiųjų Šalių, jų taikymui priimti reikalingos normos
iš principo galėtų būti Bendrijos. Tačiau iki šiol nėra priimta jokia direktyva dėl gėlo vandens ir dumblo išleidimo į sūraus
vandens žemapelkes.
Savo ruožtu
Coordination des pêcheurs
, Prancūzijos Vyriausybė ir Komisija teigia, kad Protokolo 6 straipsnio 3 dalis yra tiesiogiai veikianti ir remiasi Teisingumo
Teismo praktika (žr.,
inter alia
, 1987 m. rugsėjo 30 d. Sprendimo
Demirel
, 12/86,
Rink
. p.  3719, 14 punktą).
Taigi Protokolo 6 straipsnio 3 dalis, atsižvelgiant į jos nuostatas, tikslą ir prigimtį, nustato aiškią tikslią ir besąlyginę
pareigą susieti teršalų, nurodytų Protokolo II priede išmetimą su kompetentingų nacionalinės valdžios institucijų išduodamais
išankstiniais leidimais. Griežtas draudimas išmesti teršalus be tokio leidimo jo įgyvendinimo arba pasekmių atžvilgiu negali
priklausyti nuo jokios išlygos ar vėlesnių veiksmų. Be to, Protokolo III priedas, kurį nurodo 6 straipsnio 3 dalis, detalizuoja
veiksnius, į kuriuos turi būti atsižvelgta išduodant leidimus.
Komisija mano, kad bendrų priemonių, programų ir gairių nebuvimas neužkerta kelio Protokolui įgyvendinti ir netrukdo išduoti
leidimų teršalams išmesti, tačiau didina valstybių narių veikimo laisvę leidimų išdavimo atžvilgiu, kurios įgyvendinimui taikoma
teismo priežiūra.

Coordination des pêcheurs
ir Komisija priduria, kad Pakeisto protokolo 6 straipsnio redakcija ir kiti pakeitimai prieduose nekeičia ankstesnės prasmės.

Teisingumo Teismo vertinimas
Pagal nusistovėjusią Teisingumo Teismo praktiką Bendrijos ir trečiųjų šalių sudarytos sutarties nuostatos yra taikomos tiesiogiai,
jeigu atsižvelgiant į jų sąvokas bei į sutarties tikslą ir prigimtį, jose įtvirtinta aiški bei tiksli pareiga, kurios vykdymas
ir pasekmės nepriklauso nuo jokio vėlesnio akto priėmimo (žr.,
inter alia,
minėto sprendimo
Demirel
14 punktą ir 2003 m. gegužės 8 d. Sprendimo
Wähltergruppe Gemeinsam
C‑171/01,
Rink
. p.  I‑4301, 54 punktą).
Norint nustatyti, ar Protokolo 6 straipsnio 3 dalis atitinka šiuos kriterijus, pirmiausia reikia išnagrinėti jos nuostatas.
Šiuo klausimu būtina konstatuoti, kad nurodytos nuostatos aiškiai, tiksliai ir besąlygiškai nustato pareigą valstybėms narėms
susieti medžiagų, nurodytų šio protokolo II priede, išmetimą su kompetetingų nacionalinės valdžios institucijų išduodamais
leidimais pagal jo III priedo nuostatas.
Taigi, kaip teisingai pažymėjo Komisija, aplinkybė, jog pagal III priede nurodytus kriterijus nacionalinės valdžios institucijos
turi veikimo laisvę išduodamos leidimus, nesumažina 6 straipsnio 3 dalyje numatyto draudimo išleisti teršalus be išankstinio
leidimo aiškaus, tikslaus ir besąlyginio pobūdžio.
Šis konstatavimas yra patvirtintas Protokolo tikslo ir prigimties.
Galiausiai iš Protokolo 1 ir 4 straipsnių išplaukia, kad jo tikslas yra užkirsti kelią, sumažinti, įveikti ir kontroliuoti
Viduržemio jūros zonos taršą, kurią sukelia išmetami teršalai iš upių, pakrantėse esančių pastatų ar nuotakų, arba jų teritorijose
skleidžiami iš kitų sausumoje esančių šaltinių. Dėl to, pakartojant įsipareigojimus, prisiimtus pagal Konvencijos 4 ir 8 straipsnius,
Protokolo 1 straipsnis Susitariančiosioms Šalims nustato pareigą „imtis visų atitinkamų priemonių“.
Įtvirtindama kompetentingų nacionalinės valdžios institucijų išankstinių leidimų išmesti medžiagas, nurodytas II priede, išdavimo
tvarką, Protokolo 6 straipsnio 3 dalis prisideda prie valstybių narių taršos iš sausumoje esančių šaltinių Protokolo taikymo
zonoje kontrolės. Nagrinėjamų nuostatų tiesioginio veikimo pripažinimas gali tik padėti įgyvendinti pirmiau nurodytą Protokolo
tikslą ir atitinka priemonės, skirtos išvengti taršos, sąlygotos viešosios valdžios institucijų neveikimo, prigimtį.
Pirmiau išdėstyti motyvai tinka aiškinant Pakeisto protokolo 6 straipsnio 1 dalį. Nuoroda į „Susitariančiųjų Šalių susirinkimų
sprendimus ar rekomendacijas“, į kurias turi atsižvelgti kompetentingos nacionalinės valdžios institucijos, nesumažina aiškaus,
tikslaus ar besąlyginio draudimo išmesti teršalus be leidimo pobūdžio. Be to, pakeitimai, patvirtinti sprendimu 1999/801,
nepakeitė nei Protokolo tikslo, nei prigimties.
Atsižvelgiant į tai, kas pirmiau pasakyta, į pirmą klausimą reikia atsakyti, kad ir Protokolo 6 straipsnio 3 dalis, ir Pakeisto
protokolo (po jo įsigaliojimo) 6 straipsnio 1 dalis yra tiesiogiai veikiančios, ir bet kuris suinteresuotasis asmuo turi teisę
remtis šiomis nuostatomis nacionaliniuose teismuose.

Dėl Protokolo 6 straipsnio 3 dalies ir Pakeisto protokolo 6 straipsnio 1 dalies taikymo srities
Taigi, kaip teisingai pastebėjo
Coordination des pêcheurs
, Prancūzijos vyriausybė ir Komisija, III priedas, į kurį nukreipia Protokolo 6 straipsnio 3 dalis, ir kuris išvardija veiksnius,
į kuriuos turi būti atsižvelgta išduodant leidimus išmesti teršalus, pats daro nuorodą į II priedą, nurodantį teršaluose esančias
nagrinėjamas medžiagas. Tarp jų – 11 punkte nurodytos „medžiagos, tiesiogiai ar netiesiogiai turinčios neigiamą poveikį deguonies
kiekiui jūrų aplinkoje, ypač tos, kurios gali sukelti eutrofikaciją“ ir 13 punkte minimos „medžiagos, kurios, nors ir netoksiškos,
dėl išmetamo kiekio gali būti žalingos jūrų aplinkai ar trukdyti teisėtai naudotis jūra“.
Būtina konstatuoti, kad 11 ir 13 punktai nesusieja išankstinio leidimo reikalavimo juose numatomoms medžiagoms išmesti su
tuo, ar jos yra nuodingos.
Ta pati išvada darytina ir dėl Pakeisto protokolo 6 straipsnio 1 dalies taikymo srities.
Iš tikrųjų pagal šią nuostatą ne tik medžiagų, nurodytų Protokolo II priede išmetimas, bet ir „sutelktųjų taršos šaltinių
išmetimas į Protokolo zoną (į kurią pagal Pakeisto protokolo 3 straipsnio d punktą įeina su Viduržemio jūra susisiekiančios
sūraus vandens žemapelkės) bei teršalų, kurie turi ar gali turėti poveikį Viduržemio jūros zonai, išmetimas į vandenį bei
orą“ nuo šiol yra „griežtai priklausomas nuo šalių kompetentingų valdžios institucijų išduodamų leidimų ar teisės aktų reguliavimo“.
Be to, šios nacionalinės valdžios institucijos turi atsižvelgti į Pakeisto protokolo ir jo II priedo nuostatas.
Atsižvelgiant į tai, kas pirmiau pasakyta, į antrą klausimą reikia atsakyti, kad ir Protokolo 6 straipsnio 3 dalis, ir Pakeisto
protokolo 6 straipsnio 1 dalis turi būti aiškinamos kaip draudžiančios be kompetentingų nacionalinės valdžios institucijų
išduotų išankstinių leidimų išmesti į sūraus vandens žemapelkes, susisiekiančias su Viduržemio jūra, medžiagas, kurios, nors
ir nenuodingos, tačiau turi neigiamą poveikį deguonies kiekiui jūrų aplinkoje.

Dėl bylinėjimosi išlaidų
Prancūzijos vyriausybės ir Komisijos, kurios pateikė Teisingumo Teismui savo pastabas, išlaidos nėra atlygintinos. Kadangi
šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų nacionalinio teismo nagrinėjamoje byloje, išlaidų klausimą turi
spręsti nacionalinis teismas.
Remdamasis šiais motyvais,
TEISINGUMO TEISMAS (antroji kolegija),
atsakydamas į klausimus, kuriuos jam 2003 m. gegužės 6 d. nutartimi pateikė
Cour de cassation
, nutaria:
1.
Protokolo dėl Viduržemio jūros apsaugos nuo taršos iš sausumoje esančių šaltinių, pasirašyto Atėnuose 1980 m. gegužės 17 d.
ir patvirtinto 1983 m. vasario 28 d. Tarybos sprendimu 83/101/EEB, 6 straipsnio 3 dalis, ir to paties protokolo, papildyto
per konferenciją, vykusią 1996 m. kovo 7 ir 8 Sirakūzuose, ir patvirtinto 1999 m. spalio 22 d. Tarybos sprendimu 1999/801/EB,
6 straipsnio 1 dalis (po įsigaliojimo) yra tiesiogiai veikiančios, ir bet kuris suinteresuotasis asmuo turi teisę remtis šiomis
nuostatomis nacionaliniuose teismuose.
2.
Šios nuostatos turi būti aiškinamos kaip draudžiančios be kompetentingų nacionalinės valdžios institucijų išduotų išankstinių
leidimų išmesti į sūraus vandens žemapelkes, susisiekiančias su Viduržemio jūra, medžiagas, kurios, nors ir nenuodingos, tačiau
turi neigiamą poveikį deguonies kiekiui jūrų aplinkoje.
Timmermans
Gulmann
Puissochet
Cunha Rodrigues

Schintgen
Paskelbta 2004 m. liepos 15 d. viešame posėdyje Liuksemburge.
Sekretorius

Antrosios kolegijos pirmininkas
R. Grass

C. W. A. Timmermans
*
Proceso kalba: prancūzų.