CELEX: 62001TJ0176
Riigiabi
Ühenduse suunised keskkonnakaitsele antava riigiabi kohta
Terasetootja
EÜ asutamislepinguga hõlmatud tooted
Heakskiidetud abikava
Uus abi
Ametliku menetluse algatamine
Tähtaeg
Kaitseõigus
Õiguspärane ootus
Põhjendamine
Ühenduse suuniste ajaline kohaldatavus
Investeeringu keskkonnakaitseline eesmärk

Õiguslik raamistik
1       EÜ artikli 87 kohaselt on ühisturuga kokkusobimatu riigiabi niivõrd, kuivõrd see kahjustab liikmesriikidevahelist kaubandust
ja on konkurentsivastane, soodustades teatud ettevõtjaid või teatud kaupade tootmist, kui ei ole sätestatud teisiti.
2       EÜ artikkel 88 reguleerib komisjoni ja liikmesriikide vahelist koostööd eksisteerivate ja uute abikavade kontrollimisel. See
artikkel lubab komisjonil võtta ühisturuga kokkusobimatu abi korral meetmeid ja määratleb nõukogu volitused.
3       EÜ artikkel 174 sätestab, et ühenduse keskkonnapoliitika eesmärkideks on muu hulgas keskkonna säilitamine, kaitsmine, selle
kvaliteedi parandamine ning inimese tervise kaitsmine.
4       Nõukogu 22. märtsi 1999. aasta määruse (EÜ) nr 659/1999, millega kehtestatakse üksikasjalikud eeskirjad EÜ asutamislepingu
artikli [88] kohaldamiseks (EÜT L 83, lk 1; ELT eriväljaanne 08/01, lk 339), artikkel 7 komisjoni otsuste kohta ametliku uurimismenetluse
lõpetamiseks sätestab:
„6.      […] Komisjon püüab oma võimaluste piires otsuse vastu võtta 18 kuu jooksul pärast menetluse algust. Seda tähtaega võib pikendada
komisjoni ja kõnealuse liikmesriigi ühisel kokkuleppel.”
5       Komisjoni 18. detsembri 1996. aasta otsuse nr 2496/96/ESTÜ, millega kehtestatakse ühenduse eeskirjad terasetööstusele antava
riigiabi kohta (EÜT L 338, lk 42), mida kohaldati 22. juulini 2002, artikkel 6 sätestas menetluse osas järgmist:
„1.      Komisjoni informeeritakse kõikidest projektidest artiklites 2−5 sätestatud abi määramise või muutmise kohta piisavalt aegsasti,
et ta võiks avaldada oma arvamuse. Komisjoni informeeritakse ka projektidest rakendada terastööstuses abikavad, mille suhtes
on komisjon EÜ asutamislepingu alusel juba otsuse teinud. [...]
2.      Komisjoni informeeritakse kõikidest liikmesriikide, kohalike omavalitsuste või muude asutuste poolt riigi vahendite (osaluse
omandamise, kapitalisüsti, laenutagatiste, hüvitiste või muude sarnaste finantsmeetmete vormis) terasetootjatele eraldamise
projektidest piisavalt aegsasti, kuid mitte hiljem kui 31. detsembril 2001, et ta võiks avaldada oma arvamuse.
[…]
5.      Kui komisjon leiab, et teatud rahastamismeede on käsitletav riigiabina artikli 1 tähenduses, või kui ta kahtleb teatud abi
vastavuses käesoleva otsuse sätetele, teatab ta sellest asjassepuutuvale liikmesriigile ja teeb asjaomastele pooltele ning
teistele liikmesriikidele ettepaneku esitada oma märkused. Kui komisjon pärast märkuste saamist, olles andnud asjaomasele
liikmesriigile võimaluse neile vastamiseks, sedastab, et kõnealune meede kujutab endast käesoleva otsuse sätetele mittevastavat
abi, võtab ta vastu otsuse hiljemalt kolme kuu jooksul pärast soovitud meetme hindamiseks vajaliku teabe saamist. Kui liikmesriik
nimetatud otsust ei järgi, kohaldatakse [ESTÜ] asutamislepingu artikli 88 sätteid.
6.      Kui kõnealuse projekti kohta täieliku teabe saamisest on möödunud kaks kuud ning komisjon ei ole algatanud lõikes 5 sätestatud
menetlust ega teatanud muul viisil oma seisukohta, võib kavandatud meetmed ellu rakendada tingimusel, et liikmesriik on komisjonile
sellest kavatsusest eelnevalt teatanud […]” [mitteametlik tõlge]
6       Ühenduse suuniseid keskkonnakaitsele antava riigiabi kohta (EÜT 1994, C 72, lk 3, edaspidi „1994. aasta suunised”), mille
kehtivusaeg lõppes 31. detsembril 1999 ning mida pikendati kahel korral – kõigepealt kuni 30. juunini 2000 (EÜT 2000, C 14,
lk 8) ja seejärel kuni 31. detsembrini 2000 (EÜT 2000, C 184, lk 25) –, kohaldati kõikides EÜ asutamislepinguga reguleeritud
majandussektorites, kaasa arvatud sektorid, mille suhtes kohaldatakse ühenduse riigiabi erieeskirju (punkt 2). Suuniste punktis 3
olid sätestatud riigiabi eeskirjade, sealhulgas investeeringutoetuse kohaldamise tingimused:
„3.2.1. Abi investeeringuteks maasse (mis on tingimata vajalikud keskkonnakaitseliste eesmärkide saavutamiseks), hoonetesse, rajatistesse
ja seadmetesse, mis on ette nähtud reostuse ja saaste vähendamiseks või ärahoidmiseks ning tootmismeetodite kohandamiseks
keskkonnakaitsega, võib anda käesolevate suunistega kehtestatud ulatuses. Lubatavad kulud peavad rangelt piirduma investeerimise
lisakuludega, mis on vajalikud keskkonnakaitse eesmärkide saavutamiseks. Lubatud ei ole üldised investeerimiskulud, mis ei
ole seotud keskkonnakaitsega. Uute või asendusinvesteeringute korral ei ole lubatud arvestada baasinvesteeringuid, mis on
mõeldud üksnes tootmisvõimsuse loomiseks või asendamiseks, ilma et sellega aidataks kaasa keskkonnakaitsele […] Igal juhul
ei ole käesolevate suunistega hõlmatud abi, mis on pealtnäha suunatud keskkonnakaitseliste meetmete jaoks, kuid on tegelikult
ette nähtud üldinvesteeringuteks […]”. [mitteametlik tõlge]
7       1994. aasta suuniste punkt 3 nägi ette ka eritingimused sellise abi lubamiseks, mis on mõeldud ettevõtjatele uute kohustuslike
normatiividega kohanemiseks või mille eesmärk on ergutada ettevõtjaid võtma kohustuslike normatiividega ettenähtust rangemaid
meetmeid, ning abi andmise tingimused kohustuslike normatiivide puudumisel.
8       Ühenduse suuniste keskkonnakaitsele antava riigiabi kohta (EÜT 2001, C 37, lk 3; ELT eriväljaanne 08/02, lk 76; edaspidi „2001. aasta
suunised”), millega asendati 1994. aasta suunised, artikkel 7 näeb ette, et neid suuniseid kohaldatakse keskkonnakaitsele
antava abi suhtes kõikides EÜ asutamislepinguga reguleeritud sektorites, kaasa arvatud sektorid, mille suhtes kohaldatakse
ühenduse riigiabi erieeskirju.
9       2001. aasta suuniste punktid 20 ja 21 sätestavad keskkonnanormatiivide osas, et kui keskkonnanõudeid tuleb pikema aja jooksul
arvesse võtta, peavad hinnad täpselt kajastama kulusid ja keskkonnakaitselised kulud tuleb täielikult arvesse võtta, mistõttu
on komisjon seisukohal, et abi ei ole põhjendatud juhul, kui investeeringud on ette nähtud üksnes ettevõtjate tegevuse vastavusse
viimiseks uute või olemasolevate ühenduse tehniliste normatiividega, välja arvatud juhul, kui abi antakse väikestele ja keskmise
suurusega ettevõtetele oma tegevuse uute ühenduse normatiividega kohandamiseks, ning abi võib olla ka kasulik ergutamaks ettevõtjaid
saavutama keskkonnakaitse taset, mis on kõrgem ühenduse normatiividega ettenähtust.
10     Arvessevõetavate investeeringute osas märgib 2001. aasta suuniste punkt 36 (esimene lause) järgmist:
„Arvessevõetavad investeeringud on investeeringud maasse, mis on tingimata vajalikud keskkonnakaitseliste eesmärkide saavutamiseks,
investeeringud hoonetesse, rajatistesse ja seadmetesse, mis on ette nähtud reostuse ja saaste vähendamiseks või ärahoidmiseks,
ning investeeringud tootmismeetodite kohandamiseks keskkonnakaitsega.”
11     Toetuse saamise tingimustele vastavate kulude osas näevad punkti 37 kolm esimest lõiku ette järgmist:
„Toetuse saamise tingimustele vastavad [mõiste „toetuse saamise tingimustele vastavad” asemel on edaspidi kasutatud täpsemat
vastet „abikõlblikud”] kulud peavad rangelt piirduma investeerimise lisakuludega, mis on vajalikud keskkonnakaitse eesmärkide
saavutamiseks.
See tähendab järgmist: kui keskkonnakaitse investeerimiskulusid ei saa kogukuludest kergesti eristada, kasutab komisjon arvutamisel
objektiivseid ja läbipaistvaid meetodeid, võttes näiteks arvesse tehniliselt võrreldavate investeeringute kulud, mille abil
ei suudeta saavutada samasugust keskkonnakaitse taset.
Kõikidel juhtudel tuleb [abikõlblikud] kulud arvutada nii, et neist võetakse maha tootmisvõimsuse kasvust saadud kasu, investeeringu
esimese viie aasta jooksul kokkuhoitud kulud ja sama viie-aastase ajavahemiku jooksul lisaks toodetud kõrvaltooted.” [täpsustatud
tõlge]
12     2001. aasta suunistes nähakse ette, et neid kohaldatakse pärast Euroopa Ühenduste Teatajas avaldamist (punkt 81), mis leidis
aset 3. veebruaril 2001. Lisaks on punktis 82 märgitud:
„Komisjon kohaldab käesolevaid suuniseid kõikide abiprojektide suhtes, mille kohta ta peab tegema otsuse pärast seda, kui
suunised on Euroopa Ühenduste Teatajas avaldatud, isegi kui projektidest teatati enne suuniste avaldamist […]”.

Vaidluse taust
13     Friuli‑Venezia Giulia autonoomne piirkond Itaalias võttis 1978. aastal meetmed, mille eesmärk oli toetada tööstusettevõtete
keskkonnakaitsealaseid algatusi. Kõnealust kava, mille aluseks on 3. juuni 1978. aasta maakonnaseaduse nr 47 artikli 15 lõige 1,
muudeti 8. aprilli 1982. aasta maakonnaseaduse nr 23 artikliga 7 ja hiljem 20. jaanuari 1992. aasta maakonnaseaduse nr 2 artikliga 34.
Komisjon kiitis selle kava heaks (22. detsembri 1992. aasta kiri SG (92) D/18803) ja see võeti lõplikult vastu 3. veebruari
1993. aasta maakonnaseadusega nr 3. 3. juuni 1978. aasta maakonnaseaduse nr 47, viimati muudetud 3. veebruari 1993. aasta
maakonnaseadusega nr 3, artikli 15 lõige 1 sätestab:
„Maakonna ametiasutusel on lubatud anda vähemalt kaks aastat tegutsenud tööstusettevõtetele, kes soovivad võtta kasutusele
või muuta tootmisprotsessi või –seadmeid selleks, et vähendada tootmisel tekkivate heitmete, jäätmete, reovee või mürareostuse
kogust ja ohtlikkust või et parandada töötingimuste kvaliteeti, teatud majandussektori õigusaktidega kehtestatud uute normatiivide
kohaselt rahalist abi ülemmääras kuni 20% brutoekvivalendina väljendatud abikõlblikest kuludest.”
14     Friuli‑Venezia Giulia autonoomne piirkond Itaalias hääletas 1998. aastal uute assigneeringute poolt, et rahastada abikava,
mille komisjon oli 1992. aastal heaks kiitnud. 12. veebruari 1998. aasta maakonnaseaduse nr 3, mis käsitleb 20. jaanuari 1992. aasta
maakonnaseaduse nr 2 refinantseerimist, artikli 27 punkti c alapunkt 16 nägi aastateks 1998−2000 ette eelarveassigneeringuid
summas 4500 miljonit Itaalia liiri. See refinantseerimise meede kiideti heaks komisjoni 18. septembri 1998. aasta otsusega SG (98) D/7785.
15     Ferriere Nord SpA (edaspidi „Ferriere”) on terase-, mehaanika- ja metallurgiatööstussektoris tegutsev ettevõte, mis asub Osoppos
Friuli‑Venezia Giulia autonoomses piirkonnas. Ta valmistab terasetooteid, millest osa on hõlmatud ESTÜ asutamislepinguga ja
osa EÜ asutamislepinguga. Selle ettevõtte, kes on üks peamisi elektriliselt keevitatud võrgu tootjaid Euroopas, käive 1999. aastal
oli 210 800 000 eurot, millest käive Itaalias moodustas 84%, ülejäänud Euroopa Liidus 11% ja mujal maailmas 5%.
16     Ferriere taotles 26. märtsi 1997. aasta kirjaga Friuli‑Venezia Giulia autonoomselt piirkonnalt 3. juuni 1978. aasta maakonnaseaduse
nr 47 muudetud redaktsiooni artikli 15 alusel rahalist toetust elektriliselt keevitatud võrgu uue tootmisrajatise käitamiseks,
mis on tehnoloogiliselt uuenduslik ja mille abil on võimalik vähendada saasteainete kogust ja mürataset ning parandada töötingimusi.
Koguinvesteeringu summa oli 20 miljardit Itaalia liiri.
17     Friuli‑Venezia Giulia autonoomne piirkond otsustas 8. oktoobri 1998. aasta maakondliku määrusega anda Ferrierele toetust summas
15% abikõlblikest kuludest, s.o 1 650 000 000 Itaalia liiri (852 154 eurot).
18     Itaalia ametiasutused teatasid komisjonile 18. veebruari 1999. aasta kirjaga, mille komisjoni konkurentsi peadirektoraat sai
kätte 25. veebruaril, otsuse nr 2496/96 artikli 6 lõigetes 1 ja 2 sätestatud riigi vahendite terasetootjatele eraldamist käsitlevatest
projektidest süstemaatilise teatamise korra raames oma kavatsusest anda terasetootjale Ferriere keskkonnakaitsealast riigiabi
3. juuni 1978. aasta maakonnaseaduse nr 47 alusel selle muudetud redaktsioonis.
19     Teatis käsitles investeeringutoetust pidevvaluseadmetele ja keevitatud võrgu uuele valtspingile. Itaalia ametiasutused peatasid
teisena nimetatud investeeringuks abi maksmise, et vältida probleeme, mis võivad tekkida abi võimaliku tagasimaksmise korral,
kui ühenduse otsusega tunnistatakse see ühisturuga kokkusobimatuks.
20     Komisjon teatas 3. juuni 1999. aasta kirjaga Itaalia Vabariigile oma otsusest algatada otsuse nr 2496/96 artikli 6 lõikes 5
sätestatud menetlus abi C 35/99 – Itaalia – Ferriere Nord (EÜT 1999, C 288, lk 39) suhtes.
21     Itaalia ametiasutused teatasid komisjonile Friuli‑Venezia Giulia autonoomse piirkonna poolt 3. augustil 1999 Itaalia alalisele
esindusele Euroopa Liidu juures saadetud kirjaga, et valtspinki puudutav investeering kuulub EÜ asutamislepingu kohaldamisalasse,
kuna selle seadmega valmistatud keevitatud terasvõrk ei ole ESTÜ asutamislepinguga hõlmatud toode, et see vastab tervise-
ja keskkonnakaitse eesmärkidele ning et selle meetme suhtes on kohaldatav 1994. aasta suuniste punkt 3.2.1.
22     Ka Ferriere ja European Independent Steelworks Association (EISA) väitsid vastavalt 5. ja 4. novembri 1999. aasta kirjaga,
et abimeetme uurimise asjakohane õiguslik alus on EÜ asutamisleping.
23     Itaalia ametiasutused teatasid 25. juuli 2000. aasta kirjaga komisjonile, et Ferriere taotlusel nad tühistavad teatise ESTÜ
kohaldamisalasse kuuluva investeeringu osas, mis puudutab pidevvaluseadmeid, ja kinnitavad teatist valtspinki puudutava investeeringu
osas, mis käsitleb ESTÜ‑ga mittehõlmatud terasetooteid, ning palusid komisjonil otsustada EÜ artikli 88 lõike 3 alusel selle
projekti ühisturuga kokkusobivuse üle.
24     Komisjon teatas 14. augusti 2000. aasta kirjaga Itaalia Vabariigile oma otsusest algatada EÜ artikli 88 lõikes 2 sätestatud
menetlus keevitatud terasvõrgu uude valtspinki investeerimiseks antud abi C 45/00 – Itaalia – Ferriere Nord SpA suhtes (EÜT 2000,
C 315, lk 4). Komisjon märkis selles otsuses muu hulgas, et kuna Ferriere on ettevõte, millel ei ole eraldi raamatupidamist
vastavalt sellele, kas tegevusala suhtes on kohaldatav ESTÜ asutamisleping või EÜ asutamisleping, pidi ta tagama, et abist
ei saaks kasu ESTÜ asutamislepingu kohaldamisalasse kuuluvad tegevusalad.
25     Ferriere esitas oma märkused 13. novembri 2000. aasta kirjas, milles ta rõhutas, et ta eristab oma tegevusalasid sellel alusel,
kas need kuuluvad ESTÜ asutamislepingu või EÜ asutamislepingu kohaldamisalasse, ning toonitas oma investeeringu keskkonnakaitselise
eesmärgi olulisust, väites, et abi suhtes on kohaldatav 1992. aastal heakskiidetud kava ja et see on 1994. aasta suuniste
punktiga 3.2.1 kooskõlas.
26     UK Iron and Steel Association märkis 4. detsembril 2000 komisjonile adresseeritud kirjas, et abi tuleb uurida ESTÜ asutamislepingu
sätete kohaselt ning et kavandatud investeeringul on ilmselgelt majanduslik eesmärk.
27     Itaalia Vabariik kinnitas 15. jaanuari 2001. aasta kirjas uuesti, et abi tuleb hinnata EÜ asutamislepingu kohaselt.
28     Komisjon võttis 28. märtsil 2001 vastu otsuse 2001/829/EÜ, ESTÜ riigiabi kohta, mida Itaalia kavatseb anda Ferriere Nord SpA-le
(EÜT L 310, lk 22, edaspidi „vaidlustatud otsus”).
29     Komisjon väidab vaidlustatud otsuses, et keevitatud võrk, mida hakatakse tootma ettevõttest eraldiseisvas üksuses uue valtspingi
abil, ei ole ESTÜ asutamislepinguga hõlmatud toode ning seetõttu tuleb abi hinnata EÜ asutamislepingu taustal. Komisjon leiab,
et kavandatav rahaline abi on riigiabi.
30     Komisjon on arvamusel, et ettevõtte konkurentsivõime parandamiseks ja vananenud seadmete asendamiseks tehtud investeering
on peamiselt ajendatud majanduslikest põhjustest, et see oleks igal juhul tehtud ning ei õigusta seega keskkonnakaitsele suunatud
abi andmist. Investeeringu positiivne mõju keskkonnakaitse ja töötingimuste aspektist on uue rajatise puhul loomulik. Komisjon
märgib, et kuna puuduvad kohustuslikud keskkonnanormatiivid, mis tingiksid uue valtspingi ehitamise, ei saa abi käsitleda
eelnevalt heakskiidetud abikava individuaalse kohaldamise juhtumina. Lõpetuseks leiab komisjon, et isegi kui investeeringu
peaeesmärk oleks keskkonnakaitse, ei oleks investeeringu kogukulust võimalik eraldada keskkonnakaitsega seonduvat osa, nagu
see on 2001. aasta suunistes ette nähtud.
31     Sellest tulenevalt leiab komisjon, et abi on ühisturuga kokkusobimatu ning seda ei saa rakendada. Ta kohustab Itaalia Vabariiki
seda otsust täitma. Komisjon lõpetab abi C 35/99 – Itaalia – Ferriere Nord suhtes algatatud menetluse (vt eespool punkt 20).

Menetlus
32     Ferriere esitas EÜ artikli 230 neljanda lõigu, EÜ artikli 235 ja EÜ artikli 288 teise lõigu alusel käesoleva menetluse algatamiseks
hagiavalduse, mis saabus Esimese Astme Kohtu kantseleisse 31. juulil 2001.
33     Itaalia Vabariik esitas 22. novembril 2001 taotluse astuda menetlusse hageja nõuete toetuseks. Esimese, laiendatud koja esimees
andis 14. jaanuari 2002. aasta määrusega selleks menetlusse astumise loa.
34     Esimese Astme Kohtu 2. juuli 2003. aasta otsusega (ELT C 184, lk 32) määrati ettekandja-kohtunik ajavahemikul 1. oktoobrist
2003 kuni 31. augustini 2004 neljanda, laiendatud koja koosseisu, millele kohtuasi seetõttu suunati.
35     Esimese Astme Kohus palus komisjonil ja Itaalia Vabariigil menetlust korraldava meetme alusel, millest pooltele teatati 28. oktoobril
2003, esitada seadusandlikud- ja haldusdokumendid 1992. aastal heakskiidetud abikava kohta ja anda teada, kas seda on hiljem
muudetud. Hagejal paluti ka teatada, milliste asjaolude alusel saab tema arvates keskkonnakaitsega seotud investeerimiskulusid
eraldi välja tuua.
36     Pooled vastasid Esimese Astme Kohtu taotlustele 26. novembri 2003. aasta kirjadega.
37     Poolte kohtukõned ja vastused Esimese Astme Kohtu küsimustele kuulati ära 15. jaanuari 2004. aasta kohtuistungil.

Poolte nõuded
38     Ferriere palub Esimese Astme Kohtul:
–       tühistada vaidlustatud otsus;
–       mõista komisjonilt välja selle otsusega hagejale tekitatud kahju koos Itaalias kohaldatava seadusliku intressiga ning revalveeritud
summa, kusjuures mõlemad nimetatud summad on arvutatud abisumma alusel 26. aprillist 1999 alates;
–       mõista kohtukulud välja komisjonilt.
39     Itaalia Vabariik palub Esimese Astme Kohtul tühistada vaidlustatud otsus.
40     Komisjon palub Esimese Astme Kohtul:
–       jätta hagi rahuldamata;
–       mõista kohtukulud välja hagejalt.

Vaidlustatud otsuse seaduslikkus
41     Ferriere esitab hagi toetuseks nii menetlust kui põhiküsimust puudutavaid väiteid.

Menetlus
42     Hageja esitab kuus menetlust puudutavat väidet selle kohta, et komisjonil ei olnud õigusaktist tulenevalt ametliku menetluse
algatamise õigust, et ta ei järginud menetlustähtaegasid, et ta rikkus kaitseõigusi, õiguspärase ootuse kaitse ja hea halduse
põhimõtteid ning talle pandud kohustust oma otsust põhjendada.
Esimene menetlust puudutav väide, et komisjonil ei olnud õigusaktist tulenevalt ametliku menetluse algatamise õigust
–       Poolte argumendid
43     Ferriere väidab, et komisjon on algatanud ametliku menetluse ebaseaduslikult – esimest korda 3. juunil 1999 ja teist korda
14. augustil 2000 –, kuna vaidlusalune abi kujutab endast heakskiidetud kava kohaldamismeedet. Komisjon oleks pidanud eksimuse
selgumisel asja lõpetama, olles eelnevalt tuvastanud, et see on heakskiidetud kavaga kooskõlas. Seega rikuti ametliku menetluse
algatamisega käesolevas asjas esinevatel asjaoludel õiguspärase ootuse kaitse ja õiguskindluse põhimõtteid.
44     Itaalia Vabariik, kes osutab võimu kuritarvitamisele, väidab, et komisjon oleks pidanud teatise üksnes teatavaks võtma, mitte
aga uurima seda kui individuaalset abi.
45     Komisjon väidab, et tal oli alust ametliku menetluse algatamiseks. Esiteks väidab ta, et Itaalia ametiasutused teatasid abist
Friuli‑Venezia Giulia autonoomse piirkonna taotlusel, kuna heakskiidetud kava seda abi ei hõlmatud, seejärel et Itaalia valitsus
palus tal 25. juulil 2000 edastatud teises teatises võtta seisukoht abiprojekti kohta EÜ artikli 88 lõike 3 tähenduses ning
et kuna ei ole väidetud, et abi on heakskiidetud kavaga hõlmatud, ei olnud tal mingit põhjust asja rohkem uurida. Teiseks
olid Itaalia ametiasutused abist teatamisel märkinud, et kohustuslikke normatiive ei eksisteerinud, kuigi heakskiidetud kavas
seda nõuti. Komisjon lisab, et olles pärast kontrollimist tuvastanud, et abiprojekt ei ole olemasoleva kavaga hõlmatud, uuris
ta seda kehtivaid õigusakte arvestades.
–       Esimese Astme Kohtu hinnang
46     Vaidlust pole selles, et ametliku menetluse algatamise kahest otsusest teatati Itaalia ametiasutustele 3. juunil 1999 ja 14. augustil
2000.
47     Eespool punktis 13 mainitud komisjoni 22. detsembri 1992. aasta kirjast, millega kiideti heaks Friuli‑Venezia Giulia autonoomse
piirkonna poolt keskkonnakaitseks kavandatud abikava, selgub, et komisjon oli otsuse teinud mitte ESTÜ asutamislepingu, vaid
EÜ asutamislepingu sätete raames, mille alusel Itaalia ametiasutused talle 23. jaanuaril 1992 kõnealusest kavast olid teatanud.
48     Peale selle teatasid Itaalia ametiasutused 18. veebruaril 1999 vastavalt otsuse nr 2496/96 artikli 6 lõikes 1 sätestatud tingimustele,
mille kohaselt informeeritakse komisjoni abiprojektidest, mille suhtes ta on EÜ asutamislepingu alusel juba otsuse teinud,
keskkonnakaitseks mõeldud abist, mida nad kavatsesid hagejale anda. Selles teatises esitatud teabel, et abi oli antud vastavalt
3. juuni 1978. aasta maakonnaseadusele nr 47, muudetud 2. jaanuari 1992. aasta maakonnaseadusega nr 2, ja et „omal ajal teatati
Euroopa Ühendusele sellest piisavalt varakult”, ei ole tähtsust, kuna heakskiit anti EÜ asutamislepingu alusel ning otsuse
nr 2496/96 eespool viidatud sätted tegid sellisel juhul liikmesriigile kohustuslikuks teatada ESTÜ asutamislepingu kohaldamisalasse
kuuluvast abiprojektist.
49     Kui komisjon oli saanud sellise projekti oma menetlusse ning kuna tal oli kahtlusi, kas see vastab terasetööstusele antavat
abi käsitlevale otsusele nr 2496/96, võis ta selle otsuse artikli 6 lõike 5 alusel – millele on viidatud eespool punktis 5
– õiguspäraselt algatada ametliku menetluse, nagu ta seda tegi 3. juunil 1999.
50     Järelikult ei ole Ferrierel alust väita, et komisjon algatas ametliku menetluse esimesel korral ebaseaduslikult.
51     Teist korda ametliku menetluse algatamise osas tuleb märkida, et kui komisjoni menetluses on individuaalne abi, mis väidetavalt
on antud eelnevalt heakskiidetud kava alusel, ei saa komisjon seda asutamislepingule toetudes kohe uurida. Enne menetluse
algatamist peab ta kontrollima, kas abi on üldise kavaga hõlmatud ja vastab kava heakskiitmise otsuses määratud tingimustele.
Kui ta nii ei toimi, võib ta iga kord individuaalse abi uurimise käigus taganeda abikava heakskiitmise otsusest, mille puhul
on EÜ artikli 87 kohaselt juba uurimine toiminud, ohustades niiviisi õiguskindluse ja õiguspärase ootuse põhimõtetest kinnipidamist.
Abi, mis seisneb heakskiitmise otsuses määratud tingimuste täpses ja ootuspärases kohaldamises, loetakse niisiis olemasolevaks
abiks, millest ei pea komisjonile teatama ega uurima EÜ artikli 87 kohaselt (Euroopa Kohtu 16. mai 2002. aasta otsus kohtuasjas
C‑321/99 P: ARAP jt
v.
komisjon, EKL 2002, lk I‑4287, punkt 83, ja viidatud kohtupraktika).
52     Kui Itaalia ametiasutused olid 25. juulil 2000 esimese teatise osaliselt tühistanud ja kinnitanud teatist valtspingile antava
abi osas, nagu eespool punktis 23 märgitud, palusid nad otsesõnu komisjonil võtta seisukoht abiprojekti ühisturuga kokkusobivuse
kohta EÜ artikli 88 lõike 3 alusel, mis käsitleb uut abi, ja mitte komisjoni ja liikmesriikide pideva koostöö raames EÜ artikli 88
lõike 1 kontekstis, mis puudutab olemasolevat abi.
53     Peale selle, kuigi Friuli‑Venezia Giulia autonoomse piirkonna 15. veebruari 1999. aasta kiri lisatuna 18. veebruari 1999. aasta
teatisele, mis jäi mittetühistatud osas kehtima, sisaldas viidet heakskiidetud kavale, ei väitnud Itaalia ametiasutused, et
Ferriere investeeringuga seotud abi kujutas endast nimetatud kava kohaldamismeedet. Veel tuleb lisada, et kuigi eespool punktis 13
osutatud heakskiidetud kava käsitles investeeringuid keskkonnakaitse ja töötingimuste parandamiseks „teatud majandussektori
õigusaktidega kehtestatud uute normatiivide kohaselt”, täpsustas kõnealune kiri, et kohustuslikud normatiivid või muud õiguslikud
kohustused Ferrierele ei laiene, millest tulenevalt võis esmapilgul tekkida kahtlus, kas teatatud projekt ja heakskiidetud
kava on omavahel seotud.
54     Kui võtta arvesse 15. veebruari 1999. aasta kirja ebaselgust ja tõsiasja, et Itaalia ametiasutused ei ole teisel korral teatamisel
väitnud, et Ferrirele antud abi kujutab endast heakskiidetud kava kohaldamismeedet, kuigi vaidlusalustest abiprojektidest
teatati nende algatusel komisjonile kahel korral, millest teisel korral teavitati abist EÜ artikli 88 lõike 3 alusel kui uuest
abist, mille kokkusobivuse kohta palusid nad sõnaselgelt 25. juuli 2000. aasta kirjas komisjonil otsus teha, ei ole komisjon
teist korda ametliku menetluse algatamisel toiminud õigusvastaselt.
55     Ferriere ja Itaalia Vabariigi viited varem Euroopa Kohtus analüüsitud nn Italgrani ja Tirrenia juhtumitele (Euroopa Kohtu
5. oktoobri 1994. aasta otsus kohtuasjas C‑47/91: Itaalia
v.
komisjon, nn Italgrani juhtum, EKL 1994, lk I‑4635, ja 9. oktoobri 2001. aasta otsus kohtuasjas C‑400/99: Itaalia
v.
komisjon, nn Tirrenia juhtum, EKL 2001, lk I‑7303) ei ole asjakohased. Nendes kohtuasjades algatas komisjon ametliku menetluse
kaebuste alusel ning Itaalia valitsus väitis, et asjaomastele ettevõtjatele antud abi oli Italgrani juhtumi puhul hõlmatud
heakskiidetud kavaga ja Tirrenia juhtumi puhul avaliku teenuse osutamise lepinguga, mistõttu oli tegemist olemasoleva abiga
(eespool viidatud kohtuotsus Italgrani, punktid 6 ja 12, ja kohtuotsus Tirrenia, punktid 8, 24 ja 25). Kohus märkis kohtuasjas
Italgrani tehtud otsuses, et kui komisjon seab kahtluse alla „individuaalse abi, mis on heakskiitva otsusega koosõlas”, võib
see ohustada õiguspärase ootuse kaitse ja õiguskindluse põhimõtteid (eespool viidatud kohtuotsus Italgrani, punkt 24).
56     Euroopa Kohtu arutluskäik ei ole käesolevas asjas kohaldatav, kuna see puudutab individuaalset abi, millest on komisjonile
teatud kui uuest abist EÜ artikli 88 lõike 3 alusel.
57     Eeltoodust tuleneb, et Ferrierel ei ole alust väita, et ametlik menetlus on ebaseaduslikult algatatud, ega seda, et on rikutud
õiguspärase ootuse kaitse ja õiguskindluse põhimõtteid. Järelikult tuleb esimene väide tagasi lükata.
Teine menetlust puudutav väide, et komisjon ei ole järginud menetlustähtaegasid
–       Poolte argumendid
58     Ferriere väidab, et komisjon on ületanud riigiabi puudutavaid menetlustähtaegasid kahes aspektis. Esiteks, komisjon algatas
ametliku menetluse 3. juunil 1999 ehk rohkem kui kolm kuud pärast teatamist, kuigi õigusnormide ja kohtupraktika kohaselt
oleks ta pidanud otsuse tegema kahe kuu jooksul arvates abist teatamisest. Teiseks, komisjon ei järginud 18‑kuulist tähtaega,
mille jooksul peab ta määruse nr 659/99 artikli 7 lõike 6 kohaselt tegema otsuse pärast ametliku menetluse algatamist, kuna
vaidlustatud otsuse tegemiseks kulus 20 kuud. Ferriere lisab, et kuigi 18‑kuuline tähtaeg ei ole imperatiivne, saab seda pikendada
ainult komisjoni ja asjaomase liikmesriigi ühisel kokkuleppel.
59     Itaalia Vabariik väidab, et vaidlustatud otsuse tegemisega kaasnenud viivitus kujutab endast määruse nr 659/999 artikli 7
lõike 6 rikkumist ja et ta ei ole andnud nõusolekut ametliku menetluse lõpetamiseks ettenähtud tähtaja pikendamiseks. Lisaks
nendib menetlusse astuja, et komisjon on rikkunud lojaalse koostöö kohustust, lõpetades vaidlustatud otsuse artiklis 3 menetluse,
mis oli algatatud ESTÜ asutamislepingu raames 18. veebruari 1999. aasta teatise alusel.
60     Komisjon väidab, et väide menetluse ülemäärase pikkuse kohta ei ole põhjendatud. Ta väidab ametliku menetluse algatamise osas,
et esialgne teatis esitati eeskirjade alusel, mis osutusid asjakohatuks, mistõttu tal ei olnud kohustust tegutseda tavaliselt
kohaldatava kahe kuu jooksul, ning et Itaalia ametiasutused ei teatanud talle oma kavatsusest abimeedet rakendada. Ametliku
menetluse pikkuse kohta märgib komisjon, et määruse nr 659/1999 artikli 7 lõikes 6 ette nähtud 18 kuud ei ole imperatiivne.
Peale selle, kuna 28. märtsi 2001. aasta vaidlustatud otsus põhines ametliku menetluse algatamise teisel, s.o 14. augustil
2000 tehtud otsusel, oli menetluse tegelik kestus 7,5 kuud.
–       Esimese Astme Kohtu hinnang
61     Ametliku menetluse algatamise esimese otsuse puhul tuleb märkida, et ESTÜ asutamislepingu kohaselt esitatud teatise osas on
asjassepuutuvaks sätteks määruse nr 2496/96 artikli 6 lõige 6, aga mitte, nagu pooled ekslikult väidavad, otsuse nr 659/1999
artikli 4 lõige 5, mis on kohaldatav teisele teatisele.
62     Otsuse nr 2496/96 artikli 6 lõige 6 mainib kahekuulist tähtaega, mille möödumisel ja juhul, kui ametlikku menetlust ei ole
algatatud, võib kavandatud abimeetmed ellu rakendada tingimusel, et liikmesriik on komisjonile oma kavatsusest eelnevalt teatanud.
Selle sättega ei määrata komisjonile tähtaega, mille järgimata jätmine toob kaasa kehtetuse, vaid kutsub komisjoni üles hea
halduse põhimõttele tuginedes hoolikalt tegutsema ja annab asjaomasele liikmesriigile loa rakendada abimeetmeid kahekuulise
tähtaja möödudes, tingimusel, et ta on komisjoni eelnevalt oma kavatsusest teavitanud (Euroopa Kohtu 11. detsembri 1973. aasta
otsus kohtuasjas 120/73: Lorenz, EKL 1973, lk 1471, punkt 6, ja 20. märtsi 1984. aasta otsus kohtuasjas 84/82: Saksamaa
v.
komisjon, EKL 1984, lk 1451, punkt 11).
63     Asjas on selge, et Itaalia ametiasutused ei teavitanud komisjoni oma kavatsusest maksta kõnealust abi. Menetlusse astuja ei
saa väita, et ta ei ole andnud komisjonile nõusolekut tähtaja „pikendamiseks”, kuna sellist mehhanismi ei ole otsuse nr 2496/96
artikli 6 lõikes 6 ette nähtud. Lisaks tuleb märkida, et kuigi komisjon, kes sai teatise kätte 25. veebruaril 1999, algatas
ametliku menetluse alles 3. juunil 1999 ehk kolm kuud ja üheksa päeva hiljem, ei tundu ajavahemik, mille jooksul Itaalia ametiasutused
ei andnud komisjonile endast teada, käesoleva asja asjaolusid arvestades ülemäärane. Igal juhul ei nähtu otsuse nr 2496/96
artikli 6 lõike 6 sõnastusest, et rohkem kui kaks kuud pärast teatamist algatatud ametlik menetlus on sel põhjusel kehtetu.
64     Seega ei ole Ferrierel alust väita, et vaidlustatud otsus on ametliku menetluse hilinenud algatamise tõttu ebaseaduslik.
65     Komisjoni poolt vaidlustatud otsuse tegemiseks kasutatud aja osas on eespool punktis viidatud määruse nr 659/1999 artikli 7
lõikes 6, mida kohaldatakse kõnealuse abimeetme suhtes, sätestatud, et komisjon püüab oma võimaluste piires otsuse vastu võtta
18 kuu jooksul pärast menetluse algust, kusjuures seda tähtaega võib pikendada komisjoni ja asjaomase liikmesriigi ühisel
kokkuleppel.
66     Seda tähtaega kohaldatakse käesolevas asjas menetlusele, mis järgnes teisele teatisele, mis esitati EÜ asutamislepingu alusel,
aga mitte, nagu hageja väidab, ESTÜ asutamislepingu alusel esitatud esimesele teatisele järgnenud menetlusele.
67     On tõsi, et vaidlustatud otsuses viidatakse mõlemale asutamislepingule, mainitakse 25. veebruaril 1999 ESTÜ asutamislepingu
alusel esitatud esimest teatist ja artiklis 3 lõpetatakse selle teatise alusel algatatud menetlus. Kuid esimene teatis tühistati
ESTÜ asutamislepingu kohaldamisalasse kuuluvate abiprojektide osas, mida on mainitud 25. juulil 2000 esitatud teises teatises.
Esimest teatist asendavas teises teatises kinnitati vaidlusaluse abiprojekti komisjonile arutamiseks andmist, võttes sel korral
aluseks EÜ asutamislepingu. Siinkohal selgitasid Itaalia ametiasutused kohtuistungil, millised määratlemisega seonduvad probleemid
tekivad selliste terasetootjate nagu hageja toetuseks menetlusse astumisel, kes tegutsevad mõlema asutamislepingu kohaldamisalas.
Lisaks tuleb ametliku menetluse algatamise esimesest otsusest ehk 3. juunist 1999 kulgenud tähtaega hinnata otsuse nr 2496/96
kohaselt. Selles otsuses ei ole siiski määratud tähtaega, mille jooksul peab tegema otsuse pärast ametliku menetluse algust.
68     Määruse nr 659/1999 sätteid arvestades tuleb seega ametliku menetluse kestust arvestada alates 14. augustil 2000 abiprojekti
teise teatise järel EÜ asutamislepingu alusel tehtud ametliku menetluse algatamise otsusest.
69     Kuna komisjon tegi vaidlustatud otsuse 28. märtsil 2001 ehk 7 kuud ja 14 päeva pärast ametliku menetluse algust, on eespool
punktis 65 mainitud orienteeruvast ja pikendatavast 18‑kuulisest tähtajast kinni peetud. Seega ei ole hagejal alust väita,
et komisjon on vaidlustatud otsuse vastuvõtmiseks ettenähtud tähtaegasid ületanud. Isegi kui eeldada, et võetakse arvesse
ametliku menetluse algatamise esimese otsuse kuupäev ehk 3. juuni 1999, kujuneks menetluse kestuseks veidi alla 22 kuu, mis
ei kujuta endast eespool nimetatud 18‑kuulise orienteeruva tähtaja ebamõistlikku ületamist (Esimese Astme Kohtu 27. novembri
2003. aasta otsus kohtuasjas T‑190/00; Regione Siciliana
v.
komisjon, EKL 2003, EKL 2003, lk II-5015, punkt 139).
70     Samuti ei ilmne, et komisjon oleks rikkunud lojaalse koostöö kohustust Itaalia Vabariigiga, arvestades käesoleva juhtumi asjaolusid,
mida iseloomustavad ettevõtte tegutsemine kahel tegevusalal ja ühtne raamatupidamine, kahe järjestikuse teatise saatmine –
esmalt ESTÜ asutamislepingu ja hiljem EÜ asutamislepingu alusel – ning komisjoni kohustus teha täpselt kindlaks, kas abisaaja
tegevusala kuulub ESTÜ asutamislepingu või EÜ asutamislepingu kohaldamisalasse. Vaidlustatud otsuse artikkel 3, mis lõpetab
ESTÜ asutamislepingu alusel esitatud teatise järel algatatud ametliku menetluse, on neil asjaoludel üksnes ametlik lõppjäreldus
3. juunil 1999 algatatud menetluse suhtes.
71     Eeltoodust tuleneb, et Ferrierel ei ole alust väita, et komisjon on menetlustähtaegasid eiranud. Järelikult tuleb teine väide
tagasi lükata.
Kolmas menetlust puudutav väide kaitseõiguste rikkumise kohta
–       Poolte argumendid
72     Ferriere väidab, et komisjon on järjestikuste keskkonnakaitsele antavat riigiabi käsitlevate suuniste kohaldamisel rikkunud
kaitseõigusi. Pärast ametliku menetluse algatamist 1994. aasta suuniste kehtimise ajal, võttis ta vaidlustatud otsuse vastu
2001. aasta suuniste alusel, ilma et ta oleks palunud Itaalia Vabariigil ja asjassepuutuvatel isikutel esitada oma märkusi
uute suuniste osas.
73     Komisjon väidab, et riigiabi uurimismenetluses on kaitseõigused ainult liikmesriigil, kes on otsuse adressaadiks. Kostja lisab,
et hagejat informeeriti ametliku menetluse algatamisest, et ta esitas kahel korral märkusi, mis arvesse võeti, ning et pärast
2001. aasta suuniste avaldamist oleks ta saanud esitada uued märkused. Pealegi jäid hindamiskriteeriumid uutes suunistes sisuliselt
samaks.
–       Esimese Astme Kohtu hinnang
74     Kõigepealt tuleb märkida, et Ferriere esitatud väidet tuleb analüüsida mitte lähtudes kaitseõigustest, mis riigiabi asjades
kuuluvad ainult liikmesriikidele, vaid võttes arvesse „asjassepuutuvatele isikutele” EÜ artikli 88 lõike 2 alusel antud õigust
esitada oma märkuseid nimetatud sättes osutatud uurimisstaadiumis (Esimese Astme Kohtu 6. märtsi 2003. aasta otsus liidetud
kohtuasjades T‑228/99 ja T‑233/99: Westdeutsche Landesbank Girozentrale ja Land Nordrhein-Westfalen
v.
komisjon, EKL 2003, lk II‑435, punktid 122−125).
75     Vaidlust ei ole selles, et 2001. aasta suuniste avaldamisel olid asjassepuutuvad isikud oma märkused 1994. aasta suunistest
lähtuvalt juba esitanud. 2001. aasta suunistest, eelkõige sissejuhatavast osast ilmneb, et need on jätkuks 1994. aasta suunistele
ja neis määratletakse komisjoni uus positsioon, lähtudes keskkonnaalastes mõistetes, normides ja keskkonnapoliitikas nii siseriiklikul
kui rahvusvahelisel tasandil toimunud arengutest. Kui oletada, et komisjon oleks saanud uusi suuniseid vaidlustatud otsuse
vastuvõtmisel õiguspäraselt kohaldada, mida tal enda arvates oli õigus teha ja mida käsitletakse edaspidi punktides 134−140,
ei oleks ta ilma asjassepuutuvate isikute kaitseõigusi rikkumata saanud oma otsuses tugineda 2001. aasta suunistega kehtestatud
uutele põhimõtetele, küsimata asjassepuutuvatelt isikutelt selles osas selgitusi.
76     Vaidlustatud otsusest nähtub, et komisjon tunnistas abi ühisturuga kokkusobimatuks kahel põhjusel: esiteks, et investeering
on peamiselt tingitud majanduslikust põhjusest (põhjendus 13) ja et selle investeeringuga kaasnev keskkonnaalane kasu on marginaalne
(põhjendus 33), ning teiseks, et keskkonnakaitseks tehtud investeeringuid kui lisakulusid ei ole võimalik teistest kuludest
eraldada (põhjendus 32).
77     Nendest põhjustest lähtuvalt on mõlemas suunises kehtestatud põhimõtted sisuliselt identsed, nagu komisjon on vaidlustatud
otsuse põhjenduses 31 (3. joonealune märkus) osutanud. Nii 2001. aasta suunised kui ka 1994. aasta suunised sätestavad, et
abikõlblikud on keskkonnakaitseks ettenähtud investeeringud (1994. aasta suuniste punkt 3.2.1 ja 2001. aasta suuniste punkt 36,
millele on käesolevas otsuses viidatud vastavalt punktides 6 ja 10), kusjuures 1994. aasta suunised jätavad sõnaselgelt kõrvale
abi, mis on pealtnäha suunatud keskkonnakaitseliste meetmete jaoks, kuid on mõeldud tegelikult üldinvesteeringuteks. Peale
selle näevad mõlemad suunised ette samasuguse abikõlblike kulude väljaarvutamise viisi (1994. aasta suuniste punkt 3.2.1 ja
2001. aasta suuniste eespool punktis 11 viidatud punkt 37).
78     Hageja väitis kohtuistungil, et teatud üksikasjade 2001. aasta suunistest väljajätmisel on oma mõju, eriti uute rajatiste
osas, mille puhul 1994. aasta suunised lubasid tema arvates abi andmist, kui nendel rajatistel on keskkonnale positiivne mõju.
Ferriere väidab siinkohal oma kirjalikes märkustes, et kuna 1994. aasta suuniste punkt 3.2.1 ei lubanud uute või asendusinvesteeringute
korral arvestada baasinvesteeringuid, mis on mõeldud üksnes tootmisvõimsuse loomiseks või asendamiseks, ilma et sellega aidataks
kaasa keskkonnakaitsele, tähendas see
a contrario
, et abi oli lubatud anda uuele rajatisele, millel on keskkonnakaitsele positiivne mõju.
79     Tegelikult puudutavad hageja märkused siiski 1994. aasta suuniste punktis 3.2.1 ette nähtud „lubatavate kulude” määratlemist,
mis peavad „rangelt piirduma investeerimise lisakuludega, mis on vajalikud keskkonnakaitse eesmärkide saavutamiseks”. Eespool
punktis 6 viidatud suunistes on sätestatud, et „[u]ute või asendusinvesteeringute korral ei ole lubatud arvestada baasinvesteeringuid,
mis on mõeldud üksnes tootmisvõimsuse loomiseks või asendamiseks, ilma et sellega aidataks kaasa keskkonnakaitsele”. Seega
ei saa öelda, et 2001. aasta suunised sisaldavad muudatusi võrreldes varasemate eeskirjadega. Sõltumata sellest, kas investeeritakse
uude või vanasse rajatisse, on abimeetmega hõlmatud ainult keskkonnakaitsega seonduvad lisakulud. Kuigi 2001. aasta suunised
ei sisalda sellist nõuet nagu 1994. aasta suunised, kehtib samasugune abikõlblikkuse tingimus edasi.
80     Niisiis ilmneb, et komisjon ei ole uute suuniste raames kohaldanud põhimõtteid või hindamiskriteeriume, mis oleksid muutnud
tema analüüsi teavitatud abi kohta. Neil asjaoludel ei olnud vaja asjassepuutuvate isikutega uuesti konsulteerida. Hagejal
oli võimalus esitada oma märkused, mis on kokkuvõtvalt toodud vaidlustatud otsuse põhjendustes 13−16, põhimõtete ja hindamiskriteeriumite
kohta, mis on mõlemas suunises sisuliselt identsed ja mille alusel tunnistas komisjon abi ühisturuga kokkusobimatuks.
81     Järelikult ei tuginenud komisjon oma otsuses põhjendustele, mille kohta hageja ei saanud oma seisukohti teatavaks teha, ning
seega ei ole komisjon EÜ artikli 88 lõiget 2 rikkunud.
82     Seega ei ole Ferrierel alust väita, et kaitseõigusi, mida antud juhul käsitletakse EÜ artikli 88 lõike 2 alusel „asjassepuutuvatele
isikutele” antud menetlusõigustena, on rikutud. Järelikult tuleb kolmas väide tagasi lükata.
Neljas menetlust puudutav väide õiguspärase ootuse kaitse põhimõtte rikkumise kohta
–       Poolte argumendid
83     Ferriere väidab, et komisjon on rikkunud menetlusega seonduva õiguspärase ootuse kaitset. Kuna komisjon ei ole kordagi palunud
Itaalia ametiasutustel ega hagejal esitada investeeringu keskkonnakaitselist eesmärki tõendavaid dokumente, ei võinud ta hageja
arvates õiguspäraselt oma otsuses märkida, et talle ei ole selle kohta ühtegi dokumenti esitatud.
84     Itaalia Vabariik väidab, et komisjoni otsuses sisalduv etteheide selle kohta, et ei ole esitatud tõendit investeeringu keskkonnakaitselise
eesmärgi kohta, ei vasta tõendamiskoormuse reeglitele, sest kui tegemist on menetlusega, mille puhul kontrollitakse kokkusobivust
asutamislepinguga, mitte abi lubamise menetlusega, lasub tõendamiskoormus komisjonil.
85     Komisjon väidab, et ta ei ole õiguspärase ootuse põhimõtet rikkunud ja et Itaalia valitsusel ja ettevõttel paluti selgelt
ametliku menetluse algatamise otsustega esitada tõendeid investeeringu keskkonnakaitselise eesmärgi kohta.
–       Esimese Astme Kohtu hinnang
86     See väide koosneb kahest osast: esiteks teave, mida komisjon oleks pidanud asjassepuutuvatelt isikutelt küsima, ja teiseks
tõendamisreeglid.
87     Esmalt heidab Ferriere komisjonile ette, et viimane ei ole temal ega Itaalia Vabariigil palunud esitada dokumente investeeringu
keskkonnakaitselise eesmärgi kohta ning seda et komisjon on oma otsuses märkinud, et talle ei ole sellega seonduvalt ühtegi
dokumenti esitatud (põhjendus 30).
88     Hageja esile toodud õiguspärase ootuse kaitse põhimõte tähendab, et komisjon peab riigiabi uurimismenetluse käigus võtma arvesse
õiguspäraseid ootusi, mis asjassepuutuvatel isikutel võib ametliku menetluse algatamise otsuses sisalduvaga seoses tekkida
(Esimese Astme Kohtu 5. juuni 2001. aasta otsus kohtuasjas T‑6/99: ESF Elbe-Stahlwerke Feralpi
v.
komisjon, EKL 2001, lk II‑1523, punkt 126), ning et ta ei tugine seega oma lõplikus otsuses sellise teabe puudumisele, mille
puhul asjassepuutuvatel pooltel ei olnud neid asjaolusid arvesse võttes võimalik teada, et nad peavad seda teavet esitama.
89     Eespool punktis 20 mainitud 3. juuni 1999. aasta otsusest, millega algatati ametlik menetlus, nähtub, et komisjon avaldas
kahtlust, kas investeeringu põhieesmärk oli keskkonnakaitse, et tema hinnangul oli investeeringu mõju selles suhtes väga piiratud
ning et kasu, mida keskkonnakaitse sellega väidetavalt saab, näib talle rohkem töötajate kaitset puudutava kasuna, mis ei
ole hõlmatud teraseabikoodeksi ega 1994. aasta suunistega. Komisjon juhtis veel tähelepanu asjaolule, et otsus teha seadmete
vanuse tõttu majanduslikel põhjustel vajalikke investeeringuid ei ole abikõlblik.
90     Eespool punktis 24 mainitud 14. augusti 2000. aasta otsuses, millega algatati ametlik menetlus, mainis komisjon oma esialgset
hinnangut, mille ta investeeringule keskkonnakaitse aspektist lähtudes oli andnud. Ta märkis, et Itaalia ametiasutused ei
tõendanud, et valtspingi omandamise põhieesmärk oli keskkonnakaitse või töötajate töötingimuste parandamine, ning talle tundus,
et suure võimsusega seadmete omandamisel oli Ferriere peamine eesmärk hoopis oma tootmisvõimsuse asendamine või suurendamine.
Lõpetuseks märkis komisjon, et selles uurimisstaadiumis võis järeldada, et investeeringutel oli töötingimustele ja keskkonnale
tema arvates vaid marginaalne mõju.
91     See korratud teave oli piisavalt selge ja täpne, et Itaalia ametiasutused ja hageja oleksid võinud selle pinnalt arvata, et
neil paluti esitada kõik asjakohased andmed, mille abil oleks saanud tõendada, et investeeringu eesmärk on valdavalt keskkonnakaitseline.
Ferriere esitatud väidet menetlusega seonduva õiguspärase ootuse rikkumise kohta ei saa seega toetada.
92     Teiseks väidab Ferriere, et komisjon tugines oma otsuses oletustele, ilma et ta oleks asjaolusid konkreetselt kontrollinud,
kuigi ta oli selleks kohustatud. Itaalia Vabariik lisab, et tõendi selle kohta, et investeeringul puudub keskkonnakaitseline
eesmärk, peab esitama komisjon, ning et otsuses on tõendamiskoormus ümber pööratud.
93     Kui komisjon otsustab algatada ametliku menetluse, siis on liikmesriik ja potentsiaalne abisaaja kohustatud esitama oma argumendid,
millega nad tõendavad, et abiprojekt vastab asutamislepingus sätestatud eranditele, kuna menetluse eesmärk on tagada, et komisjoni
käsutuses oleksid kõik antud juhul asjassepuutuvad andmed (vt selle kohta eespool viidatud kohtuotsus Saksamaa
v.
komisjon, punkt 13).
94     Kuigi komisjon peab ametliku menetluse algatamisel selgelt esile tooma oma kahtlused abi kokkusobivuse osas, et võimaldada
liikmesriigil ja asjassepuutuvatel isikutel neile võimalikult põhjalikult vastata, on siiski abitaotleja see, kes peab tekkinud
kahtlused hajutama ning tõendama, et investeeringu puhul on täidetud tingimus, mille korral võib abi anda (vt selle kohta
Euroopa Kohtu 22. märtsi 2001. aasta otsus kohtuasjas C‑17/99: Prantsusmaa
v
. komisjon, EKL 2001, lk I‑2481, punktid 41 ja 45–49). Seega pidid Itaalia Vabariik ja hageja tõendama, et kõnealune investeering
oli keskkonnakaitselise abi saamiseks abikõlblik, ning eelkõige seda, et selle eesmärk oli keskkonnakaitse, nagu mõlemas suunises,
mida üksteise järel kohaldati, nõutud (vt selle kohta Euroopa Kohtu 14. septembri 1994. aasta otsus liidetud kohtuasjades
C‑278/92−C‑280/92: Hispaania
v.
komisjon, EKL 1994, lk I‑4103, punkt 49, ja 19. septembri 2002. aasta otsus kohtuasjas C‑113/00: Hispaania
v.
komisjon, EKL 2002, lk I-7601, punkt 70).
95     Toimikust ja eriti vaidlustatud otsusest ilmneb, et komisjon, kes oli väljendanud oma kahtlusi abi ühisturuga kokkusobivuse
osas ning kes oli saanud kõnealuse abiprojekti kohta märkused asjassepuutuvatelt kolmandatelt isikutelt ja Itaalia Vabariigilt,
koostas talle pandud kohustust järgides otsuse põhjendustes 23−36 täpse ja argumenteeritud analüüsi talle hindamiseks esitatud
asjaoludest.
96     Eeltoodust tuleneb, et Ferrierel ei ole alust väita, et komisjon on rikkunud menetluses õiguspärase ootuse kaitse põhimõtet.
Järelikult tuleb neljas väide tagasi lükata.
Viies menetlust puudutav väide hea halduse põhimõtte rikkumise kohta
–       Poolte argumendid
97     Ferriere väidab, et komisjon on rikkunud hea halduse põhimõtet, olles eksinud asjakohase õigusliku aluse valikul – kõigepealt
ESTÜ asutamisleping ja seejärel EÜ asutamisleping – ja algatades ametliku menetluse heakskiidetud kava kohaldamismeetme suhtes.
98     Komisjon väidab, et ta ei ole hea halduse põhimõtet rikkunud. Kuna oli esitatud järjestikku kaks teatist, esimene ESTÜ asutamislepingu
ja teine EÜ asutamislepingu alusel, pidi komisjon abi uurima mõlemast asutamislepingust lähtudes, sest tegemist oli terasetootjaga,
kellel ei olnud eraldi raamatupidamist.
–       Esimese Astme Kohtu hinnang
99     Toimikust nähtub, et Ferriere on terasetootja, kes valmistab tooteid, millest osa on hõlmatud ESTÜ asutamislepinguga ja osa
EÜ asutamislepinguga, et Itaalia ametiasutused teatasid kõnealusest abist kõigepealt ESTÜ asutamislepingu alusel, et haldusmenetluse
käigus väitsid Itaalia Vabariik ja Ferriere seejärel, et keevitatud terasvõrk, mille valmistamiseks kasutatavasse valtspinki
kavatseti investeerida, ei ole mitte ESTÜ, vaid EÜ asutamislepingu kohaldamisalasse kuuluv toode, ning et uus teatis esitati
EÜ asutamislepingu alusel. Menetlusse astuja selgitas kohtuistungil siinkohal, et ettevõtete puhul, mille tegevusalad on hõlmatud
mõlema asutamislepinguga, on asjakohast õiguslikku raamistikku raske määratleda.
100   Peale selle võis komisjon kontrollida sellise terasetootja nagu Ferriere puhul, kellel ei ole eraldi raamatupidamist, et vaidlusalust
abi ei ole suunatud ESTÜ asutamislepinguga hõlmatud tegevusaladele (eespool viidatud kohtuotsus ESF Elbe‑Stahlwerke Feralpi
v.
komisjon, punktid 74 ja 125).
101   Neil asjaoludel ei saa komisjonile ette heita väidetavaid menetlusvigu, kui ei olnud kohe selge, kas investeering on seotud
ESTÜ asutamislepinguga või EÜ asutamislepinguga, kui komisjonile teatati abist järjestikku kahe asutamislepingu alusel, ja
kui komisjon pidi igal juhul kontrollima, et abist ei saaks kasu muud tegevused kui need, millele abi on antud. See, et komisjon
tahab teha kindlaks õiguslikku alust, millele oma otsuses tugineda, ei saa ilmselgelt olla hea haldustava põhimõtte rikkumine.
102   Puhtalt menetluslikust aspektist ei tähenda kahe ametliku menetluse algatamine käesoleval juhul hea halduse põhimõtte rikkumist,
kuna need mõlemad menetlused on Itaalia ametiasutuste teatiste alusel õiguspäraselt algatatud, nagu esimesele väitele antud
vastuses on märgitud (eespool punktid 50, 54 ja 57). Ferriere argument selle kohta, et on rikutud hea halduse põhimõtet, kui
algatati ametlik menetlus, kuigi tegemist oli heakskiidetud kava kohaldamismeetmega, seondub põhiküsimusega selle kohta, kas
kõnealune abimeede kujutab endast sellist meedet nagu hageja väidab, ning seda analüüsitakse koos esimese põhiküsimust puudutava
väitega (vt allpool punktid 116−128).
103   Eeltoodust tuleneb, et Ferrierel ei ole alust väita, et komisjon on rikkunud hea halduse põhimõtet. Järelikult tuleb viies
väide tagasi lükata.
Kuues menetlust puudutav väide põhjendamiskohustuse rikkumise kohta
–       Poolte argumendid
104   Ferriere väidab, et komisjon ei ole oma otsust piisavalt põhjendanud, märkides vaid otsuse põhjenduses 30 (1. joonealune märkus),
et kõnealust liiki seadme puhul ei ole eripiiranguid ette nähtud.
105   Komisjoni selgituse kohaselt ei saanud ta toetuda muule põhjendusele kui sellele, et ta oli tuvastanud, et normatiivid puuduvad.
–       Esimese Astme Kohtu hinnang
106   Väljakujunenud kohtupraktika järgi on EÜ artiklis 253 ette nähtud põhjendamiskohustus oluline vorminõue, mida tuleb eristada
põhjenduste sisulise õigsuse küsimusest, mis on vaidlusaluse akti sisulise seaduslikkuse küsimus. Põhjendused peavad olema
kohandatud asjaomase akti laadile ning nendest peavad selgelt ja ühemõtteliselt nähtuma akti vastuvõtnud institutsiooni motiivid,
nii et isikutele, keda akt puudutab, oleks teada akti põhjendatus ja pädev kohus saaks teostada kontrolli. Seda, kas akti
põhjendused vastavad EÜ artikli 253 nõuetele, tuleb hinnata mitte üksnes akti sõnastuse põhjal, vaid ka selle konteksti põhjal
ja kõigi asjaomast valdkonda reguleerivate eeskirjade põhjal (Euroopa Kohtu 14. veebruari 1990. aasta otsus kohtuasjas C‑350/88:
Delacre jt
v.
komisjon, EKL 1990, lk I‑395, punktid 15 ja 16, ning 19. septembri 2002. aasta otsus kohtuasjas C‑114/00: Hispaania
v.
komisjon, EKL 2002, lk I‑7657, punktid 62 ja 63).
107   Osutatud kohtupraktika taustal ei ilmne, et komisjon oleks käesoleval juhul rikkunud oma kohustust vaidlustatud otsust piisavalt
põhjendada.
108   Vaidlustatud otsuse esimeses põhjenduses (3. joonealune märkus) viidatakse 3. juuni 1978. aasta maakonnaseaduse nr 47, mida
on muudetud, artikli 15 lõikele 1 (viidatud eespool punktis 13), milles nähakse ette võimalus anda investeeringutoetust sellistele
tööstusettevõtetele, kes kohandavad oma tootmisprotsessid või -seadmed teatud majandussektori õigusaktidega kehtestatud uute
normatiividega. Vaidlustatud otsuse põhjenduses 14 mainitakse hageja märkusi kohustuslike piirväärtuste olemasolu kohta, mida
tema seadmed järgivad, ja märgib siinkohal põhjenduses 30 (1. joonealune märkus), et vastupidiselt ettevõtte poolt väidetule,
ei ole seda liiki seadme kohta eripiiranguid ette nähtud. Ferriere seadmele rakendatavate normatiivide puudumisele toetuv
põhjendus on esitatud selgelt õiguslikus ja faktilises raamistikus, mis võimaldas teha hagejale selle tähenduse arusaadavaks.
109   Seega ei ole Ferrierel alust väita, et vaidlustatud otsust ei ole piisavalt põhjendatud. Järelikult tuleb kuues väide tagasi
lükata.
110   Eeltoodust tuleneb, et kõik kuus menetlust puudutuvat väidet tuleb tagasi lükata.

Põhiküsimus
111   Ferriere esitab oma hagi toetuseks kolm põhiküsimust puudutavat väidet, millest esimese väite kohaselt on tema investeering
heakskiidetud kava kohaldamismeede, teise väite kohaselt oleks pidanud vaidlustatud otsuse tegema 1994. aasta suuniste, aga
mitte 2001. aasta suuniste kohaselt, ja kolmanda väite kohaselt on tema investeeringul keskkonnakaitseline eesmärk, mis muudab
selle keskkonnakaitsele antava abi osas abikõlblikuks.
Esimene põhiküsimust puudutav väide, et Ferriere investeering on heakskiidetud kava kohaldamismeede, mitte uus abi
–       Poolte argumendid
112   Ferriere väidab, et tema investeering on hõlmatud komisjoni 1992. aastal heaks kiidetud piirkondliku kavaga ja kujutab endast
üksnes kohaldamismeedet, nii et komisjon on vaidlustatud otsuses jätnud enda tehtud heakskiitmise otsuse arvesse võtmata.
113   Ferriere väidab, et komisjon tõlgendas valesti 1992. aastal heakskiidetud abikava, kuna „õigusaktidega kehtestatud normatiividega”
kohandamisega ei peeta silmas „kohustuslike keskkonnanormatiividega” kohandamist, vaid seda võib mõista kui pelgalt soovituslike
ja seega mitte siduvate normatiividega kohandamist. Selline tõlgendus vastab 1994. ja 2001. aasta suuniste mõttele, milles
on käsitletud abi ergutavat mõju. 2001. aasta suunised näevad lisaks ette, et abi võib anda investeeringutele, mis tehakse
kohustuslike normatiivide puudumise tingimustes. Peale selle on saasteaineid ja mürareostust puudutavad keskkonnanormatiivid
ning normatiivid töötingimuste parandamiseks nii siseriiklike kui ühenduse õigusnormidega ette nähtud ning neid on hageja
uue rajatise püstitamisel arvesse võetud.
114   Itaalia Vabariik on seisukohal, et vaidlusalune abi on hõlmatud 1992. aastal heaks kiidetud kavaga. Pealegi andis komisjon
1998. aastal selle kava refinantseerimisele heakskiidu, mille tingimustest nähtub ja nagu tuleneb ka 1994. ja 2001. aasta
suunistest, et abi andmine ei sõltu kohustuslike normatiivide olemasolust. Seega on komisjon heakskiidetud kava tõlgendanud
vääralt.
115   Komisjon väidab, et vaidlusalune abi ei vasta 1992. aastal heaks kiidetud kavale. Selle kava kohaselt saab abi anda tingimusel,
et asjaomase investeeringu eesmärk on majandussektoris kehtestatud uute normatiividega kohandamine. Komisjoni sõnul vastasid
Ferriere varasemad rajatised olemasolevatele normatiividele ja uuel rajatisel ei ole mingit seosest uute normatiivide jõustumisega.
Hageja viidatud normatiivid ei ole uued ega siduvad ning nendele viidati esimest korda käesolevas menetluses. Kostja märgib
täiendavalt, et töötingimuste parandamine ning tehastes tööohutuse ja töötervishoiu heaks võetud meetmed ei kujuta endast
keskkonnakaitselisi meetmeid.
–       Esimese Astme Kohtu hinnang
116   Vastus küsimusele, kas vaidlusalune abi on 1992. aastal heaks kiidetud kava kohaldamismeede või uus abi, sõltub kõnealuse
kava aluseks oleva sätte tõlgendamisest, millele on viidatud eespool punktis 13, mille kohaselt on abikõlblikud investeeringud,
mille eesmärk on keskkonna või töötingimuste parandamine „teatud majandussektori õigusaktides kehtestatud uute normatiivide
kohaselt”.
117   Ülalviidatud sätte samast sõnastusest ilmneb, et normatiivid peavad olema kohaldatavad selles majandussektoris, kus abitaotleja
ettevõte tegutseb, et need peavad olema hiljuti kehtestatud ning et rajatis peab olema uute normatiividega kohandatud, et
investeering oleks abikõlblik.
118   Seda tõlgendust kinnitavad asjaolud, mille alusel kehtestati kavandatud abikava uurimismenetluse käigus tingimus uute normatiividega
kohandamise kohta. Komisjonilt Itaalia alalisele esindusele saadetud kahest kirjast selgub, et komisjon oli 21. mail 1992
saadetud esimeses kirjas küsinud, kas plaanitud kava kohaselt oli abi andmise tingimuseks seatud uute normatiividega kohandamine,
ja et 9. septembril 1992 saadetud teises kirjas märkis ta otsesõnu, et „abi eesmärk peab olema aidata ettevõtetel kohandada
oma tegevust uute normatiividega, mille ametiasutused on saastuse ärahoidmiseks kehtestanud”.
119   Seda kava ei olnud üheski punktis muudetud, eriti mis puudutab tingimust uute normatiividega kohandamise kohta, kui komisjon
andis 18. septembri 1998. aasta kirjaga oma heakskiidu 1992. aastal heaks kiidetud kava refinantseerimisele. Selles kirjas
sisalduvat kokkuvõtet heakskiidetud kavast ei saa lugeda nimetatud kava muudatuseks. Itaalia Vabariik ja komisjon on pealegi
Esimese Astme Kohtu küsimustele antud vastustes, mida on mainitud eespool punktis 36, märkinud, et 1998. aastal algatatud
menetlus oli keskendunud üksnes kava refinantseerimisele, puudutamata selle sisu või ulatust.
120   Ferrierelt 26. märtsil 1997 Friuli‑Venezia Giulia autonoomsele piirkonnale edastatud abitaotluses ei ole kuskil mainitud normatiive,
mida tema seadmed oleks pidanud järgima. Lisaks on selle piirkonna 15. veebruari 1999. aasta kirjas, mis lisati Itaalia ametiasutustele
18. veebruaril 1999 saadetud teatisele, mida on mainitud eespool punktides 53 ja 54, sõnaselgelt märgitud, et puuduvad igasugused
kohustuslikud normatiivid või muud õiguslikud kohustused, mis võiksid Ferrierele laieneda, ja lisatud, et keskkonnaaspektist
lähtudes tulemuste parandamiseks tehtud investeering läheb ühenduse normatiividest kaugemale. Nagu eespool punktides 53 ja
54 on märgitud, ei väitnud Itaalia ametiasutused teisel korral teatamisel, et Ferrirele antud abi kujutab endast heakskiidetud
kava kohaldamismeedet.
121   On tõsi, et haldusmenetluse käigus viitas Ferriere 13. novembri 2000. aasta kirjas, mida on mainitud eespool punktis 25, kehtivate
õigusaktidega ette nähtud „piirväärtustele” nende õiguslikku alust täpsustamata, ning selgitas, et need vastavad ka suunistele,
mis on sätestatud nõukogu 24. septembri 1996. aasta direktiivis 96/61/EÜ saastuse kompleksse vältimise ja kontrolli kohta
(EÜT L 257, lk 26; ELT eriväljaanne 15/03, lk 80), mis võeti siseriiklikkuse õigusesse üle 4. augusti 1999. aasta dekreetseadusega
nr 372, st Ferriere esitatud abitaotlusest ja 1999. aasta veebruari teatisest hilisemal kuupäeval. Kuid nimetatud dokumentides,
mis ise ei sisalda ühtegi arvudes väljendanud väärtust, antakse vaid soovitusi tööstusrajatistega seotud lubade andmiseks,
millel ei ole mingit seost käesoleva riigiabi asjaga.
122   Ferriere viitas oma hagiavalduses veel nõukogu 12. mai 1986. aasta direktiivile 86/188/EMÜ töötajate kaitse kohta kokkupuutest
müraga tingitud ohtude eest tööl (EÜT L 137, lk 28), mis võeti Itaalias üle 15. augusti 1991. aasta dekreetseadusega nr 277,
ja osutas joonealuses märkuses ühenduse õiguse või siseriikliku õiguse mitmesugustele tekstidele, milles mainitakse piirväärtusi,
mida tema investeeringu puhul on järgitud. Ühenduse õigusaktidest nimetab hageja nõukogu 12. detsembri 1991. aasta direktiivi 91/689/EMÜ
ohtlike jäätmete kohta (EÜT L 377, lk 20), mida on muudetud nõukogu 27. juuni 1994. aasta direktiiviga 94/31/EÜ (EÜT L 168,
lk 28; ELT eriväljaanne 15/02, lk 376) ja mis on Itaalias üle võetud 5. veebruari 1997. aasta dekreetseadusega nr 22. Samuti
nimetab ta mitut siseriiklikku õigusakti, nagu vabariigi presidendi 24. mai 1998. aasta määrus nr 203 õhku paiskuvate suitsu-
ja tolmuheitmete kohta, 26. oktoobri 1995. aasta seadus nr 447 tööstusrajatistest väljapoole kanduvate müraheitmete kohta
ning üks selle seaduse rakendusaktidest ehk ministrite nõukogu presidendi 14. novembri 1997. aasta rakendusmäärus nr 672900.
123   Vaatamata sellele, et abitaotluse esitamise kuupäeval, s.o 26. märtsil 1997 ei olnud suurem osa nendest nõuetest uued, ei
ole Ferriere siiski haldusmenetluses ega käesolevas menetluses välja toonud neid normatiive, mis on nende sätetega ette nähtud
ja millega tema investeering pidi tööstusrajatise kohandama. Kuna sellekohast teavet ei esitatud ja seetõttu ei saanud seda
vaidlustatud otsuse väljatöötamisel arvesse võtta, ei saa sellele kõnealuse otsuse õiguspärasuse vaidlustamiseks tugineda
(Euroopa Kohtu 10. juuli 1986. aasta otsus kohtuasjas 234/84: Belgia
v.
komisjon, EKL 1986, lk 2263, punktid 11 ja 16). Hageja viidatud ühenduse õigusnormide osas ilmneb, et direktiiv 86/188 reguleerib
töökohal teatava müratasemega kokkupuutuvate töötajate informeerimist, kaitset ja arstlikku järelevalvet, kuid ei käsitle
normatiive, mida ettevõtted peavad järgima. Teiseks ei nähtu toimikust, et Ferriere toodaks direktiivis 91/689 nimetatud ohtlikke
jäätmeid, ja et seetõttu kohaldataks talle selle direktiivi sätteid.
124   Niisiis tuleb märkida, et Ferriere ei ole ei haldusmenetluses ega käesolevas menetluses suutnud välja tuua, milliseid tema
tegevusala puudutavas sektoris kohaldatavaid uusi normatiive tema investeering pidi konkreetselt järgima. Argumendid, mis
tuginevad ühenduse või siseriiklikele õigusnormidele, mis ei ole uued ega vaidlusaluse abi andmisega seotud, on osaliselt
vastuvõetamatud, kuna need on esitatud esimest korda kohtus, ja osaliselt alusetud, kuna need ei ole asjaomase investeeringuga
seotud. Seega tuleb tõdeda, et Ferriere ei ole tõendanud tema investeeringu ja tema sektorit puudutavate uute normatiivide
vahelist seost.
125   Seega ei ole vaja hinnata, kas heakskiidetud abikavas nimetatud normatiive tuleb käsitleda kohustuslike või soovituslike normatiividena,
ega uurida, kas uute normatiividena tuleb määratleda kõik normatiivid, mis on kehtestatud pärast seda, kui 1970ndatel aastatel
võeti kasutusele asendatav rajatis, nagu Ferriere väidab, kuna hageja ei ole välja toonud ühtegi normatiivi, millele vastavaks
ta soovis oma rajatise kohandada. Samuti argument, et 1994.  ja 2001. aasta suuniste alusel oli võimalik anda stimuleerivat
abi kohustuslike normatiivide puudumisel või juhul, kui investeeringud lähevad järgitavatest normatiividest kaugemale, ei
ole siinkohal asjakohane, kuna heakskiidetud kava aluseks oleva sätte kohaselt peab investeering selleks, et olla abikõlblik,
olema suunatud rajatise kohandamiseks sektoris kohaldatavate uute normatiividega.
126   Eeltoodust tuleneb, et komisjon on leidnud õigesti, et vaidlusalust abi ei saa käsitleda heakskiidetud kava kohaldamismeetmena,
vaid tegemist on uue meetmega.
127   Lisaks järeldub eeltoodust, et eespool punktis 102 mainitud Ferriere argumenti selle kohta, et komisjon rikkus hea halduse
põhimõtet, kui ta algatas heakskiidetud kava kohaldamismeetme suhtes ametliku menetluse, ei saa samuti toetada.
128   Järelikult tuleb esimene põhiküsimust puudutav väide tagasi lükata.
Teine põhiküsimust puudutav väide selle kohta, et vaidlustatud otsuse oleks pidanud tegema 1994. aasta suuniste, aga mitte
2001. aasta suuniste kohaselt
–       Poolte argumendid
129   Ferriere väidab, et tema investeeringut oleks pidanud uurima 1994. aasta suuniste kohaselt. Tema sõnul baseerub vaidlustatud
otsus valel õiguslikul alusel. Abi oleks pidanud hindama 1994. aasta suunistes ette nähtud kriteeriumide alusel, aga mitte
2001. aasta suunisest lähtudes. Lisaks on komisjon siinjuures rikkunud õiguspärase ootuse kaitse põhimõtet.
130   Hageja väidab, et 2001. aasta suuniste punkt 82 (viidatud eespool punktis 12) on õigusvastane, nii nagu komisjon on seda tõlgendanud.
Ferriere arvates oleks saanud uusi suuniseid varem teatatud abi suhtes kohaldada vaid osas, milles seda abi puudutav ametlik
menetlus ei olnud veel algatatud.
131   Itaalia Vabariik on seisukohal, et abi oleks pidanud hindama vastavalt 1994. aasta suunistele, mis kehtisid abi andmise ajal
ehk 8. oktoobril 1998, aga mitte vaidlustatud otsuse vastuvõtmise ajal kehtinud õiguse alusel.
132   Komisjon väidab, et abiprojekt oli 2001. aasta suuniste kohaselt ühisturuga kokkusobimatu ja seda ei oleks saanud heaks kiita
ka 1994. aasta suuniste alusel.
133   Kostja lisab veel, et väidet 2001. aasta suuniste punkti 82 õigusvastasuse kohta ei ole hagiavalduses märgitud ja seega on
see Esimese Astme Kohtu kodukorra artikli 48 lõike 2 kohaselt vastuvõetamatu. Igal juhul ta leiab, et punkt 82 sätestab üksnes
uue kava kohese kohaldamise vastavalt õigusakti ajalise kohaldamise üldistele põhimõtetele, mis tähendab, et õiguspärase ootuse
põhimõtet ei ole mingil juhul rikutud.
–       Esimese Astme Kohtu hinnang
134   Keskkonnakaitsele suunatud abiprojekti kokkusobivust ühisturuga hinnatakse vastavalt EÜ artiklitele 6 ja 87 nende koostoimes
ning ühenduse suuniste kohaselt, mis komisjon on sellise uurimise läbiviimiseks eelnevalt vastu võtnud. Komisjonile on siduvad
tema enda poolt riigiabi järelevalve valdkonnas antud suunised ja teatised selles osas, kus need ei erine asutamislepingu
sätetest ja liikmesriigid on nendega nõustunud (Euroopa Kohtu 26. septembri 2002. aasta otsus kohtuasjas C‑351/98: Hispaania
v.
komisjon, EKL 2002, lk I‑8031, punkt 53). Järelikult võivad asjassepuutuvad isikud neile tugineda ja kohus kontrollib, kas
komisjon on vaidlustatud otsuse tegemisel täitnud eeskirju, mis ta ise on kehtestanud.
135   Käesolevas asjas tuleb kõigepealt teha kindlaks, milliseid keskkonnakaitsealaseid riigiabi käsitlevaid ühenduse suunised pidi
komisjon oma otsuse tegemisel kohaldama.
136   Vastupidiselt komisjoni väidetule on repliigis otseselt välja toodud õigusvastasuse väide vastuvõetav, kuna see kujutab endast
hagiavalduse punktis 54 kaudselt tõstatud väidet, mida on repliigi punktides 12–18 laiendatud (vt selle kohta Esimese Astme
Kohtu 17. juuli 1998. aasta otsus kohtuasjas T‑118/96: Thai Bicycle
v.
nõukogu, EKL 1998, lk II‑2991, punkt 142).
137   2001. aasta suuniste punktidest 81 ja 82 (vt eespool punkt 12) nähtub, et suunised jõustusid nende avaldamise kuupäeval ehk
3. veebruaril 2001 ja et seega pidi komisjon neid kohaldama kõikidele teatatud abiprojektidele, isegi kui teatamine oli toimunud
enne avaldamist. Vastupidiselt hageja tõlgendusele ei ole uute suuniste kohese kohaldamise suhtes erandeid kehtestatud ega
välista seega käesolevaga sarnast juhtumit, kus ametlik menetlus on algatatud.
138   Esiteks on punktides 81 ja 82 märgituga, mis juhindub EÜ artikli 254 lõikest 2, mis käsitleb nõukogu ja komisjoni määruste
ja direktiivide jõustumist, järgitud põhimõtet, mille kohaselt on institutsiooni aktid kohe kohaldatavad, kui ei ole sätestatud
teisiti (Euroopa Kohtu 10. juuli 1986. aasta otsus kohtuasjas 270/84: Licata
v.
majandus- ja sotsiaalkomitee, EKL 1986, lk 2305, punkt 31, ja 2. oktoobri 1997. aasta otsus kohtuasjas C‑122/96: Saldanha
ja MTS, EKL 1997, lk 5325, punktid 12−14).
139   Teiseks ei ole antud juhul kohane viidata õiguspärase ootuse kaitse põhimõttele, sest see puudutab samamoodi kui õiguskindluse
põhimõte olemasolevat olukorda, mis kehtis enne uute sätete jõustumist (Euroopa Kohtu 15. juuli 1993. aasta otsus kohtuasjas
C‑34/92: Grusa Fleisch, EKL 1993, lk 4147, punkt 22). Ferriere aga ei ole kirjeldatud situatsioonis, vaid ajutises olukorras,
kus liikmesriik on teatanud komisjonile uuest abiprojektist ja palunud tal uurida selle kokkusobivust ühenduse eeskirjadega,
kuna abi andmine sõltub selle uurimise tulemusest. Veelgi enam, kuna need kaks suunist on sisuliselt identsed, nagu ülal on
märgitud (vt eespool punkt 77), ei oleks hageja õiguspärast ootust saadud mingil juhul rikkuda.
140   Järelikult on vaidlustatud otsus tehtud õiguspäraselt 2001. aasta suuniste alusel, mis jõustusid 3. veebruaril 2001.
Kolmas põhiküsimust puudutav väide selle kohta, et Ferriere investeeringu eesmärk on keskkonnakaitseline, mis muudab selle
keskkonnakaitsele antava abi osas abikõlblikuks
–       Poolte argumendid
141   Ferriere väidab, et tema investeering oli keskkonnakaitsele antava abi osas abikõlblik. See vastab EÜ artiklis 174 sätestatud
keskkonnapoliitika eesmärkidele ning on ühenduse direktiivides ja soovitustes kehtestatud nõuetega kooskõlas. Investeering
hõlmab eelkõige parandusi seoses õhusaaste, ohtlike jäätmete kõrvaldamise, mürareostuse ja töötingimustega, millest kaks viimast
on heakskiidetud kava aluseks olevas sättes otsesõnu mainitud.
142   Hageja väidab veel, et kogukuludest on võimalik eraldada keskkonnakaitsele vastavaid kulusid, mis piirkonna hinnangul moodustab
20 miljardi Itaalia liiri suurusest investeeringust 11 miljardit.
143   Komisjon on jätnud arvesse võtmata kava keskkonnakaitselise eesmärgi ja on oma suva järgi leidnud, et investeeringu eesmärk
oli peaasjalikult majanduslik, kuigi uue tootmisprotsessi konkreetne eesmärk oli muuta tootmissüsteem ökoloogiliseks. Hageja
täpsustab, et kuigi on loogiline, et uus rajatis on vanaga võrreldes majanduslikult võimsam, oli eelmine valtspink funktsionaalselt
ja tehnoloogiliselt veel täiesti töökorras ning see asendati uuenduslike seadmetega, kõrvaldamaks eelmise tootmisprotsessiga
kaasnenud keskkonnale kahjulikku mõju.
144   Itaalia Vabariik väidab, et asjaomase investeeringu aluseks olid põhiliselt keskkonnakaitsega seotud põhjused.
145   Komisjon väljendab arvamust, et abi andmine ei olnud käesoleval juhul õigustatud, sest investeering oleks keskkonnakaitsega
mitteseotud põhjustel nagunii tehtud, kuna reostuse ja saaste vähendamine oli esmatähtsa ja möödapääsmatu majandusliku ja
tehnoloogilise valikuga kaasnev vältimatu ja lahutamatu tagajärg. Samuti on võimatu eraldada keskkonnaga seotud täiendavaid
kulusid. Komisjon lisab, et isegi kui oletada, et esimest korda repliigiga koos esitatud dokumendid on vastuvõetavad, ei saa
nad mõjutada vaidlustatud otsuse õiguspärasust, mille komisjon tegi haldusmenetluse käigus talle teatavaks saanud asjaolusid
arvestades.
–       Esimese Astme Kohtu hinnang
146   Komisjon tunnistas abi kokkusobimatuks eespool punktis 30 märgitud põhjustel, mille kohaselt vananenud rajatise uuendusliku
rajatisega asendamiseks tehtud investeering ei lähtunud mitte keskkonnakaitselistest, vaid majanduslikest ja tööstuslikest
eesmärkidest, mistõttu keskkonnakaitsele abi andmine ei olnud võimalik. Komisjon märkis veel, et keskkonnakaitsele avaldatav
positiivne mõju oli nimetatud tootmisprotsessi puhul loomulik, mistõttu ei olnud investeeringu kogukulust võimalik eristada
keskkonnakaitsega seonduvat osa (otsuse põhjendused 29 ja 31−33).
147   Keskkonnakaitsele antavat riigiabi käsitlevate ühenduse normide kohaldamine sõltub investeeringu eesmärgist, mille jaoks abi
taotletakse. Nii mainivad 2001. aasta suunised (eespool punktides 10 ja 11 viidatud suuniste punktid 36 ja 37), mis on selles
osas identsed 1994. aasta suunistega (eespool punktis 6 viidatud suuniste punkt 3.2.1) reostuse ja saaste vähendamiseks või
ärahoidmiseks või tootmismeetodite kohandamiseks ette nähtud investeeringuid ning samas märgivad, et abikõlblikud on vaid
keskkonnakaitsega seotud investeerimise lisakulud. Eelkõige majanduslikele kaalutlustele vastava investeeringu abikõlblikkus
keskkonnakaitsele abi andmiseks eeldab, et nendest kaalutlustest üksi ei piisa, et õigustada valitud vormis tehtud investeeringut.
148   2001. aasta suuniste ülesehitusest, mis on selles osas identne 1994. aasta suunistega, nähtub, et abikõlblik ei ole investeering,
millega kohandatakse seadmed kohustuslike või mittekohustuslike siseriiklike või ühenduse kohustuslike normatiividega, millega
normatiive ületatakse või mida tehakse normatiivide puudumisel, vaid ainult see investeering, mille enda eesmärk on tõhusam
keskkonnakaitse.
149   Komisjonil oli seega õigus projekt ühisturuga kokkusobimatuks tunnistada, kuivõrd see ei vastanud nimetatud nõudele.
150   Järelikult ei ole tähtsust hageja väitel, et tema investeering hõlmab keskkonnakaitsealaseid parandusi, ega sellel, et vaidlustatud
otsus möönab investeeringuga keskkonnakaitsele või töötajate tööohutusele ja töötervishoiule avaldatud positiivset mõju.
151   On küll võimalik, et projekti eesmärk on nii ettevõtte tootlikkuse parandamine kui ka keskkonnakaitse, kuid teist eesmärki
ei saa järeldada ainuüksi asjaolu tõttu, et uutel seadmetel on võrreldes vanade seadmetega keskkonnale väiksem negatiivne
mõju, mis võib olla üksnes majanduslikul eesmärgil tehnoloogias muudatuse tegemisega või kasutatud vahendite uuendamisega
kaasnev kõrvalmõju. Kinnitamaks sarnastel juhtudel, et toetatud investeeringu eesmärk on osaliselt keskkonnaalane, peab tegema
kindlaks, et sama majandusliku efektiivsuse oleks võinud saavutada ka odavamate, kuid keskkonda rohkem kahjustavate seadmetega.
152   Vaidluse lahendus ei sõltu seega sellest, kas investeering hõlmab keskkonnaalaseid parandusi või kas see ületab olemasolevad
keskkonnanormatiivid, vaid esmalt sellest, kas see tehti selliste paranduste elluviimiseks.
153   Siinkohal väidab hageja, et uue tootmisprotsessi eesmärk oli muuta tootmissüsteem ökoloogiliseks, nagu on detailselt selgitatud
tema 26. märtsi 1997. aasta abitaotluse B ja C lisades. Need dokumendid kinnitavad keevitatud terasvõrgu valmistamiseks kasutatava
uue ja täielikult automatiseeritud tootmisprotsessi tehnoloogilist arendust, mis vähendab seadmest põhjustatud müra ja likvideerib
tolmuheitmed. Seega kinnitavad need dokumendid sellise seadmega seonduvat majanduslikku ja tööstuslikku kasu, millest piisab
investeeringuotsuse õigustamiseks.
154   Lisaks väidab Ferriere, et tema eelmine rajatis funktsioneeris veel ilma igasuguste probleemideta, kui ta otsustas selle asendada,
et omandada uuenduslikku tehnikat, likvideerides niiviisi vana tootmisprotsessiga keskkonnale tekitatava negatiivse mõju.
Seega ei saa dokumendid, mis esitati esimest korda koos repliigiga ja mida järelikult komisjonile haldusmenetluse käigus ei
ole esitatud, mõjutada vaidlustatud otsuse õiguspärasust (vt eespool viidatud kohtuotsus Belgia
v.
komisjon, punkt 16). Pealegi näitasid need dokumendid kõigest seda, et ettevõte kavatses aastatel 1993−1994 püstitada uuendusliku
rajatise. Peale selle asjaolu, et uus valtspink ei suurenda tootmisvõimsust, mida komisjon on vaidlustatud otsuse põhjenduses 29
möönnud, ei tõenda investeeringu keskkonnakaitselist eesmärki.
155   Lõppkokkuvõttes ilmneb, et Ferrierel olid üle 25 aasta vanused seadmed, mida ta soovis asendada uue rajatisega, mis kasutab
tehnoloogiliselt uuenduslikku tootmisprotsessi, milles on ühendatud kõikide kaasaegsete seadmete efektiivsus keskkonnakaitseks.
Tuleb märkida, et investeering tehti pärast ettevõtte otsust oma tootmisseadmete ajakohastamise kohta ning seda oleks antud
vormis nagunii tehtud.
156   Järelikult ei ole komisjon teinud hindamisviga, kui ta leidis, et investeeringu puhtalt keskkonnkaitseline eesmärk ei ole
tõendatud. Komisjon võis õigustatult arvata, et keskkonnakaitsele investeeringuga kaasnev kasu oli kõnealuse uuendusliku rajatise
loomulik osa. Komisjoni hinnang ei ole seega selles osas meelevaldne. Töötingimustele investeeringuga kaasnevat kasu käsitlev
analüüs ei sisalda vastuolus olevaid põhjendusi, nagu hageja ette heidab, kuna 2001. aasta suuniste punkti 6 kohaselt ei ole
tööohutuse- ja töötervishoiualased meetmed nimetatud suunistega hõlmatud.
157   Teiseks – peale selle, et vaidlustatud otsuses konstateeritakse, et investeeringul puudub keskkonnakaitseline eesmärk, on
seal märgitud, et keskkonnakaitsele ette nähtud investeeringukulusid ei saa tegevuse kogukuludest eraldada. See vaidlustatud
otsuse põhjendus ei ole otsustava tähendusega, kuna investeeringu keskkonnakaitselist eesmärki saab järeldada projekti lisakuludest,
kui seda võrrelda mõne muu hüpoteetilise projektiga, millega saavutatakse sama majanduslik efektiivsus keskkonnale vähemsoodsates
tingimustes (vt eespool punkt 151).
158   Ferriere väidab siinkohal, et keskkonda käsitlev osa tema investeeringus vastab investeeringu kogukulude sellele osale, mille
Friuli‑Venezia Giulia autonoomne piirkond tunnistas abikõlblikuks, s.o 11 miljardit Itaalia liiri (5,68 miljonit eurot).
159   Vastuseks Esimese Astme Kohtu eespool punktis 35 mainitud kirjalikule küsimusele, milles kohus palus Ferreirel täpsustada,
milliste tegurite alusel saab hinnata, et keskkonnakaitsega seonduvad investeeringu lisakulud moodustavad 20 miljardi Itaalia
liiri suurusest investeeringu kogukulust 11 miljardit, viitas Ferriere üksnes piirkonna koostatud hinnangule. Hageja tunnistas
kohtuistungil, et vahetegemine on raske, kui tegemist on tootmisprotsessiga, mis iseenesest parandab keskkonda, ning ta märkis,
et piirkond oli jätnud arvesse võtmata üldised kulud.
160   Ferriere 26. mail ja 26. juunil 1998 piirkonnale saadetud kirjad, mis on lisatud toimikule ja milles on detailselt toodud
investeeringu eelarve osadeks jagatuna, sellele küsimusele vastust ei anna. Esimese Astme Kohtule ei ole esitatud mingit lähemat
selgitust, mille alusel saaks aru, millist meetodit on kasutatud järeldamaks, et ülalmainitud 11 miljardit Itaalia liiri vastavad
investeeringu keskkonnakulutustele. Kuigi võib aru saada sellest, et kulusid on raske eraldada sellise juhtumi korral nagu
käesolevas asjas, kus keskkonnaalane kasu on tootmisprotsessiga kaasnev loomulik osa, välistavad 2001. aasta suunistes toodud
põhimõtted, mis on sarnased 1994. aasta suunistes sisalduvatele põhimõtetele, võimaluse, et investeeringu kogukulud võiksid
olla abikõlblikud, ja neis nõutakse keskkonnakaitselise eesmärgi saavutamiseks tehtud lisakulude määratlemist.
161   Ei hageja ega Itaalia Vabariik ei ole aga selle kohta selgitusi andnud. Nad ei ole muu hulgas selgitanud, kuidas Friuli‑Venezia
Giulia autonoomne piirkond tegi kindlaks abikõlbliku investeeringusumma.
162   Seega võis komisjon vaidlustatud otsuses õiguspäraselt arvata, et investeeringust ei ole võimalik eraldada konkreetselt keskkonnakaitsele
suunatud kulusid.
163   Järelikult on komisjon õigustatult asunud seisukohale, et Ferriere investeering ei ole keskkonnakaitsele antava abi osas abikõlblik.
164   Kõigest eelnevast tuleneb, et komisjon sai õiguspäraselt tunnistada abi ühisturuga kokkusobimatuks. Ferrierel ja Itaalia Vabariigil
ei ole seega alust nõuda vaidlustatud otsuse tühistamist. Niisiis tuleb asjaomase otsuse tühistamist puudutavad nõuded rahuldamata
jätta.

Väidetavalt tekitatud kahju hüvitamise nõue

Poolte argumendid
165   Ferriere väidab, et vaidlustatud otsuse ebaseaduslikkusega, millega rikutakse majandusvabadust ja omandiõigust, ning tulenevalt
ametliku menetluse algatamisest ja selle lõpetamise tähtajast on talle faktiliselt kahju tekitatud. Kuna ta ei saanud kasutada
abi, mida asjaomane piirkond talle oli valmis andma, oli ta sunnitud võtma investeeringu finantseerimiseks laenu ja tal ei
olnud võimalik kasutada talle avansina makstud summat muudel eesmärkidel.
166   Hageja nõuab hüvitist perioodi eest, mil ta ei saanud abi kasutada. Hüvitis peab vastama summale, mis kataks seaduslikud intressid
ja hüvitaks raha väärtuse alanemise, ja seda tuleks arvestada alates 26. aprillist 1999, mis vastab kahekuulise tähtaja möödumisele
pärast teatise kättesaamist 25. veebruaril 1999, mil komisjon oleks pidanud tunnistama abi ühisturuga kokkusobivaks.
167   Komisjon väidab, et vastutuse tekkimise tingimused ei ole täidetud. Ta märgib, et ainult need põhiõigused, mis tagavad õiguskindluse
ja õiguspärase ootuse, võivad teoreetiliselt kuuluda selliste eeskirjade kategooriasse, mille rikkumisega kaasneb institutsioonide
vastutus. Pealegi ei ole käesolevas asjas rikkumine mingil juhul tõsine ega ilmne. Lisaks sellele ei ole hageja tõendanud,
kuidas on majandusvabadust ja omandiõigust riivatud.
168   Komisjon väidab lisaks, et väidetav kahju ei ole konkreetne ega kindlakstehtav, kuna riigiabi saamine, seda enam määratud
kuupäeval, ei ole ettevõtetele kuuluv õigus. Kostja lisab, et isegi kui oletada, et abi on heakskiidetud kavaga hõlmatud,
ei saa selle maksmisega viivitamist lugeda komisjoni, vaid Itaalia ametiasutuste süüks, kes otsustasid abist teatada ja seejärel
selle maksmise peatada. Viivisintressi maksmise nõue on kahju hüvitamisega seoses alusetu. Samuti ei ole raha väärtuse vähenemise
puhul tõendatud, et kahju on tekkinud.

Esimese Astme Kohtu hinnang
169   Ferriere EÜ artiklite 235 ja 288 alusel esitatud kahju hüvitamise nõudega tõusetub ühenduse lepinguvälise vastutuse küsimus
seoses kahjuga, mis talle vaidlustatud otsuse ebaseaduslikkusega on tekitatud.
170   Väljakujunenud kohtupraktika kohaselt eeldab ühenduse lepinguvälise vastutuse kohaldamine seda, et hageja tõendaks asjaomasele
institutsioonile etteheidetava käitumise õigusvastasust, kahju tekkimist ning põhjusliku seose olemasolu kõnealuse käitumise
ja väidetava kahju vahel (Euroopa Kohtu 29. septembri 1982. aasta otsus kohtuasjas 26/81: Oleifici Mediterranei
v.
EMÜ, EKL 1982, lk 3057, punkt 16, ja Esimese Astme Kohtu 28. novembri 2002. aasta otsus kohtuasjas T‑40/01: Scan Office Design
v.
komisjon, EKL 2002, lk II‑5043, punkt 18). Kui üks neist tingimustest ei ole täidetud, tuleb hagi tervikuna rahuldamata jätta,
ilma et oleks vaja kontrollida ülejäänud lepinguvälise vastutuse tingimusi (vt Euroopa Kohtu 15. septembri 1994. aasta otsus
kohtuasjas C‑146/91: KYDEP
v.
nõukogu ja komisjon, EKL 1994, lk I‑4199, punktid 19 ja 81, ning Esimese Astme Kohtu 20. veebruari 2002. aasta otsus kohtuasjas
T‑170/00: Förde-Reederei
v.
nõukogu ja komisjon, EKL 2002, lk II‑515, punkt 37).
171   Kuna esimene tingimus EÜ artikli 288 teises lõigus silmas peetud ühenduse lepinguvälise vastutuse kohaldamiseks, mis seondub
vaidlustatud akti õigusvastasusega, ei ole täidetud, tuleb kahju hüvitamise nõue tervikuna rahuldamata jätta, ilma et oleks
vaja uurida teisi tingimusi sellise vastutuse kohaldamiseks, nagu kahju tekkimine ja põhjuslik seos komisjoni käitumise ja
väidetava kahju vahel.
172   Kõigest eelnevast tuleneb, et hagi tuleb jätta tervikuna rahuldamata.

Kohtukulud
173   Kodukorra artikli 87 lõike 2 alusel peab kohtuvaidluse kaotanud pool kandma kohtukulud, kui vastaspool on seda nõudnud. Kodukorra
artikli 87 lõike 4 alusel kannavad menetlusse astunud liikmesriigid ise oma kohtukulud.
174   Kuna kohtuotsus on tehtud hageja kahjuks, tuleb tema kohtukulud jätta tema enda kanda ja mõista temalt välja komisjoni kohtukulud
vastavalt komisjoni nõuetele.
175   Kodukorra artikli 87 lõike 4 alusel kannab Itaalia Vabariik ise oma kohtukulud.
Esitatud põhjendustest lähtudes,
ESIMESE ASTME KOHUS (neljas koda laiendatud koosseisus)
otsustab:
1.
Jätta hagi rahuldamata.
2.
Jätta hageja kohtukulud tema enda kanda ja mõista temalt välja komisjoni kohtukulud.
3.
Itaalia Vabariik kannab ise oma kohtukulud.
Legal
Tiili
Meij
Vilaras

Forwood
Kuulutatud avalikul kohtuistungil 18. novembril 2004 Luxembourgis.
Kohtusekretär

Koja esimees
H. Jung

H. Legal
*
Kohtumenetluse keel: itaalia.