CELEX: 61991TJ0053
Tjenestemænd
afvisning af at optage en tjenestemand på listen over de mest forfremmelsesværdige tjenestemænd

Sagens baggrund
1 Sagsoegeren har vaeret i Kommissionen for De Europaeiske Faellesskabers (herefter benaevnt "Kommissionen") tjeneste siden den 1. september 1963. Han har siden den 1. oktober 1974 vaeret placeret i loenklasse A5 og har i over 20 aar vaeret tilknyttet Generaldirektoratet for det Indre Marked og Industrien (herefter benaevnt "GD III").
2 Efter opnaaelse af de to aars anciennitet, der ifoelge artikel 45, stk. 1, i vedtaegten for tjenestemaend ved De Europaeiske Faellesskaber (herefter benaevnt "vedtaegten") kraeves for at kunne blive forfremmet, har sagsoegeren hvert aar vaeret opfoert paa listen over tjenestemaend, der "kan forfremmes" til loenklasse A4. For regnskabsaaret 1990 stod hans navn saaledes paa den liste, der er offentliggjort i Meddelelser fra administrationen nr. 627 af 26. marts 1990, og som indeholder navnene paa 642 tjenestemaend, heraf 29 fra GD III.
3 Den 15. juni 1990 blev listen for 1990 over de tjenestemaend, der kunne forfremmes, og som "blev foreslaaet" forfremmet, offentliggjort i Meddelelser fra administrationen nr. 632. Denne liste indeholdt navnene paa 180 tjenestemaend i loenklasse A5, heraf otte fra GD III. Sagsoegerens navn figurerede ikke paa denne liste.
4 Derfor indgav sagsoegeren den 25. juni 1990 klage til formanden for forfremmelsesudvalget paa grundlag af de interne regler for forfremmelse. I denne klage understregede han betydningen af sine funktioner, sin anciennitet og alder samt kvaliteten af sine bedoemmelser og konkluderede: "At mit generaldirektorat ikke har foreslaaet mig til forfremmelse, skyldes saaledes ikke mit arbejde, men andre ° fordaekte ° grunde, som begynder at blive kendt i GD III".
5 Den 13. juli 1990 holdt den snaevre gruppe, der har til opgave at undersoege klager og mobilitetsproblemer (herefter benaevnt "den snaevre gruppe"), moede under forsaede af generaldirektoeren for personale og administration. Referatet fra dette moede viser, at sagsoegerens sag blev behandlet, og at den snaevre gruppe "ikke fandt at kunne imoedekomme klageren".
6 Den 19. juli 1990 holdt forfremmelsesudvalget moede under forsaede af Kommissionens generalsekretaer og godkendte udkastet til listen over de 88 tjenestemaend, der fandtes at have gjort sig mest fortjent til forfremmelse til loenklasse A4.
7 Den 31. juli 1990 meddelte forfremmelsesudvalgets formand sagsoegeren foelgende: "Den snaevre gruppe, der har til opgave at undersoege klager og mobilitetsproblemer, har behandlet Deres sag. I betragtning af oplysningerne i Deres personlige aktmappe har gruppen ikke kunnet anbefale forfremmelsesudvalget at imoedekomme ansoegningen."
8 Den 1. august 1990 godkendte det kommissionsmedlem, hvorunder personalesager sorterer, listen over de tjenestemaend i loenklasse A5, der fandtes at have gjort sig mest fortjent til forfremmelse til loenklasse A4 i 1990.
9 Den 10. august 1990 blev listen over tjenestemaend i loenklasse A5, der fandtes at have gjort sig mest fortjent til forfremmelse til loenklasse A4 i 1990, offentliggjort i Meddelelser fra administrationen nr. 637.
10 Den 8. oktober 1990 blev listen over tjenestemaend, der var forfremmet til loenklasse A4 i 1990, offentliggjort i Meddelelser fra administrationen nr. 643. Af de otte tjenestemaend i GD III, der var foreslaaet forfremmet til loenklasse A4, blev fire forfremmet. Tre af de forfremmede havde allerede én eller to gange tidligere vaeret foreslaaet til forfremmelse, og én havde allerede vaeret opfoert paa listen over de tjenestemaend, der fandtes at have gjort sig mest fortjent.
11 Ved en notits af 29. oktober 1990 indbragte sagsoegeren klage i henhold til vedtaegtens artikel 90, stk. 2, hvori han anfaegtede listen over tjenestemaend, der fandtes at have gjort sig mest fortjent, og kraevede tilbagekaldelse af afgoerelsen om ikke at opfoere ham paa denne liste.
12 Den 4. april 1991 meddelte Kommissionen sagsoegeren, at hans klage var afvist.
Retsforhandlinger
13 Det er baggrunden for, at sagsoegeren har anlagt denne sag, som blev registreret paa Rettens Justitskontor den 1. juli 1991.
14 Paa grundlag af den refererende dommers rapport har Retten (Femte Afdeling) besluttet at indlede den mundtlige forhandling uden forudgaaende bevisoptagelse.
15 Den mundtlige forhandling fandt sted den 4. juni 1992. Parternes repraesentanter procederede sagen og besvarede Rettens spoergsmaal.
Parternes paastande
16 Sagsoegeren har nedlagt foelgende paastande:
1) Afgoerelsen af 31. juli 1990 annulleres.
2) Sagsoegtes afgoerelse om ikke at opfoere sagsoegeren paa listen over de tjenestemaend i loenklasse A5, som er mest egnede til forfremmelse til loenklasse A4 i regnskabsaaret 1990, som offentliggjort i Meddelelser fra administrationen nr. 637, annulleres.
3) Det paalaegges sagsoegte at fremlaegge
a) den fuldstaendige tekst til "Guide pratique à la procédure de promotion des fonctionnaires à la Commission des CE" ("Praktisk vejledning i forfremmelsesproceduren for tjenestemaend ved EF-Kommissionen"), et internt dokument, der blev offentliggjort af Generaldirektorat IX i november 1988, og
b) samtlige forfremmelsesudvalgets akter vedroerende A-tjenestemaend for regnskabsaaret 1989 og 1990.
4) Sagsoegte tilpligtes at betale sagens omkostninger.
Kommissionen har nedlagt foelgende paastande:
1) Afvisning af sagen eller i hvert fald frifindelse.
2) Der traeffes afgoerelse om sagens omkostninger efter gaeldende regler.
17 Sagsoegeren har paaberaabt sig fire anbringender til stoette for sagen. Ifoelge det foerste er det system, Kommissionen har indfoert for udarbejdelsen af listerne over tjenestemaend med henblik paa forfremmelse, ulovligt. Det andet vedroerer den manglende begrundelse for afgoerelsen af 31. juli 1990. Det tredje vedroerer den manglende henvisning til hans personlige aktmappe i "forfremmelsesudvalgets afgoerelse" og i Kommissionens afgoerelse om at afvise hans klage, og det fjerde vedroerer den diskriminerende karakter af afgoerelsen om ikke at forfremme ham. Sagsoegeren kraever som foelge af de ulovligheder, han klager over, en godtgoerelse paa 100 000 BFR for ikke-oekonomisk skade. Han kraever endvidere, at Retten foranstalter bevisoptagelse. Kommissionen har paa sin side gjort to afvisningsgrunde gaeldende med hensyn til den foerste paastand, nemlig at sagen vedroerer en forberedende akt, og endvidere, at denne ikke hidroerer fra ansaettelsesmyndigheden.
Formaliteten
18 Kommissionen har bestridt, at sagen kan paakendes, for saa vidt den angaar notatet af 31. juli 1990 fra formanden for den snaevnre gruppe, der har til opgave at undersoege klager. Dette notat giver blot udtryk for et raadgivende organs holdning og boer derfor betragtes som en forberedende akt, der indgaar som led i en indviklet administrativ procedure. En saadan akt kan imidlertid ikke goeres til genstand for et soegsmaal (Rettens dom af 24.1.1991, sag T-27/90, Latham mod Kommissionen, Sml. II, s. 35).
19 Kommissionen tilfoejer, at notatet af 31. juli 1990 hidroerer fra et raadgivende organ, nemlig den snaevre gruppe, som afgiver udtalelse til forfremmelsesudvalget. Retten kan dog alene tage stilling til retsakter fra ansaettelsesmyndigheden (Domstolens dom af 27.10.1981, forenede sager 783/79 og 786/79, Venus og Obert mod Kommissionen og Raadet, Sml. s. 2445, praemis 22, og Rettens kendelse af 14.12.1989, sag T-119/89, Teissonnière mod Kommissionen, Sml. 1990 II, s. 7, grund 21).
20 Kommissionen udleder heraf, at det andet anbringende om begrundelsen af notatet af 31. juli 1990 som foelge heraf ligeledes boer afvises.
21 Sagsoegeren har svaret, at den af Kommissionen naevnte retspraksis vedroerer et raadgivende udvalg, hvis eneste opgave er at afgive udtalelser, i modsaetning til den snaevre gruppe, som naesten er et judicielt organ, der har til opgave at tage stilling til tjenestemaendenes klager i forbindelse med afgoerelsen af, hvilke tjenestemaend der findes at have gjort sig mest fortjent til forfremmelse. Derfor finder sagsoegeren, at Retten boer fremme sagen til paakendelse, saaledes som Domstolen gjorde i sin dom af 1. februar 1979 (sag 17/78, Deshormes mod Kommissionen, Sml. s. 189).
22 Retten skal fastslaa, at sagen maa afvises, for saa vidt den angaar notatet af 31. juli 1990. Dette notat stammer nemlig ikke fra ansaettelsesmyndigheden, og end ikke fra forfremmelsesudvalget, men fra den snaevre gruppe, som afgiver udtalelse til forfremmelsesudvalget. Ifoelge vedtaegtens artikel 90 og 91 er det imidlertid alene retsakter udstedt af ansaettelsesmyndigheden, der kan indbringes for Retten af tjenestemaend og oevrige ansatte ved faellesskabsinstitutionerne. Endvidere er dette notat en forberedende retsakt, da udtalelsen fra den snaevre gruppe ikke er bindende for hverken ansaettelsesmyndigheden eller forfremmelsesudvalget. Det foelger af retspraksis, at en saadan retsakt ikke kan goeres til genstand for et soegsmaal (jf. bl.a. Rettens ovennaevnte dom at 24.1.1991, sag T-27/90).
23 Da sagen ikke kan fremmes til paakendelse, for saa vidt den vedroerer notatet af 31. juli 1990, boer ligeledes det andet anbringende afvises, for saa vidt det vedroerer begrundelsen for dette notat.
Begaeringen om bevisoptagelse
24 Kommissionen har bemaerket, at den har fremlagt hele teksten til "Guide pratique à la procédure de promotion à la Commission des CE" (herefter benaevnt "praktisk vejledning") samt den personlige aktmappe for de otte kandidater til forfremmelse, der blev foretrukket frem for sagsoegeren; sagsoegerens paastand tjener derfor ikke laengere noget formaal.
25 Sagsoegeren har anfoert, at for saa vidt angaar det foerste dokument kan tvisten betragtes som afsluttet, men at hans begaering for saa vidt angaar de oevrige dokumenter kun delvis er blevet taget til foelge.
26 Retten skal fastslaa, at sagsoegerens paastand i det vaesentlige gaar ud paa, at Retten skal anordne bevisoptagelse, bl.a. fremlaeggelse af visse dokumenter vedroerende den omtvistede forfremmelsesprocedure. I denne forbindelse skal der henvises til, at i medfoer af artikel 66, stk. 1, i Rettens procesreglement "angiver Retten ved kendelse, hvilke bevismidler den finder hensigtsmaessige, og hvilke faktiske omstaendigheder der skal bevises". Det fremgaar klart af denne bestemmelse, at det er Retten, der skal vurdere hensigtsmaessigheden af bevismidlerne. Da Kommissionen som bilag til svarskriftet har fremlagt den fuldstaendige ordlyd af den praktiske vejledning samt bedoemmelserne af de otte tjenestemaend, der blev foreslaaet forfremmet, findes sagsoegerens krav om fremlaeggelse af disse dokumenter at vaere uden betydning for den foreliggende sag. Endvidere boer kravet afvises, for saa vidt som de af Kommissionen fremlagte oplysninger er tilstraekkelige til at goere det muligt for sagsoegeren at tage til genmaele og for Retten at traeffe afgoerelse.
Realiteten
27 Retten skal indledningsvis fastslaa, at det i den praktiske vejledning beskrevne system omfatter flere etaper. For det foerste skal administrationen offentliggoere listen over tjenestemaend, der kan forfremmes, mindst én maaned foer begyndelsen af forfremmelsesaaret, saaledes at de beroerte parter kan underrette den om eventuelle fejl eller udeladelser. For det andet skal hver enkelt generaldirektoer efter den fremgangsmaade, der er fastsat i de enkelte generaldirektorater, foretage en sammenligning af de "forfremmelsesvaerdige" tjenestemaend i hans tjeneste og udarbejde sine forfremmelsesforslag i prioriteret raekkefoelge. For det tredje skal disse forslag forelaegges forfremmelsesudvalget, som har en liste over de tjenestemaend, der i det foregaaende forfremmelsesaar fandtes at have gjort sig mest fortjent til forfremmelse, men som ikke har kunnet forfremmes, en oversigt over alle, der kan forfremmes, samt de individuelle forfremmelsesskemaer. Forfremmelsesudvalget udvaelger de tjenestemaend, der findes at have gjort sig mest fortjent. I sagsoegerens tilfaelde har forfremmelsesudvalget truffet afgoerelse paa grundlag af metoden til bedoemmelse af tjenestemaend i loenklasse A5, som opfylder betingelserne for at kunne forfremmes til loenklasse A4 (herefter benaevnt "metoden"). Metoden bygger paa et pointsystem, hvor de forskellige tjenestemaend, der kan forfremmes, faar tildelt et vist antal point efter forskellige kriterier, nemlig raekkefoelgen i generaldirektoerens forslag (70 points til de foerste ti, 45 points til de naeste ti og 20 points til de naeste ti), bedoemmelserne (hoejst 28 points), ancienniteten inden for loenklassen (hoejst 28 points), ancienniteten inden for tjenesten (hoejst 20 points), alderen (hoejst 65 points) og tjenestemandens eventuelle optagelse paa udkastet til den liste over forslag, som forfremmelsesudvalget har vedtaget for det foregaaende aar (25 points). For det fjerde stadfaester ansaettelsesmyndigheden den "liste over dem, der har gjort sig mest fortjent", som er udarbejdet af forfremmelsesudvalget, og administrationen offentliggoer den. For det femte traeffer det kommissionsmedlem, der er ansvarlig for personalet, paa grundlag af denne liste beslutning om forfremmelserne og underskriver de enkelte beslutninger.
Foerste anbringende: ulovligheden af Kommissionens forfremmelsessystem
28 Sagsoegeren har gjort gaeldende, at det med dette system ikke er muligt at tage tilstraekkeligt hensyn til de ansattes egenskaber og fortjenester. Hensyntagen til generaldirektoerens prioritering indebaerer nemlig tildeling af for mange points. Naermere finder han, at metoden er en tilsidesaettelse af vedtaegtens artikel 45, hvori det hedder: "[Forfremmelse] foretages udelukkende paa grundlag af en udvaelgelse ... udvaelgelsen sker blandt de tjenestemaend, der kan komme i betragtning ved forfremmelsen, efter sammenligning af deres fortjenester og de afgivne udtalelser om dem." Ifoelge sagsoegeren tillaegges generaldirektoerens prioritering ved denne metode en uforholdsmaessig stor vaegt, saaledes at generaldirektoerens mening faar mere vaegt end de oevrige tjenestemaends, hvilket fremgaar af foelgende passage i den praktiske vejledning:
"Forslagsfasen i generaldirektoratet er faktisk den afgoerende fase i proceduren. Det er nemlig kun helt undtagelsesvis, at det besluttes at forfremme en tjenestemand, der ikke er foreslaaet af sin generaldirektoer. Endvidere spiller generaldirektoratets prioritering en vaesentlig rolle i den videre procedure."
Som foelge heraf er det ikke de kvalitative aspekter af tjenestemaendenes fortjenester, der tages hensyn til, saa meget mindre som generaldirektoererne naesten aldrig er i kontakt med tjenestemaend i loenklasse A5.
29 Kommissionen har svaret, at metoden opfylder de krav, der er fastlagt i retspraksis, hvoraf det fremgaar, at kriterierne alder og anciennitet i loenklassen eller i tjenesten ikke kan have stoerre vaegt end ansoegernes fortjenester (Domstolens dom af 17.1.1989, sag 293/87, Vainker mod Parlamentet, Sml. s. 23, praemis 16). Der tages nemlig ifoelge metoden to gange hensyn til fortjenestekriteriet, nemlig dels i forbindelse med generaldirektoerens prioritering, dels i forbindelse med bedoemmelserne.
30 Kommissionen tilfoejer, at det fremgaar af retspraksis, at institutionerne har et vidt skoen saavel ved valget af ansoegere som ved valget af metode til sammenligning af kvalifikationsbeviserne og fortjenesterne for de ansoegere, der kan forfremmes, og at deres afgoerelser saaledes kun kan underkendes, saafremt de har begaaet en aabenbar fejl ved skoensudoevelsen (Domstolens dom af 1.7.1976, sag 62/75, De Wind mod Kommissionen, Sml s. 1167, praemis 17, og af 16.12.1987, sag 111/86, Delauche mod Kommissionen, Sml. s. 5345, praemis 18).
31 Kommissionen har endvidere gjort gaeldende, at generaldirektoerens medvirken er noedvendig, da det er illusorisk at tro, at en forfremmelse kan besluttes alene paa grundlag af objektive kriterier. En vurdering af en tjenstlig indsats maa noedvendigvis vaere delvis subjektiv. Der er to formaal med generaldirektoerens medvirken, nemlig dels en videregivelse af det kendskab, han har til den sektor, han leder, bl.a. efter hoering af de beroerte kontorchefer, som kender de tjenestemaend, der kan forfremmes, dels at saette bedoemmelserne af de forskellige tjenestemaend, som ikke altid er udarbejdet i samme form eller paa grundlag af samme kriterier, i perspektiv. Paa denne maade er generaldirektoeren med til i en vis grad at fjerne den subjektive karakter af sammenligningen af kvalifikationsbeviser og fortjenester for kandidaterne til forfremmelse.
32 Kommissionen har forklaret, at i det foreligggende tilfaelde blev metoden anvendt korrekt, navnlig naar man betaenker, at generaldirektoeren foretog sin prioritering paa grundlag af en sammenligning af bedoemmelserne for de forskellige personer, der kunne forfremmes inden for det paagaeldende generaldirektorat. Men denne sammenligning, som ikke bestrides af sagsoegeren med hensyn til realiteten, viser, at bedoemmelsen af sagsoegeren var daarligere end bedoemmelserne af de tjenestemaend, der blev foreslaaet forfremmet, ogsaa selv om bedoemmelserne i medfoer af metoden (rubrikken "bedoemmelser") foerer til tildeling af det samme antal points, da karaktererne "godt", "meget godt" og "udmaerket" giver samme antal points.
33 Retten skal fastslaa, at institutionerne ifoelge fast retspraksis har et vidt skoen ved afgoerelser om forfremmelse, og at deres afgoerelser kun kan underkendes, saafremt de har begaaet "aabenbare fejl" ved skoensudoevelsen (jf. bl.a. Domstolens ovennaevnte dom af 16.12.1987, sag 111/86, praemis 18). Endvidere har Domstolen fastslaaet, at ansaettelsesmyndigheden, naar den traeffer beslutning om forfremmelser, efter vedtaegten har befoejelse til at foretage udvaelgelsen paa grundlag af en sammenligning af de ansoegeres fortjenester, som kan forfremmes, efter den metode, som den finder mest hensigtsmaessig (Domstolens ovennaevnte dom af 1.7.1976, sag 62/75, praemis 17).
34 Det skal bemaerkes, at Domstolen allerede, nemlig i De Wind-sagen, paa grundlag af de samme klagepunkter, som sagsoegeren paaberaaber sig i denne sag, skulle tage stilling til "metoden til bedoemmelse af tjenestemaend i loenklasse A5, som opfylder betingelserne for at blive forfremmet til loenklasse A4", der var blevet vedtaget af Kommissionen den 18. juni 1973. Denne metode ° som i det vaesentlige svarede til den, der er anvendt i den foreliggende sag, bortset fra at det hoejeste antal points, der kan gives paa grundlag af bedoemmelserne, er 30 i stedet for 28 ° har Domstolen fundet forenelig med vedtaegtens artikel 45 (ovennaevnte dom af 1.7.1976, sag 62/75).
35 Det bemaerkes, at sagsoegeren ikke har fremsat noget argument, der kan retfaerdiggoere, at Retten traeffer en anden afgoerelse med hensyn til foreneligheden af den metode, der blev anvendt i hans sag, med vedtaegtens artikel 45. Saa meget mindre som man for at foelge sagsoegerens argumentation skulle ophaeve generaldirektoerens ret til at foretage en prioritering, som er grundlag for tildeling af et stort antal points. Ophaeves denne ret, ville der blive lagt afgoerende vaegt paa kriterierne alder samt anciennitet inden for loenklassen og tjenesten, som ikke kan have stoerre vaegt end ansoegerens fortjenester (Domstolens ovennaevnte dom af 17.1.1989, sag 293/87, praemis 16).
36 I oevrigt er det vigtigt at fremhaeve, at generaldirektoerens medvirken i forfremmelsesproceduren er noedvendig af to grunde, nemlig dels for, at der kan tages hensyn til de oplysninger, der saerlig vedroerer hans generaldirektorat, og som han har kendskab til efter hoering af de forskellige overordnede, dels for, at de bedoemmelser af de forskellige tjenestemaend, der kan forfremmes, som er udarbejdet af forskellige bedoemmere, kan saettes i forhold til hinanden.
37 Det fremgaar af ovenstaaende, at anbringendet maa forkastes.
Andet anbringende: manglende begrundelse
38 Sagsoegeren har gjort gaeldende, at Kommissionens afgoerelse om ikke at medtage ham paa listen over tjenestemaend i loenklasse A5, som har gjort sig mest fortjent til forfremmelse til loenklasse A4, ikke er begrundet. Dette anser han for en tilsidesaettelse af vedtaegtens artikel 25.
39 Han bestrider, at Kommissionen kan paaberaabe sig den retspraksis, den har henvist til (Domstolens dom af 13.7.1972, sag 90/71, Bernardi mod Parlamentet, Sml. s. 149, org. ref.: Rec. s. 603, og af 7.2.1990, sag 343/87, Culin mod Kommissionen, Sml. s. 225, praemis 13; Rettens dom af 30.1.1992, sag T-25/90, Schoenherr mod OESU, Sml. II, s. 63) ° ifoelge hvilken afgoerelser om forfremmelse ikke skal begrundes over for forbigaaede ansoegere ° fordi de betragtninger, der ligger til grund for denne praksis, nemlig at der er fare for, at en henvisning til sider af den forbigaaede tjenestemands personlighed vil vaere til skade for ham, ikke gaelder her. Ansaettelsesmyndigheden skal nemlig ikke henvise til saadanne betragtninger, men ifoelge retspraksis indskraenke sig til at se paa klagerens kvalifikationer, tjenstlige indsats og tjenstlige adfaerd, paa de beregninger, der skal foretages inden for rammerne af den gaeldende metode, og paa de eventuelle kvalitative overvejelser, de hoerte tjenestemaend har gjort sig (Rettens dom af 13.12.1990, forenede sager T-160/89 og T-161/89, Kalavros mod Domstolen, Sml. II, s. 871, og af 20.3.1991, sag T-1/90, Pérez-Mínguez Casariego mod Kommissionen, Sml. II, s. 143, praemis 79).
40 Retten skal fastslaa, at afgoerelser om forfremmelser ifoelge fast retspraksis ikke skal begrundes over for forbigaaede ansoegere, idet saadanne afgoerelser ikke traeffes alene paa grundlag af de beroerte parters kvalifikationer og professionelle vaerdi, men ogsaa paa grundlag af visse aspekter af deres personlighed, saaledes at der er fare for, at en begrundelse vil skade dem (Domstolens ovennaevnte dom af 13.7.1972, sag 90/71, og af 7.2.1990, sag 343/87, praemis 13). Det fremgaar dog ligeledes af retspraksis (jf. senest Rettens ovennaevnte dom af 30.1.1992, sag T-25/90, praemis 21), at ansaettelsesmyndigheden skal begrunde en afgoerelse om afvisning af en klage over en forfremmelse.
41 I denne forbindelse skal det bemaerkes, at Kommissionen i sit svar paa klagen har givet en tilstraekkelig begrundelse for afgoerelsen, idet den i svaret udtaler:
"Klageren fremsaetter ikke noget argument, hvorved det godtgoeres, at Generaldirektoratet for det Indre Marked og Industrien ved sin afgoerelse om ikke at optage ham paa listen over forslag til forfremmelser har tilsidesat princippet om lige muligheder for alle, der kan forfremmes, har begaaet en aabenbar fejl eller har begaaet magtfordrejning."
Kommissionen har ved at henvise til princippet om lige muligheder for alle, der kan forfremmes, klart angivet over for sagsoegeren, at dens afgoerelse blev truffet efter en sammenligning af de forfremmelsesvaerdige tjenestemaends fortjenester. Endvidere har Kommissionen udbygget sin begrundelse ved i naervaerende sag at fremlaegge de otte forfremmede tjenestemaends bedoemmelser.
42 Dette anbringende skal saaledes forkastes.
Tredje anbringende: manglende paategning af den personlige aktmappe og ikke stedfunden sammenligning af fortjenester
43 Sagsoegeren har anfoert, at den anfaegtede afgoerelse er ulovlig, for saa vidt som der under hans forfremmelsessag ikke er henvist til hans aktmappe eller hans bedoemmelser, hverken i "forfremmelsesudvalgets afgoerelse" eller i Kommissionens besvarelse af hans klage, selv om aktmappen og bedoemmelserne er noedvendige for at kunne vurdere hans fortjenester.
44 I oevrigt tilfoejer han i replikken, at hans personlige aktmappe, som han havde haft adgang til, alene indeholdt bilag om formalia og bedoemmelser og ikke et notat, som hans kontorchef den 23. september 1988 havde sendt til generaldirektoeren. I medfoer af vedtaegtens artikel 26 skulle dette notat ° der var meget gunstigt for sagsoegeren ° have figureret blandt hans personlige akter. Han finder, at der derved er sket en kraenkelse af hans ret til at varetage sine interesser (Domstolens dom af 28.6.1972, sag 88/71, Brasseur mod Parlamentet, Sml. 1972, s. 131, org. ref.: Rec. s. 499, og af 12.2.1987, sag 233/85, Bonino mod Kommissionen, Sml. s. 739; Rettens dom af 20.6.1990, sag T-47/89, Marcato mod Kommissionen, Sml. II, s. 231).
45 I oevrigt haevder sagsoegeren, at der ved siden af hans "officielle" personlige aktmappe findes en "uofficiel" sagsmappe om ham i GD III. Han finder dette bevist ved erklaeringer fremsat af generaldirektoerens overassistent, som mundtligt har meddelt ham, at hans saerlige GD III-akter ikke indeholdt noget graverende. Dette betragter sagsoegeren som stridende mod vedtaegtens artikel 26, stk. 5, ifoelge hvilken der kun kan foeres én aktmappe for hver tjenestemand.
46 Kommissionen har gjort gaeldende, at da afgoerelser om forfremmelser ikke skal begrundes over for forbigaaede ansoegere, er det ej heller noedvendigt i deres praeambel at naevne, at de er truffet paa baggrund af de ansattes akter.
47 Kommissionen har dog tilfoejet, at det siger sig selv, at hverken generaldirektoeren, forfremmelsesudvalget eller ansaettelsesmyndigheden kan udtale sig om forfremmelser uden at have set de enkelte ansoegeres aktmappe, som alle medlemmer af forfremmelsesudvalget har adgang til. Dette finder Kommissionen bevist ved, at det i praeamblen til ansaettelsesmyndighedens afgoerelse hedder:
"... det medlem af Kommissionen, der har ansvaret for personaleanliggender, har haft adgang til de personlige akter vedroerende samtlige tjenestemaend, der kan forfremmes".
Kommissionen tilfoejer, at det af notatet af 31. juli 1990 fremgaar, at den snaevre gruppe undersoegte Mergen' s sag, og at den "i betragtning af oplysningerne i [hans] personlige akter ikke har kunnet anbefale forfremmelsesudvalget at imoedekomme ansoegningen".
48 Endelig goer Kommissionen gaeldende, at saavel sagsoegerens paastand om, at der i GD III findes en anden aktmappe om ham, som paastanden om, at der i hans personlige aktmappe mangler en notits, som hans kontorchef har sendt generaldirektoeren om ham ° to paastande, hvoraf han udleder, at der er sket kraenkelse af vedtaegtens artikel 26 ° er blevet fremsat for foerste gang paa replikstadiet. Det er grunden til, at Kommissionen finder, at de boer afvises i medfoer af procesreglementets artikel 48, stk. 2.
49 Retten skal fastslaa, at der intetsteds er fastsat nogen formel pligt for ansaettelsesmyndigheden til at paategne en ansoegers personlige akter, naar den beslutter at optage eller ikke at optage ham paa listen over tjenestemaend, som findes at have gjort sig mest fortjent. Derfor kan det ikke laegges Kommissionen til last, at den ikke formelt har paategnet sagsoegerens personlige akter.
50 For saa vidt som sagsoegerens argumentation gaar ud paa, at den manglende henvisning til hans personlige aktmappe viser, at der ikke blev taget hensyn hertil, og at der saaledes ikke kan have fundet en sammenligning sted af de forskellige ansoegeres fortjenester, skal det bemaerkes, at foelgende fremgaar af ansaettelsesmyndighedens afgoerelse af 1. august 1990:
"... det kommissionsmedlem, der har ansvaret for personaleanliggender, har haft adgang til de personlige akter vedroerende samtlige tjenestemaend, der kan forfremmes ... han har taget hensyn til samtlige de forhold, som skal tages i betragtning ved forfremmelserne, bl.a. tjenestemandens kvalifikationer, tjenstlige indsats og adfaerd, anciennitet inden for loenklassen og inden for tjenesten samt alder og til listen over de tjenestemaend, der findes at have gjort sig mest fortjent i de foregaaende regnskabsaar, men som ikke var blevet forfremmet ... [og] han har sammenlignet fortjenesterne hos de tjenestemaend, der kan forfremmes".
51 Det skal tilfoejes, at den snaevre gruppe, som indtraeder i forfremmelsesproceduren paa et tidligere stadium, ligeledes har gennemgaaet sagsoegerens akter, eftersom det kan laeses i notatet af 31. juli 1990, at den snaevre gruppe har behandlet sagsoegerens sag, men at det "i betragtning af oplysningerne i [hans] akter ikke har kunnet anbefale forfremmelsesudvalget at imoedekomme ansoegningen".
52 Det foelger heraf, at ansaettelsesmyndigheden faktisk har sammenlignet fortjenesterne hos de forskellige tjenestemaend, der kan forfremmes.
53 For saa vidt angaar sagsoegerens anbringende om kraenkelse af vedtaegtens artikel 26 fastslaar Retten i oevrigt, at det er fremsat for foerste gang i replikken, og at det, da det ikke har nogen forbindelse med de oevrige anbringender i sagen, navnlig anbringendet om den manglende paategning af den personlige aktmappe, udgoer et nyt anbringende i henhold til procesreglementets artikel 48, stk. 2, som foelgelig boer afvises fra paakendelse. Dels har sagsoegeren nemlig i retsmoedet erklaeret, at han havde kendskab til notatet af 23. september 1988 foer anlaeggelsen af denne sag. Foelgelig kan dette notat ikke udgoere en faktisk omstaendighed, som er kommet frem under retsforhandlingerne, og som derfor berettiger til at fremsaette et nyt anbringende under sagens behandling. Dels har sagsoegeren ikke som svar paa den afvisningsindsigelse, Kommissionen fremsatte i duplikken, under retsmoedet haevdet, at de ytringer, overassistenten hos generaldirektoeren for GD III havde fremsat, var fremkommet efter sagens anlaeg.
54 Heraf foelger, at det tredje anbringende maa forkastes.
Fjerde anbringende: den diskriminerende karakter af afgoerelsen om ikke at forfremme sagsoegeren
55 Sagsoegeren har gjort gaeldende, at han er offer for et systematisk fastholdt oenske om ikke at forfremme ham, og at det diskriminerende heri er saa meget mere aabenbart, som det ledsages af en systematisk underkendelse af hans fortjenester. Disse er store, hvilket kan ses dels af hans gode bedoemmelser, som, hvis der var taget hensyn til dem under anvendelsen af metoden, matematisk ville have foert til samme resultat som det, der er opnaaet af de ansoegere, som er foreslaaet forfremmet, dels af de 27 direktiver, han har udarbejdet.
56 Han har endvidere gjort gaeldende, at et medlem af Europa-Parlamentet har tilstillet Kommissionen flere skrivelser med klager over denne diskrimination, og at notaterne ikke er blevet besvaret. Sagsoegeren finder, at denne tavshed giver ham ret til at paaberaabe sig eksistensen af et bevis, som bygger paa en raekke formodninger.
57 Kommissionen har svaret, at sagsoegeren ikke har fremfoert noget, der minder om et bevis for sine paastande om, at han er offer for diskrimination, og at disse derfor er helt grundloese, usandsynlige og urigtige. Det ses ikke, hvorfor sagsoegerens generaldirektoer skulle have saa meget imod ham, at han skulle soege at blokere hans karriere. I virkeligheden naegter sagsoegeren at erkende, at han kan blive forbigaaet til fordel for ansoegere, som er yngre eller har lavere anciennitet inden for loenklassen eller tjenesten end ham.
58 Kommissionen finder, at det forhold, at bedoemmelserne af sagsoegeren er gode, men ikke saa gode som bedoemmelserne af de otte tjenestemaend, der er foreslaaet forfremmet, retfaerdiggoer saavel generaldirektoerens som forfremmelsesudvalgets forslag. Selv om bedoemmelsen af sagsoegerens fortjenester ikke er daarlig, men tvaertimod god, betyder det ikke, at han hoerer til blandt de bedste.
59 Endelig har Kommissionen gjort gaeldende, at den raekke formodninger, som sagsoegerens paaberaaber sig, kun vanskeligt kan laeses ud af skrivelser fra et medlem af Europa-Parlamentet, der ikke hoerer til afdelingen og ikke kender sagsoegerens arbejde og slet ikke de kvalifikationer, som de oevrige ansoegere, der kan forfremmes, er i besiddelse af. Endvidere er parlamentsmedlemmets skrivelser og spoergsmaal blevet besvaret.
60 Retten skal fastslaa, at sagsoegeren intetsteds i sine skriftlige indlaeg bestrider, at tjenestemaendene paa listen over tjenestemaend, som foreslaas forfremmet, eller paa listen over dem, der har gjort sig mest fortjent, havde bedre bedoemmelser end ham, og at deres fortjenester derfor kunne betragtes som bedre end hans, i hvert fald af generaldirektoeren. Faktisk kan sagsoegeren for saa vidt angaar generaldirektoeren under ingen omstaendigheder paastaa, at dette, at der ved den metode, som blev anvendt foer hans klage, tildeles det samme antal point for karaktererne "godt", "meget godt" og "udmaerket", er til hinder for, at generaldirektoeren i forbindelse med sin prioritering tager hensyn til de forskelle, der er mellem de forskellige bedoemmelser.
61 I oevrigt skal det bemaerkes, at sagsoegeren ikke i sine skriftlige indlaeg naevner noget, der tyder paa, at hans generaldirektoer systematisk soeger at hindre hans forfremmelse. Denne paastand modsiges da ogsaa af, at generaldirektoeren ved sin prioritering stoettede sig paa bedoemmelserne af de forskellige tjenestemaend. I den forbindelse skal det fremhaeves, at sagsoegeren ikke har bestridt sin bedoemmelse, idet han flere gange er gaaet med til, at den viderefoertes.
62 Der boer laegges vaegt paa, at sagsoegeren ikke, som naevnt af Kommissionen, i den foreliggende sag kan paaberaabe sig skrivelser fra et medlem af Europa-Parlamentet som bevis for den diskrimination, han paastaar at vaere genstand for, da disse skrivelser ikke i sig selv indeholder bevis paa noget, der kan bevise eksistensen af en saadan diskrimination.
63 Det fremgaar af ovenstaaende, at dette anbringende ikke kan tages til foelge.
Paastanden om godtgoerelse
64 Sagsoegeren har gjort gaeldende, at Kommissionen ved at begaa de forskellige ulovligheder, han har afsloeret, har begaaet tjenstlige fejl, som har forvoldt ham en ikke-oekonomisk skade, hvilken han ansaetter til 100 000 BFR.
65 Kommissionen har naegtet at have begaaet nogen ulovlighed og derved nogen fejl.
66 Retten skal fastslaa, at da Kommissionen ikke har begaaet nogen ulovlighed, kan der ikke antages nogen tjenstlig fejl.
67 Kravet om godtgoerelse tages derfor ikke til foelge.
68 Det fremgaar af de ovenstaaende betragtninger, at sagsoegte maa frifindes.
Afgørelse om sagsomkostninger
Sagens omkostninger
69 I henhold til artikel 87, stk. 2, i Rettens procesreglement paalaegges det den tabende part at betale sagens omkostninger, hvis der er nedlagt paastand herom. Ifoelge samme reglements artikel 88 baerer institutionerne dog selv deres egne omkostninger i tvister mellem Faellesskaberne og deres ansatte.
Afgørelse
Paa grundlag af disse praemisser
udtaler og bestemmer
RETTEN (Femte Afdeling)
1) Sagsoegte frifindes.
2) Hver part baerer sine omkostninger.