CELEX: 62010CJ0400
Súdna spolupráca v občianskych veciach
Manželské veci a rodičovské práva a povinnosti
Haagsky dohovor z 25. októbra 1980 o občianskoprávnych aspektoch medzinárodných únosov detí
Nariadenie (ES) č. 2201/2003
Deti, ktorých rodičia nie sú manželmi
Opatrovnícke právo otca
Výklad pojmu ‚opatrovnícke právo‘
Všeobecné zásady práva a Charta základných práv Európskej únie

Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu nariadenia Rady (ES) č. 2201/2003 z 27. novembra 2003 o právomoci
a uznávaní a výkone rozsudkov v manželských veciach a vo veciach rodičovských práv a povinností, ktorým sa zrušuje nariadenie
(ES) č. 1347/2000 (Ú. v. EÚ L 338, s. 1; Mim. vyd. 19/006, s. 243).
Tento návrh bol podaný v rámci sporu medzi J. McB., ktorý je otcom troch detí, a L. E., ktorá je ich matkou, o návrat týchto
detí, ktoré sa v súčasnosti nachádzajú s ich matkou v Anglicku, do Írska.

Právny rámec

Haagsky dohovor z roku 1980
Článok 1 Haagskeho dohovoru z 25. októbra 1980 o občianskoprávnych aspektoch medzinárodných únosov detí (ďalej len „Haagsky
dohovor z roku 1980“) stanovuje:
„Cieľom tohto dohovoru je:
a)      zabezpečiť okamžitý návrat detí, ktoré boli neoprávnene premiestnené do niektorého zmluvného štátu alebo sú v ňom zadržiavané,
a
b)      zabezpečiť, aby opatrovnícke práva a práva styku podľa právneho poriadku jedného zmluvného štátu sa účinne dodržiavali v ostatných
zmluvných štátoch.“
Článok 3 uvedeného dohovoru znie:
„Premiestnenie alebo zadržanie dieťaťa sa považuje za neoprávnené, ak:
a)      je porušením opatrovníckeho práva, ktoré nadobudla osoba, inštitúcia alebo iná právnická osoba buď spoločne, alebo samostatne
podľa právneho poriadku štátu, na ktorého území malo dieťa svoj obvyklý pobyt bezprostredne pred premiestnením alebo zadržaním,
a
b)      v čase jeho premiestnenia alebo zadržania sa toto právo aj skutočne vykonávalo buď spoločne, alebo samostatne, alebo by sa
takto vykonávalo, ak by nedošlo k premiestneniu či zadržaniu.
Opatrovnícke právo uvedené v písmene a) možno nadobudnúť najmä priamo zo zákona alebo na základe rozhodnutia súdu alebo správneho
orgánu, alebo na základe dohody platnej podľa právneho poriadku tohto štátu.“
Článok 15 Haagskeho dohovoru z roku 1980 znie:
„Súdne alebo správne orgány zmluvného štátu môžu pred vydaním rozhodnutia vo veci návratu dieťa požiadať, aby žiadateľ zabezpečil
od orgánu štátu obvyklého pobytu dieťaťa rozhodnutie alebo iný doklad o tom, že premiestnenie alebo zadržanie bolo neoprávnené
podľa článku 3 dohovoru, ak takéto rozhodnutie či doklad možno v tomto štáte získať. Ústredné orgány zmluvných štátov poskytnú
žiadateľovi pomoc v potrebnom rozsahu na zabezpečenie takého rozhodnutia alebo dokladu.“

Právo Únie
Odôvodnenie č. 17 nariadenia č. 2201/2003 stanovuje:
„V prípadoch neoprávneného premiestnenia alebo zadržiavania dieťaťa sa má bez odkladu dosiahnuť návrat dieťaťa, a na tento
účel by sa mal naďalej uplatňovať [Haagsky dohovor z roku 1980], doplnený ustanoveniami tohto nariadenia, najmä jeho článkom
11. …“
Podľa odôvodnenia č. 33 uvedeného nariadenia:
„Toto nariadenie uznáva základné práva a dodržiava zásady Charty základných práv Európskej únie [ďalej len ‚charta‘]. Predovšetkým
sa snaží zabezpečiť rešpektovanie základných práv dieťaťa, ako je ustanovené v článku 24 [charty].“
Článok 2 bod 9 toho istého nariadenia vymedzuje pojem „opatrovnícke právo“ ako „práva a povinnosti súvisiace s osobnou starostlivosťou
o dieťa, najmä právo určiť miesto pobytu dieťaťa“.
Článok 2 bod 11 nariadenia č. 2201/2003 upresňuje, že „… premiestnenie alebo zadržiavanie dieťaťa“ je neoprávnené, ak:
„a)      je porušením opatrovníckeho práva nadobudnutého rozsudkom, zo zákona alebo dohodou, ktorá má právne účinky, podľa práva členského
štátu, v ktorom malo dieťa obvyklý pobyt bezprostredne pred premiestnením alebo zadržaním;
a
b)      za predpokladu, že v čase premiestnenia alebo zadržania sa toto opatrovnícke právo aj skutočne vykonávalo, buď spoločne alebo
samostatne, alebo by sa bolo takto vykonávalo, ak by nedošlo k premiestneniu alebo zadržaniu. Opatrovnícke právo sa považuje
za vykonávané spoločne, ak na základe rozsudku alebo zo zákona jeden nositeľ rodičovských práv a povinností nemôže rozhodnúť
o mieste pobytu dieťaťa bez súhlasu druhého nositeľa rodičovských práv a povinností.“
Článok 11 uvedeného nariadenia s názvom „Návrat dieťaťa“ stanovuje:
„1.      Keď osoba, orgán alebo iný subjekt, ktorý vykonáva opatrovnícke právo, podá žiadosť na príslušné orgány členského štátu o vydanie
rozsudku podľa [Haagskeho dohovoru z roku 1980], aby dosiahla návrat dieťaťa, ktoré bolo neoprávnene premiestnené alebo zadržané
v inom členskom štáte ako členskom štáte, v ktorom malo dieťa obvyklý pobyt bezprostredne pred neoprávneným premiestnením
alebo zadržaním, uplatňujú sa odseky 2 až 8.
…
3.      Súd, ktorému sa podala žiadosť o návrat dieťaťa podľa odseku 1, koná o žiadosti urýchlene najrýchlejšími postupmi, ktoré mu
poskytuje vnútroštátny právny poriadok.
Bez toho, aby bola dotknutá prvá veta tohto odseku, súd vydá rozsudok najneskôr do šiestich týždňov od podania žiadosti, ak
tomu nebránia výnimočné okolnosti.
…
6.      Ak súd vydal príkaz o nevrátení podľa článku 13 Haagskeho dohovoru z roku 1980, musí okamžite, buď priamo alebo prostredníctvom
svojho ústredného orgánu, zaslať odpis súdneho príkazu o nevrátení a súvisiace písomnosti, najmä záznam súdnych pojednávaní,
súdu s právomocou alebo ústrednému orgánu členského štátu, v ktorom malo dieťa obvyklý pobyt bezprostredne pred neoprávneným
premiestnením alebo zadržaním, podľa vnútroštátneho práva. Súdu sa musia všetky uvedené písomnosti zaslať do jedného mesiaca
od dátumu príkazu o nevrátení.
7.      Ak súdy v členskom štáte, v ktorom malo dieťa obvyklý pobyt bezprostredne pred neoprávneným premiestnením alebo zadržaním,
nezačali konanie na návrh jedného z účastníkov, súd alebo ústredný orgán, ktorému sa zašlú informácie uvedené v odseku 6,
musí o tom informovať účastníkov a vyzvať ich, aby urobili svoje podania na súd v súlade s vnútroštátnym právom do troch mesiacov
od dátumu oznámenia, aby súd mohol preskúmať otázku opatrovníckeho práva k dieťaťu.
Bez toho, aby boli dotknuté kritéria právomoci uvedené v tomto nariadení, súd ukončí konanie, ak v uvedenej lehote nedostal
žiadne podania.
8.      Bez ohľadu na rozsudok o nevrátení podľa článku 13 Haagskeho dohovoru z roku 1980 každý následný rozsudok požadujúci návrat
dieťaťa vydaný súdom, ktorý má právomoc podľa tohto nariadenia, sa vykonáva podľa oddielu 4 kapitoly III na účely zabezpečenia
návratu dieťaťa.“
Článok 60 nariadenia č. 2201/2003 s názvom „Vzťahy k niektorým mnohostranným dohovorom“ znie:
„Vo vzťahoch medzi členskými štátmi má toto nariadenie prednosť pred týmito dohovormi v rozsahu, v ktorom sa týka otázok upravených
týmto nariadením:
…
e)      [Haagsky dohovor z roku 1980].“
Článok 62 uvedeného nariadenia s názvom „Rozsah účinkov“ vo svojom odseku 2 stanovuje:
„Dohovory uvedené v článku 60, najmä Haagsky dohovor z roku 1980, sú naďalej platné medzi členskými štátmi, ktoré sú ich zmluvnými
stranami, v súlade s článkom 60.“

Vnútroštátne právo
Z návrhu na začatie prejudiciálneho konania vyplýva, že podľa írskeho práva sa biologickému otcovi detí nepriznáva zo zákona
opatrovnícke právo. Navyše skutočnosť, že rodičia, ktorí nie sú manželmi, bývali v spoločnej domácnosti a otec sa aktívne
podieľal na výchove dieťaťa, sama osebe neznamená, že otcovi sa také právo priznáva.
Podľa článku 6 A zákona o opatrovníctve maloletých z roku 1964 (Guardianship of Infants Act 1964), v znení článku 12 zákona
o postavení detí z roku 1987 (Status of Children Act 1987), „ak otec a matka nie sú manželmi, súd môže ustanoviť otca na jeho
návrh za opatrovníka maloletého“.
Článok 11 ods. 4 zákona o opatrovníctve maloletých z roku 1964, v znení článku 13 zákona o postavení detí z roku 1987, stanovuje:
„V prípade maloletého, ktorého otec a matka nie sú manželmi, právo jeho otca alebo matky podať podľa tohto článku návrh týkajúci
sa zverenia maloletého do osobnej starostlivosti a práva styku s maloletým patrí aj otcovi, ktorý nie je opatrovníkom maloletého;
na tento účel sa v tomto článku otcom alebo rodičom maloletého rozumie aj otec, ktorý nie je opatrovníkom maloletého.“
Zákon o únosoch detí a o výkone rozhodnutí o zverení dieťaťa do osobnej starostlivosti z roku 1991 (Child Abduction and Enforcement
of Custody Orders Act 1991), v znení nariadenia z roku 2005 prijatého v súvislosti s Európskymi spoločenstvami (rozsudky v manželských
veciach a vo veciach rodičovských práv a povinností) [European Communities (Judgments in Matrimonial Matters and Matters of
Parental Responsibility) Regulations 2005], vo svojom článku 15 stanovuje:
„Súd môže na návrh osoby, ktorá má podľa súdu záujem na veci, podaný na účely článku 15 [Haagskeho dohovoru z roku 1980] vydať
vyhlásenie, že premiestnenie dieťaťa zo štátu alebo jeho zadržiavanie mimo štátu bolo
a)      v prípade premiestnenia alebo zadržiavania v členskom štáte neoprávneným premiestnením alebo zadržiavaním v zmysle článku 2
[nariadenia] alebo
b)      v ostatných prípadoch neoprávnené v zmysle článku 3 [Haagskeho dohovoru z roku 1980].“

Spor vo veci samej a prejudiciálna otázka

Skutkové okolnosti, ktoré viedli k sporu vo veci samej
Zo spisového materiálu, ktorý bol predložený Súdnemu dvoru, vyplýva, že odvolateľ vo veci samej, J. McB., írsky štátny príslušník,
a odporkyňa v tej istej veci, L. E., britská štátna príslušníčka, tvorili nezosobášený pár a žili spolu počas viac ako desiatich
rokov v Anglicku, Austrálii, Severnom Írsku a od novembra 2008 v Írsku. Narodili sa im tri deti, a to J., narodený 21. decembra
2000 v Anglicku, E., narodený 20. novembra 2002 v Severnom Írsku, a J. C., narodená 22. júla 2007 v Severnom Írsku.
K zhoršeniu vzťahov medzi rodičmi došlo koncom roka 2008 a začiatkom roka 2009, pričom matka z dôvodu údajného agresívneho
správania otca viackrát odišla so svojimi deťmi do útulku pre týrané ženy. V apríli 2009 sa obaja rodičia zmierili a rozhodli
sa, že 10. októbra 2009 uzavrú manželstvo. Otec však 11. júla 2009 po svojom návrate z pracovnej cesty v Severnom Írsku zistil,
že matka spolu s deťmi opäť opustila domov, aby odišla do útulku pre týrané ženy.
Dňa 15. júla 2009 právni zástupcovia otca na jeho žiadosť pripravili návrh na začatie konania na príslušnom írskom súde, konkrétne
na District Court, prostredníctvom ktorého žiadal, aby mu bolo priznané opatrovnícke právo k jeho trom deťom. Matka však 25. júla
2009 odletela spolu s troma uvedenými deťmi, ako aj s jedným starším dieťaťom z predchádzajúceho zväzku, do Anglicka. Uvedený
návrh nebol k tomuto dňu matke doručený, takže v súlade s írskym procesným právom nebol návrh riadne podaný a právomoc írskeho
súdu tak nebola založená.

Konanie začaté otcom v Anglicku
Dňa 2. novembra 2009 podal J. McB. na High Court of Justice (England & Wales), Family Division (Spojené kráľovstvo), návrh,
ktorým sa domáhal navrátenia detí do Írska v súlade s ustanoveniami Haagskeho dohovoru z roku 1980 a nariadenia č. 2201/2003.
Tento súd uznesením z 20. novembra 2009 vyzval otca, aby v súlade s článkom 15 toho istého dohovoru predložil rozhodnutie
alebo iný doklad vydaný írskym orgánom, v ktorom sa uvádza, že premiestnenie detí bolo neoprávnené podľa článku 3 uvedeného
dohovoru.

Konanie začaté otcom v Írsku
Dňa 22. decembra 2009 J. McB podal na High Court (Írsko) návrh, prostredníctvom ktorého sa jednak domáhal, aby tento súd rozhodol
alebo vydal doklad o tom, že premiestnenie jeho troch detí, ktoré sa uskutočnilo 25. júla 2009, bolo neoprávnené v zmysle
článku 3 Haagskeho dohovoru z roku 1980, a jednak, aby mu bolo priznané opatrovnícke právo.
Rozsudkom z 28. apríla 2010 High Court rozhodol o zamietnutí prvej z požiadaviek z dôvodu, že otec nemal žiadne opatrovnícke
právo k deťom v čase ich premiestnenia, takže toto premiestnenie nebolo v zmysle Haagskeho dohovoru z roku 1980 alebo nariadenia
č. 2201/2003 neoprávnené.
Otec podal proti tomuto rozhodnutiu odvolanie na vnútroštátny súd. Tento súd vo svojom návrhu na začatie prejudiciálneho konania
uviedol, že otec nemal k svojim deťom k 25. júlu 2009 žiadne opatrovnícke právo v zmysle ustanovení Haagskeho dohovoru z roku
1980. Vnútroštátny súd však uvádza, že definícia pojmu „opatrovnícke právo“ na účely návrhov na nariadenie návratu detí z jedného
členského štátu do druhého na základe Haagskeho dohovoru z roku 1980 je v súčasnosti obsiahnutá v článku 2 bode 9 uvedeného
nariadenia.
Vnútroštátny súd zastáva názor, že z ustanovení nariadenia č. 2201/2003 a ani z článku 7 charty nevyplýva, že biologický otec
dieťaťa by nevyhnutne mal mať k tomuto dieťaťu opatrovnícke právo na účely rozhodovania o neoprávnenom alebo oprávnenom premiestnení
dieťaťa, pokiaľ neexistuje súdne rozhodnutie, ktoré by mu toto právo priznávalo. Vnútroštátny súd však uznáva, že poskytovať
výklad týchto ustanovení práva Únie patrí do právomoci Súdneho dvora.
Za týchto podmienok Supreme Court rozhodol konanie prerušiť a položiť Súdnemu dvoru túto prejudiciálnu otázku:
„Bráni [nariadenie č. 2201/2003], vykladané v súlade s článkom 7 [charty] alebo inak, členskému štátu v tom, aby vo svojom
právnom poriadku stanovil požiadavku, že otcovi dieťaťa, ktorý nie je manželom matky, musí byť dieťa zverené do osobnej starostlivosti
rozhodnutím príslušného súdu, aby mal ‚opatrovnícke právo‘, v dôsledku ktorého je premiestnenie tohto dieťaťa zo štátu jeho
obvyklého pobytu neoprávnené na účely článku 2 bodu 11 tohto nariadenia?“

O naliehavom konaní
Vnútroštátny súd navrhol, aby sa tento prejudiciálny návrh prejednal v rámci naliehavého konania upraveného v článku 104b
rokovacieho poriadku Súdneho dvora.
Vnútroštátny súd odôvodnil tento návrh tvrdením, že podľa odôvodnenia č. 17 nariadenia č. 2201/2003 v prípade neoprávneného
premiestnenia dieťaťa sa má bez odkladu dosiahnuť jeho návrat.
V tejto súvislosti z návrhu na začatie prejudiciálneho konania vyplýva, že táto vec sa týka troch detí vo veku 3, 7 a 9 rokov,
ktoré boli odlúčené od svojho otca počas viac ako jedného roka. Keďže ide o deti v nízkom veku, najmä pokiaľ ide o najmladšie
z týchto detí, udržiavanie súčasného stavu by mohlo vážne narušiť ich vzťah k otcovi.
Za týchto podmienok na návrh sudcu spravodajcu tretia komora Súdneho dvora po vypočutí generálneho advokáta vyhovela návrhu
vnútroštátneho súdu prejednať prejudiciálny návrh v rámci naliehavého konania.

O prejudiciálnej otázke

O prípustnosti
Európska komisia má pochybnosti, pokiaľ ide o prípustnosť návrhu na začatie prejudiciálneho konania, a nemecká vláda tvrdí,
že tento návrh je neprípustný. V podstate uvádzajú, že spor vo veci samej sa netýka navrátenia detí podľa článku 11 nariadenia
č. 2201/2003, ale sa týka – ešte pred samotným navrátením detí – vydania rozhodnutia o tom, že premiestnenie detí bolo podľa
článku 15 Haagskeho dohovoru z roku 1980 neoprávnené. Tento spor sa tak netýka otázky, či premiestnenie detí je neoprávnené
podľa článku 2 bodu 11 uvedeného nariadenia, ale či je neoprávnené podľa článkov 1 a 3 toho istého dohovoru. Odvolateľ vo
veci samej sa totiž obrátil na príslušný írsky súd s návrhom, prostredníctvom ktorého žiada o vydanie rozhodnutia alebo iného
dokladu o tom, že premiestnenie alebo zadržanie detí bolo podľa článku 3 uvedeného dohovoru neoprávnené. Tento návrh podal
z dôvodu, že High Court of Justice (England & Wales), Family Division, ho o predloženie takého rozhodnutia alebo dokladu požiadal
v súlade s článkom 15 tohto dohovoru.
Nariadenie č. 2201/2003, a najmä jeho článok 11, sa však netýka konania stanoveného v článku 15 Haagskeho dohovoru z roku
1980 o určení, že premiestnenie dieťaťa bolo neoprávnené, ale týka sa výlučne konania o jeho navrátení. Článok 11 uvedeného
nariadenia by sa tak mal uplatniť až po skončení konania podľa článku 15 uvedeného dohovoru a v prípade, ak sa začalo konanie
o navrátení detí, čiže prejudiciálna otázka vnútroštátneho súdu bola predčasná.
V tejto súvislosti je potrebné pripomenúť, že podľa ustálenej judikatúry Súdneho dvora je na vnútroštátnom súde, ktorý rozhoduje
spor a ktorý musí niesť zodpovednosť za prijaté súdne rozhodnutie, aby posúdil so zreteľom na osobitosti každej veci, či je
na vydanie jeho rozsudku nevyhnutná prejudiciálna otázka, ako aj relevantnosť otázky, ktorú kladie Súdnemu dvoru (rozsudok
z 30. novembra 2006, Brünsteiner a Autohaus Hilgert, C‑376/05 a C‑377/05, Zb. s. I‑11383, bod 26 a citovaná judikatúra).
Preto, pokiaľ sa položené otázky týkajú výkladu práva Únie, je Súdny dvor v zásade povinný rozhodnúť (pozri najmä rozsudky
z 13. marca 2001, PreussenElektra, C‑379/98, Zb. s. I‑2099, bod 38, a z 1. októbra 2009, Gottwald, C‑103/08, Zb. s. I‑9117,
bod 16).
Z uvedeného vyplýva, že domnienka relevantnosti prejudiciálnych otázok položených vnútroštátnymi súdmi môže byť vyvrátená
len vo výnimočných prípadoch, najmä keď je zjavné, že požadovaný výklad ustanovení práva Únie uvedených v týchto otázkach
nemá žiadnu súvislosť so skutočnosťou ani s predmetom konania vo veci samej (pozri najmä rozsudky Gottwald, už citovaný, bod
17, a z 22. apríla 2010, Dimos Agios Nikolaos, C‑82/09, Zb. s. I‑3649, bod 15).
V prejednávanej veci vnútroštátny súd dospel k záveru, že na rozhodnutie o návrhu, ktorý prejednáva a ktorý sa týka vydania
rozhodnutia alebo iného dokladu o tom, že predmetné premiestnenie alebo zadržanie detí bolo v spore vo veci samej neoprávnené,
je potrebné, aby bol podaný výklad nariadenia č. 2201/2003 a najmä jeho článku 2 bodu 11. Z uplatniteľných vnútroštátnych
predpisov, konkrétne z článku 15 zákona o únosoch detí a o výkone rozhodnutí o zverení dieťaťa do osobnej starostlivosti z roku
1991, v znení nariadenia z roku 2005 prijatého v súvislosti s Európskymi spoločenstvami (rozsudky v manželských veciach a vo
veciach rodičovských práv a povinností), však vyplýva, že vnútroštátny súd má v prípade premiestnenia dieťaťa do iného členského
štátu povinnosť rozhodnúť o oprávnenosti premiestnenia podľa článku 2 nariadenia č. 2201/2003, pokiaľ ho navrhovateľ žiada
o vydanie takého rozhodnutia alebo iného dokladu podľa článku 15 Haagskeho dohovoru z roku 1980.
Okrem toho je potrebné uviesť, že podľa článku 60 nariadenia č. 2201/2003 vo vzťahoch medzi členskými štátmi má toto nariadenie
prednosť pred Haagskym dohovorom z roku 1980 v rozsahu, v ktorom sa týka otázok upravených týmto nariadením. Podľa článku 62
ods. 2 toho istého nariadenia, a takisto ako sa uvádza v jeho odôvodnení č. 17, je s výhradou tejto prednosti tento dohovor
naďalej platný medzi členskými štátmi, ktoré sú jeho zmluvnými stranami, v súlade s uvedeným článkom 60. Preto sa na únosy
detí z jedného členského štátu do druhého členského štátu uplatnia pravidlá obsiahnuté v ustanoveniach Haagskeho dohovoru
z roku 1980, doplnené ustanoveniami nariadenia č. 2201/2003, pričom tieto posledné uvedené ustanovenia majú v rámci pôsobnosti
tohto nariadenia prednosť.
Za týchto okolností sa výklad, o ktorý žiada vnútroštátny súd, zdá byť relevantný z hľadiska rozhodnutia, ktoré má tento vnútroštátny
súd prijať.
Z tohto dôvodu je návrh na začatie prejudiciálneho konania prípustný.

O veci samej
Vnútroštátny súd sa v podstate pýta, či nariadenie č. 2201/2003 sa má vykladať v tom zmysle, že bráni tomu, aby právny poriadok
členského štátu podmienil nadobudnutie opatrovníckeho práva otcom dieťaťa, ktorý nie je manželom matky dieťaťa, rozhodnutím
príslušného vnútroštátneho súdu, prostredníctvom ktorého sa mu také opatrovnícke právo, v dôsledku ktorého môže byť premiestnenie
alebo zadržanie tohto dieťaťa jeho matkou považované za neoprávnené podľa článku 2 bodu 11 tohto nariadenia, priznáva.
V tejto súvislosti je potrebné pripomenúť, že článok 2 bod 9 uvedeného nariadenia vymedzuje pojem „opatrovnícke právo“ ako
„práva a povinnosti súvisiace s osobnou starostlivosťou o dieťa, najmä právo určiť miesto pobytu dieťaťa“.
Vo vzťahu k právnym poriadkom členských štátov je pojem „opatrovnícke právo“ samostatným pojmom, keďže tento pojem je vymedzený
v nariadení č. 2201/2003. Z potreby jednotného uplatňovania práva Únie, ako aj zo zásady rovnosti totiž vyplýva, že znenie
ustanovenia tohto práva, ktoré neobsahuje žiadny výslovný odkaz na právne poriadky členských štátov s cieľom určiť ich zmysel
a rozsah pôsobnosti, si v zásade vyžaduje v celej Únii autonómny a jednotný výklad, ktorý musí zohľadňovať kontext ustanovenia
a cieľ sledovaný príslušnou právnou úpravou (rozsudok zo 17. júla 2008, Kozłowski, C‑66/08, Zb. s. I‑6041, bod 42 a citovaná
judikatúra). Na účely uplatnenia toho istého nariadenia opatrovnícke právo tak v každom prípade zahŕňa právo oprávnenej osoby
určiť miesto pobytu dieťaťa.
Odlišná je otázka určenia osoby s opatrovníckym právom. V tejto súvislosti z článku 2 bodu 11 písm. a) uvedeného nariadenia
vyplýva, že určenie toho, či premiestnenie dieťaťa bolo, alebo nebolo oprávnené, závisí od existencie „opatrovníckeho práva
nadobudnutého rozsudkom, zo zákona alebo dohodou, ktorá má právne účinky, podľa práva členského štátu, v ktorom malo dieťa
obvyklý pobyt bezprostredne pred premiestnením alebo zadržaním“.
Z toho vyplýva, že nariadenie č. 2201/2003 neurčuje osobu s opatrovníckym právom, na základe ktorého možno považovať premiestnenie
dieťaťa podľa jeho článku 2 bodu 11 za neoprávnené, ale v súvislosti s určením osoby s týmto opatrovníckym právom odkazuje
na právny poriadok členského štátu, na ktorého území malo dieťa svoj obvyklý pobyt bezprostredne pred premiestnením alebo
zadržaním. Právny poriadok tohto členského štátu tak stanovuje podmienky, pri ktorých splnení biologický otec nadobudne opatrovnícke
právo k svojmu dieťaťu v zmysle článku 2 bodu 9 uvedeného nariadenia, pričom v prípade potreby nadobudnutie tohto práva podmieňuje
rozhodnutím príslušného vnútroštátneho súdu, na základe ktorého sa mu také právo priznáva.
Vzhľadom na uvedené skutočnosti je potrebné vykladať nariadenie č. 2201/2003 v tom zmysle, že neoprávnenosť premiestnenia
dieťaťa na účely uplatnenia tohto nariadenia závisí výlučne od existencie opatrovníckeho práva, ktoré priznáva uplatniteľné
vnútroštátne právo a v rozpore s ktorým došlo k tomuto premiestneniu.
Vnútroštátny súd sa však pýta, či charta a najmä jej článok 7 má vplyv na výklad uvedeného nariadenia.
Odvolateľ vo veci samej spochybňuje skutočnosť, že premiestnenie dieťaťa matkou bez vedomia biologického otca bolo podľa Haagskeho
dohovoru z roku 1980 a nariadenia č. 2201/2003 oprávnené, napriek tomu, že otec žil so svojím dieťaťom, ako aj s jeho matkou
bez toho, aby uzavreli manželstvo, pričom sa aktívne podieľal na výchove tohto dieťaťa.
Odvolateľ vo veci samej sa domnieva, že výklad uvedeného nariadenia, ktorý bol podaný v bode 44 tohto rozsudku, môže viesť
k tomu, že tento výklad nebude v súlade s jeho právom na rešpektovanie súkromného a rodinného života, ktoré je zakotvené v článku 7
charty, ako aj v článku 8 Európskeho dohovoru o ochrane ľudských práv a základných slobôd (ďalej len „EDĽP“), a ani s právami
dieťaťa zakotvenými v článku 24 tej istej charty. Na účely nariadenia č. 2201/2003 je potrebné „opatrovnícke právo“ vykladať
v tom zmysle, že biologický otec také právo nadobudol zo zákona v prípade, že tento otec a jeho deti žijú rovnakým rodinným
životom, ako je rodinný život rodiny založenej na manželskom zväzku. Ak by bol taký výklad odmietnutý, potom by „potenciálne“
právo otca, ktoré mu umožňuje podať návrh na príslušný vnútroštátny súd a v prípade potreby nadobudnúť opatrovnícke právo,
mohlo v dôsledku jednostranných úkonov matky, ktoré uskutočnila bez vedomia otca, stratiť akékoľvek účinky. Efektivita práva
podať taký návrh musí byť chránená náležitým spôsobom.
Vnútroštátny súd uvádza, že podľa írskeho práva biologický otec nemá k svojim deťom opatrovnícke právo okrem prípadu, keď
sa mu toto právo priznáva na základe dohody uzavretej medzi rodičmi alebo súdneho rozhodnutia, zatiaľ čo matka má také právo
zo zákona bez toho, aby sa jej muselo priznávať.
Za týchto okolností je potrebné overiť, či rešpektovanie základných práv biologického otca a jeho detí odporuje výkladu nariadenia
č. 2201/2003, ktorý bol podaný v bode 44 tohto rozsudku.
V tejto súvislosti je potrebné pripomenúť, že podľa článku 6 ods. 1 prvého pododseku ZEÚ Únia uznáva práva, slobody a zásady
uvedené v charte, „ktorá má rovnakú právnu silu ako zmluvy“.
Predovšetkým ustanovenia charty sú podľa jej článku 51 ods. 1 určené pre členské štáty výlučne vtedy, ak vykonávajú právo
Únie. Podľa odseku 2 toho istého článku charta nerozširuje rozsah pôsobnosti práva Únie nad rámec právomocí Únie, ani „nezakladá
žiadnu novú právomoc ani úlohu pre Úniu, ani nemení právomoci a úlohy vymedzené v zmluvách“. Súdny dvor tak bol požiadaný,
aby v rámci právomocí, ktoré mu boli zverené, podal so zreteľom na chartu výklad práva Únie.
Z toho vyplýva, že v rámci tejto veci je potrebné zohľadniť chartu jedine na účely výkladu nariadenia č. 2201/2003 bez toho,
aby sa posudzovalo samotné vnútroštátne právo. Konkrétne ide o overenie toho, či ustanovenia charty odporujú výkladu tohto
nariadenia, ktorý bol podaný v bode 44 tohto rozsudku, a to najmä vzhľadom na odkaz na vnútroštátne právo, ktorý tento výklad
obsahuje.
Navyše z článku 52 ods. 3 charty vyplýva, že v rozsahu, v akom táto charta obsahuje práva, ktoré zodpovedajú právam zaručeným
v EDĽP, je zmysel a rozsah týchto práv rovnaký ako zmysel a rozsah práv ustanovených v tomto dohovore. Toto ustanovenie však
nebráni tomu, aby právo Únie priznávalo širší rozsah ochrany týchto práv. Podľa článku 7 tej istej charty „každý má právo
na rešpektovanie svojho súkromného a rodinného života, obydlia a komunikácie“. Znenie článku 8 ods. 1 EDĽP je totožné so znením
uvedeného článku 7 s výnimkou prípadu, keď namiesto pojmu „svoja komunikácia“ používa pojem „svoja korešpondencia“. Z tohto
dôvodu je potrebné konštatovať, že článok 7 obsahuje práva, ktoré zodpovedajú právam zaručeným článkom 8 ods. 1 EDĽP. Článku 7
charty preto treba prisúdiť rovnaký zmysel a rozsah pôsobnosti, ako je zmysel a rozsah pôsobnosti článku 8 ods. 1 EDĽP, tak
ako bol vyložený v judikatúre Európskeho súdu pre ľudské práva (pozri analogicky rozsudok zo 14. februára 2008, Varec, C‑450/06,
Zb. s. I‑581, bod 48).
Európsky súd pre ľudské práva sa už zaoberal vecou, ktorej skutkový stav bol analogický so skutkovým stavom prejednávanej
veci, keď dieťa páru, ktorý neuzavrel manželstvo, bolo premiestnené do iného štátu jeho matkou, ktorá vo vzťahu k tomuto dieťaťu
vykonáva ako jediná rodičovské práva a povinnosti. V tejto súvislosti Európsky súd pre ľudské práva v podstate rozhodol, že vnútroštátne
právo, ktoré zo zákona priznáva rodičovské práva a povinnosti k takému dieťaťu výlučne matke, nie je v rozpore s článkom 8
EDĽP vykladaným so zreteľom na Haagsky dohovor z roku 1980, pokiaľ otcovi dieťaťa, ktorý nemá rodičovské práva a povinnosti,
umožňuje, aby sa obrátil na príslušný vnútroštátny súd s návrhom na zmenu priznania týchto práv a povinností (rozhodnutie ESĽP,
Guichard v. Francúzsko z 2. septembra 2003,
Zbierka rozsudkov a rozhodnutí
, 2003-X, pozri rovnako v tomto zmysle rozsudok ESĽP, Balbontin v. Spojené kráľovstvo zo 14. septembra 1999, žaloba č. 39067/97).
Z toho vyplýva, že na to, aby sa rozhodlo, že premiestnenie dieťaťa, ktoré jeho matka zobrala do iného členského štátu, je
neoprávnené, je na účely uplatnenia nariadenia č. 2201/2003 potrebné, aby sa jeho biologický otec obrátil pred premiestnením
dieťaťa na príslušný vnútroštátny súd s návrhom, aby sa mu priznalo opatrovnícke právo k jeho dieťaťu, ktoré je v takom prípade
takisto podstatnou súčasťou práva biologického otca na súkromný a rodinný život.
Európsky súd pre ľudské práva však takisto rozhodol, že vnútroštátna právna úprava, ktorá nepriznáva biologickému otcovi nijakú
možnosť nadobudnúť opatrovnícke právo k svojmu dieťaťu v prípade neexistencie súhlasu matky, predstavuje neodôvodnenú diskrimináciu
otca, a je teda v rozpore s článkom 14 EDĽP v spojení s článkom 8 EDĽP (rozsudok ESĽP, Zaunegger v. Nemecko z 3. decembra
2009, žaloba č. 22028/04, body 63 a 64).
Naopak skutočnosť, že biologický otec nie je na rozdiel od matky automatickým držiteľom opatrovníckych práv k svojmu dieťaťu
podľa článku 2 nariadenia č. 2201/2003, nemá vplyv na základný obsah jeho práva na súkromný a rodinný život, pokiaľ právu
uvedenému v bode 55 tohto rozsudku je poskytovaná ochrana.
Toto konštatovanie nemôže spochybniť ani skutočnosť, že pokiaľ otec neuskutočnil včas úkony na to, aby nadobudol opatrovnícke
právo, stráca v prípade premiestnenia dieťaťa matkou do iného členského štátu možnosť domáhať sa navrátenia dieťaťa do členského
štátu, na ktorého území malo dieťa svoj obvyklý pobyt. Také premiestnenie je totiž zo strany matky, ktorá má opatrovnícke
právo k dieťaťu, oprávneným výkonom jej vlastného práva voľného pohybu upraveného v článku 20 ods. 2 písm. a) ZFEÚ a článku 21
ods. 1 ZFEÚ a práva rozhodovať o mieste pobytu dieťaťa bez toho, aby to zbavovalo biologického otca možnosti, aby vykonal
svoje právo na podanie návrhu smerujúceho k tomu, aby mu bolo následne priznané opatrovnícke právo k jeho dieťaťu a právo
styku s ním.
Priznanie opatrovníckeho práva k dieťaťu jeho biologickému otcovi napriek tomu, že mu také právo nebolo priznané na základe
vnútroštátneho práva, sa tak podľa článku 2 bodu 11 nariadenia č. 2201/2003 nezlučuje s požiadavkami právnej istoty a potrebnou
ochranou práv a slobôd iných podľa článku 52 ods. 1 charty, v tomto prípade matky. Také riešenie by okrem iného predstavovalo
riziko porušenia článku 51 ods. 2 charty.
Je tiež potrebné pripomenúť, že článok 7 charty, ktorý vnútroštátny súd uviedol vo svojej prejudiciálnej otázke, sa má vykladať
vzhľadom na záväzok zohľadniť najlepšie záujmy dieťaťa prijatý v článku 24 ods. 2 tejto charty a zohľadniť potrebu dieťaťa
pravidelne udržiavať osobné vzťahy a priame styky s obidvomi svojimi rodičmi, ako to vyjadruje článok 24 ods. 3 charty (pozri
v tomto zmysle rozsudok z 27. júna 2006, Parlament/Rada, C‑540/03, Zb. s. I‑5769, bod 58). Navyše z odôvodnenia č. 33 nariadenia
č. 2201/2003 vyplýva, že toto nariadenie uznáva základné práva a dodržiava zásady charty, pričom sa predovšetkým snaží zabezpečiť
rešpektovanie základných práv dieťaťa, ako sú ustanovené v článku 24 charty. Ustanovenia uvedeného nariadenia tak nemožno
vykladať spôsobom, ktorý by porušoval uvedené základné právo, ktorého dodržiavanie je nepopierateľne na rovnakej úrovni ako
najlepší záujem každého dieťaťa (pozri v tomto zmysle rozsudok z 23. decembra 2009, Detiček, C‑403/09 PPU, Zb. s. I‑12193,
body 53 až 55).
Za týchto okolností je potrebné preskúmať, či článku 24 charty odporuje taký výklad nariadenia č. 2201/2003, aký bol podaný
v bode 44 tohto rozsudku.
V tejto súvislosti je potrebné zohľadniť rôznorodosť mimomanželských vzťahov a z toho vyplývajúcu rôznorodosť vzťahov medzi
rodičmi a ich deťmi, na ktorú poukázal vnútroštátny súd vo svojom návrhu na začatie prejudiciálneho konania a ktorá sa prejavuje
tým, že členské štáty priznávajú rozsah a rozdelenie rodičovských práv a povinností rôzne. Článok 24 charty je teda potrebné
vykladať v tom zmysle, že nebráni tomu, aby sa na účely uplatnenia nariadenia č. 2201/2003 v zásade priznalo opatrovnícke
právo výlučne matke a biologickému otcovi až na základe súdneho rozhodnutia. Takáto požiadavka totiž príslušnému vnútroštátnemu
súdu umožňuje, aby rozhodol o opatrovníckom práve k dieťaťu, ako aj o práve styku s ním, pričom zohľadní také relevantné údaje,
aké uviedol vnútroštátny súd, ktorý podal návrh na začatie prejudiciálneho konania, a to najmä okolnosti narodenia dieťaťa,
povahu vzťahu medzi rodičmi, povahu vzťahu medzi každým z rodičov a dieťaťom, ako aj schopnosť každého z rodičov plniť si
opatrovnícke povinnosti. Zohľadnenie týchto údajov má chrániť najlepší záujem dieťaťa v súlade s článkom 24 ods. 2 charty.
Z uvedeného vyplýva, že článkom 7 a 24 charty neodporuje výklad, ktorý bol podaný v bode 44 tohto rozsudku.
Za týchto okolností je preto potrebné odpovedať na položenú otázku tak, že nariadenie č. 2201/2003 sa má vykladať v tom zmysle,
že nebráni tomu, aby právny poriadok členského štátu podmienil nadobudnutie opatrovníckeho práva otcom dieťaťa, ktorý nie
je manželom matky dieťaťa, rozhodnutím príslušného vnútroštátneho súdu, na základe ktorého sa mu také opatrovnícke právo,
v dôsledku ktorého môže byť premiestnenie alebo zadržanie tohto dieťaťa jeho matkou považované za neoprávnené podľa článku 2
bodu 11 tohto nariadenia, priznáva.

O trovách
Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo
začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd.
Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov
konania, nemôžu byť nahradené.
Z týchto dôvodov Súdny dvor (tretia komora) rozhodol takto:
Nariadenie Rady (ES) č. 2201/2003 z 27. novembra 2003 o právomoci a uznávaní a výkone rozsudkov v manželských veciach a vo
veciach rodičovských práv a povinností, ktorým sa zrušuje nariadenie (ES) č. 1347/2000, sa má vykladať v tom zmysle, že nebráni
tomu, aby právny poriadok členského štátu podmienil nadobudnutie opatrovníckeho práva otcom dieťaťa, ktorý nie je manželom
matky dieťaťa, rozhodnutím príslušného vnútroštátneho súdu, na základe ktorého sa mu také opatrovnícke právo, v dôsledku ktorého
môže byť premiestnenie alebo zadržanie tohto dieťaťa jeho matkou považované za neoprávnené podľa článku 2 bodu 11 tohto nariadenia,
priznáva.
Podpisy
*
Jazyk konania: angličtina.