CELEX: 61994CJ0313
Forbud mod brug af et varemærke i en medlemsstat
Forbud mod indførsel fra en anden medlemsstat af en vare, der er forsynet med det samme varemærke
EF-traktatens artikel 30 og varemærkedirektivet

Dommens præmisser
1 Ved kendelse af 29. oktober 1994, indgaaet til Domstolen den 28. november 1994, har Tribunale di Chiavari i medfoer af EF-traktatens artikel 177 forelagt tre praejudicielle spoergsmaal vedroerende fortolkningen af samme traktats artikel 30 og 36 samt artikel 12, stk. 2, litra b), i Raadets foerste direktiv 89/104/EOEF af 21. december 1988 om indbyrdes tilnaermelse af medlemsstaternes lovgivning om varemaerker (EFT 1989 L 40, s. 1, herefter "varemaerkedirektivet").
2 Spoergsmaalene er blevet rejst under en sag, som selskabet F.lli Graffione SNC (herefter "Graffione"), der er et engrosfirma med hjemsted i Ligurien (Italien), har anlagt mod Ditta Fransa (herefter "Fransa"), som driver et supermarked i Gattorna i provinsen Genova (Italien).
3 Den multinationale koncern Scott (herefter "Scott") solgte frem til oktober 1993 i Italien toiletpapir og engangslommetoerklaeder under varemaerket "Cotonelle" og to varianter heraf (herefter "Cotonelle-maerket").
4 Ved dom af 1. oktober 1993 nedlagde Corte d' appello di Milano i en sag mellem Scott og selskabet Kaysersberg forbud mod foerstnaevntes benyttelse af Cotonelle-maerket, og omstoedte dermed en af Tribunale di Milano afsagt dom. Corte d' appello di Milano kendte maerket ugyldigt som stridende mod italiensk varemaerkelovgivning, da det kunne vildlede forbrugerne med hensyn til de med maerket forsynede varers indhold af bomuld. Scott indankede denne dom for Corte di cassazione.
5 Konkurrerende virksomheder i Frankrig og Spanien har anlagt lignende sager mod Scott. I disse medlemsstater er Cotonelle-maerket imidlertid ikke blevet kendt ugyldigt.
6 Scott ophoerte efter afsigelsen af Corte d' appello di Milano' s dom med at saelge varer forsynet med dette varemaerke i Italien. Som foelge heraf meddelte Graffione de kunder, som selskabet hidtil havde leveret disse varer til, at det ikke laengere var i stand hertil.
7 Da Graffione var blevet bekendt med, at Fransa i Italien saelger varer forsynet med Cotonelle-maerket, har selskabet under en ved Tribunale di Chiavari anlagt sag om foreloebige forholdsregler, og med henvisning til Corte d' appello di Milano' s dom, fremsat begaering om, at det forbydes Fransa, hvis salg haevdes at udgoere en konkurrencefordrejning, at saelge varer forsynet med naevnte varemaerke.
8 Det fremgaar af sagen, at Graffione' s begaering om et forbud stoettes paa bestemmelser om illoyal konkurrence i Italiens codice civile, samt at Graffione goer gaeldende, at selskabet er udsat for illoyal konkurrence, da det efter afsigelsen af Corte d' appello di Milano' s dom er afskaaret fra at faa leveret varer forsynet med Cotonelle-maerket direkte fra Scott i Italien og saaledes faar en ringere konkurrencestilling i forhold til Fransa, som indfoerer disse varer fra en anden medlemsstat, hvor maerket fortsat er gyldigt.
9 Fransa har heroverfor anfoert, at Corte d' appello di Milano' s dom vedroerer et varemaerke for en vare produceret og markedsfoert i Italien, mens den vare, firmaet saelger, er indfoert fra Frankrig, hvor den lovligt er i handelen under samme maerke. Efter virksomhedens opfattelse vil et forbud mod, at det saelger disse varer i Italien, derfor vaere en foranstaltning med tilsvarende virkning som en kvantitativ indfoerselsrestriktion i strid med traktatens artikel 30. Fransa har herved paaberaabt sig dom af 2. februar 1994, sag C-315/92, Verband Sozialer Wettbewerb, den saakaldte "Clinique"-dom (Sml. I, s. 317), der drejede sig om, hvorvidt varebetegnelsen "Clinique" kunne anses for vildledende for en vare, indfoert fra Frankrig til Tyskland, saaledes som det var gjort gaeldende. Fransa har desuden paaberaabt sig varemaerkedirektivet og navnlig dettes artikel 12, stk. 2, litra b), vedroerende fortabelse af retten til varemaerker, hvis brug vil kunne vildlede forbrugerne. Firmaet anfoerer, at anvendelsen i hovedsagen af denne bestemmelse i direktivet vil foere til et andet resultat end det, Corte d' appello di Milano naaede frem til.
10 Artikel 12, stk. 2, litra b), i varemaerkedirektivet har foelgende ordlyd:
"Endvidere kan indehaveren af et varemaerke fortabe sine rettigheder, naar varemaerket efter den dato, paa hvilken det blev registreret:
...
b) som foelge af den brug, der af maerkeindehaveren eller med dennes samtykke goeres af maerket for de varer eller tjenesteydelser, for hvilke det er registreret, vil kunne vildlede offentligheden, isaer med hensyn til varernes eller tjenesteydelsernes art, beskaffenhed eller geografiske oprindelse."
11 Tribunale di Chiavari har paa baggrund heraf besluttet at udsaette sagen og anmode Domstolen om en praejudiciel afgoerelse af foelgende spoergsmaal:
"1) Skal artikel 30 og 36 fortolkes saaledes, at disse bestemmelser er til hinder for, at nationale bestemmelser i en medlemsstat, der indeholder et forbud mod fri bevaegelighed paa denne stats omraade for en vare, der hidroerer fra en anden medlemsstat, hvor den er lovligt produceret og maerket, anvendes paa restriktiv maade?
2) Skal bestemmelsen i artikel 12, stk. 2, litra b), i direktiv 89/104 fortolkes saaledes, at der for saa vidt angaar varer, der bringes i handelen i hele Faellesskabet, skal ske en harmonisering af de nationale bestemmelser om fortabelse af varemaerkeretten af de i naevnte bestemmelse anfoerte grunde?
3) Skal den ovenfor i spoergsmaal 2) naevnte bestemmelse i et tilfaelde som det ovenfor i sagsfremstillingen beskrevne bl.a. paa baggrund af proportionalitetsprincippet fortolkes saaledes, at den er til hinder for, at nationale bestemmelser i en medlemsstat, der har til formaal at hindre fri bevaegelighed i denne medlemsstat for en vare, der lovligt er produceret og maerket i en anden medlemsstat, som den hidroerer fra, anvendes paa restriktiv maade?"
12 Det bemaerkes, at Corte di cassazione' s dom af 17. november 1995, indgivet til naevnte rets Justitskontor den 9. april 1996 og tilstillet Domstolen ved skrivelse fra sagsoegeren i hovedsagens advokat den 24. maj 1996, i den af Scott anlagte ankesag har stadfaestet underinstansen, Corte d' appello di Milano' s dom. Corte di cassazione' s dom er ikke blevet droeftet under sagen for Domstolen, og der bliver derfor under alle omstaendigheder kun tale om at besvare de praejudicielle spoergsmaal i den udformning, de er blevet forelagt for Domstolen og behandlet ved den.
Det foerste spoergsmaal
13 Dette spoergsmaal maa i betragtning af fremstillingen i forelaeggelseskendelsen af sagens retlige og faktiske baggrund forstaas saaledes, at der spoerges, om traktatens artikel 30 og 36 er til hinder for, at markedsfoering af varer hidroerende fra en medlemsstat, hvor de lovligt er i handelen i henhold til de nationale bestemmelser om beskyttelse mod illoyal konkurrence, forbydes med den begrundelse, at varerne er forsynet med et varemaerke, som det udtrykkeligt er forbudt varemaerkeindehaveren at anvende i indfoerselsmedlemsstaten, idet maerket ved en dér truffet retsafgoerelse er fundet egnet til at vildlede forbrugerne.
14 I den forbindelse bemaerkes foerst, at et forbud som det, der er fremsat begaering om i hovedsagen, udgoer en foranstaltning med tilsvarende virkning som en kvantitativ restriktion i traktatens artikel 30' s forstand.
15 Formaalet med denne bestemmelse er nemlig efter Domstolens faste praksis at forbyde enhver af medlemsstaternes bestemmelser for handelen, som direkte eller indirekte, aktuelt eller potentielt, kan hindre samhandelen i Faellesskabet (jf. dom af 11.7.1974, sag 8/74, Dassonville, Sml. s. 837, praemis 5).
16 Men naar der foreligger en situation, hvor det er forbudt indehaveren af et varemaerke at markedsfoere varer forsynet med maerket, kan handlende, der oensker at markedsfoere varerne under samme maerke, kun skaffe sig dem ved indfoersel. Under disse omstaendigheder er et paabud om, at markedsfoering af de paagaeldende varer skal ophoere, i praksis ensbetydende med, at indfoersel af dem hindres, og det udgoer derfor en hindring for samhandelen i Faellesskabet.
17 Det fremgaar i oevrigt af fast retspraksis, at hindringer for samhandelen inden for Faellesskabet, der beror paa forskelle i de nationale lovgivninger, maa accepteres, saafremt bestemmelserne herom finder anvendelse saavel paa indenlandske som paa indfoerte varer, og saafremt de er uomgaengeligt noedvendige bl.a. af hensyn til forbrugerbeskyttelse eller god markedsfoeringsskik. Saadanne bestemmelser kan imidlertid kun accepteres, naar de staar i rimeligt forhold til det maal, der forfoelges, og dette maal ikke kan naas ved foranstaltninger, der i mindre omfang begraenser samhandelen i Faellesskabet (jf. dom af 20.2.1979, sag 120/78, Rewe-Zentral, den saakaldte "Cassis de Dijon"-dom, Sml. s. 649, praemis 8, af 13.12.1990, sag C-238/89, Pall, Sml. I, s. 4827, praemis 12, af 18.5.1993, sag C-126/91, Yves Rocher, Sml. I, s. 2361, praemis 12, og af 6.7.1995, sag C-470/93, Mars, Sml. I, s. 1923, praemis 15).
18 Det oplyses ikke i forelaeggelseskendelsen, om Corte d' appello di Milano' s dom, hvorved det forbydes varemaerkeindehaveren at bruge maerket i Italien, ogsaa er til hinder for, at andre saelger de paagaeldende varer under dette maerke, eller om dommen, i det mindste saa laenge den ikke er blevet retskraftig, kun er bindende for maerkeindehaveren, saaledes at andre kan saelge varer, der er forsynet med dette maerke og er indfoert fra andre medlemsstater, hvor de lovligt er bragt i omsaetning.
19 Da det er den nationale ret, der har kompetence til at fortolke og anvende nationale bestemmelser, mens anvendelsen af faellesskabsretten i hovedsagen afhaenger af svaret paa der her rejste spoergsmaal, maa ved fortolkningen af traktatens artikel 30 og 36 begge muligheder tages under overvejelse.
20 Saafremt Corte d' appello di Milano' s dom kun har retskraft for maerkeindehaveren afskaeres andre personer som Fransa og Graffione ikke i kraft af denne dom fra at indfoere de omhandlede produkter og saelge dem i Italien under det paagaeldende maerke. I saa fald kan det paabud, Graffione har fremsat begaering om, ikke vaere begrundet. Ganske vist er som naevnt i praemis 17 i denne dom beskyttelse mod illoyal konkurrence et af de hensyn, der ifoelge Domstolen kan begrunde restriktioner for de frie varebevaegelser. Men det kan ikke anerkendes, at det under henvisning til beskyttelse mod illoyal konkurrence forbydes en virksomhed at udnytte sin ret til at indfoere varer, der er forsynet med et bestemt maerke, og som hidroerer fra en anden medlemsstat, hvor de lovligt er i handelen, til en medlemsstat og markedsfoere dem dér, naar andre erhvervsdrivende har denne ret, selv om de ikke benytter sig af den.
21 Saafremt forbuddet ifoelge Corte d' appello di Milano' s dom mod forhandling i Italien af de omhandlede med Cotonelle-maerket forsynede varer har retskraft erga omnes, maa det, som parterne i hovedsagen med foeje har anfoert, spoerges, om en hindring for de frie varebevaegelser som den, der etableres ved denne dom, er begrundet for at beskytte forbrugerne mod Cotonelle-maerkets vildledende karakter, for saa vidt som forbrugerne derved fejlagtigt bibringes det indtryk, at varer forsynet med dette maerke indeholder bomuld.
22 Det maa i den forbindelse fastslaas, at en anerkendelse af et forbud mod handel, der begrundes med et varemaerkes vildledende karakter, ikke principielt kan vaere udelukket, fordi det samme maerke ikke i andre medlemsstater anses for at have en saadan karakter. Som anfoert af generaladvokaten i punkt 10 i forslaget til afgoerelse, vil et varemaerke, der ikke kan vildlede forbrugerne i én medlemsstat, nemlig udmaerket som foelge af sproglige, kulturelle og sociale forskelle i medlemsstaterne kunne vaere vildledende i en anden medlemsstat.
23 Imidlertid kraeves det som naevnt i praemis 17 i naervaerende dom desuden, at den foranstaltning, der er vedtaget af hensyn til forbrugerbeskyttelsen, ogsaa, for at vaere begrundet, skal staa i et rimeligt forhold til det maal, der forfoelges, og at dette maal ikke kan naas ved foranstaltninger, der i mindre omfang begraenser samhandelen inden for Faellesskabet.
24 Det fremgaar af Domstolens praksis bl.a., at kun en vis stoerre risiko for vildledning af forbrugeren kan saette de krav, der foelger af princippet om frie varebevaegelser, ud af kraft og saaledes begrunde handelshindringer (jf. paa linje hermed bl.a. dommene i Clinique- og Mars-sagen).
25 Domstolen har ikke mulighed for paa grundlag af de i sagen fremlagte oplysninger at afgoere, om disse betingelser er opfyldt i det foreliggende tilfaelde, og det tilkommer derfor den nationale ret at traeffe afgoerelse i saa henseende.
26 Den nationale ret maa ved vurderingen heraf tage hensyn til alle relevante omstaendigheder, herunder de forhold, hvorunder varerne saelges, oplysningerne paa varernes emballage og disse oplysningers praecision, de forskellige former for reklame og denne reklames indhold samt risikoen for vildledning som foelge af den forbrugergruppe, der kommer i betragtning.
27 Det foerste spoergsmaal skal derfor besvares med, at traktatens artikel 30 og 36 skal fortolkes saaledes, at
° disse bestemmelser er til hinder for, at det under henvisning til beskyttelsen mod illoyal konkurrence forbydes en virksomhed at udnytte sin ret til at indfoere varer, der er forsynet med et bestemt maerke, og som hidroerer fra en anden medlemsstat, hvor de lovligt er i handelen, til en medlemsstat og markedsfoere dem dér, naar andre erhvervsdrivende har denne ret, selv om de ikke benytter sig af den
° disse bestemmelser derimod ikke er til hinder for, at det af hensyn til forbrugerbeskyttelse forbydes samtlige erhvervsdrivende at markedsfoere varer hidroerende fra en medlemsstat, hvor de lovligt er i handelen, saafremt et saadant forbud er noedvendigt af hensyn til forbrugerbeskyttelse, staar i et rimeligt forhold til dette maal, og dette ikke kan naas ved foranstaltninger, der i mindre omfang begraenser samhandelen inden for Faellesskabet. Den nationale ret maa i denne forbindelse navnlig undersoege, om risikoen for vildledning af forbrugerne er tilstraekkelig stor til at kunne begrunde en tilsidesaettelse af de krav, der foelger af princippet om de frie varebevaegelser.
28 Med det andet og det tredje spoergsmaal oensker den nationale ret oplyst, om varemaerkedirektivets artikel 12, stk. 2, litra b), skal fortolkes saaledes, at denne bestemmelse er til hinder for et forbud mod markedsfoering af varer hidroerende fra en medlemsstat, hvor de lovligt forhandles, naar forbuddet begrundes med, at varerne er forsynet med et maerke, som det udtrykkeligt er blevet forbudt varemaerkeindehaveren i indfoerselsmedlemsstaten at bruge, da det dér ved en retsafgoerelse er fundet egnet til at vildlede forbrugerne.
29 Det bemaerkes i den forbindelse dels, at varemaerkedirektivet, der, som dets titel oplyser, er det foerste direktiv paa omraadet, ikke tager sigte paa en fuldstaendig harmonisering af medlemsstaternes lovgivning om varemaerker, og dels at dette direktivs artikel 12 kun indeholder en opregning af de forhold, der kan begrunde, at indehaveren af et varemaerke fortaber sine rettigheder. Det fremgaar i oevrigt af femte betragtning til direktivet, at medlemsstaterne bevarer deres frihed til at fastsaette konsekvenserne af, at et maerkes gyldighedsperiode udloeber, eller at det kendes ugyldigt.
30 Desuden fremgaar det af sjette betragtning til direktivet, at varemaerkedirektivet ikke udelukker, at varemaerkerne underkastes andre end de varemaerkeretlige regler i medlemsstaterne, saasom de dér gaeldende bestemmelser om illoyal konkurrence, erstatningsansvar eller forbrugerbeskyttelse.
31 Det maa derfor ° i overensstemmelse med det af generaladvokaten i punkt 19 og 20 i forslaget til afgoerelse anfoerte ° fastslaas, at afgoerelsen af, om ° og i bekraeftende fald i hvilken udstraekning ° et varemaerke, som maerkeindehaveren har mistet sine rettigheder til, skal forbydes efter direktivets artikel 12, stk. 2, skal traeffes paa grundlag af national ret.
32 Naevnte bestemmelse er foelgelig uden betydning for afgoerelsen af det spoergsmaal, der er det centrale spoergsmaal i hovedsagen.
33 Det andet og det tredje spoergsmaal maa paa baggrund heraf besvares med, at varemaerkedirektivets artikel 12, stk. 2, litra b), skal fortolkes saaledes, at denne bestemmelse ikke er til hinder for et forbud mod markedsfoering af varer hidroerende fra en medlemsstat, hvor de lovligt er i handelen, naar forbuddet begrundes med, at varerne er forsynet med et maerke, som det udtrykkeligt er blevet forbudt varemaerkeindehaveren i indfoerselsmedlemsstaten at bruge, da det dér ved en retsafgoerelse er fundet egnet til at vildlede forbrugerne.
Afgørelse om sagsomkostninger
Sagens omkostninger
34 De udgifter, der er afholdt af den italienske regering og Det Forenede Kongeriges regering samt af Kommissionen for De Europaeiske Faellesskaber, som har afgivet indlaeg for Domstolen, kan ikke erstattes. Da sagens behandling i forhold til hovedsagens parter udgoer et led i den sag, der verserer for den nationale ret, tilkommer det denne at traeffe afgoerelse om sagens omkostninger.
Afgørelse
Paa grundlag af disse praemisser
kender
DOMSTOLEN
vedroerende de spoergsmaal, der er forelagt af Tribunale di Chiavari ved kendelse af 29. oktober 1994, for ret:
1) EF-traktatens artikel 30 og 36 skal fortolkes saaledes, at
° disse bestemmelser er til hinder for, at det under henvisning til beskyttelsen mod illoyal konkurrence forbydes en virksomhed at udnytte sin ret til at indfoere varer, der er forsynet med et bestemt maerke, og som hidroerer fra en anden medlemsstat, hvor de lovligt er i handelen, til en medlemsstat og markedsfoere dem dér, naar andre erhvervsdrivende har denne ret, selv om de ikke benytter sig af den
° disse bestemmelser derimod ikke er til hinder for, at det af hensyn til forbrugerbeskyttelse forbydes samtlige erhvervsdrivende at markedsfoere varer hidroerende fra en medlemsstat, hvor de lovligt er i handelen, saafremt et saadant forbud er noedvendigt af hensyn til forbrugerbeskyttelse, staar i et rimeligt forhold til dette maal, og dette ikke kan naas ved foranstaltninger, der i mindre omfang begraenser samhandelen inden for Faellesskabet. Den nationale ret maa i denne forbindelse navnlig undersoege, om risikoen for vildledning af forbrugerne er tilstraekkelig stor til at kunne begrunde en tilsidesaettelse af de krav, der foelger af princippet om de frie varebevaegelser.
2) Artikel 12, stk. 2, litra b), i Raadets foerste direktiv 89/104/EOEF af 21. december 1988 om indbyrdes tilnaermelse af medlemsstaternes lovgivning om varemaerker skal fortolkes saaledes, at denne bestemmelse ikke er til hinder for et forbud mod markedsfoering af varer hidroerende fra en medlemsstat, hvor de lovligt er i handelen, naar forbuddet begrundes med, at varerne er forsynet med et maerke, som det udtrykkeligt er blevet forbudt varemaerkeindehaveren i indfoerselsmedlemsstaten at bruge, da det dér ved en retsafgoerelse er fundet egnet til at vildlede forbrugerne.