CELEX: 62003TJ0410
Konkurence
Aizliegtas vienošanās
Sorbātu tirgus
Lēmums, ar kuru tiek konstatēts EKL 81. panta pārkāpums
Naudas soda apmēra aprēķins
Pienākums norādīt pamatojumu
Pārkāpuma smagums un ilgums
Atbildību pastiprinoši apstākļi
Princips non bis in idem
Sadarbība administratīvajā procedūrā
Piekļuve lietas materiāliem
Procedūras ilgums

Prāvas rašanās fakti
Ar 2003. gada 1. oktobra Lēmumu 2005/493/EK par procedūru par EK līguma 81. panta un EEZ nolīguma 53. panta piemērošanu attiecībā uz
Chisso Corporation
,
Daicel Chemical Industries Ltd
,
Hoechst AG
,
The Nippon Synthetic Chemical Industry Co. Ltd
un
Ueno Fine Chemicals Industry Ltd
(Lieta COMP/E-37.370 — Sorbāti, turpmāk tekstā — “lēmums”) Komisija konstatēja, ka vairāki uzņēmumi, esot aizliegtu vienošanos dalībniekiem sorbātu tirgū, ir pārkāpuši EKL 81. panta 1. punktu un Eiropas Ekonomikas zonas (EEZ) līguma 53. pantu.
Uzņēmumi, kam adresēts lēmums, ir
Chisso Corporation, Daicel Chemical Industries Ltd
(turpmāk tekstā — “Daicel”),
The Nippon Synthetic Chemical Industry Co Ltd
(turpmāk tekstā — “Nippon Synthetic”),
Ueno Fine Chemicals Industry Ltd
(turpmāk tekstā — “Ueno”), visi reģistrēti Japānā, un prasītājs
Hoechst AG
, pēc tam kļuvis par —
Hoechst GmbH
, reģistrēts Vācijā.
Pārkāpuma ilguma noteiktais laikposms ir no 1978. gada 31. decembra līdz 1996. gada 31. oktobrim (
Chisso
,
Daicel
,
Ueno
un
Hoechst
) un no 1978. gada 31. decembra līdz 1995. gada 30. novembrim (
Nippon Synthetic
).
Jēdziens “sorbāti” lēmuma izpratnē apzīmē ķīmiskos konservantus (pretmikrobu aģenti), kuri spēj novēlināt vai aizkavēt mikroorganismu attīstību, tādu kā raugs, baktērijas, pelējums un sēnes. Tie būtībā tiek izmantoti pārtikas produktos un dzērienos. Sorbāti vienlaikus kalpo citu pārtikas produktu īpašību saglabāšanai — tādu kā garša, krāsa, tekstūra un barības vērtība. Citiem vārdiem runājot, sorbāti kalpo citu produktu veidu stabilizēšanai — tādu kā farmakoloģijas un kosmētikas produkti, kā arī mīļumdzīvnieku un dzīvnieku barības produkti (lēmuma 56. apsvērums).
Saskaņā ar lēmumu izšķir trīs veidu sorbātus. Pirmkārt, sorbīnskābe ir pamatviela, no kuras rodas pārējie sorbāti. Šīs vielas ražošana tehniski ir sarežģīta un tās izmantošana ir ierobežota tās nelielās šķīstspējas ūdenī dēļ. Otrkārt, kālija sorbāts tiek izmantots, ja vēlama paaugstināta šķīstspēja ūdenī. Treškārt, kalcija sorbāts kalpo siera iesaiņojuma papīra noklāšanai Francijā un Itālijā. Sorbīnskābe ir gandrīz 30 % no pārdotā sorbāta Rietumeiropā, kālija sorbāts ir 70 % un kalcija sorbāts ir pārējais (lēmuma 57.–61. apsvērums).
Faktu laikā pasaulē bija septiņi lieli sorbāta piegādātāji: divi bija Eiropas uzņēmumi (
Hoechst
un
Cheminova A/S
); viens bija Amerikas uzņēmums (
Monsanto
, pēc tam kļuva par
Eastman Chemical Company
); atlikušie četri uzņēmumi bija no Japānas (
Chisso
,
Daicel
,
Nippon Synthetic
un
Ueno
) (lēmuma 64. apsvērums).
Līdz sava darbības virziena sorbātu jomā atsavināšanas 1997. gada septembrī vienam no saviem 100 % meitasuzņēmumiem (
Nutrinova Nutrition Specialities & Food Ingredients GmbH
, turpmāk tekstā — “
Nutrinova
”),
Hoechst
bija galvenā tirgus dalībniece pasaules tirgū (vairāk nekā 20 % 1995. gadā) un Eiropas tirgū (vairāk nekā 45 % 1995. gadā). Pēc
Hoechst
sekoja
Chisso
,
Daicel
,
Nippon Synthetic
un
Ueno
(katrs no šiem uzņēmumiem pārstāv starp 9,5 un 15 % no pasaules tirgus un starp 4 un 15 % no Eiropas tirgus šajā pašā gadā) ((lēmuma I tabula), 65. un 70. apsvērums).
Saskaņā ar lēmuma 4. un 5. apsvērumu
Chisso
advokāti ir satikušies ar Komisijas dienestu pārstāvjiem 1998. gada 29. septembrī, lai paustu
Chisso
vēlmi sadarboties Komisijas 1996. gada 18. jūlija Paziņojuma par atbrīvojumu no sodanaudas [naudas soda] un sodanaudas [naudas soda] samazināšanu karteļu [aizliegto vienošanos] gadījumos (
OV C 207, 4. lpp.
, turpmāk tekstā — “1996. gada paziņojums par sadarbību”) par aizliegto vienošanos pasaules mērogā sorbīnskābes tirgū.
1998. gada 27. oktobrī
Nutrinova
advokāts arī sazinājās ar Komisijas dienestiem, lai izteiktu tās vēlmi sadarboties 1996. gada paziņojuma par sadarbību ietvaros.
1998. gada 29. oktobrī tikšanās laikā starp
Hoechst
un
Nutrinova
advokātiem un Komisijas dienestiem mutvārdos tika aprakstīts attiecīgais tirgus, ražotāji, tirgus daļas, procedūra Amerikas Savienotajās Valstīs un aizliegtās vienošanās darbības.
1998. gada 13. novembrī
Chisso
Komisijas dienestiem mutvārdos aprakstīja aizliegtās vienošanās darbības un iesniedza dokumentārus pierādījumus.
1998. gada 9. decembrī Komisijas dienesti no
Chisso
aizliegtās vienošanās pārstāvja saņēma mutvārdu liecību, kas sniedza paskaidrojumus un izskaidrojumus par 1998. gada 13. novembrī iesniegtajiem dokumentiem.
1998. gada 21. decembrī
Nutrinova
iesniedza rakstveida ziņojumu par sorbātu tirgu.
1999. gada 19. martā un 28. aprīlī
Nutrinova
iesniedza rakstveida ziņojumu, kurā izklāstītas pret konkurenci vērstās darbības, kas ietekmē sorbātu tirgu, kā arī dokumentārus pierādījumus.
1999. gada 20. aprīlī
Chisso
iesniedza paziņojumu, kas apstiprina un paplašina 1998. gada 13. novembra tikšanās reizē veikto mutvārdu paziņojumu.
Pamatojoties uz šo un saskaņā ar Padomes 1962. gada 6. februāra Regulas Nr. 17, Pirmās regulas par [EKL 81.] un [82.] panta īstenošanu (
OV 1962, 13, 204. lpp.
), 11. pantu 1999. gada 26. maijā un 17. jūnijā Komisija nosūtīja informācijas pieprasījumus
Daicel
,
Nippon Synthetic
un
Ueno
(lēmuma 6. apsvērums).
1999. gada 15. jūlijā, 2001. gada 24. oktobrī un 2002. gada 21. februārī attiecīgi
Nippon Synthetic
,
Ueno
un
Daicel
izteica savu vēlmi sadarboties 1996. gada paziņojuma par sadarbību ietvaros. Tie atbildēja uz Komisijas nosūtītajiem informācijas pieprasījumiem (lēmuma 7., 10. un 11. apsvērums).
Komisija pēc tam nosūtīja citus informācijas pieprasījumus saskaņā ar Regulas Nr. 17 11. pantu, pēdējais datēts ar 2002. gada 13. decembri (lēmuma 21. apsvērums).
Laikā no 1998. līdz 2001. gadam Amerikas Savienotajās Valstīs un Kanādā tika ierosinātas lietas par cenu fiksēšanas praksi sorbātu jomā.
Daicel
,
Hoechst
,
Nippon Synthetic
un
Ueno
(procedūrā ASV) un
Daicel
,
Hoechst
un
Ueno
(procedūrā Kanādā) tika uzlikti naudas sodi (lēmuma 30.–32. apsvērums).
2002. gada 20. decembrī Komisija uzsāka EKL 81. panta un EEZ nolīguma 53. panta piemērošanas procedūru un nosūtīja iebildumu rakstu uzņēmumiem lēmuma adresātiem (lēmuma 22. apsvērums).
2003. gada 24. aprīlī uzņēmumi lēmuma adresāti piedalījās uzklausīšanā Komisijā (lēmuma 29. apsvērums).
2003. gada 1. oktobrī administratīvais process beidzās ar Komisijas lēmuma pieņemšanu.
Saskaņā ar lēmuma rezolutīvās daļas 1. pantu šādi uzņēmumi ir pārkāpuši EKL 81. panta 1. punktu un kopš 1994. gada 1. janvāra — EEZ nolīguma 53. panta 1. punktu, turpmāk norādītajos laikposmos esot vienotas, vienas un turpinātas aizliegtās vienošanās sorbātu jomā dalībniekiem, kuras ietvaros tie vienojās noteikt cenu mērķus un piešķirt sev daudzuma kvotas, noteikt informācijas un kontroles sistēmu un nepiegādāt tehnoloģiju potenciāliem jauniem tirgus dalībniekiem:
a)
Chisso
no 1978. gada 31. decembra līdz 1996. gada 31. oktobrim;
b)
Daicel
no 1978. gada 31. decembra līdz 1996. gada 31. oktobrim;
c)
Hoechst
no 1978. gada 31. decembra līdz 1996. gada 31. oktobrim;
d)
Nippon Synthetic
no 1978. gada 31. decembra līdz 1995. gada 30. novembrim;
e)
Ueno
no 1978. gada 31. decembra līdz 1996. gada 31. oktobrim.
Lēmuma rezolutīvās daļas 2. pantā Komisija izdeva rīkojumu, ka 1. pantā uzskaitītie uzņēmumi nekavējoties izbeidz, ja jau to nav izdarījuši, šajā pašā pantā paredzētos pārkāpumus un atturas turpmāk no visām 1. pantā aprakstītajām darbībām un rīcības, kā arī no citiem pasākumiem ar līdzvērtīgu mērķi.
Pamatojoties uz lēmumā konstatētajiem faktiem un veikto juridisko vērtējumu, Komisija attiecīgajiem uzņēmumiem uzlika naudas sodus, kuru summa tika aprēķināta, piemērojot metodiku, kas izklāstīta Pamatnostādnēs naudas soda apmēra noteikšanai, piemērojot Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktu un EOTK līguma 65. panta 5. punktu (
OV 1998, C 9, 3. lpp.
, turpmāk tekstā — “pamatnostādnes”), kā arī 1996. gada paziņojumu par sadarbību.
Lēmuma rezolutīvās daļas 3. pantā Komisija uzlika šādus naudas sodus:
a)
Daicel
: EUR 16600000;
b)
Hoechst
: EUR 99000000;
c)
Nippon Synthetic
: EUR 10500000;
d)
Ueno
: EUR 12300000.
Hoechst
uzliktā naudas soda summā it īpaši ņem vērā aizliegtās vienošanās līdera lomu, kas tam bija kopīgi ar
Daicel
, kā arī tā rīcības atkārtotību (lēmuma 363.–373. apsvērums).
Hoechst
tomēr saņēma 50 % samazinājumu naudas soda summai sakarā ar tā sadarbību administratīvajā procesā (lēmuma 455.–466. apsvērums).
Attiecībā uz
Chisso
— Komisija uzskatīja, ka tas pirmais iesniedza izšķirošos pierādījumus izmeklēšanas laikā. Tādēļ tam tika nodrošināta imunitāte pilnībā un netika uzlikts naudas sods (lēmuma 439.–447. apsvērums).
Lēmums tika paziņots
Hoechst
2003. gada 9. oktobrī ar vēstuli, kas datēta ar 2003. gada 8. oktobri.
Process un lietas dalībnieku prasījumi
Ar prasības pieteikumu, kas reģistrēts Pirmās instances tiesas kancelejā 2003. gada 18. decembrī,
Hoechst
cēla šo prasību.
2004. gada 16. decembrī Pirmās instances tiesa noraidīja lūgumu atļaut iestāties lietā, ko iesniedza
Chisso
(Pirmās instances tiesas 2004. gada 16. decembra rīkojums lietā
T-410/03
Hoechst
/Komisija, Krājums, II-4451. lpp.
).
2006. gada 2. martā Komisija tika aicināta atbildēt uz vienu Pirmās instances tiesas uzdoto jautājumu un iesniegt, pirmkārt, izmeklēšanas lietas materiālos esošos dokumentus
Hoechst
pieejamā formā un, otrkārt, izmantojamu
Chisso
2002. gada 17. decembra vēstules nekonfidenciālu versiju vai nekonfidenciālu kopsavilkumu, ar tās pielikumiem. Komisija atbildēja uz šo lūgumu noteiktajā termiņā. Attiecībā uz
Chisso
2002. gada 17. decembra vēstuli ar tās pielikumiem — Komisija precizēja, ka
Chisso
piekrita, ka tikai procesa Pirmās instances tiesā mērķiem tiek izmantoti šo dokumentu oriģināli.
2006. gada 5. aprīlī Komisijas atbilde un nosūtītie dokumenti tika darīti zināmi
Hoechst
.
2006. gada 18. maijā
Hoechst
tika aicināts iesniegt savus apsvērumus par Komisijas atbildi. Tostarp
Hoechst
tika aicināts precizēt, kā
Chisso
2002. gada 17. decembra vēstules ar tās pielikumiem neizpaušana Komisijas nosūtītajā formā Pirmās instances tiesai traucēja tai iepazīties ar dokumentiem, kuri tika uzskatīti par derīgiem tā aizstāvībai, un tādējādi bija pārkāptas tā tiesības uz aizstāvību. Ar 2006. gada 16. jūnija vēstuli
Hoechst
atbildēja uz šo jautājumu noteiktajā termiņā.
2006. gada 12. jūlijā Komisija tika aicināta iesniegt apsvērumus par atsevišķiem
Hoechst
atbildes punktiem. Ar 2006. gada 5. septembra vēstuli Komisija iesniedza savus apsvērumus noteiktajā termiņā.
Pamatojoties uz tiesneša referenta ziņojumu, Pirmās instances tiesa (piektā palāta) nolēma uzsākt mutvārdu procesu.
Lietas dalībnieku argumentus un atbildes uz Pirmās instances tiesas uzdotajiem jautājumiem tika uzklausītas 2007. gada 8. februāra tiesas sēdē.
Tiesas sēdē Pirmās instances tiesa, pamatojoties uz Pirmās instances tiesas reglamenta 65. panta b) punktu un 67. panta 3. punkta otro daļu, lika Komisijai trīs nedēļu laikā, skaitot no tiesas sēdes dienas, iesniegt iekšējās piezīmes par sarunām pa tālruni, kas bija notikušas laikā no 1998. gada septembra līdz 1999. gada aprīlim starp tās dienestiem un
Chisso
.
Pirmās instances tiesas rīkojums, kas norādīts tiesas sēdes protokolā, tika darīts zināms lietas dalībniekiem 2007. gada 13. februārī.
Komisija izpildīja Pirmās instances tiesas lūgumu noteiktajā termiņā.
Saskaņā ar Reglamenta 67. panta 3. punkta otro daļu Komisijas nosūtītie dokumenti netika darīti zināmi prasītājai, kamēr Pirmās instances tiesa pārbaudīja to konfidenciālo raksturu, kā arī to nozīmību strīda atrisināšanai.
2007. gada 30. aprīlī tika pabeigta mutvārdu procedūra.
2007. gada 11. maijā lietas dalībnieki tika informēti par Pirmās instances tiesas lēmumu izņemt no lietas materiāliem 38. punktā minētās iekšējās piezīmes un nosūtīt tās atpakaļ Komisijai.
Hoechst
lūdz Pirmās instances tiesai:
—
atcelt lēmumu, ciktāl tas uz to attiecas;
—
pakārtoti, samazināt tam uzliktā naudas soda summu līdz pienācīgam līmenim;
—
piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
Komisija lūdz Pirmās instances tiesai:
—
noraidīt prasību kā nepamatotu;
—
piespriest
Hoechst
atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
Juridiskais pamatojums
Hoechst
prasība balstīta uz trīs pamatiem.
Šajā sakarā ir jānorāda, ka pretēji tam, ko apgalvo Komisija, norādīto argumentu aplūkošana ļauj noteikt
Hoechst
tā prasījumu pamatojumam norādīto pamatu apjomu.
Pirmais un ceturtais pamats ir vērsti uz lēmuma atcelšanu kopumā, ciktāl tas attiecas uz
Hoechst
.
Trešais pamats savukārt ir par to, lai daļēji atceltu lēmuma rezolutīvo daļu, proti, tā 2. pantu, ciktāl tas attiecas uz
Hoechst
.
Pārējie norādītie pamati savukārt ir par to, lai tiktu samazināts naudas sods.
I —
Par pamatiem par lēmuma atcelšanu kopumā, ciktāl tas attiecas uz Hoechst
Ar savu pirmo pamatu
Hoechst
apstrīd Komisijas atteikumu tai piešķirt piekļuvi attaisnojošiem dokumentiem. Ceturtā pamata ietvaros
Hoechst
izvirza priekšplānā faktu, ka uzklausīšanas amatpersonas lietas materiāli ir nepilnīgi.
A —
Par pirmo pamatu par atteikumu piekļūt attaisnojošiem dokumentiem
1. Administratīvā procesa un lēmuma kopsavilkums
Tikšanās reizē, kas notika 1998. gada 13. novembrī starp
Chisso
un Komisiju, viens no Komisijas ierēdņiem, kas atbild par lietas materiāliem, apliecināja šim uzņēmumam, ka “[tam] tiks dots pienācīgs brīdinājums, ja kāds cits uzņēmums centīsies apsteigt
Chisso
iecietības paziņojuma ietvaros”.
1998. gada 9. decembrī Komisijas dienesti saņēma
Chisso
aizliegtās vienošanās pārstāvja mutvārdu liecību.
Nutrinova
1999. gada 5. martā tālruņa sarunas laikā ar Komisijas dienestiem lūdza noorganizēt tikšanos. Šīm lūgumam rezultātu nebija.
Komisija 2002. gada 20. decembrī uzsāka procedūru, piemērojot EKL 81. pantu un EEZ nolīguma 53. pantu, un nosūtīja uzņēmumiem lēmuma adresātiem iebildumu rakstu. Šajā pašā datumā šie uzņēmumi saņēma piekļuvi lietas materiāliem divu CD-ROM formā, kurā bija viens pilns dokumentu komplekts, izņemot komercnoslēpumus un citu konfidenciālo informāciju (lēmuma 22. un 23. apsvērums).
Lietas materiālos bija Komisijas sagatavotais 1998. gada 13. novembra sanāksmes protokols.
Ar 2003. gada 22. janvāra vēstuli, kas adresēta uzklausīšanas amatpersonai,
Hoechst
kopā ar
Nutrinova
lūdza ar to padomnieku palīdzību piekļuvi iekšējiem dokumentiem, kas attiecas uz tālruņa kontaktiem starp Komisiju un
Chisso
laikposmā no 1998. gada septembra līdz 1999. gada aprīļa beigām. Tie lūdza arī piekļuvi
Chisso
vēstulei, kas datēta ar 2002. gada 17. decembri, kas bija lietas materiālos nekonfidenciālā versijā.
Attiecībā uz iekšējiem dokumentiem, kas attiecas uz tālruņa kontaktiem starp Komisiju un
Chisso
,
Hoechst
un
Nutrinova
padomnieki atgādināja par 1998. gada 13. novembra tikšanās protokolā teikto un precizēja šādi:
“Mūsu klientiem ir svarīgi zināt, vai un cik lielā mērā piedalīšanos bija izraisījuši Komisijas ierēdņi, kamēr mūsu klienti bija spara pilni sadarboties ar Komisiju.”
Attiecībā uz
Chisso
vēstuli, kas datēta ar 2002. gada 17. decembri,
Hoechst
un
Nutrinova
padomnieki it īpaši norādīja, ka šīs vēstules pielikums, proti, 1999. gada 26. marta vēstules nosaukums bija “Komisijai par
Chisso
sadarbību ar Konkurences ģenerāldirektorātu”. Viņi piebilst šādi:
“Visi argumenti saistībā ar
Chisso
sadarbību vai — vēl jo būtiskāk — visi mājieni saistībā ar kontaktiem, kas
Chisso
šajā laikā ir bijuši ar Komisijas ierēdņiem, varētu būt it īpaši relevanti mūsu klientu aizstāvībai.”
Ar 2003. gada 24. februāra vēstuli uzklausīšanas amatpersona neapstiprināja 2003. gada 22. janvāra vēstulē izteiktos lūgumus.
Uzklausīšanas amatpersona šajā sakarā precizēja, ka piezīmes attiecas uz tālruņa sarunām starp
Chisso
un Komisiju un ir iekšēji dokumenti un tādēļ nepieejami. Neesot pārliecinošiem pierādījumiem par pretējo, ir jāprezumē, ka Komisija veica objektīvu
Hoechst
noderīgās informācijas analīzi. Turklāt attiecībā uz
Chisso
2002. gada 17. decembra vēstuli (un 1999. gada 26. marta vēstuli, kas ir šīs vēstules pielikumā) uzklausīšanas amatpersona norādīja, ka
Chisso
tika lūdzis aplūkot šos dokumentus konfidenciāli.
Atbildot uz iebildumu rakstu,
Hoechst
kopā ar
Nutrinova
2003. gada 7. martā ar savu padomnieku starpniecību atkārtoja lūgumus, kas bija 2003. gada 22. janvāra vēstulē. Precīzāk,
Hoechst
kopā ar
Nutrinova
uzstāja par piekļuvi lietas materiāliem, izmantojot argumentus par nevienlīdzīgu attieksmi procesā.
2003. gada 23. septembrī uzklausīšanas amatpersona iesniedza nobeiguma ziņojumu šajā lietā (
OV 2005, C 173, 5. lpp.
). Šajā ziņojumā it īpaši bija norādīts:
“[..] 2003. gada 24. februāra atbildes vēstulē es informēju personas [lietas dalībniekus], ka šajā procedūras posmā turpmāka piekļuve datnei [lietas materiāliem] netiks sniegta. Es paskaidroju, ka telefona [tālruņa] sarunas starp personām [lietas dalībniekiem] un Komisijas ierēdņiem ir Komisijas iekšējie dokumenti un šā iemesla dēļ tie principā nav pieejami. Šajā [konkrētajā] gadījumā Komisija izņēmuma kārtā bija sniegusi piekļuvi dažām iekšējo datņu piezīmēm un bija atsaukusies uz tām iebildumos [iebildumu rakstos], lai paskaidrotu tikšanās ar dažādajiem adresātiem faktus un datumus. Attiecībā uz vēstulēm no
Chisso
— pēdējais pieprasīja ievērot konfidencialitāti, un personām tika nodrošināta piekļuve tikai šo vēstuļu nekonfidenciāliem kopsavilkumiem.”
Zemsvītras piezīmē, kas pievienota šai daļai, tika precizēts:
“
Chisso
likumīgais pārstāvis [advokāts] pēc mutiskās [mutvārdu] noklausīšanās un, atbildot uz manu prasību ievērot konfidencialitāti attiecībā uz Komisijai 1999. gada 26. maijā sūtīto vēstuli, apstiprināja, ka arī, pēc viņa domām, šis dokuments [ietver] komercnoslēpumus un tādēļ uzskatāms par konfidenciālu.”
Uzklausīšanas amatpersona nobeiguma ziņojumā turklāt norādīja:
“
Hoechst
un
Nutrinova
[iesniegto] iebildumu dēļ es pievērsu īpašu uzmanību Komisijas lēmuma projektā izdarītajiem secinājumiem par iecietības jautājumu. Turklāt es pārbaudīju pastāvošās Komisijas dienestu iekšējās piezīmes (ciktāl tādas eksistē). Šajā gadījumā
Hoechst
un
Nutrinova
izteiktās bažas lēmuma projektā izdarītajos secinājumos par iecietības [sadarbības] jautājumu lielākoties uzskatāmas par strīdīgām. Turklāt es esmu priecīg[a], ka Komisijas dienestu veiktās darbības pret personām nav ietekmējušas lietas iznākumu šajā jautājumā. Turklāt es apstiprinu, ka, [lai] nodrošin[ā]t[u]
Hoecht
[tiesības uz aizstāvību], [netika prasīta papildu] piekļuve datnei [lietas materiāliem]. Ne Komisijas iekšējie dokumenti, ne
Chisso
iesniegtie dokumenti nesniedz papildu apsūdzošus vai attaisnojošus pierādījumus, ko būtu nepieciešams darīt zināmus
Hoechst
.”
Komisija 2003. gada 1. oktobrī pieņēma lēmumu un lēmuma 26. un 27. apsvērumā atbildēja uz
Hoechst
izteiktajiem lūgumiem šādi:
“26.
Attiecībā uz dokumentiem vai dokumentu daļām, ko iesniegusi
Chisso
un kurus tā ir lūgusi aizsargāt kā “komercnoslēpumu”, fakts, ka tie netiek paziņoti pārējiem lietas dalībniekiem, aizsargā šīs sabiedrības likumīgās komercintereses. Saskaņā ar Regulas Nr. 17 20. pantu un Komisijas paziņojumu par iekšējās procedūras noteikumiem lūgumu par piekļuvi lietas materiāliem izskatīšanu, piemērojot EK līguma 85. un 86. pantu, EOTK līguma 65. un 66. pantu un Padomes Regulu (EEK) Nr. 4064/89, šī aizsardzība kavē pārejos lietas dalībniekus iegūt stratēģisku informāciju par
Chisso
komercinteresēm un par tās darbību izmantošanu un attīstību.
27.
Turklāt attiecībā uz piekļuvi iekšējiem Komisijas dokumentiem saskaņā ar iedibināto judikatūru Komisijai nav pienākuma, lai nodrošinātu tiesību uz aizstāvību ievērošanu, sniegt piekļuvi saviem iekšējiem dokumentiem procesa laikā. Turklāt attiecībā uz kontaktiem ar uzņēmumiem to sadarbības ietvaros — Komisija uzskata, ka
Hoechst
argumentācija ir pamatota uz būtībā aplamiem pieņēmumiem. Papildu piekļuve Komisijas iekšējiem dokumentiem nekādi neuzlabo uzņēmumu tiesības uz aizstāvību, ne arī palīdz noskaidrot, kurš bija pirmais uzņēmums, kas Komisijai nosūtījis izšķirošos pierādījumus. Šis vērtējums tiks veikts, balstoties tikai uz uzņēmumu iesniegtajiem dokumentiem, kam bija piekļuve lietas dalībniekiem.”
2. Lietas dalībnieku argumenti
a)
Hoechst
argumenti
Hoechst
norāda, ka, tikai lasot iebildumu rakstu, tas ievēroja, ka procesa sākumā vairāk vai mazāk vienlaikus ar viņu
Chisso
bija sadarbojies ar Komisiju, atsaucoties uz 1996. gada paziņojumu par sadarbību. Tajā pašā laikā dokumenti, kuriem
Hoechst
tika atļauta piekļuve, ļāva tam atklāt nelikumības administratīvajā procesā.
Hoechst
šajā sakarā uzsver, ka tas apšauba astotajā pamatā faktu, ka pirmos izšķirošos faktus, kas pierādīja aizliegtās vienošanās esamību, 1998. gada 13. novembrī nosūtīja
Chisso
.
Pirmā pamata ietvaros, pirmkārt,
Hoechst
apstrīd atteikumu piekļūt iekšējiem dokumentiem saistībā ar kontaktiem starp Komisiju un
Chisso
. Otrkārt,
Hoechst
apstrīd atteikumu piekļūt vienai no
Chisso
vēstulēm, datētai ar 2002. gada 17. decembri, ieskaitot tās pielikumus. Treškārt,
Hoechst
izvirza faktu, ka Komisija nepiekrita tā lūgumam veikt jaunas pārbaudes. Turklāt
Hoechst
lūdz noteikt procesa organizatoriskos pasākumus.
Par atteikumu piekļūt dokumentiem saistībā ar kontaktiem starp Komisiju un
Chisso
Komisija tika atteikusi
Hoechst
piekļuvi atsevišķiem
Chisso
atsūtītiem dokumentiem, kā arī Komisijas izrediģētām piezīmēm par tikšanās un tālruņa kontaktiem ar
Chisso
. Ja
Hoechst
būtu varējis ar tiem iepazīties, tas būtu varējis rast pilnīgu priekšstatu par kontaktiem starp Komisiju un
Chisso
un būtu varējis līdz ar to vieglāk pierādīt, ka tieši tas un nevis
Chisso
bija pirmais gan laika ziņā, gan saturiski, kas iesniedza izšķirošos pierādījumus par aizliegtās vienošanās esamību un kam būtu bijis jāsaņem naudas soda samazinājums.
Hoechst
būtu varējis arī labāk pierādīt, ka
Chisso
sadarbību ietekmēja informācija no Komisijas.
Atsaucoties uz Pirmās instances tiesas 1995. gada 29. jūnija spriedumu lietā
T-36/91
ICI
/Komisija (
Recueil
, II-1847. lpp.
, 69. punkts), 1999. gada 28. aprīļa spriedumu lietā
T-221/95
Endemol
/Komisija (
Recueil
, II-1299. lpp.
, 65. punkts) un 2003. gada 30. septembra spriedumu apvienotajās lietās
T-191/98, no T-212/98 līdz T-214/98
Atlantic Container Line
u.c./Komisija (
Recueil
, II-3275. lpp.
, 334. punkts),
Hoechst
uzsver, ka tiesības iepazīties ar lietas materiāliem ir viena no Kopienu tiesību pamatgarantijām procesuālajā jomā, kas paredzētas, lai aizsargātu iebildumu raksta adresātu tiesības uz aizstāvību. Tiesībām piekļūt lietas materiāliem būtu jānodrošina tiesību tikt uzklausītam efektīva īstenošana, tā kā tās dod iespēju zināt un novērtēt Komisijas izmantotos pierādījumus iebildumu rakstā un, ja iespējams, tos atspēkot atbildē. Komisijas pienākums ir dot piekļuvi principā visiem lietas materiāliem. Tas pats ir attiecībā uz Komisijas iekšējiem dokumentiem, kā arī dokumentiem, kuros ir trešo personu komercnoslēpumi.
Hoechst
arī norāda, ka vienlīdzīgu noteikumu princips paredz, ka Komisija nevar pati izlemt, vai un ciktāl tā piešķirs piekļuvi dokumentiem, ko kāds lietas dalībnieks var izmantot kā attaisnojošus pierādījumus. Ja būtu iespējams pierādīt, ka administratīvajam procesam būtu cits iznākums gadījumā, ja
Hoechst
būtu saņēmis piekļuvi attiecīgajiem pierādošajiem dokumentiem, tas būtu tiesību uz aizstāvību pārkāpums. Attiecībā uz dokumentiem, kuru nebija lietas materiālos,
Hoechst
bija skaidri jālūdz iepazīties ar attiecīgajiem dokumentiem.
Šajā lietā
Hoechst
bija ļoti skaidri uzsvēris, ka visas piezīmes par tālruņa sarunām laikā no 1998. gada septembra līdz 1999. gada aprīlim starp Komisiju un
Chisso
bija svarīgas tā aizstāvībai, jo tās varēja būt attaisnojoši pierādījumi, ļaujot parādīt objektivitātes trūkumu procesa norisē šajā laikā.
Lietas materiālu daļas, ar ko
Hoechst
varēja iepazīties, ļāva konstatēt nevienlīdzīgu attieksmi par sliktu
Hoechst
salīdzinājumā ar
Chisso
.
Pirmkārt, Komisija 1998. gada rudenī piešķīra
Chisso
, ko vienlaikus atteica
Hoechst
, proti, iepazīšanos ar liecinieku mutvārdu liecībām par sadarbības darbībām. Tajā pašā laikā Komisija aktīvi aicināja
Chisso
uz tikšanos ar to, lai gan liedza šādas pašas tikšanās
Hoechst
. It īpaši Komisijas 1998. gada 9. novembra iekšējā piezīme norāda, ka “
Chisso
advokāti ir vismaz piekrituši noturēt apsolītās sanāksmes pēc zvaniem no Konkurences ģenerāldirekcijas”. Šie atkārtotie tālruņa zvani no Komisijas parāda partizāna metodes, kādā tā veica procesu.
Otrkārt, turklāt ir jānorāda, ka šajā procesam noteicošajā laikposmā, proti, 1998. gada beigās,
Chisso
bija nelikumīgi saņēmis apsolījumu no Komisijas, ka tas tiks informēts, ja citi uzņēmumi “apsteigs” to sadarbības ziņā. Šāda neobjektīva informēšana ir ne tikai nelikumīga, bet arī noderīga
Hoechst
aizstāvībai. Šī aizstāvība galvenokārt ir atkarīga no tā, vai un cik lielā mērā Komisija sniedza
Chisso
šādu “informāciju” vai norādes par
Hoechst
sniegtās sadarbības gaitu. Turklāt saskaņā ar pastāvīgo judikatūru labas pārvaldības princips ietver pienākumu kompetentajai iestādei rūpīgi un objektīvi pārbaudīt visus lietas atbilstošos faktus (Pirmās instances tiesas 2002. gada 20. marta spriedums lietā
T-31/99
ABB Asea Brown Boveri
/Komisija,
Recueil
, II-1881. lpp.
, 99. punkts). Pat ja pieņemtu, ka Komisija neinformēja
Chisso
, tas negroza iebildumu par faktu, ka Komisija jebkurā gadījumā paziņoja par gatavību sniegt šādu informāciju. Ar šo vienīgo labas pārvaldības principa pārkāpumu pietiek, lai pamatotu to, ka
Hoechst
tiek piešķirtas tiesības plašākai piekļuvei lietas materiāliem, lai aizsargātu tā tiesības uz aizstāvību.
Šajos apstākļos visi dokumenti, kuros ir iezīmes par kontaktiem starp
Chisso
advokātiem un šajā lietā atbildīgajiem Komisijas ierēdņiem, ir svarīgi
Hoechst
aizstāvībai kā dokumenti ar attaisnojošiem pierādījumiem.
Hoechst
ir izteicis šo viedokli vairākkārt gan rakstveidā (uzklausīšanas amatpersonas un Komisijas par lietu atbildīgās nodaļas vadītāja uzmanībai), gan 2003. gada 24. aprīļa uzklausīšanā.
Uzklausīšanas amatpersona noraidīja šos lūgumus ar 2003. gada 24. februāra vēstuli, kas adresēta
Hoechst
un
Nutrinova
padomdevējiem, precizējot tostarp šādi:
“Tā kā nav izšķirošu pierādījumu par pretējo, ir jāuzskata, ka Komisija ir objektīvi novērtējusi jūsu klientiem šajā sakarā noderīgo informāciju. Jūsu vēstulē nav pārliecinošu pierādījumu par pretējo. Turklāt norādītais iemesls (minēts iepriekš) nav pienācīgs iemesls, lai sniegtu piekļuvi dokumentiem, precīzāk, tas neskar jautājumu par Paziņojuma par sadarbību piemērošanu šajā lietā.”
Šie argumenti atklāj, ka uzklausīšanas amatpersona, kuras darbības ir piedēvējamas Komisijai, neievēroja savu tiesību uz aizstāvību nodrošinātājas kompetenci un pienākumus. Saskaņā ar judikatūru varam sagaidīt tikai to, ka lietas dalībniece, kas lūdz plašāku piekļuvi lietas materiāliem, ar atbilstošiem argumentiem norāda, kuri dokumenti būtu noderīgi tās aizstāvībai un kādēļ (iepriekš 70. punktā minētais spriedums apvienotajās lietās
Atlantic Container Line
u.c./Komisija, 335. punkts). Interese aizstāvībai ir jānovērtē no lietas dalībnieces, kas aizstāvas, viedokļa, un ne Komisijas par lietu atbildīgais darbinieks, ne uzklausīšanas amatpersona nevar būt kompetenti izlemt, kuri dokumenti var kalpot aizstāvībai kā attaisnojoši pierādījumi.
Atsaucoties arī uz Pirmās instances tiesas 1995. gada 29. jūnija spiedumu lietā
T-30/91
Solvay
/Komisija (
Recueil
, II-1775. lpp.
, 81. un 83. punkts),
Hoechst
uzsver, ka, ja lietā ir jāveic grūts un sarežģīts ekonomiskais vērtējums, Komisijai tas jāveic tā, lai lēmuma adresātiem ir iespēja zināt par faktiem, tāpat kā zina tā un pārējie attiecīgie lietas dalībnieki. Šis princips attiecas arī uz Komisijas iekšējiem dokumentiem par kontaktiem ar
Chisso
, piekļuvi kuriem lūdza
Hoechst
, lai nodrošinātu savas tiesības. Atsaucoties uz Pirmās instances tiesas 2002. gada 20. marta spriedumu lietā
T-9/99
HFB
u.c./Komisija (
Recueil
, II-1487. lpp.
, 40. punkts),
Hoechst
norāda, ka ir jānosūta Komisijas iekšējie dokumenti, ja ir sniegtas vērā ņemamas norādes, kas parāda, ka to prasa lietas ārkārtējie apstākļi. Ir jāatļauj piekļūt Komisijas iekšējiem dokumentiem, ja tie noder, lai pierādītu, ka Komisija ir pārkāpusi likumības principu (Tiesas 1986. gada 18. jūnija rīkojums lietā
156/84
BAT
un
Reynolds
/Komisija,
Recueil
, 1899. lpp.
, 11. punkts).
Attiecībā uz uzklausīšanas amatpersonas izdarīto atsauci uz 1996. gada paziņojuma par sadarbību piemērošanu šajā lietā,
Hoechst
norāda, ka uzklausīšanas amatpersona nevar noteikt Komisijas lēmuma turpmāko motivāciju un pamatot savus procesuālos lēmumus uz šādu turpmāko motivāciju. Tā nevar ne zināt, ne izlemt, kādi ir Komisijas locekļu kolēģijas pieņemtie motīvi, un tai nav ne kompetences, ne tiesību vienai pašai lemt par interesi, ko aizstāvībai var sniegt dokumenti, kas ir potenciālie attaisnojošie pierādījumi (iepriekš 70. punktā minētais spriedums apvienotajās lietās
Atlantic Container Line
u.c./Komisija, 339. punkts).
Šajā sakarā
Hoechst
lūdz Pirmās instances tiesai veikt tiesvedības organizatoriskos pasākumus, kas ietver rīkojumu Komisijai ļaut
Hoechst
, kā arī Pirmās instances tiesai iepazīties ar visiem dokumentiem, kas ir lietas materiālos vai kas citādi ir Komisijas rīcībā to pilnīgā versijā, un ļaut uzzināt
Chisso
advokātu un Komisijas pārstāvju kontaktu saturu laikposmā no 1998. gada septembra līdz 1999. gada aprīlim. Turklāt kā izmeklēšanas pasākumu
Hoechst
lūdz, ka tiek izsaukti kā liecinieki abi Komisijas ierēdņi, kas tajā laikā bija atbildīgi par lietu.
Par atteikumu piekļūt
Chisso
2002. gada 17. decembra vēstulei ar tās pielikumiem
Hoechst
norāda, ka tas ir jau uzsvēris pirms lēmuma pieņemšanas, ka lietas materiālos ir
Chisso
advokātu vēstule, datēta ar 2002. gada 17. decembri, bet tās saturs gandrīz pilnībā ir aizklāts, kurai būtu jābūt lietas materiālos neaizklātai.
Hoechst
uzsvēra, ka šīs vēstules pielikumiem, tostarp 1999. gada 26. marta vēstule, kas saskaņā ar tās satura kopsavilkumu ir par
Chisso
sadarbību ar Komisiju, ir liela nozīme tā aizstāvībā.
Tā kā šis dokuments, kā to varēja izsecināt no pieejamajiem lietas materiāliem, attiecas tikai uz
Chisso
sadarbības saturu un juridiskajiem jautājumiem un tās vērtējumu,
Hoechst
uzskata, ka nav pienācīga pamatojuma, lai liegtu iepazīšanos.
Hoechst
piebilst, ka
Chisso
vēstulē varētu būt fakti — attaisnojoši pierādījumi (piemēram, gadījumā, kad
Chisso
apgalvoja, ka tas ir bijis aizliegtās vienošanās vadītājs) un Komisijai līdz ar to bija nekavējoties un uzreiz jādod piekļuve tai. Pretējā gadījumā, ja ir norādes par diskrimināciju — tādi kā iepriekš norādītie Komisijas procedūrās pārkāpumi,
Chisso
vēstule varētu būt attaisnojošs pierādījums. Šādā gadījumā šī vēstule būtu jānosūta, vēlākais, pēc
Hoechst
lūguma.
Šajā sakarā nav būtiski, vai kāds lietas dalībnieks tika lūdzis aplūkot minētos dokumentus konfidenciāli. Komisijai bija pēc savas iniciatīvas un objektīvi jāpārbauda lietas materiālu satura konfidencialitāte.
Hoechst
šajā sakarā precizē, ka Regulas Nr. 17 21. panta 2. punktā paredzēts, ka Komisija var apmierināt tikai pamatotus lūgumus par komercnoslēpumu konfidencialitāti.
Kā uzskata
Hoechst
, tikai komercdati — tādi kā apgrozījums vai nevēsturisko laikposmu tirgus daļas — var tikt pamatoti aizklātas, bet tikai daļēji —
Chisso
vēstule.
Atsaucoties uz iepriekš 70. punktā minēto spriedumu lietā
Endemol
/Komisija (65. punkts),
Hoechst
uzsver, ka konfidenciālas informācijas aizsardzība ir jālīdzsvaro ar iebildumu raksta adresātu tiesībām uz aizstāvību. Iebildumu raksta adresātiem ir jābūt spējīgiem noteikt, zinot iemeslu, vai aprakstītie dokumenti var būt noderīgi to aizstāvībai (iepriekš 70. punktā minētais spriedums lietā
ICI
/Komisija, 104. punkts). Šajā lietā
Hoechst
apgalvo, ka iespēja sevi aizstāvēt ir ierobežota, tā kā nav iespējams noskaidrot atsevišķus izšķirīgus jautājumus par procesu un faktiem.
It īpaši, tā kā
Hoechst
apstrīd faktu, ka
Chisso
bija pirmais, kas iesniedza izšķirošos pierādījumus,
Chisso
vēstule, datēta ar 1999. gada 26. martu, kas, kā to atklāja kopsavilkums, iespējams, ļautu izdarīt secinājumus par šādas sadarbības saturu un datumiem, it īpaši pirms 1998. gada 29. oktobra.
Šajā sakarā
Hoechst
lūdz Pirmās instances tiesai noteikt procesa organizatoriskos pasākumus, kas ietver rīkojumu Komisijai nodot Pirmās instances tiesas un
Hoechst
rīcībā
Chisso
advokātu vēstuli Komisijai, datētu ar 2002. gada 17. decembri, tās pilnajā versijā ar pielikumiem. Turklāt, kā izmeklēšanas pasākumu,
Hoechst
lūdz ar Komisijas starpniecību pieaicināt kā lieciniekus abus ierēdņus, kas tajā laikā atbildēja par lietu.
Vēstulē, kas datēta ar 2006. gada 16. jūniju, atbildot uz Pirmās instances tiesas rakstveida jautājumu, kurā tā aicināja iesniegt papildu apsvērumus par Komisijas iepriekš nosūtītajiem dokumentiem, tostarp
Chisso
2002. gada 17. decembra vēstuli ar tās pielikumiem (skat. 34. punktu iepriekš),
Hoechst
uzsvēra, ka tika noraidīti pierādījumi un ka administratīvajā procesā bija nelikumības.
Attiecībā uz noraidītajiem pierādījumiem —
Hoechst
uzskata, ka
Chisso
padomdevēju vēstule Komisijai, kas datēta ar 1999. gada 11. janvāri, ar kuru iepazīties būtu iespējams šoreiz pirmo reizi, ir dokuments — attaisnojošs pierādījums.
Šī vēstule atklāj, ka 1998. gada 3. novembrī jeb vairākas dienas pēc
Hoechst
lūguma par imunitāti
Chisso
centās iegūt apstiprinājumu, ka neviens cits uzņēmums nav piedāvājis savu sadarbību pirms
Chisso
.
Tas pierāda, ka šajā datumā
Chisso
nebija iesniedzis Komisijai lūgumu par imunitāti.
Chisso
iesniedza lūgumu par imunitāti tikai pēc 1999. gada 11. janvāra, kā tas izriet no šīs vēstules. Līdz ar to nav iespējams vērst par labu to, ka nav lūguma par imunitāti. Šis fakts netika atainots lēmumā un apliecināja, ka
Hoechst
bija pirmais uzņēmums, kas sadarbojās ar Komisiju.
Turklāt
Hoechst
uzskata, ka
Chisso
vēstule Komisijai, kas datēta ar 1999. gada 26. martu, arī ir dokuments — attaisnojošs pierādījums.
Kā uzskata
Hoechst
, šī vēstule atklāj, ka tās nosūtīšanās brīdī rakstveida apliecinājumu, ko Komisija bija lūgusi
Chisso
, vēl nebija.
Vispirms
Hoechst
šajā sakarā norāda, ka neoficiāli
Chisso
tika piešķirti papildtermiņi, kas nav paredzēts 1996. gada paziņojumā par sadarbību.
Turklāt, ja 1999. gada 26. martā dokumentu vēl nebija, nebija iespējams uzskatīt, pretēji tam, kas izklāstīts lēmuma 458. apsvērumā, ka Komisijai bija visi pierādījumi par aizliegtās vienošanās esamību, pamatojoties uz
Chisso
sniegto sadarbību. Līdz ar to Komisija ir piedēvējusi
Chisso
nelikumīgas saistības un tas ir tai licis pēc tam atbrīvot
Chisso
no soda.
Hoechst
arī atgādina, ka tas nosūtīja Komisijai dokumentārus pierādījumus 1999. gada 19. martā, lai gan tā darbinieki riskēja tikt saukti pie kriminālatbildības Amerikas Savienotajās Valstīs, un ka 1996. gada paziņojums par sadarbību prasa tikai pierādīt aizliegtās vienošanās esamību, ko
Hoechst
izdarīja 1998. gada 29. oktobrī.
Attiecībā uz nelikumībām, kas aizēno administratīvo procesu,
Hoechst
uzsver, ka Komisija lēmuma 461. apsvērumā atteicās atzīt, ka tas sadarbojās pirmais, pamatojot ar to, ka
Hoechst
bija dokumenti, ko tas neuzrādīja, lai gan bija vienošanās, ka, ņemot vērā notiekošo procesu ASV,
Hoechst
varēja nosūtīt šos dokumentus vēlāk.
Šajā pašā laikā, kā to atklāj 1999. gada 26. marta vēstule, Komisija bija acīmredzami piešķīrusi “papildu termiņus”
Chisso
dokumentu iesniegšanai. Turklāt dokumentus, ko
Chisso
uzrādīja 1999. gada aprīlī, varēja iesniegt agrāk. Līdz ar to
Chisso
sadarbība ir jānoraida to pašu motīvu dēļ, kas tika vērsti pret
Hoechst
.
Nesadarbošanās netika pārmesta
Chisso
, par spīti pilnībā salīdzināmai situācijai. Tā ir nevienlīdzīga attieksme par sliktu
Hoechst
.
Par lūgumu veikt jaunu izmeklēšanu
Hoechst
norāda, ka 2003. gada 22. janvāra vēstulē, kas adresēta uzklausīšanas amatpersonai, tas tika lūdzis, ka tiek veikta papildu izmeklēšana Komisijas telpās, nopratinot lieciniekus. Šis lūgums, par ko nebija atteikuma ne no uzklausīšanas amatpersonas, ne Komisijas, palika bez turpmākas darbības, jo lūgtā izmeklēšana acīmredzot netika veikta. Tā kā šī izmeklēšana bija izšķiroša lēmuma saturam šajā pamatā izklāstīto iemeslu dēļ, Komisija pārkāpa labas pārvaldības principu.
b) Komisijas argumenti
Par atteikumu piekļūt atsevišķiem dokumentiem
Komisija uzsver, ka
Hoechst
nenoliedz, ka piekļuvi atsevišķiem dokumentiem principā var liegt, ja tie ir iekšēji dokumenti vai tajos ir komercnoslēpumi.
Šajā sakarā, pirmkārt, Komisijas precizē, ka uzklausīšanas amatpersona pievērsa “īpašu uzmanību” Komisijas secinājumiem lēmumprojektā attiecībā uz jautājumu par labvēlīgu attieksmi naudas soda sakarā. Tā “turklāt” pārbaudīja Komisijas iekšējās piezīmes, pirms paziņot, ka ir pārliecināta, ka “Komisijas dienestu darbības attiecībā pret lietas dalībniekiem no šī aspekta neietekmēja procesa iznākumu”.
Otrkārt, Komisija norāda, ka pirmos izšķirošos pierādījumus par aizliegtās vienošanās esamību sniedza
Chisso
1998. gada 13. novembra tikšanās reizē. Komisija nosaka, kurš uzņēmums bija pirmais, kas iesniedza izšķirošos pierādījumus, izmantojot tikai tos uzņēmumu iesniegtos dokumentus, kuriem bija piekļuve lietas dalībniekiem. Līdz ar to apsolījums
Chisso
šajā 1998. gada 13. novembra tikšanās reizē loģiski nevarēja ietekmēt tā uzņēmuma noteikšanu, kas sadarbojās pirmais. No tā vienlaikus izriet, ka kritikai par procesa norisi pēc šī datuma šajā sakarā nevarēja būt pat mazākā nozīme. Tas attiecas arī uz iebildumiem par piekļuves atteikumu
Chisso
2002. gada 17. decembra vēstulei un tās pielikumiem.
Treškārt,
Hoechst
nav izdevies radīt būtiskas šaubas par Komisijas vadītā procesa objektivitāti, kas varētu pamatot paplašinātu piekļuvi iekšējiem dokumentiem.
Komisija šajā sakarā norāda, ka 1998. gada 9. decembrī
Chisso
piedāvātā iespēja sniegt apsvērumus mutvārdos kalpoja vienīgi, lai izskaidrotu 1998. gada 13. novembrī iesniegtos rakstveida pierādījumus. Savukārt
Hoechst
1999. gada 5. martā pa tālruni piedāvātā tikšanās bija par to, lai aizstātu mutvārdu liecību ar esošiem rakstveida pierādījumiem.
Kas attiecas uz “atteikumu” pieņemt
Hoechst
ierosināto tikšanos, Komisija norāda, ka runa no tās puses bija vairāk par vispārēju atgādinājumu par 1996. gada paziņojuma par sadarbību piemērošanas nosacījumiem, nevis par galīgu atteikumu atkal kontaktēties ar
Hoechst.
Komisija precizē arī, ka tās pozīcija bija balstīta uz sākotnējo vērtējumu, pirmkārt, par
Hoechst
vēlmi sadarboties, kas nemaz nebija noskaņots sadarboties pirms kriminālprocesa un civilprocesa uzsākšanas ASV, un, otrkārt, par informācijas, ko
Hoechst
uz to brīdi bija nosūtījis Komisijai, pierādošo vērtību. Tā kā
Hoechst
nepaziņoja, ka ir gatavs lūgtās tikšanās laikā pilnībā sadarboties ar Komisiju un sniegt pavisam cita rakstura informāciju nekā jau sniegtā, nebija nekādas jēgas ne Komisijai, ne
Hoechst
organizēt jaunu tikšanos.
Attiecībā uz faktu, ka Komisija aktīvi aicināja
Chisso
uz tikšanos un tās organizēja, Komisija precizē, ka tā iztika ar telefona zvanu, lai reaģētu uz
Chisso
iniciatīvu. 1998. gada 29. septembra tikšanās reizē tika panākta vienošanās, ka advokāti uzņēmās iniciatīvu jaunai tikšanās reizei ar Komisiju divu nedēļu laikā. Tā kā tas nebija iespējams termiņā, par ko bija vienošanās, Komisija sazinājās [ar
Chisso
], lai pārliecinātos, vai advokāti vēl vēlējās satikties.
Komisija piebilst, ka attiecīgās iestādes laba funkcionēšana konkurences jomā ir atkarīga tostarp no saziņas par sadarbību efektivitātes un līdz ar to no uzņēmumu, kas sadarbojas, ticībai šajā sakarā dibināto kontaktu konfidencialitātei. Līdz ar to ir jāatspēko
Hoechst,
apgalvojums, ka tā interese konstatēt iespējamos procedūras pārkāpumus ņem pārsvaru pār iestādes labu funkcionēšanu. Šajā sakarā iepriekš 79. punktā minētais spriedums lietā
Solvay
/Komisija nekādi nenoder
Hoechst
, lai pierādītu ārkārtas apstākļu esamību šajā lietā. Spriedums lietā
Solvay
/Komisija neattiecas uz Komisijas iekšējām piezīmēm, bet gan uz kāda lietas dalībnieka konfidenciāliem dokumentiem. Turklāt fakti, par kuriem tika spriests minētajā lietā, ir ļoti atšķirīgi no šīs lietas faktiem, kas neskar grūtus un sarežģītus ekonomiskos vērtējumus.
Visbeidzot, atsaucoties uz iepriekš 70. punktā minēto spriedumu apvienotajās lietās
Atlantic Container Line
u.c./Komisija (340. punkts), Komisija uzsver, ka, ja dokumenti, kuros varētu būt labvēlīgi pierādījumi, netika nosūtīti kādam lietas dalībniekam, tiesību uz aizstāvību pārkāpumu var konstatēt tikai tad, ja tiek konstatēts, ka administratīvajam procesam varētu būt bijis cits rezultāts, ja šim lietas dalībniekam procesa laikā būtu bijusi piekļuve attiecīgajiem dokumentiem. Šajā lietā tas tomēr ir izslēgts attiecībā uz faktu, ka
Chisso
bija pirmais uzņēmums, kas sadarbojās ar savu 1998. gada 13. novembra ieguldījumu.
Savā 2006. gada 5. septembra atbildē uz Pirmās instances tiesas rakstveida jautājumu Komisija komentēja
Hoechst
2006. gada 16. jūnijā nosūtītos papildu apsvērumus (skat. 34. un 90.–101. punktu iepriekš) šādi.
Attiecībā, pirmkārt, uz
Chisso
vēstuli, datētu ar 1999. gada 11. janvāri, Komisija norāda, ka šis dokuments bija pieejams jau administratīvajā procesā, kādēļ to nekādi nevarētu kvalificēt kā pierādījumu, kuram tika liegta piekļuve.
Katrā ziņā Komisija precizē, ka 1996. gada paziņojuma par sadarbību E sadaļas 1. punkts liek uzņēmumiem “sazināties” ar Komisijas Konkurences ģenerāldirektorātu. Lai gan šī noteikuma vācu valodas versijā šajā sakarā ir lietots vārds “lūdzējs” (
Antragsteller
), nav nepieciešams iesniegt oficiālu lūgumu.
Hoechst
līdz ar to nebija jāizsaka oficiāls “lūgums”1998. gada 27. oktobra vēstulē.
Saistībā ar jautājumu par to, kurš bija pirmais uzņēmums, kurš sadarbojās, 1996. gada B sadaļas izpratnē, Komisija uzskata, ka “lūguma” datums nav noteicošais. Ir svarīgi zināt, kurš uzņēmums pirmais iesniedz izšķirošos pierādījumus par aizliegtās vienošanās esamību. Turklāt 1999. gada 11. janvāra vēstulē izmantotie vārdi atklāj, ka
Chisso
uzskatīja, ka tā sadarbība bija jau sākusies.
Attiecībā, otrkārt, uz
Chisso
vēstuli, datētu ar 1999. gada 26. martu, Komisija uzsver, ka šis dokuments attiecas vienīgi uz jautājumiem par
Chisso
, nevis
Hoechst
noteiktajiem termiņiem, lai iesniegtu citus dokumentus brīdī, kad
Chisso
jau bija izpildījis 1996. gada sadarbības paziņojuma B sadaļas b) apakšpunkta piemērošanas nosacījumus, pateicoties savam ieguldījumam 1998. gada 13. novembrī.
Hoechst
līdz ar to kļūdījās, apgalvojot, ka šis dokuments bija tam labvēlīgs pierādījums. Tā nav, jo tajā nav nekādu iemeslu, kuru dēļ
Hoechst
nevarētu gūt labumu no 1996. gada paziņojuma par sadarbību B sadaļas, kas ir norādīti lēmuma 455.–464. apsvērumā un ko Komisija atgādina.
Fakts, ka
Chisso
tiek uzskatīts par pirmo uzņēmumu, kas sadarbojās, nav balstīts uz tā 1999. gada 20. aprīlī nosūtītajiem apsvērumiem, bet uz 1998. gada 13. novembrī iesniegtajiem dokumentiem. Termiņa pagarinājumi līdz ar to nevarēja ietekmēt to, ka
Chisso
tika atzīts par pirmo, kas sadarbojās.
Ja
Hoechst
nodoms ir apgalvot, ka no šī dokumenta izriet, ka
Chisso
nebija jau izpildījis 1996. gada paziņojuma par sadarbību B sadaļas d) apakšpunkta nosacījumus, Komisija uzskata, ka tā argumentu nevar atbalstīt, līdz ar to nevar savā labā atsaukties uz nelikumību, kas pieļauta par labu citam (Pirmās instances tiesas 2005. gada 15. jūnija spriedums apvienotajās lietās T-71/03, T-74/03, T-87/03 un T-91/03
Tokai Carbon
u.c./Komisija, Krājumā nav publicēts, 373. punkts). Turklāt, pat ja
Chisso
tiešām būtu zaudējis 1996. gada paziņojuma par sadarbību B sadaļas priekšrocību, tas nekādi neatsaucas uz
Hoechst
.
Komisija piebilst, ka nepieciešamie fakti, lai piemērotu 1996. gada paziņojuma par sadarbību B sadaļas b) apakšpunktu, ir tie, kas ir izšķirošie, lai pierādītu aizliegtās vienošanās esamību. Pretēji
Hoechst
viedoklim fakti, kas tikai ļauj Komisijai veikt pārbaudi, ir nepietiekami.
Ir pareizi, ka mutvārdos sniegta informācija
a priori
netiek izslēgta. Tomēr šāda informācija pati par sevi nav būtiska, piemērojot 1996. gada paziņojuma par sadarbību B sadaļas b) apakšpunktu, un kļūst par būtisku tikai tad, kad tiek reģistrēta attiecīgajā medijā (Pirmās instances tiesas 2006. gada 15. marta spriedumus lietā
T-15/02
BASF
/Komisija, Krājums, II-497. lpp.
, 505. punkts).
Komisijai tika tieši lūgts sagatavot protokolu šajā sakarā (iepriekš 120. punktā minētais spriedums lietā
BASF
/Komisija, 502. punkts) katrā ziņā tādēļ, ka Komisija to netika ierosinājusi savā administratīvajā praksē. Turklāt ar protokolu var pierādīt aizliegtās vienošanās esamību, tikai ja Komisija var konstatēt paziņojuma autentiskumu.
Attiecībā turklāt uz nelikumībām, kas tika piedēvētas administratīvajam procesam,
Hoechst
no 1999. gada 26. marta vēstules izsecina, ka
Chisso
arī neizpildīja 1996. gada paziņojuma par sadarbību B sadaļas d) apakšpunkta piemērošanas nosacījumus. Šis arguments ir jānoraida, motivējot ar to, ka neviens nevar sev par labu atsaukties uz nelikumību, kas izdarīta par labu citam.
Turklāt jautājums par to, vai ir izpildīti 1996. gada paziņojuma par sadarbību B sadaļas d) apakšpunkta nosacījumi, kā uzskata Komisija, ir jāizskata katrā gadījumā atsevišķi. Viens no svarīgiem faktiem šajā kontekstā ir zināt, vai attiecīgā uzņēmuma rīcība ir kavējusi procesu, kas nebūt nav nenozīmīgi. Ja aplūkojam procesu kopumā, ir redzams, ka šajā lietā tā nebija. Komisija uzsver arī to, ka
Hoechst
nosūtīja savu apsvērumu otro daļu tikai 1999. gada aprīlī, vairākas dienas pēc tam, kad
Chisso
bija iesniedzis savus attiecīgos paziņojumus (ko
Hoechst
kvalificē kā novēlotus).
Visbeidzot Komisija apstrīd atsevišķus faktu apgalvojumus, kas ir
Hoechst
apsvērumos.
Par lūgumu veikt jaunu izmeklēšanu
Komisija uzsver, ka patiesi notika izmeklēšana, bet tā nedeva labvēlīgus rezultātus
Hoechst
. Tostarp tika nopratināts ierēdnis, kas tajā laikā bija atbildīgs par lietu, un tika gūts apstiprinājums, ka
Chisso
nesaņēma brīdinājumus par iespēju, ka tas ir apsteigts sadarbības jomā.
Chisso
šajā sakarā netika brīdināts. Komisija šajā sakarā norāda uz lēmuma 458. apsvērumu
in fine
.
3. Pirmās instances tiesas vērtējums
Vispirms ir jānorāda, ka
Hoechst
vairākkārt atsaucas pirmajā pamatā uz labas pārvaldības principa un vienlīdzīgas attieksmes principa pārkāpumu, lai pamatotu tiesību piekļūt lietas materiāliem pārkāpumu. Šie argumenti turklāt ir atkal norādīti astotajā un devītajā pamatā, kuru mērķis ir samazināt naudas sodu.
Šajos apstākļos Pirmās instances tiesa uzskata, ka vispirms ir jāpārbauda šie argumenti pirms specifiskāk analizēt
Hoechst
apgalvoto tiesību piekļūt lietas materiāliem pārkāpumu.
a) Par labas pārvaldības principa un vienlīdzīgas attieksmes principa pārkāpumu
Ir jāatgādina, ka administratīvajā procesā Komisijā tai ir jāievēro Kopienu tiesībās paredzētās procesuālās garantijas (Pirmās instances tiesas 1998. gada 14. maija spriedums lietā
T-348/94
Enso Española
/Komisija,
Recueil
, II-1875. lpp.
, 56. punkts).
Kopienu tiesiskās kārtības noteikto administratīvā procesa garantiju starpā tostarp ir labas pārvaldības princips, kam ir piesaistīts kompetentās iestādes pienākums rūpīgi un objektīvi pārbaudīt visus atbilstošos lietas faktus (Pirmās instances tiesas 1992. gada 24. janvāra spriedums lietā
T-44/90
La Cinq
/Komisija,
Recueil
, II-1. lpp.
, 86. punkts, un iepriekš 75. punktā minētais spriedums lietā
ABB Asea Brown Boveri
/Komisija, 99. punkts).
Attiecībā uz vienlīdzīgas attieksmes principu — Komisija, novērtējot uzņēmuma sniegto sadarbību, nav pārkāpusi vienlīdzīgas attieksmes principu, vispārēju Kopienu tiesību principu, kas atbilstoši pastāvīgai judikatūrai ir pārkāpts, ja līdzīgas situācijas izskatītas dažādi vai dažādas situācijas ir izskatītas vienādi, ja vien šāda pieeja nav objektīvi pamatota (Pirmās instances tiesas 2001. gada 13. decembra spriedums apvienotajās lietās
T-45/98 un T-47/98
Krupp Thyssen Stainless
un
Acciai speciali Terni
/Komisija,
Recueil
, II-3757. lpp.
, 237. punkts, un 2005. gada 25. oktobra spriedums lietā
T-38/02
Groupe Danone
/Komisija, Krājums, II-4407. lpp.
, 453. punkts).
Šajā lietā, pirmkārt, tā kā
Hoechst
apgalvo, ka Komisija 1998. gada rudenī
Chisso
atzina mutvārdu ieguldījumu kā sadarbības aktu, ko tam [savukārt] liedza, un 572.–578. punktā izklāstīto iemeslu dēļ ir jāuzskata, pirmkārt, ka lēmumā Komisija visbeidzot atzīst
Hoechst
mutvārdu ieguldījumu kā sadarbības aktus un, otrkārt, katrā ziņā to, ka tas, ka Komisijai bija nodoms neņemt vērā atsevišķus mutvārdu ieguldījumus, izrietēja no neskaidrības par
Hoechst
reālo sadarbību procesa sākumā.
Hoechst
argumenti šajā sakarā līdz ar to ir jānoraida.
Otrkārt, attiecībā uz Komisijas 1998. gada 9. novembra iekšējām piezīmēm par 1998. gada 29. oktobra sanāksmi, kas precizē, ka “[..] advokāti ir vismaz piekrituši noturēt ierosinātās tikšanās pēc zvaniem no [Konkurences ģenerāldirektorāta]”, ir jāuzskata, ka tālruņa sarunas, kas notika pēc Komisijas iniciatīvas, izriet no fakta, ka 1998. gada 29. septembrī tās dienesti jau bija tikušies ar
Chisso
advokātiem bez vajadzības noteikt, vai
Chisso
identitāte oficiāli jau bija atklāta. Kā to norāda Komisija savās 1998. gada 1. oktobra iekšējās piezīmēs, tā bija pārliecināta, ka advokāti sazināsies ar Komisijas dienestiem 15 dienu laikā. Fakts šajā kontekstā, ka Komisijas dienesti tos mudināja, neapšauba procesa likumību šajā sakarā.
Treškārt, attiecībā uz faktu, ka
Hoechst
lūgumi par papildu izmeklēšanu palika bez turpmākas virzības, ir jākonstatē, ka
Hoechst
lūgums, kas materializējās kā 2003. gada 22. janvāra vēstule, adresēta uzklausīšanas amatpersonai, iekļaujas lūgumā par piekļuvi iekšējiem dokumentiem par kontaktiem pa tālruni starp Komisiju un
Chisso
laikā no 1998. gada septembra līdz 1999. gada aprīlim. Precīzāk,
Hoechst
aicināja uzklausīšanas amatpersonu izmeklēt šos tālruņa kontaktus. No uzklausīšanas amatpersonas noslēguma ziņojuma izriet, ka “
Hoechst
un
Nutrinova
iebildumu dēļ” uzklausīšanas amatpersona “pārbaudīj[a] [..] Komisijas dienestu iekšējās piezīmes (ciktāl tādas eksist[ēja])”.
Hoechst
apgalvojums, ka tā lūgums palika bez turpmākas virzības, ir faktiski aplams.
Ceturtkārt, saistībā ar apgalvojumu, ka 1996. gada paziņojuma par sadarbību piemērošanā bija neobjektīva attieksme vai nevienlīdzīga attieksme, ir jāatgādina, ka Komisija norādīja 1998. gada 9. novembra iekšējās piezīmēs, norādot uz pirmajām tikšanās reizēm ar
Chisso
un
Hoechst
, šādi:
“
Mēs neesam acīmredzami viņus informējuši [tas ir,
Chisso
advokātus], ka arī citi uzņēmumi ir atsūtījuši informāciju, ne arī informējuši šos citus uzņēmumus, ka [..]
Chisso
ir iesniedzis imunitātes lūgumu.
”
No 1998. gada 13. novembra tikšanās, kas notika starp
Chisso
un Komisiju, protokola izriet, ka par šo lietu atbildīgie ierēdņi ir norādījuši, ka “tiks godīgi paziņots, ja kāds cits uzņēmums centīsies apsteigt
Chisso
paziņojuma par sadarbību sakarā”.
No tā izriet, no vienas puses, ka 1998. gada 9. novembrī Komisija skaidri paziņoja par savu nodomu uzņēmumiem, kas sadarbojas, proti,
Hoechst
, neizpaust faktu, ka citi uzņēmumi ir vērsušies pie tās dienestiem, lai saņemtu naudas soda imunitāti, lai gan, no otras puses, 1998. gada 13. novembrī jeb dažas dienas vēlāk tā apliecināja
Chisso
, ka tam tiks paziņots, ja citi uzņēmumi centīsies to apsteigt sadarbības jomā.
Šie fakti liek Pirmās instances tiesai uzskatīt, ka šajā lietā Komisija nav ievērojusi labas pārvaldības principu un vienlīdzīgas attieksmes principu. Pirmās instances tiesa vēlas šajā sakarā uzsvērt, ka, pat ja attiecīgā ierēdņa apsolījums 1998. gada 13. novembra tikšanās reizē nepierāda, ka
Chisso
dotais solījums pēc tam nav reāli īstenots, tā tomēr ir abu minēto principu neizpilde.
Ir jānorāda šajā brīdī, ka
Hoechst
nelūdz atcelt lēmumu, jo ar to pārkāpj labas pārvaldības principu un vienlīdzīgas attieksmes principu. Tomēr, tā kā šo principu pārkāpums tika norādīts, lai pamatotu tā tiesības piekļūt lietas materiāliem, un tā kā
Hoechst
argumenti ir no jauna norādīti astotajā un devītajā pamatā par 1996. gada paziņojuma par sadarbību piemērošanu, ir jāšaubās par to, kā 137. punktā konstatētā neizpilde ietekmē lēmuma saturu.
Šajā sakarā, pirmkārt, ir jānorāda, ka 137. punktā konstatētā nelikumība nav tāda, kas apšaubītu lēmumā konstatētos pārkāpumus, kas turklāt pamatojas uz dokumentāriem pierādījumiem. Turklāt
Hoechst
nenorāda jebkādu argumentu šajā izpratnē.
Otrkārt, attiecībā uz uzņēmumu sadarbību no lēmuma 440. apsvēruma izriet:
“Tikšanās, kas notika 1998. gada 13. novembrī,
Chisso
mutvārdos aprakstīja aizliegtās vienošanās darbības un iesniedza rakstveida pierādījumus [..]. Komisija uzskata, ka šajā gadījumā
Chisso
bija pirmais uzņēmums, kas iesniedza izšķirošos faktus, lai pierādītu šajā lēmumā konstatētas aizliegtās vienošanās esamību.”
No tā izriet, ka, lai konstatētu, ka
Chisso
bija pirmais uzņēmums, kas iesniedza izšķirošos faktus, lai pierādītu aizliegtās vienošanās esamību, Komisija pamatojās vienīgi uz aizliegtās vienošanās darbību mutvārdu aprakstu un 1998. gada 13. novembra, un ne vēlāk, tikšanās reizē iesniegtajiem rakstveida pierādījumiem.
Šajos apstākļos, pat ja pieņemtu, ka
Chisso
tika vedināts sadarboties ar Komisiju pēc 1998. gada 13. novembra, Komisija nebūtu varējusi sasniegt citu rezultātu lēmumā attiecībā uz 1996. gada paziņojuma par sadarbību piemērošanu, izņemot
Hoechst
izteiktā astotā un devītā pamata, ar kuriem cenšas parādīt, ka būtībā pierādījumi, ko
Chisso
iesniedza 1998. gada 13. novembrī, nebija izšķirošie, pārbaudi. Tāpat būtu bijis, ja
Hoechst
būtu ticis vedināts vairāk sadarboties pēc 1998. gada 13. novembra, uzzinot par
Chisso
sadarbību.
Līdz ar to ir jāuzskata, ka 137. punktā konstatētā nelikumība nav tāda, kas ietekmē lēmuma spēkā esamību attiecībā uz, pirmkārt, pārkāpuma konstatēšanu un, otrkārt, ka
Chisso
bija pirmais, kas sadarbojās.
Neatkarīgi no jautājuma par 137. punktā konstatētās nelikumības ietekmi uz tiesībām piekļūt lietas materiāliem, kas tiks aplūkotas turpmāk, un līdz ar to jautājuma par tās ietekmi uz lēmuma spēkā esamību kopumā, un tā kā
Hoechst
norādītie argumenti ir no jauna norādīti astotajā un devītajā pamatā, lai saņemtu attiecīgā naudas soda samazinājumu, Pirmās instances tiesa šajā brīdī atstāj bez izskatīšanas savu nostāju par iespējamo šī naudas soda grozīšanu.
b) Par tiesību piekļūt lietas materiāliem pārkāpumu
Vispirms ir jāatgādina, ka tās tiesības piekļūt lietas materiāliem, kas izriet no tiesību uz aizstāvību principa ievērošanas, paredz, ka Komisija attiecīgajam uzņēmumam sniedz iespēju veikt visu izmeklēšanas lietā esošo dokumentu, kas varētu attiekties uz tā aizstāvību, pārbaudi. Tas attiecas gan uz dokumentiem, kas ir apsūdzoši, gan arī uz dokumentiem, kas ir attaisnojoši pierādījumi, izņemot citu uzņēmumu komercnoslēpumus, Komisijas iekšējos dokumentus un citu konfidenciālu informāciju (skat. Tiesas 2004. gada 7. janvāra spriedumu apvienotajās lietās
C-204/00 P, C-205/00 P, C-211/00 P, C-213/00 P, C-217/00 P un C-219/00 P
Aalborg Portland
u.c./Komisija,
Recueil
, I-123. lpp.
, 68. punkts un tajā minētā judikatūra).
Attiecībā uz faktiem, kas ir attaisnojoši pierādījumi, attiecīgajam uzņēmumam ir jāpierāda, ka rezultāts, pie kura Komisija nonāca savā lēmumā, būtu bijis citādāks, ja dokuments, kurš netika nosūtīts šim uzņēmumam un uz kuru Komisija pamatojās, lai konstatētu pārkāpumu, netiktu pieļauts kā pierādījums. Attiecībā uz to, ka nebija ticis paziņots attaisnojošs dokuments, attiecīgajam uzņēmumam ir tikai jākonstatē, ka nepaziņošana varēja uzņēmumam nelabvēlīgi ietekmēt procesa norisi un Komisijas lēmuma saturu. Pietiek, ja uzņēmums pierāda, ka tas minēto attaisnojošo dokumentu varēja izmantot savai aizstāvībai tādējādi, ka, ja tas to būtu varējis izmantot administratīvās procedūras laikā, uzņēmums būtu varējis atsaukties uz pierādījumiem, kuri nesaskan ar pierādījumiem, ko šajā posmā izmantoja Komisija, un tādēļ kaut kādā veidā varētu ietekmēt tās lēmumā ietvertos vērtējumus; vismaz attiecībā uz tam pārmestās darbības smagumu un ilgumu un tādējādi naudas soda apmēru. Iespējamību, ka neizpausts dokuments varētu ietekmēt procedūru un Komisijas lēmuma saturu, var konstatēt tikai tad, kad veikta pagaidu pārbaude atsevišķiem pierādīšanas līdzekļiem, kurā noskaidrotos, ka nepaziņotiem dokumentiem saistībā ar šiem pierādīšanas līdzekļiem varētu būt nozīme, kuru nevar atstāt neievērotu (skat. iepriekš 145. punktā minēto spriedumu apvienotajās lietās
Aalborg Portland
u.c./Komisija, 73.–76. punkts un tajos minētā judikatūra).
Turklāt ir jāuzsver, ka ne tikai Komisijai, kura paziņo iebildumus un pieņem lēmumu, ar ko uzliek sodu, piekrīt noteikt dokumentus, kas ir noderīgi attiecīgā uzņēmuma aizstāvībā. Tomēr tai ir atļauts izslēgt no administratīvā procesa faktus, kam nav nekādas saistības ar faktiskiem un juridiskiem apgalvojumiem, kas ir iebildumu rakstā un kas līdz ar to nekādi neattiecas uz izmeklēšanu. Prasītājs nevar lietderīgi izmantot kā atcelšanas pamatu neatbilstošu dokumentu nepaziņošanu (skat. iepriekš 145. punktā minēto spriedumu apvienotajās lietās
Aalborg Portland
u.c./Komisija, 126. punkts un tajā minētā judikatūra).
Visbeidzot ir jāatgādina, ka tiesību piekļūt dokumentiem pārkāpums var radīt Komisijas lēmuma atcelšanu pilnībā vai daļēji tikai tad, ja nelikumīga nepiekļuve izmeklēšanas lietas materiāliem traucēja attiecīgajam uzņēmumam vai uzņēmumiem zināt par dokumentiem, kas varēja tikt izmantoti to aizstāvībai, un tādējādi pārkāpa tiesības uz aizstāvību. Tā ir, ja dokumenta izpaušanai būtu, pat nelielas, iespējas novest administratīvo procesu pie cita iznākuma gadījumā, ja attiecīgais uzņēmums būtu varējis uz to pamatoties šajā procesā (šajā sakarā skat. iepriekš 145. punktā minēto spriedumu apvienotajās lietās
Aalborg Portland
u.c./Komisija, 101. un 131. punkts).
Saskaņā ar šiem apsvērumiem ir jānovērtē, vai šajā lietā tika pārkāptas
Hoechst
tiesības piekļūt lietas materiāliem attiecībā, pirmkārt, uz
Chisso
2002. gada 17. decembra vēstuli un tās pielikumiem un, otrkārt, uz iekšējiem dokumentiem par tālruņa kontaktiem starp Komisiju un
Chisso
laikā no 1998. gada septembra līdz 1999. gada aprīlim.
Par
Chisso
2002. gada 17. decembra vēstuli un tās pielikumiem
Pirmkārt, ir jānorāda, ka Komija nolēma iekļaut
Chisso
2002. gada 17. decembra vēstuli ar tās pielikumiem nekonfidenciālā versijā izmeklēšanas lietas materiālos, kas pieejami uzņēmumiem, kas piedalās procesā. Līdz ar to Komisija uzskatīja par nepieciešamu, ka šie dokumenti attiecās uz izmeklēšanu.
Otrkārt, Komisijas neizmantoja
Chisso
2002. gada 17. decembra vēstuli ar tās pielikumiem lēmumā, lai noteiktu, ka attiecīgie uzņēmumi ir izdarījuši pārkāpumu. Līdz ar to nav runa par attaisnojošu pierādījumu.
Treškārt, ir jākonstatē, ka
Hoechst
bija piekļuve nekonfidenciālajai
Chisso
2002. gada 17. decembra vēstulei ar tās pielikumiem. Tomēr šie dokumenti tādā formā, kādā tie bija pieejami
Hoechst
administratīvā procesa laikā, bija uz 101 lapas, kur gandrīz viss bija aizkrāsots un izsvītrots ar norādi “Komercnoslēpumi”. Administratīvā procesa laikā netika nosūtīta neviena nekonfidenciāla versija, kas būtu saprotamāka, pat ne šo dokumentu satura kopsavilkums. [Bija pieejams] tikai viens saraksts ar attiecīgo dokumentu datumiem, nosūtītāju un adresātu, kā arī, vajadzības gadījumā, priekšmetu, kas tika minēti
Chisso
2002. gada 17. decembra vēstulē. Šajos apstākļos
Chisso
2002. gada 17. decembra vēstules ar tās pielikumiem nekonfidenciālā versija tajā formā, kas bija pieejama
Hoechst
administratīvajā procesā, faktiski līdzinās attiecīgo dokumentu, kas attiecās uz izmeklēšanu, neizpaušanai, ciktāl tie bija lietas materiālu sastāvdaļa.
Ceturtkārt, ir jāuzsver, ka administratīvā procesa laikā
Hoechst
vairākkārt lūdza pienācīgāku piekļuvi
Chisso
2002. gada 17. decembra vēstulei ar tās pielikumiem. Šāda piekļuve tai tika liegta saskaņā ar lēmuma 26. apsvērumu, motivējot ar to, ka
Chisso
bija lūdzis to uzskatīt par konfidenciālu. Komisija nevar vispārīgi atsaukties uz konfidencialitāti, lai pamatotu pilnīgu atteikumu izpaust tās lietas materiālos esošos dokumentus (Pirmās instances tiesas 1999. gada 20. aprīļa spriedums apvienotajās lietās no
T-305/94 līdz T-307/94, no T-313/94 līdz T-316/94, T-318/94, T-325/94, T-328/94, T-329/94 un T-335/94
Limburgse Vinyl Maatschappij
u.c./Komisija,
Recueil
, II-931. lpp.
, 1017. punkts). Uzņēmumu un uzņēmumu asociāciju tiesības uz to komercnoslēpumu aizsardzību ir jālīdzsvaro ar tiesību piekļūt visiem lietas materiāliem garantiju (Pirmās instances tiesas 2000. gada 15. marta spriedums apvienotajās lietās
T-25/95, T-26/95, no T-30/95 līdz T-32/95, no T-34/95 līdz T-39/95, no T-42/95 līdz T-46/95, T-48/95, no T-50/95 līdz T-65/95, no T-68/95 līdz T-71/95, T-87/95, T-88/95, T-103/95 un T-104/95
Cimenteries CBR
u.c./Komisija, saukts “Ciment”,
Recueil
, II-491. lpp.
, 147. punkts).
Lietas apstākļos, ņemot vērā
Hoechst
šajā sakarā izteikto lūgumu, Komisija varēja sagatavot vai sagatavotu attiecīgo dokumentu nekonfidenciālo versiju vai, vajadzības gadījumā, ja tas izrādītos sarežģīti, izveidot attiecīgo dokumentu sarakstu, kā arī nekonfidenciālu pietiekami precīzu to satura kopsavilkumu.
Visu šo iemeslu dēļ ir jāuzskata, ka
Hoechst
piekļuvi
Chisso
2002. gada 17. decembra vēstulei un tās pielikumiem Komisija netika pienācīgi organizējusi.
Tomēr ir jāatgādina, ka tiesību piekļūt lietas materiāliem pārkāpums rada Komisijas lēmuma atcelšanu pilnībā vai daļēji tikai tad, ja nelikumīga piekļuve izmeklēšanas lietas materiāliem administratīvā procesa laikā traucēja attiecīgajam uzņēmumam vai uzņēmumiem iepazīties ar dokumentiem, ko būtu bijis iespējams izmantot to aizstāvībā, un tādējādi tika pārkāptas to tiesības uz aizstāvību.
Šajos apstākļos Pirmās instances tiesa noteica procesa organizatoriskos pasākumus, kas minēti 32.–35. punktā, un
Hoechst
varēja iesniegt papildu apsvērumus par dokumentiem pilnībā, ar ko tam bija iespējams iepazīties.
Šajā sakarā vispirms ir jānorāda, ka atsevišķi izmeklēšanas lietas materiālos esošie dokumenti, it īpaši
Chisso
1999. gada 11. janvāra vēstule, tika uzrādīti pēc Pirmās instances tiesas lūguma, tā kā lēmumā ir atsauce uz tiem, lai konstatētu, ka
Chisso
1998. gada 13. novembra tikšanās reizē mutvārdos aprakstīja aizliegtās vienošanās darbības, kā arī iesniedza pierādījumus. Līdz ar to ir skaidrs, ka šie dokumenti ietilpst procesa dalībniekiem pieejamajos izmeklēšanas materiālos, ko Komisija apliecina savos apsvērumos, kurus
Hoechst
[savukārt] neapstrīd. Šajos apstākļos
Hoechst
nav pamata šajā sakarā apgalvot, ka ir pārkāptas tiesības piekļūt lietas materiāliem.
Attiecībā uz
Chisso
2002. gada 17. decembra vēstuli ar tās pielikumiem —
Hoechst
papildu apsvērumi īpaši attiecas uz vienu no tās pielikumiem, proti,
Chisso
vēstuli, datētu ar 1999. gada 26. martu.
Šajā sakarā ir jāuzsver, ka Komisijas galīgā nostāja par to, kurš uzņēmums bija pirmais iesniedzis izšķirošos pierādījumus, tika pieņemta šajā lietā brīdī, kad tika pieņemts lēmums. Nevienā procesa brīdī Komisija nepaziņoja uzņēmumiem, vai tie saņems atbrīvojumu no naudas soda, vai nē. Šajos apstākļos
Chisso
1999. gada 26. marta vēstules neizpaušana nevarēja iespaidot
Hoechst
tiesības uz aizstāvību administratīvajā procesā.
Katrā ziņa ir jāprecizē, ka
Chisso
1999. gada 26. marta vēstule negroza Komisijas slēdzienu, ka
Chisso
bija pirmais uzņēmums, kas iesniedza izšķirošos pierādījumus, lai pierādītu aizliegtās vienošanās esamību, neatkarīgi no tā, vai šis secinājums bija pamatots, vai nē.
Chisso
1999. gada 26. marta vēstules mērķis ir izskaidrot, kādēļ šis uzņēmums kavējās “izklāstīt faktus”. Tas negroza faktu, ka 1998. gada 13. novembra tikšanās reizē un, kā uzskata Komisija,
Chisso
mutvārdos aprakstīja aizliegtās vienošanās darbības, kā arī iesniedza rakstveida pierādījumus. Tāpat fakts, ka Komisija varēja piešķirt
Chisso
papildtermiņus pēc 1998. gada 13. novembra tikšanās, neietekmē faktu, ka tas bija pirmais, kas sadarbojās, lai gan šis slēdziens pamatots tikai ar pierādījumiem, kas iesniegti šajā tikšanās reizē.
Ņemot vērā iepriekš minēto, ir jānoraida
Hoechst
pamats, ciktāl tas attiecas uz
Chisso
2002. gada 17. decembra vēstuli un tās pielikumiem.
Par iekšējiem dokumentiem par tālruņa sakariem starp Komisiju un
Chisso
laikā no 1998. septembra līdz 1999. gada aprīlim
Vispirms ir jānorāda, ka
Hoechst
lūdza piekļuvi administratīvā procesa laikā tikai iekšējiem dokumentiem par tālruņa sakariem starp Komisiju un
Chisso
, kas notikuši laikā no 1998. gada septembra līdz 1999. gada aprīlim. Tas it īpaši izriet no
Hoechst
adresētās vēstules uzklausīšanas amatpersonai, datētas ar 2003. gada 22. janvāri, un tas tika apstiprināts arī tiesas sēdē.
Turklāt ir jāatgādina, ka tiesības uz piekļuvi lietas materiāliem nozīmē to, ka Komisija sniedz attiecīgajam uzņēmumam iespēju veikt visu izmeklēšanas lietas materiālos esošo dokumenti pārbaudi, kas varētu būt noderīgi tā aizstāvībai, izņemot tostarp Komisijas iekšējos dokumentus (šajā sakarā skat. iepriekš 145. punktā minēto spriedumu apvienotajās lietās
Aalborg Portland
u.c./Komisija, 68. punkts).
Piekļuves ierobežojums šādiem dokumentiem ir pamatots ar nepieciešamību nodrošināt Komisijas labu darbību Līguma konkurences normu pārkāpumu sodīšanas jomā. Komisijas iekšējie dokumenti ir pieejami tikai tad, ja to prasa lietas ārkārtas apstākļi, pamatojoties uz vērā ņemamām norādēm, kas jāiesniedz ieinteresētai lietas dalībniecei (skat. iepriekš 153. punktā minēto Pirmās instances tiesas spriedumu apvienotajās lietās
Ciment
, 420. punkts un tajā minētā judikatūra, un 2004. gada 29. aprīļa spriedumu apvienotajās lietās
T-236/01, T-239/01, no T-244/01 līdz T-246/01, T-251/01 un T-252/01
Tokai Carbon
u.c./Komisija,
Recueil
, II-1181. lpp.
, 40. punkts).
Šajā lietā 128.–144. punktā izklāstīto iemeslu dēļ
Hoechst
norādītie argumenti par labas pārvaldības principa pārkāpumu un vienlīdzīgas attieksmes principa pārkāpumu tika noraidīti, izņemot par apsolījumu, kas tika dots
Chisso
1998. gada 13. novembra tikšanās reizē, ka tā tiks informēta, ja kāds uzņēmums centīsies to apsteigt 1996. gada paziņojuma par sadarbību ietvaros.
Kā tas tika norādīts 143. punktā, šajā sakarā konstatētā nelikumība nav tāda, kas ietekmētu lēmuma spēkā esamību attiecībā, pirmkārt, uz pārkāpuma konstatējumu un, otrkārt, uz tā uzņēmuma noteikšanu, kurš sadarbojās pirmais, un līdz ar to attiecībā uz naudas soda imunitātes piešķiršanu.
Līdz ar to ir jāuzskata, ka nav nevienas vērā ņemamas norādes iepriekš minētās judikatūras izpratnē, kas pamatotu
Hoechst
piekļuvi attiecīgajiem iekšējiem dokumentiem. Šī iemesla dēļ
Hoechst
pamats, ciktāl tas attiecas uz tiesību piekļūt iekšējiem dokumentiem saistībā ar tālruņa sakariem starp Komisiju un
Chisso
laikā no 1998. gada septembra līdz 1999. gada aprīlim pārkāpumu, ir jānoraida.
Pakārtoti un rūpējoties par taisnības nodrošināšanu, ņemot vērā labas pārvaldības principa pārkāpumu un vienlīdzīgas attieksmes principa pārkāpumu, Komisijai tika noteikts, pamatojoties uz Reglamenta 65. panta b) punktu un 67. panta 3. punkta otro daļu, uzrādīt attiecīgos iekšējos dokumentus, lai Pirmās instances tiesa tos pārbaudītu. Saskaņā ar Reglamenta 67. panta 3. punkta otro daļu Komisijas atsūtītie dokumenti netika nosūtīti prasītājai, kamēr tos pārbaudīja Pirmās instances tiesa, sakarā ar to konfidenciālo raksturu, kā arī ar to nozīmi strīda atrisināšanā.
Pārbaudē Pirmās instances tiesa uzskatīja, ka attiecīgajos iekšējos dokumentos nav pierādījumu, kas attiecas uz strīda atrisināšanu. Tā rezultātā, ņemot vērā konfidencialitāti, kas parasti tiek piešķirta šāda veida dokumentiem, Pirmās instances tiesa nolēma izņemt tos no lietas materiāliem un nosūtīt atpakaļ Komisijai (šajā sakarā skat. Pirmās instances tiesas 2002. gada 25. oktobra spriedumu lietā
T-5/02
Tetra Laval
/Komisija,
Recueil
, II-4381. lpp.
, 78. punkts, un pēc analoģijas Pirmās instances tiesas 1997. gada 10. decembra rīkojumu apvienotajās lietās
T-134/94, no T-136/94 līdz T-138/94, T-141/94, T-145/94, T-147/94, T-148/94, T-151/94, T-156/94 un T-157/94
NMH Stahlwerke
u.c./Komisija,
Recueil
, II-2293. lpp.
, 40., 44. un 45. punkts).
Visu šo iemeslu dēļ un tā kā nav jāizmanto
Hoechst
lūgtie papildu organizatoriskie vai izmeklēšanas pasākumi, ja Pirmās instances tiesa uzskata, ka ir pietiekami labi informēta no lietas materiāliem, pirmais pamats līdz ar to ir jānoraida.
B —
Par ceturto pamatu par uzklausīšanas amatpersonas noslēguma ziņojuma nepilnību
1. Lietas dalībnieku argumenti
a)
Hoechst
argumenti
Hoechst
atgādina, ka tā ir nosūtījusi uzklausīšanas amatpersonai vairākus iebildumus par administratīvā procesa norisi un it īpaši par faktu, ka, pirmkārt, tam nebija ļauts sadarboties ar mutvārdu liecību starpniecību, lai gan šāda sadarbības forma tika atļauta
Chisso
; otrkārt, tam tika atteiktas jaunas tikšanās ar Komisijas darbiniekiem, lai gan šādas tikšanās tika piedāvātas
Chisso
, un, treškārt,
Chisso
arī tika apsolīts to informēt, ja pārējie lietas dalībnieki centīsies to “apsteigt” sadarbībā.
Tā kā šī kritika uzklausīšanas amatpersonas noslēguma ziņojumā ir noklusēta, Komisijas locekļu kolēģija, kas pieņēma lēmumu, netika pareizi informēta par
Hoechst
tiesību uz aizstāvību pārkāpumu.
Kā uzskata
Hoechst
, uzklausīšanas amatpersona ir kļūdaini uzskatījusi — un bez īpaša pamatojuma —, ka faktam, vai iepriekš izklāstītā kritika ir pamatota, vai nav, nav nozīmes. Atsaucoties uz iepriekš 75. punktā minēto spriedumu lietā
ABB Asea Brown Boveri
/Komisija (104. punkts),
Hoechst
uzsver, ka ir iespējams, ka procesa norises neobjektivitāte neietekmē lēmuma likumību zīmīgi un ir pretēja tiesībām uz aizstāvību, ja šis objektivitātes trūkums izriet tikai no Komisija darbinieka “neobjektivitātes domās”. Savukārt
Hoechst
uzskata, ka būtu jāizdara citāds juridisks secinājums, ja, kā šajā lietā, procesa darbībās ir atbalsts, kad vienpusēji dod priekšroku vienam lietas dalībniekam.
Hoechst
no tā secina, ka uzklausīšanas amatpersonai bija jāpārbauda šie fakti un tie jāizklāsta savā noslēguma ziņojumā, lai sniegtu par lēmuma pieņemšanu atbildīgajiem Komisijas locekļiem ticamu procesa norises atainojumu.
b) Komisijas argumenti
Uzklausīšanas amatpersonas noslēguma ziņojuma funkcija ir papildināt Komisijas locekļiem piedāvāto lēmumprojektu.
Atsaucoties uz Komisijas 2001. gada 23. maija Lēmuma 2001/462/EK, EOTK par uzklausīšanas amatpersonu darba uzdevumiem dažos [tiesas] procesos par konkurenci (
OV L 162, 21. lpp
, turpmāk tekstā — “Uzdevumi”) 15. panta pirmo daļu, Komisija uzskata, ka šajā lietā uzklausīšanas amatpersonas noslēguma ziņojums pilnībā pilda savu funkciju. Tas parāda, ka uzklausāmo lietas dalībnieku tiesības netika pārkāptas, lai kādā aspektā tas nebūtu. Turklāt, atsaucoties uz iepriekš 165. punktā minēto 2004. gada 29. aprīļa spriedumu apvienotajās lietās
Tokai Carbon
u.c./Komisija (53. punkts), Komisija uzskata, ka noslēguma ziņojumā uzklausīšanas amatpersonai nav pienākuma aplūkot procesuāla rakstura iebildumu detaļas.
Noslēguma ziņojumā uzklausīšanas amatpersona pat pārkāpa strikto minimumu, norādot iebildumus un norādot, kāda iemesla dēļ tie nav noteicošie. Ziņojumā tā norāda, ka ir tikuši apgalvoti “procedūras pārkāpumi”, tostarp “[tie ir] nelabvēlīgā situācijā, salīdzinot ar
Chisso
, attiecībā uz Komisijas rīcību pret tiem vairākos sadarbības gadījumos [jautājumos]”. Turklāt uzklausīšanas amatpersona precizēja, ka tā izmantoja kritiku, lai veltītu īpašu uzmanību Komisijas secinājumiem šajā sakarā lēmumprojektā. Bija nelietderīgi būt vēl precīzākai noslēguma ziņojumā, vēl jo vairāk tādēļ, ka lēmumā pašā tika aplūkota attiecīgā kritika (453. un 458. apsvērums).
2. Pirmās instances tiesas vērtējums
Saskaņā ar Uzdevumu 1. pantu Komisija ieceļ amatā vienu vai vairākas uzklausīšanas amatpersonas, “kas nodrošina tiesību tikt uzklausītam īstenošanu procesos par konkurenci Komisijā”.
Uzdevumu 13. panta 1. punktā precizēts:
“Uzklausīšanas amatpersona ziņo Komisijas par konkurenci kompetentajam loceklim par noklausīšanos un no tās izrietošajiem secinājumiem, ievērojot tiesības tikt uzklausītam. Šajā ziņojumā izklāstītie apsvērumi attiecas uz procesuāliem jautājumiem, ieskaitot dokumentu atklāšanu [izpaušanu] un piekļuvi lietas materiāliem, termiņus atbildei uz iebildumiem, un noklausīšanās norisi.”
Saskaņā ar Uzdevumu 15. panta pirmo daļu:
“Uzklausīšanas amatpersona, pamatojoties uz lēmumprojektu, kas jāiesniedz Padomdevēja komitejai par konkrēto lietu, sagatavo rakstisku nobeiguma ziņojumu par tiesību tikt uzklausītam ievērošanu, kā minēts 13. panta 1. punktā. Šajā ziņojumā aplūko arī to, vai lēmumprojekts ietver tikai iebildumus, attiecībā uz kuriem pusēm [dalībniekiem] ir dota iespēja darīt zināmu to viedokli.”
Saskaņā ar Uzdevumu 16. panta 1. punktu “uzklausīšanas amatpersonas nobeiguma ziņojumu pievieno lēmumprojektam, ko iesniedz Komisijai, lai nodrošinātu to, ka, pieņemot lēmumu par atsevišķu lietu, Komisija ir pilnībā informēta par visu attiecīgo informāciju attiecībā uz procesa norisi un tiesību būt uzklausītam ievērošanu.”
Šajā lietā pietiek tikai konstatēt, ka
Hoechst
tā pamata pamatojumam norādītie argumenti, kas atkārto tos, kas jau ir norādīti pirmajā pamatā par tiesībām piekļūt lietas materiāliem, neļauj uzskatīt, ka
Hoechst
tiesības tikt uzklausītam nebūtu ievērotas Komisijas vadītajā administratīvajā procesā.
Attiecībā uz laba pārvaldības principa pārkāpumu un vienlīdzīgas attieksmes principa pārkāpumu, kas konstatēts 137. punktā, ir jāuzsver, ka šis pārkāpums neskar
Hoechst
tiesības tikt uzklausītam Uzdevumu izpratnē.
Turklāt uzklausīšanas amatpersona noslēguma ziņojumā precizē, ka “Komisijas dienestu veiktās darbības pret lietas dalībniekiem nav ietekmējušas lietas iznākumu [iecietības] jautājumā”. Tam pievienojas Pirmās instances tiesas secinājums, pārbaudot pirmo pamatu, ka 137. punktā konstatētā nelikumība nav tāda, kas ietekmētu lēmuma spēkā esamību attiecībā it īpaši uz tā uzņēmuma noteikšanu, kurš sadarbojās pirmais.
Turklāt ir jānorāda, ka lēmuma 453. apsvērumā Komisija atkārto
Hoechst
norādītos procesuālos iebildumus un atbild uz tiem, it īpaši 458. apsvērumā. Šajos apstākļos nevar apgalvot, kā to dara
Hoechst
, ka Komisijas kolēģijas locekļi nebija pietiekami informēti.
Visu šo iemeslu dēļ ceturtais pamats ir jānoraida.
II —
Par trīspadsmito pamatu, kura mērķis ir lēmuma 2. panta atcelšana, ciktāl tas attiecas uz Hoechst
A —
Lietas dalībnieku argumenti
1.

Hoechst
argumenti
Hoechst
apgalvo, ka Komisijas konstatējumi lēmuma 298. apsvērumā, ka aizliegtā vienošanās tika izbeigta, vēlākais, 1996. gada novembrī, liedz faktisko pamatojumu lēmuma 2. pantā izteiktajam rīkojumam.
Ja septiņus gadus pēc aizliegtās vienošanās beigām Komisija vēl arvien vēlas izdot rīkojumu izbeigt pārkāpumu, tai jāsniedz pietiekamas norādes par to, ka pārkāpums turpinās. Pretējā gadījumā runa ir par pasākumu, kas pamatojas uz tīru pieņēmumu, kas ir pretrunā Regulas Nr. 17 3. pantam. Turklāt aizskārums, ko tas rada lēmuma adresāta reputācijai, var tam radīt grūtības saistībā ar civiltiesiskām prasībām, ko trešās personas varētu celt pret to.
Turklāt lēmuma 2. panta nelikumība ir acīmredzama, jo
Hoechst
1996. gadā atbrīvojās no darbības virziena sorbātu jomā, viss šis darbības virziens 1997. gadā tika atsavināts trešai, ar tās grupu pilnībā nesaistītai sabiedrībai
Celanese AG
.
Hoechst
lūdz lēmuma 2. pantu atcelt, ciktāl tas uz to attiecas.
2. Komisijas argumenti
Komisija norāda, ka, tāpat kā iepriekš 153. punktā minētajā spriedumā apvienotajās lietās
Limburgse Vinyl Maatschappij
u.c./Komisija, lēmuma 2. pantā ir iebilde, proti, “ciktāl [ja] tie nav līdz šim to izdarījuši”. Tā atgādina, ka Pirmās instances tiesa šajā lietā konstatēja, ka “attiecībā uz
Hoechst
norādīto pamatu [..] pietiek tikai norādīt, ka lēmuma 2. pants tieši vēršas pie uzņēmumiem, “kas vēl ir aktīvi PVC nozarē”” un ka “līdz ar to argumentācija šī apsvēruma pamatojumā [bija] acīmredzami nepamatota” (1247. punkts).
Šajā lietā Komisija apgalvo, ka tai nebija pienākuma noteikti konstatēt, vai pārkāpums, kas notika zināmā laikposmā, vēl arvien turpinājās lēmuma pieņemšanas laikā, vai tas jau bija izbeigts. Komisija turklāt uzsver, ka lietas dalībniekiem bija izdevies rīkoties lielā noslēpumainībā gandrīz divus gadu desmitus (lēmuma 306. apsvērums) un ka lēmuma 2. pantā bija preventīvs rīkojums izbeigt [pārkāpumu] (lēmuma 307. apsvērums).
Hoechst
darbības virziena atsavināšana sorbātu jomā nekavē Komisiju izteikt rīkojumu, saskaņā ar kuru pienākums izbeigt pārkāpumus attiecas uz uzņēmumu tikai tad, “ciktāl [ja] tie nav līdz šim to izdarījuši”.
B —
Pirmās instances tiesas vērtējums
Vispirms ir jānorāda, ka no prasības pieteikuma skaidri izriet, ka ar savu trīspadsmito pamatu
Hoechst
lūdz atcelt lēmuma rezolutīvās daļas 2. pantu, ciktāl tas uz to attiecas.
Būtībā ir jākonstatē, ka lēmuma rezolutīvās daļās 2. pantā faktiski ir divi rīkojumi.
Pirmkārt, šis noteikums prasa, ka attiecīgie uzņēmumi nekavējoties izbeidz, ja to jau nav izdarījuši, lēmuma rezolutīvās daļas 1. pantā noteiktos pārkāpumus. Šajā sakarā, tā kā
Hoechst
vairs nedarbojās sorbātu nozarē lēmuma pieņemšanas brīdī, pret šo noteikumu celtajiem argumentiem acīmredzami nav pamata, uz
Hoechst
, lai gan tas ir uzskaitīts to uzņēmumu starpā, kas ir uzskaitīti lēmuma rezolutīvās daļas 1. pantā, attiecīgais rīkojums neattiecas (šajā sakarā skat. iepriekš 153. punktā minēto spriedumu apvienotajās lietās
Limburgse Vinyl Maatschappij
u.c./Komisija, 1247. punkts). Šis apstāklis padara par liekiem
Hoechst
argumentus attiecībā uz tā reputācijas aizskārumu vai attiecībā uz iespējamību, ka trešās personas cels civilprasību pret to.
Otrkārt, lēmuma rezolutīvā daļas 2. pants prasa, ka uzskaitītie uzņēmumi atturas turpmāk no visa veida darbības un rīcības, kas aprakstīta 1. pantā, kā arī visa veida pasākumiem, kam ir līdzīgs mērķis vai sekas.
Šajā sakarā ir jāatgādina, ka, piemērojot Regulas Nr. 17 3. panta 1. punktu, var tikt noteikti aizliegumi turpināt atsevišķas darbības, praksi vai situācijas, kuru nelikumība ir konstatēta, kā arī nākotnē rīkoties līdzīgi. Ar šādiem pienākumiem, kas gulstas uz uzņēmumiem, nebūtu tomēr jāpārsniedz atbilstošās un nepieciešamās robežas, lai sasniegtu iecerēto mērķi (skat. iepriekš 153. punktā minēto spriedumu lietā
Ciment
, 4704. un 4705. punkts un tajos minētā judikatūra). Turklāt Komisijas pilnvaras izdot rīkojumus ir jāizmanto saskaņā ar konstatētā pārkāpuma raksturu (Tiesas 1974. gada 6. marta spriedums apvienotajās lietās
6/73 un 7/73
Istituto Chemioterapico Italiano
un
Commercial Solvents
/Komisija,
Recueil
, 223. lpp.
, 45. punkts; Pirmās instances tiesas 1999. gada 7. oktobra spriedums lietā
T-228/97
Irish Sugar
/Komisija,
Recueil
, II-2969. lpp.
, 298. punkts, un 2000. gada 12. decembra spriedums lietā
T-128/98
Aéroports de Paris
/Komisija,
Recueil
, II-3929. lpp.
, 82. punkts).
Šajā lietā lēmuma rezolutīvās daļas 1. pantā Komisija konstatēja, ka
Hoechst
kopā ar pārējiem uzņēmumiem tika pārkāpis EKL 81. panta 1. punktu un no 1994. gada 1. janvāra EEZ nolīguma 53. panta 1. punktu, turklāt esot ļoti ilgu laikposmu kompleksas, vienreizējas un turpinātas aizliegtās vienošanās sorbātu nozarē dalībniekiem, kuras ietvaros tie bija vienojušies noteikt cenu mērķus un piešķirt sev apjoma kvotas, noteikt informācijas sistēmu un kontrolēt un nepiegādāt tehnoloģijas iespējamiem ienācējiem tirgū.
Hoechst
šajā sakarā lēmumu neapstrīd. Šajos apstākļos, pieprasot attiecīgajiem uzņēmumiem nākotnē atturēties sorbātu tirgū no visiem pasākumiem, kam var būt līdzīgs mērķis vai sekas, Komisija nepārkāpa tai ar Regulas Nr. 17 3. panta 1. punktu piešķirtās pilnvaras.
Fakts, ka
Hoechst
vairs nedarbojas sorbātu nozarē lēmuma pieņemšanas dienā vai ka Komisija norāda lēmuma 298. apsvērumā, ka aizliegtā vienošanās izbeidzās, vēlākais, 1996. gada novembrī, negroza šo secinājumu. Tāds rīkojums kā šajā lietā pēc sava rakstura ir preventīvs un nav atkarīgs no attiecīgo uzņēmumu situācijas lēmuma pieņemšanas brīdī.
Visu šo iemeslu dēļ trīspadsmitais pamats ir jānoraida.
III —
Par pamatiem, kuru mērķis ir Hoechst naudas soda samazināšana
Pirmās instances tiesa uzskata, ka pamati, kuru mērķis ir
Hoechst
naudas soda samazināšana, ir jāpārbauda citādā kārtībā, nekā tie ir prasības pieteikumā. Tāpat atsevišķi pamati analīzes mērķiem ir pārgrupēti, jo tie attiecas uz to pašu problemātiku.
A —
Par divpadsmito pamatu par procesa pārmērīgo ilgumu
1. Administratīvā procesa kopsavilkums
No lēmumā esošajiem faktiem, ko neapstrīd
Hoechst
, izriet, ka pirmo informācijas pieprasījumu Regulas Nr. 17 11. panta ietvaros Komisija 1999. gada 26. maijā nosūtīja
Daicel
,
Nippon Synthetic
un
Ueno
(lēmuma 6. apsvērums).
Pārējie informācijas pieprasījumi Regulas Nr. 17 11. panta ietvaros tika nosūtīti pēc tam, proti, laikā no 2002. gada maija līdz novembrim (lēmuma 12.–18. apsvērums).
Komisija 2002. gada 20. decembrī uzņēmumiem lēmuma adresātiem nosūtīja iebildumu rakstu (lēmuma 22. apsvērums).
Uzņēmumi lēmuma adresāti 2003. gada 24. aprīlī bija noklausīšanās dalībnieki Komisijā (lēmuma 29. apsvērums).
Komisija pieņēma lēmumu 2003. gada 1. oktobrī.
2. Lietas dalībnieku argumenti
a)
Hoechst
argumenti
Hoechst
pārmet Komisijai, ka tā ir pārkāpusi procesa saprātīga termiņa ievērošanas principu. Atsaucoties uz Tiesas 2002. gada 15. oktobra spriedumu apvienotajās lietās
C-238/99 P, C-244/99 P, C-245/99 P, C-247/99 P, no C-250/99 P līdz C-252/99 P un C-254/99 P
Limburgse Vinyl Maatschappij
u.c./Komisija (
Recueil
, I-8375. lpp.
, 170. punkts),
Hoechst
uzsver, ka šis princips ir Kopienu tiesību vispārējs princips un ir cēlie no (caur LES 6. panta 2. punktu) no Eiropas Cilvēktiesību un pamatbrīvību aizsardzības konvencijas 6. panta 1. punkta.
Šajā lietā
Hoechst
precizē, ka laika sprīdis starp pirmo informācijas pieprasījumu, kas nosūtīts
Daicel
,
Nippon Synthetic
un
Ueno
1999. gada 26. maijā, un iebildumu rakstu, datētu ar 2002. gada 20. decembri, pārsniedz 42 mēnešus. Šajā laikā Komisija bija neaktīva gandrīz 31 mēnesi, proti, starp 1999. gada 25. oktobra informācijas pieprasījumu un 2002. gada 14. maija informācijas pieprasījumu, vai katrā ziņā līdz tikšanās reizei ar
Daicel
2002. gada 21. februārī.
Ņemot vērā naudas soda raksturu, šāds izmeklēšanas un apspriešanas ilgums ir pieļaujams tikai ārkārtējos apstākļos.
Hoechst
tomēr uzskata, ka šādu apstākļu šajā lietā nav.
Hoechst
no tā secina, ka administratīvā procesa ilgums ir pārsniedzis saprātīgus termiņus. Šajos apstākļos, atsaucoties uz Tiesas 1998. gada 17. decembra spriedumu lietā
C-185/95 P
Baustahlgewebe
/Komisija (
Recueil
, I-8417. lpp.
, 48. un turpmākie punkti),
Hoechst
uzskata, ka procesa ekonomijas iemesli prasa, ka iebildums par pārmērīgi ilgu procesu rada lēmuma atcelšanu, ciktāl ar to nosaka naudas soda apmēru.
Hoechst
piebilst, ka noilgumu sistēma, kas paredzēta Padomes 1974. gada 26. novembra Regulā (EEK) Nr. 2988/74 attiecībā uz noilguma termiņiem procesuālās darbībās un sankciju piemērošanā atbilstīgi Eiropas Ekonomikas kopienas transporta un konkurences noteikumiem (
OV L 319, 1. lpp.
), neliedz iebilst pret pārmērīgi ilgu procesu.
Hoechst
šajā sakarā uzsver, ka noilguma normas neaizsargā uzņēmumu no pārmērīgi ilga procesa, tā kā izmeklēšanas uzsākšana pārtrauc noilgumu (Regulas Nr. 2988/74 2. pants).
b) Komisijas argumenti
Komisija vispirms norāda, ka
Hoechst
norādītais pamats ir nolemts neveiksmei tā vienkāršā fakta dēļ, ka tas attiecas uz naudas soda summu un nevis uz lēmumu kopumā. Komisija šajā sakarā precizē, ka tikai Regulas Nr. 2988/74 noilguma termiņš ir noteicošais.
Ja saprātīga termiņa pārsniegšana, it īpaši, ja tas rada ieinteresēto personu tiesību uz aizstāvību pārkāpumu, pamato lēmuma atcelšanu, ar kuru konstatē konkurences normu pārkāpumu, tas tā nav, ja tiek apstrīdēts naudas sods, ko Komisija ir uzlikusi ar šo lēmumu, jo Komisijas pilnvaras uzlikt naudas sodus reglamentē Regula Nr. 2988/74, kas šajā sakarā nosaka noilgumu.
Atsaucoties uz Tiesas 1972. gada 14. jūlija spriedumu lietā
48/69
ICI
/Komisija (
Recueil
, 619. lpp.
, 46.–49. punkts), spriedumu lietā
52/69
Geigy
/Komisija (
Recueil
, 787. lpp.
, 20.–22. punkts) un 2002. gada 24. septembra spriedumu apvienotajās lietās
C-74/00 P un C-75/00 P
Falck
un
Acciaierie di Bolzano
/Komisija (
Recueil
, I-7869. lpp.
, 139.–141. punkts), Komisija uzsver, ka, pastāvot Regulai Nr. 2988/74, visi apsvērumi saistībā ar Komisijas pienākumu izmantot savas pilnvaras uzlikt naudas sodus saprātīgā termiņā ir jānoraida.
Komisija turklāt vispusīgi norāda, ka saprātīga termiņa notecējums, pieņemot, ka tas tiek pierādīts, var pamatot lēmuma atcelšanu tikai tad, ja šī principa pārkāpums apdraud attiecīgo uzņēmumu tiesības uz aizstāvību (Pirmās instances tiesas 2003. gada 16. decembra spriedums apvienotajās lietās
T-5/00 un T-6/00
Nederlandse Federatieve Vereniging voor de Groothandel op Elektrotechnisch Gebied
un
Technische Unie
/Komisija,
Recueil
, II-5761. lpp.
, 74. punkts). Šajā lietā
Hoechst
nepaskaidro, kā tā aizstāvību traucēja apgalvotā Komisijas lēnā lietas izskatīšana.
Turklāt administratīvā procesa šī posma pārmērīgais ilgums nav tāds, kas ietekmētu tiesības uz aizstāvību, tā kā ieinteresētās personas līdz iebildumu raksta saņemšanai vēl nebija oficiāli apsūdzētas konkurences normu pārkāpumā, tādējādi tām nav nepieciešamības aizstāvēties (iepriekš 216. punktā minētais spriedums apvienotajās lietās
Nederlandse Federatieve Vereniging voor de Groothandel op Elektrotechnisch Gebied
un
Technische Unie
/Komisija, 78. punkts).
Visbeidzot Komisija uzskata, ka procesa “kopējais” ilgums nepārsniedza saprātīgu termiņu (Pirmās instances tiesas 2004. gada 13. janvāra spriedums lietā
T-67/01
JCB Service
/Komisija,
Recueil
, II-49. lpp.
, 43. punkts).
3. Pirmās instances tiesas vērtējums
Vispirms, kā to uzsver Komisija, ir jānorāda, ka šī pamata mērķis ir saskaņā ar prasības pieteikuma atbilstošajiem vārdiem “atcelt lēmumu, ciktāl tas nosaka naudas sodu”. Līdz ar to šī pamata mērķis ir atcelt vai vismaz samazināt
Hoechst
uzlikto naudas sodu.
Ja saprātīga termiņa notecējums zināmos apstākļos var pamatot lēmuma atcelšanu, ar kuru konstatē konkurences normu pārkāpumu, tas tā nav, ja tiek apstrīdēta naudas soda summa, kas uzlikta ar šo lēmumu, jo Komisijas pilnvaras uzlikt naudas sodus regulē Regula Nr. 2988/74, kura šajā sakarā nosaka noilguma termiņu (Pirmās instances tiesas 2003. gada 19. marta spriedums lietā
T-213/00
CMA CGM
u.c./Komisija,
Recueil
, II-913. lpp.
, 321. punkts).
No Regulas Nr. 2988/74 otrā apsvēruma izriet, ka noilguma princips tika ieviests, lai nodrošinātu tiesisko drošību. Saskaņā ar šo pašu apsvērumu, “lai jautājums tiktu aptverts pilnībā, ir nepieciešams, lai noteikums par noilgumu tiktu noteikts ne tikai attiecībā uz pilnvarām uzlikt soda naudas [naudas sodus] vai sodus, bet arī attiecībā uz pilnvarām izpildīt lēmumus, kuri uzliek soda naudas [naudas sodus] un kavējuma naudas maksājumus un citas sankcijas, [..] šādiem noteikumiem būtu jānosaka noilguma termiņu ilgums, datums, no kura skaita laiku, un fakti, kas pārtrauc vai aptur noilguma termiņu, [un] [..] šajā sakarā, no vienas puses, būtu jāievēro uzņēmumu un uzņēmumu apvienību intereses un, no otras puses, prasības, kādas uzliktas saskaņā ar administratīvo praksi”. Attiecībā uz Komisijas pilnvarām uzlikt naudas sodus Regulas Nr. 2988/74 1. panta 1. punkta b) apakšpunktā paredzēts, ka Komisijas pilnvarām pasludināt naudas sodus piemēro piecu gadu noilgumu attiecībā uz Kopienu konkurences normu pārkāpumiem (iepriekš 220. punktā minētais spriedums lietā
CMA CGM
u.c./Komisija, 322. un 323. punkts).
Saskaņā ar šīs regulas 1. panta 2. punktu noilgums sākas no dienas, kad ir izdarīts pārkāpums, vai turpinātiem pārkāpumiem, skaitot no dienas, kad pārkāpums tika izbeigts. Tomēr noilgumu var pārtraukt vai atlikt saskaņā ar Regulas Nr. 2988/74 attiecīgi 2. un 3. pantu. Tostarp par noilgumu pārtraucošām darbībām saskaņā ar Regulas Nr. 2988/74 2. panta 1. punktu uzskata Komisijas rakstveida informācijas pieprasījumus, Komisijas uzsāktu procesu un iebildumu rakstu. Noilguma pārtraukšana sākas dienā, kad akts ir paziņots vismaz vienam uzņēmuma vai vienai uzņēmumu asociācijai, kas ir piedalījusies pārkāpumā. Saskaņā ar Regulas Nr. 2988/74 2. panta 3. punktu noilgums sākas no jauna no katra pārtraukuma, noilgumam tomēr iestājoties, vēlākais, tad, kad beidzas termiņš, kas ir vienāds ar diviem noilgumiem, un ja Komisija nav pasludinājusi naudas sodu vai sodu. Noilgums lietu ierosināšanai arī tiek ilgstoši atlikts, ja par Komisijas lēmumu ir uzsākta tiesvedība Eiropas Kopienu Tiesā.
No tā izriet, ka Regula Nr. 2988/74 ir noteikusi visaptverošu regulējumu, kas detalizēti regulē termiņus, kuros Komisijai ir tiesības, neapdraudot tiesiskās drošības prasību, uzlikt naudas sodus uzņēmumiem, par kuriem uzsākti procesi par Kopienu konkurences normu piemērošanu. Šajā sakarā ir jāuzsver, ka naudas sodu jautājumā, piemērojot Kopienu konkurences normas, no Regulas Nr. 2988/74 2. panta 3. punkta izriet, ka noilgums katrā ziņā iestājas, izņemot iespējamu pārtraukumu, 10 gadus pēc noilguma nepārtraukta tecējuma saskaņā ar šīs regulas 2. panta 1. punktu tādējādi, ka Komisija nevar bezgalīgi atlikt lēmumu par naudas sodu, neriskējot ar to, ka iestāsies noilgums (iepriekš 220. punktā minētais spriedums lietā
CMA CGM
u.c./Komisija, 324. punkts).
Tā kā ir šis regulējums, visi apsvērumi, kas saistīti ar Komisijas pienākumu izmantot savas pilnvaras uzlikt naudas sodus saprātīgā termiņā, ir jānoraida (iepriekš 220. punktā minētais spriedums lietā
CMA CGM
u.c./Komisija, 324. punkts; šajā sakarā skat. arī iepriekš 215. punktā minēto 1972. gada 14. jūlija spriedumu lietā
ICI
/Komisija, 46.–49. punkts, un iepriekš 215. punktā minēto spriedumu lietā
Geigy
/Komisija, 20.–22. punkts).
Šajā lietā nav strīda par to, ka attiecīgie pārkāpumi bija turpināti pārkāpumi. Turklāt Komisija uzskatīja un
Hoechst
to neapstrīd, ka konstatētie pārkāpumi tika izbeigti, vēlākais, 1996. gada oktobrī. Līdz ar to, ņemot vērā vēlāk esošās noilgumu pārtraucošās darbības, it īpaši saskaņā ar Regulas Nr. 17 11. pantu nosūtītos informācijas pieprasījumus un iebildumu rakstu, un, ņemot vērā faktu, ka kopējais termiņš no 1996. gada oktobra beigām līdz lēmuma pieņemšanai 2003. gada 1. oktobrī nepārsniedza 10 gadus, līdz Komisija pieņēma lēmumu, noilgums nebija iestājies, kas ir apstāklis, ko
Hoechst
šajā instancē nav apstrīdējis (šajā sakarā skat. iepriekš 216. punktā minēto spriedumu apvienotajās lietās
Nederlandse Federatieve Vereniging voor de Groothandel op Elektrotechnisch Gebied
un
Technische Unie
/Komisija, 90. punkts).
Šo iemeslu dēļ šis
Hoechst
pamats, ciktāl tas attiecas uz “lēmuma atcelšanu, ciktāl ar to uzliek naudas sodu”, ir jānoraida.
Katrā ziņā ir jāatgādina, ka saprātīga termiņa beigšanās, pieņemot, ka tas tiek konstatēts, noteikti nepamato lēmuma atcelšanu. Attiecībā uz konkurences normu piemērošanu saprātīga termiņa notecējums var būt atcelšanas pamats tikai tad, ja tas ir lēmums par pārkāpumu konstatēšanu tādējādi, kā tiek konstatēts, ka šī principa pārkāpums apdraudēja attiecīgo uzņēmumu tiesības uz aizstāvību. Ārpus šī īpašā gadījuma pienākuma pieņemt lēmumu saprātīgā termiņā neievērošana neietekmē administratīvā procesa Regulas Nr. 17 ietvaros likumību (iepriekš 153. punktā minētais spriedums apvienotajās lietās
Limburgse Vinyl Maatschappij
u.c./Komisija, 122. punkts; 2001. gada 14. februāra spriedums lietā
T-62/99
Sodima
/Komisija,
Recueil
, II-655. lpp.
, 94. punkts, un iepriekš 216. punktā minētais spriedums apvienotajās lietās
Nederlandse Federatieve Vereniging voor de Groothandel op Elektrotechnisch Gebied
un
Technische Unie
/Komisija, 74. punkts; šajā sakarā skat. arī Tiesas 2006. gada 21. septembra spriedumu lietā
C-105/04 P
Nederlandse Federatieve Vereniging voor de Groothandel op Elektrotechnisch Gebied
/Komisija, Krājums, I-8725. lpp.
, 42.–44. punkts).
Hoechst
neapgalvoja, ka iespējamais saprātīga termiņa notecējums šajā lietā apdraudēja tā tiesības uz aizstāvību. Turklāt, pieņemot, ka
Hoechst
prasības pieteikumu varētu interpretēt šādi, šajā sakarā norādītā argumentācija ir jāuzskata par vispārīgu un nav tāda, kas tiešām konstatētu tiesību uz aizstāvību pārkāpumu, kas ir jāpārbauda, vadoties no katras lietas īpašajiem apstākļiem (šajā sakarā skat. iepriekš 227. punktā minēto spriedumu lietā
Nederlandse Federatieve Vereniging voor de Groothandel op Elektrotechnisch Gebied
/Komisija, 59. punkts).
Visu šo iemeslu dēļ divpadsmitais pamats ir jānoraida.
B —
Par trešo pamatu par lēmuma atsevišķu motīvu kaitējošo neskaidrību
1. Lēmuma kopsavilkums
Lēmuma 37. apsvērumā Komisija precizē:
“[..] Kopējais
Chisso
apgrozījums pasaulē 2002. gadā bija 117,711 miljardi [Japānas jenu] (973,4 miljoni EUR).”
Lēmuma 42. apsvērumā Komisija norāda:
“[..] Kopējais
Daicel
apgrozījums pasaulē 2002. gadā bija 271,341 miljardi [Japānas jenu] (2,2439 miljardi EUR).”
Lēmuma 50. apsvērumā Komisija precizē:
“[..] Kopējais
Nippon
[
Synthetic
] apgrozījums pasaulē 2002. gadā bija 38,872 miljardi [Japānas jenu] (321,5 miljoni EUR).”
Lēmuma 55. apsvērumā Komisija norāda:
“[..] Kopējais
Ueno
apgrozījums pasaulē 2002. gadā bija 25,034 miljardi [Japānas jenu] (199,5 miljoni EUR).”
Lēmuma I tabula ir attēlota šādi:
Lielums un atbilstošā nozīme sorbātu tirgū
Uzņēmums
Apgrozījums (miljonos EUR) un noteiktās sorbātu tirgus daļas pasaules mērogā 1995. gadā
Apgrozījums (miljonos EUR) un noteiktās sorbātu tirgus daļas EEZ 1995. gadā
Chisso
[..] (vairāk nekā 9,5 % un mazāk kā 15 %)
[..] (vairāk nekā 4 % un mazāk nekā 15 %)
Daicel
[..] vairāk nekā 9,5 % un mazāk kā 15 %)
[..] ([..] (vairāk nekā 4 % un mazāk nekā 15 %)
Hoechst
42,4 (23,6 %)
21,6 (48 %)
Nippon Synthetic
[..] vairāk nekā 9,5 % un mazāk kā 15 %)
[..] (vairāk nekā 4 % un mazāk nekā 15 %)
Ueno
[..] (vairāk nekā 9,5 % un mazāk kā 15 %))
[..] (vairāk nekā 4 % un mazāk nekā 15 %)
Cheminova, Eastman Chemical
un pārējie
[..] (mazāk nekā 30 %)
[..] (mazāk nekā 16 %)
Kopā
180 (100 %)
45 (100 %)
Visbeidzot lēmuma 352. apsvērums ir izteikts šādi:
“[Lēmuma] I tabula atklāj, ka 1995. gadā
Hoechst
neapstrīdami bija lielākais sorbātu ražotājs pasaules tirgū ar 23,6 % tirgus daļu (48 % EEZ). Šis uzņēmums līdz ar to ir ievietots pirmajā grupā.
Daicel
,
Chisso
,
Nippon
[
Synthetic
] un
Ueno
visiem ir tirgus daļas, kas variē starp 9,5 un 15 % (starp 4 un 15 % EEZ). Tie līdz ar to ir otrajā grupā.”
Zīme “[..]” lēmuma 37., 42., 50. un 55. apsvērumā un I tabulā atbilst rindkopai, ko Komisija aizklājusi konfidencialitātes iemeslu dēļ atbilstoši lēmumā sniegtajiem paskaidrojumiem.
2. Lietas dalībnieku argumenti
a)

Hoechst
argumenti
Hoechst
apgalvo, ka galīgajā lēmumā, kas ietver naudas soda uzlikšanu, vēlākais, tā paziņotajā versijā nebūtu jābūt aizklātām rindkopām, kurās ir pierādījumi vai faktu vai tiesību vērtējums. Pretējā gadījumā tas apdraud tiesības uz aizstāvību.
Hoechst
precizē, ka pienākums norādīt lēmuma motivāciju ir šī lēmuma adresātam. Situācija ir fundamentāli pretēja vispārējām interesēm aizsargāt pierādījumu konfidencialitāti, kas varētu būt procesa dalībniekiem attiecībā uz trešām personām.
Šajā lietā lēmuma 37., 42., 50. un 55. apsvērumā ir aizklātas rindkopas. It īpaši lēmuma I tabulā tirgus daļas noteicošā gadā (1995.) ir aizklātas tādējādi, ka
Hoechst
var rekonstruēt tikai savu attiecīgo tirgus daļu un nevis tirgus nosacījumus, kas attiecas uz pārējiem attiecīgajiem uzņēmumiem. Ciktāl lēmuma 352. apsvērumā naudas soda sākumsummas aprēķins ir noteikts pēc uzņēmuma lieluma un tirgus nosacījumiem — tādiem, kas ir definēti lēmuma I tabulā,
Hoechst
un Pirmās instances tiesa nespēj pienācīgi saprast lēmuma būtību. Turklāt dati par 1995. gadu ir vēsturiski dati, kas vairs nevar būt konfidenciāli, pat lēmuma publiskajā versijā, kas parādās
Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī
. Fakts, ka konfidencialitāte tika lūgta un tika piešķirta administratīvajā procesā, neietekmē to, vai aizklātās rindkopas vēl arvien ir pamatotas pieņemtā un paziņotā lēmuma sakarā, kā to šķietami uzskata Komisija 2003. gada 30. oktobra vēstulē.
Hoechst
šaubās par pamatojumu saglabāt šo datu konfidencialitāti tieši attiecībā uz to no brīža, kad tā jau sen atsavināja savu darbības virzienu sorbātu nozarē un ir aizgājusi no attiecīgā tirgus.
Pat ja Komisijai nav pienākuma veikt naudas soda summas aritmētisku aprēķinu, tas nenozīmē, ka tā nedrīkstēja to darīt. Tieši pretēji, ja Komisija veic šādus aprēķinus, tai ir tie jāpaziņo lēmuma adresātiem.
Turklāt, atsaucoties it īpaši uz iepriekš 165. punktā minēto 2004. gada 29. aprīļa spriedumu apvienotajās lietās
Tokai Carbon
u.c./Komisija (219., 227. un turpmākie punkti),
Hoechst
uzskata, ka visiem lēmuma adresātiem, kuriem uzliek naudas sodu, ir tiesības uz vienlīdzīgu attieksmi, ievērojot vienlīdzīgas attieksmes principu naudas soda aprēķinā, kas pamatojas uz sadalījumu, kas īstenots saskaņā ar tirgus daļām. Ir acīmredzams, ka šajā procesā radušās kļūdas skar ne tikai otrās kategorijas uzņēmumus, kam lika maksāt paaugstinātu naudas sodu, bet arī pirmās kategorijas uzņēmumus, kam varētu tikt uzlikti paaugstināti naudas sodi. Aprēķina bāzes nesamērīgais raksturs uzņēmumiem, kas ir klasificēti pirmajā naudas sodu kategorijā, varētu būt tiešas sekas no aprēķina bāzes samērā nelielās summas, kas izmantota otrajā kategorijā, un pretēji.
Hoechst
turklāt uzsver, ka neviena no aizklātajām rindkopām nav aizstāta ar kopsavilkumiem vai pietiekami precīziem formulējumiem, kas ļautu tam skaidri saprast lēmuma motīvus.
Hoechst
norāda arī, ka tas ar 2003. gada 10. oktobra vēstuli, kas adresēta uzklausīšanas amatpersonai un Komisijai, apstrīdēja faktu, ka lēmumā minētās rindkopas tika aizklātas netaisnīgi. Komisija reaģēja uz šo lūgumu ar atteikuma vēstuli, ko
Hoechst
saņēma 2003. gada 10. novembrī.
Hoechst
atbildēja ar 2003. gada 11. novembra vēstuli, un Komisija ar 2003. gada 17. novembra vēstuli norādīja
Hoechst
, ka paziņotais lēmums ir galīgs. Ja Komisija apgalvotu, ka ir pieņēmusi lēmumu, kas adresēts tikai
Hoechst
, tai bija jālūdz protokols no Komisijas 2003. gada 1. oktobra sēdes, lai zinātu šajā datumā šajā lietā pieņemto lēmumu skaitu un formu. Tas ir piemēroti tādēļ, ka Komisija novirzās no savas ierastās rīcības salīdzināmos procesos, kas ietekmē lēmuma formālo likumību. Tomēr pat šajā gadījumā iepriekš minēto apsvērumu aizklāšana ir nepamatota.
Hoechst
no tā secina, ka lēmumā ir vērā ņemams pamatojuma trūkums, kas apdraud arī tiesības uz aizstāvību naudas soda aprēķinā, tā kā nav iespējams rekonstruēt faktiskos pieņēmumus, uz kuriem balstās Komisija.
Hoechst
šajā sakarā uzsver, ka iepriekš 165. punktā minētajā Pirmās instances tiesas 2004. gada 29. aprīļa spriedumā apvienotajās lietās
Tokai Carbon
u.c./Komisija, precīzi pārbaudīja Komisijas kategorizāciju un laboja vairākas kļūdas aprēķinā. Tā rīkojoties, Pirmās instances tiesa uzskatīja, ka tirgus daļu atšķirība par 2 % bija pietiekams motīvs Komisijas sākotnējo lēmumu par sadalījumu kategorijās un sākumsummām naudas sodiem atcelšanai. Komisijai līdz ar to ir stingri saistoši naudas sodu summas noteikšanas kritēriji, kas noteikti administratīvajā procesā, kuru vienlīdzīga piemērošana ir pilnībā pakļauta individuālai tiesas kontrolei.
b) Komisijas argumenti
Kā uzskata Komisija, attiecīgo uzņēmumu likumīgās intereses to uzņēmējdarbības nozares aizsardzībai ir jāņem vērā ne tikai administratīvajā procesā, bet arī brīdī, kad saskaņā ar Regulas Nr. 17 21. panta 2. punktu tiek publicēts lēmums, kā arī to paziņojot. Pēdējais minētais nav pamats atkāpei.
Lēmuma 37., 42., 50. un 55. apsvērumā un I tabulā aizklātajās rindkopās ir informācija par procesu, pret ko ir lūgts izturēties konfidenciāli, kam Komisija piekrita administratīvajā procesā. Fakts, ka
Hoechst
ir lēmuma adresāts, neatņem pārējiem adresātiem to likumīgo interesi saglabāt konfidencialitāti. Komisija uzsver, ka
Hoechst
pati ar 2003. gada 16. decembra vēstuli lūdza aizklāt to skarošo apgrozījumu un tirgus daļas lēmuma versijā, kas paredzēta publikācijai, un vajadzības gadījumā tās aizklāt ar pietiekami lielu apgrozījuma amplitūdu.
Nav būtiski zināt, vai Komisija būtu varējusi atļaut minēto nostāju lēmuma pieņemšanā, pamatojoties uz to, ka attiecīgā informācija vairs nav komercnoslēpums. Kā uzskata Komisija, lēmums tāds, kāds tas tika pieņemts un paziņots
Hoechst
, atbilst EKL 253. panta nosacījumiem par pamatojuma norādīšanu.
Vispirms, atsaucoties uz iepriekš 208. punktā minēto 2002. gada 15. oktobra spriedumu apvienotajās lietās
Limburgse Vinyl Maatschappij
u.c./Komisija (463. un 464. punkts) un uz iepriekš 70. punktā minēto spriedumu apvienotajās lietās
Atlantic Container Line
u.c./Komisija (1558. punkts), Komisija uzsver, ka pienākums norādīt pamatojumu lēmumam, ar kuru uzliek naudas sodu, ir izpildīts, ja Komisija norāda vērtējuma elementus, kas tai ļauj noteikt pārkāpuma smagumu un ilgumu. Nav pat nepieciešams lēmumā attēlot iespējamos aprēķinus, kas veikti, lai piemērotu šos vērtējuma elementus.
Katrā ziņā, pat ja būtu jānorāda šāda veida precizējumi, Komisija ir pilnībā izpildījusi šo prasību. Šajā lietā Komisija sāka ar vispārējiem konstatējumiem par pārkāpuma smagumu un atklājot konkrētus aizliegtās vienošanās aspektus (lēmuma 344. apsvērums), par kuriem paredzamais naudas sods sasniedz vismaz 20 miljonus EUR (lēmuma 354. apsvērums). Turklāt, uzsverot vērā ņemamas atšķirības starp uzņēmumu stāvokli tirgū, Komisija izskaidroja, ka tai bija jānosaka šī summa atbilstoši ieinteresēto personu attiecīgajai nozīmei attiecīgajā tirgū un līdz ar to saskaņā ar to spēju nodarīt būtisku kaitējumu konkurencei (lēmuma 345. un 346. apsvērums). Fakti, kas tai bija jāņem vērā, lai veiktu šo pielāgojumu, tostarp, lai sadalītu uzņēmumus divās grupās, ir norādīti lēmuma 349.–353. apsvērumā.
No tā izriet, ņemot vērā lēmuma I tabulā esošos datus, ka
Hoechst
tirgus daļa bija acīmredzami lielāka nekā pārējiem šī procesa dalībniekiem. Šī atšķirība noveda pie
Hoechst
klasificēšanas pirmajā grupā. Šajā sakarā no lēmuma 352. un turpmākajiem apsvērumiem izriet, ka
Hoechst
stāvokļa tirgū dēļ Komisijai bija jāsāk ar to, aprēķinot naudas soda sākumsummu katram uzņēmumam. Naudas soda sākumsumma pārējiem uzņēmumiem tika noteikta pēc tam. Tā ir mazāka, jo šie uzņēmumi ieņem vājāku pozīciju tirgū nekā
Hoechst
. Lai gan
Hoechst
neapstrīd, ka nenoliedzami bija svarīgākais uzņēmums tirgū, precizētie dati par pārējo uzņēmumu tirgus daļām nepamato sākumsummu
Hoechst
uzliktajam naudas sodam. Tie var būt svarīgi tikai no pārējo uzņēmumu viedokļa, tā kā ļauj tiem zināt, kur tieši šie uzņēmumi atrodas salīdzinājumā ar
Hoechst
.
Turklāt
Hoechst
pilnībā spēja pats noteikt atšķirību starp tā pozīciju un otrās grupas pozīciju, ņemot vērā lēmuma I tabulas atveidojumu. Precizētās otrās grupas uzņēmumu tirgus daļas ir interesantas tikai no papildu sadalījuma otrajā kategorijā viedokļa, no kā līdz ar to Komisija atteicās, kā tas izskaidrots lēmuma 353. apsvērumā. Komisija norāda, ka šis fakts
Hoechst
nekaitē.
Attiecībā uz atsauci uz iepriekš 165. punktā minēto 2004. gada 29. aprīļa spriedumu apvienotajās lietās
Tokai Carbon
u.c./Komisija, Komisija uzskata, ka
Hoechst
cenšas izsecināt no iespējamas kļūdas attieksmē attiecībā uz otrās kategorijas uzņēmumiem, ka tas ir cietis no diskriminācijas. Komisija šajā sakarā uzsver, ka Pirmās instances tiesa šajā lietā secināja, ka uzņēmums ir jāklasificē citā kategorijā un aprobežojās ar visu Komisijas lēmumā noteikto kategoriju pārklasificēšanu. Uzņēmuma klasificēšanas kategorijā kļūda līdz ar to rada tikai šī uzņēmuma pārklasificēšanu citā kategorijā un neanulē uzņēmumu kopējo klasifikāciju.
Komisija līdz ar to uzstāj, ka iespējamā diskriminācija otrās grupas iekšienē nevar ietvert
Hoechst
kā pirmās kategorijas uzņēmuma diskrimināciju.
3. Pirmās instances tiesas vērtējums
Vispirms, ņemot vērā
Hoechst
izmantotos izteikumus rakstveida procesuālajos dokumentos, ir jāuzskata, ka pirmā pamata mērķis būtībā ir konstatēt pamatojuma trūkumu lēmuma 37., 42., 50. un 55. apsvērumā un I tabulā.
Hoechst
precizē, ka fakts, ka ir aizklātas lēmuma rindkopas, ir Komisijas pienākuma sniegt savos lēmumos saprotamu pamatojumu pārkāpums. Tas neļauj
Hoechst
, kā arī Pirmās instances tiesai pietiekami saprast lēmuma būtību. Kā uzskata
Hoechst
, šis pamatojuma trūkums jāanalizē saistībā ar lēmuma 352. apsvērumu, kas aplūko attiecīgo uzņēmumu klasificēšanu dažādās kategorijās, lai noteiktu naudas soda sākumsummu. Tā rezultātā
Hoechst
apgalvo, ka iepriekš parādītais pamatojuma trūkums radīja tiesību uz aizstāvību pārkāpumu.
Turklāt ir jāuzsver, ka, ciktāl
Hoechst
norādītais pamatojuma trūkums attiecas uz faktiem, kas ļāva Komisijai noteikt pārkāpuma smagumu, šī pamata mērķis būtībā ir samazināt uzliktā naudas soda summu.
Vispirms ir jānorāda, ka Regulas Nr. 17 21. pants, kas paredz atsevišķu lēmumu publikāciju, uzliek Komisijai pienākumu ņemt vērā uzņēmumu likumīgās intereses, ka netiek izpausti to komercnoslēpumi.
Turklāt ir jāatgādina, ka individuāla lēmuma pamatojumam ir skaidri un neapšaubāmi jāatklāj iestādes, kura ir pieņēmusi tiesību aktu, argumentācija tādā veidā, kas ļauj visām ieinteresētajām personām noskaidrot veiktā pasākuma pamatojumu un kompetentajai tiesai veikt tās kontroli. Prasība norādīt pamatojumu ir jāvērtē atkarībā no konkrētajā gadījumā pastāvošajiem apstākļiem. Netiek prasīts, lai pamatojumā būtu norādīti visi atbilstošie tiesību un faktiskie apstākļi, tā kā jautājums par to, vai pamatojums atbilst EKL 253. panta prasībām, ir jāvērtē, ne tikai ņemot vērā attiecīgā tiesību akta formulējumu, bet arī situāciju, kādā šis tiesību akts tika pieņemts (Tiesas 1998. gada 2. aprīļa spriedums lietā
C-367/95 P Komisija/
Sytraval
un
Brink’s France
,
Recueil
, I-1719. lpp.
, 63. punkts).
Būtiskas formas prasības, kas veido šo pienākumu norādīt pamatojumu, ir izpildītas, ja Komisija norāda savā lēmumā vērtējuma elementus, kas tai ļāva noteikt pārkāpuma smagumu un ilgumu (Tiesas 2000. gada 16. novembra spriedums lietā
C-291/98 P
Sarrió
/Komisija,
Recueil
, I-9991. lpp.
, 73. punkts, un iepriekš 208. punktā minētais 2002. gada 15. oktobra spriedums apvienotajās lietās
Limburgse Vinyl Maatschappij
u.c./Komisija, 463. punkts).
Šajā lietā bez nepieciešamības noteikt, vai aizklātās rindkopas ietver komercnoslēpumus, vai nē, ir jānorāda, ka lēmuma 37., 42., 50. un 55. apsvērums un I tabula, aplūkojot kopsakarā ar tā 352. apsvērumu, atbilst pienākumam, kas gulstas uz Komisiju, norādīt pamatojumu.
Pirmkārt, ir jānorāda, ka lēmuma 352. punktā ir vērtējuma elementi, kas ļāva Komisijai klasificēt attiecīgos uzņēmumus divās kategorijās, nosakot naudas sodu sākumsummu, ņemot vērā pārkāpuma smagumu.
Lēmuma 352. apsvērumā Komisija precizē, ka
Hoechst
nenoliedzami bija lielākais sorbātu ražotājs pasaules tirgū. Tā norāda arī uz
Hoechst
vietu EEZ sorbātu tirgū. Tā rezultātā Komisija secināja, ka
Hoechst
ir jāklasificē pirmajā uzņēmumu kategorijā.
Lai nonāktu pie šī secinājuma, Komisija ņēma par pamatu pasaules tirgus daļas, kas norādītas par 1995. gadu lēmuma I tabulā, tirgus daļas, kas tika iegūtas, pamatojoties uz attiecīgā produkta pasaules apgrozījumu (lēmuma 351. apsvērums).
Hoechst
apstrīd aizklātās rindkopas lēmuma I tabulā.
Lēmuma I tabulā pilnībā saprotamā veidā ir [izklāstīti] vērtējuma elementi, kas ļāva Komisijai iegūt lēmuma 352. apsvērumā izdarīto secinājumu.
Ir jāatgādina, ka lēmuma 352. apsvēruma secinājums balstīts, kā tas iepriekš norādīts, uz pasaules tirgus daļām saistībā ar attiecīgo produktu 1995. gadam.
Šajā sakarā lēmuma I tabulā ir tirgus daļu amplitūdas 1995. gadam, kas ļāva Komisijai nošķirt divu veidu uzņēmumus: pirmkārt, Japānas uzņēmumus, kuriem bija tirgus daļa starp 9,5 un 15 % 1995. gadā, un, otrkārt,
Hoechst
, kura tirgus daļa pārsniedza 20 %. Šie vērtējuma elementi, aplūkojot tos kopsakarā ar Komisijas secinājumu lēmuma 352. apsvērumā, ir pietiekami skaidri.
Turklāt, pat ja attiecīgo uzņēmumu apgrozījums lēmuma I tabulā ir aizklāts, ir iespējams noteikt lielumu attiecībā uz šajā tabulā ietverto apgrozījuma amplitūdu. Lēmuma I tabulā ir līnija ar nosaukumu “Kopā”, kas vēlreiz norāda attiecīgo uzņēmumu apgrozījumu un tirgus daļas. Pamatojoties uz šo, var tikt aprēķināta katra attiecīgā uzņēmuma apgrozījuma amplitūda.
Šo iemeslu dēļ, neskarot jautājumu par to, vai Komisija ir pieļāvusi kļūdu šajā sakarā, kas tiks pārbaudīts piektajā pamatā, ir jāpiekrīt, ka lēmuma I tabulā un 352. apsvērumā ir vērtējuma elementi, kas ļāva Komisijai noteikt pārkāpuma smagumu.
Attiecībā uz lēmuma 37., 42., 50. un 55. apsvērumu ir jānorāda, ka atsauces uz tiem nav lēmuma 352. apsvērumā, kas ir vienīgais
Hoechst
norādītais apsvērums, kurš attiecas uz pārkāpuma smagumu un attiecīgo uzņēmumu klasificēšanu vairākās kategorijās.
Turklāt
Hoechst
nav norādījis, kādā ziņā šajos apsvērumos ir vērtējuma elementi, ko izmantoja Komisija, lai noteiktu pārkāpuma smagumu, pat ilgumu.
Hoechst
vienīgi norāda, ka lēmuma 37., 42., 50. un 55. apsvērumā ir aizklātas rindkopas.
Šajos apstākļos nekas neļauj domāt, ka lēmuma 37., 42., 50. un 55. apsvērumā aizklātie fakti varētu likt uzskatīt, ka Komisija pārkāpa šajā lietā pienākumu norādīt pamatojumu, kas uz to gulstas saskaņā ar iepriekš minēto judikatūru.
Katrā ziņā lēmuma 37., 42., 50. un 55. apsvērumā aizklātās rindkopas daļēji apslēpj tos pašus datus, kas ir lēmuma I tabulā. Lēmuma 37., 42., 50. un 55. apsvērumā ir dati par attiecīgi
Chisso
,
Daicel
,
Nippon Synthetic
un
Ueno
un tie atbilst 46. apsvērumam attiecībā uz
Hoechst
. Saskaņā ar
Hoechst
paziņoto versiju, par ko ir šī prasība, lēmuma 46. apsvērumā ir tostarp attiecībā uz
Hoechst
dati par apgrozījumu pasaulē un EEZ līmenī 1995. gadā sorbātu tirgū, dati, kas atbilst lēmuma I tabulā esošajiem datiem. Līdz ar to 263.–267. punktā izklāstīto iemeslu dēļ nav jāatzīst pamatojuma trūkums šajā sakarā.
Turklāt ir jānorāda, ka pamatojums
Hoechst
klasificēšanai pirmajā kategorijā nav spēkā neesošs, jo
Hoechst
neapstrīd, ka 1995. gadā tai bija lielāka daļa pasaules tirgū nekā pārējiem attiecīgajiem uzņēmumiem. Līdz ar to iespējamā kļūda pārējo uzņēmumu klasificēšanā otrajā kategorijā ir neefektīva.
Ņemot vērā šos faktus,
Hoechst
norādītais lēmuma pamatojuma trūkums ir jānoraida. Vienlaikus izriet, ka nav jāatzīst tiesību uz aizstāvību pārkāpums, kas izriet no apgalvotā pamatojuma trūkuma.
Visbeidzot, attiecībā uz
Hoechst
apgalvojumiem, ka Komisija paziņoja attiecīgajiem uzņēmumiem lēmumu, kura forma bija atšķirīga, ir tikai jānorāda, ka šīs formas atšķirības ir saistītas ar attiecīgo uzņēmumu komercnoslēpumu aizsardzību. Tomēr fakts, ka lēmuma elementi varēja tikt aizklāti konfidencialitātes iemeslu dēļ galīgajā paziņojumā attiecīgajiem uzņēmumiem, neļauj uzskatīt, ka tā pieņemšanu šajā sakarā skar kādas nelikumības. Katrā ziņā
Hoechst
nav norādījis ne uz vienu faktisko apstākli, kas ļautu uzskatīt, ka lēmumā tādā, kāds tas tika paziņots attiecīgajiem uzņēmumiem, ir kādas atšķirības motivācijā. Šajos apstākļos nav jāatbalsta
Hoechst
lūgums, kuras mērķis ir, lai tiktu uzrādīts Komisijas locekļu kolēģijas 2003. gada 1. oktobra sanāksmes protokols.
Visu šo iemeslu dēļ trešais pamats ir jānoraida.
C —
Par piekto pamatu par tiesību kļūdu, nosakot naudas soda pamatsummu
1. Lēmuma kopsavilkums
Lēmuma 321. apsvērumā Komisija apstiprina, ka naudas soda pamatsumma ir noteikta, vadoties no pārkāpuma smaguma un ilguma.
Pirmkārt, lai noteiktu pārkāpuma smagumu, Komisija pamatojas uz pārkāpuma raksturu (lēmuma 323.–326. apsvērums), uz patieso pārkāpuma ietekmi uz EEZ sorbātu tirgu (lēmuma 327.–342. apsvērums) un uz atbilstošā ģeogrāfiskā tirgus lielumu (lēmuma 343. apsvērums).
Attiecībā uz pārkāpuma raksturu — Komisija apstiprina, ka attiecīgo pārkāpumu būtībā veido saskaņotās darbības ar cenu fiksēšanu un tirgus sadali. Turklāt Komisija uzsver, ka slepenās vienošanās attiecīgajos uzņēmumos galvenokārt tika noslēgtas, vadītas un veicinātas ļoti augstā līmenī un tika ieviestas tikai ar peļņas gūšanas mērķi ražotājiem dalībniekiem, kaitējot to klientiem un galu galā plašai sabiedrībai (lēmuma 323. punkts).
Attiecībā uz patieso pārkāpuma ietekmi uz sorbātu tirgu — Komisija tostarp norāda, ka vienošanās konkrētās iedarbības ņemšana vērā ir lieka, ja ir redzamas, ka tās mērķis bija kavēt, ierobežot vai izkropļot konkurenci iekšējā tirgū. Komisija tomēr precizē, ka šajā lietā pārkāpumam ir reāla ietekme uz EEZ sorbātu tirgu (lēmuma 327. apsvērums).
Komisija secina, ka šajā lietā pārkāpumu varētu kvalificēt kā ļoti smagu (lēmuma 344. apsvērums).
Turklāt Komisija izmanto atšķirīgu attieksmi starp uzņēmumiem saskaņā ar to pozīciju sorbātu tirgū 1995. gadā (lēmuma 345.–355. apsvērums). Komisija precizē, ka
Hoechst
nenoliedzami bija lielākais sorbātu ražotājs pasaules tirgū ar tirgus daļu lielāku par 20 % (vairāk nekā 45 % EEZ). Šī iemesla dēļ
Hoechst
tika ievietots pirmajā grupā.
Daicel
,
Chisso
,
Nippon Synthetic
un
Ueno
visām bija tirgus daļas, kas variēja starp 9,5 un 15 % (starp 4 un 15 % EEZ). Tie tika ievietoti otrajā grupā (lēmuma 352. apsvērums).
Lēmuma 354. apsvērumā Komisija precizē, ka iespējamais naudas sods, ko var uzlikt par ļoti smagiem pārkāpumiem, ir vairāk nekā 20 miljoni EUR.
Šajos apstākļos lēmuma 355. apsvērumā Komisija pirmās grupas uzņēmumiem (
Hoechst
) noteica naudas soda sākumsummu 20 miljonu EUR apmērā un 6,66 miljoni EUR otrās grupas uzņēmumiem (
Daicel
,
Chisso
,
Nippon Synthetic
un
Ueno
).
Visbeidzot, tā kā naudas sodam ir atturoša nozīme attiecībā uz lieliem uzņēmumiem un ņemot vērā faktu, ka tiem ir juridiski ekonomiskās zināšanas un struktūra, kas tiem ļauj labāk novērtēt to rīcības pārkāpuma raksturu un sekas, kas no tā izriet no konkurences tiesību viedokļa, Komisija veic sākumsummas papildu pielāgojumu
Hoechst
gadījumā. Lēmuma 357. apsvērumā Komisija šajā sakarā norāda, ka ir jāpalielina naudas soda sākumsumma, kas aprēķināta, pamatojoties uz nozīmi attiecīgajā tirgū, lai ņemtu vērā “uzņēmuma lielumu un kopējos līdzekļus”. Šajos apstākļos naudas soda sākumsumma
Hoechst
ir palielināta par 100 % un sasniedz 40 miljonus EUR.
Otrkārt, attiecībā uz pārkāpuma ilgumu — Komisija norāda, ka
Chisso
,
Daicel
,
Hoechst
un
Ueno
ir pārkāpušas EKL 81. panta 1. punktu un EEZ nolīguma 53. panta 1. punktu no 1978. gada 31. decembra līdz 1996. gada 31. oktobrim. Šie uzņēmumi līdz ar to ir izdarījuši ilgstošu pārkāpumu, kas ilga 17 gadus un 10 mēnešus. Komisija no tā secina, ka sākumsumma ir jāpalielina par 175 % (lēmuma 359. apsvērums).
Ņemot vērā pārkāpuma smagumu un ilgumu,
Hoechst
naudas soda pamatsumma ir noteikta 110 miljonu EUR apmērā (lēmuma 361. apsvērums).
2. Lietas dalībnieku argumenti
a)
Hoechst
argumenti
Piektajā pamatā
Hoechst
apstrīd Komisijas noteikto pārkāpuma raksturu, kā arī ilgumu šajā lietā, lai noteiktu naudas soda summu.
Hoechst
vispirms norāda, ka naudas soda summa, kas aprēķināta pirms tika ņemta vērā tā sadarbošanās, proti, 198 miljoni EUR, atbilst gandrīz pieciem kopējā EEZ tirgus apjomiem 1995. gadā, kas konstatēts lēmuma I tabulā, proti, 44,6 miljoni EUR. Šāds naudas sods ir pilnībā nesamērīgs.
Turklāt
Hoechst
uzsver, ka Komisijai ir rīcības brīvība Regulas Nr. 17 ietvaros noteikt naudas sodu, bet šīs rīcības brīvības īstenošana nav pilnībā brīva sakarā ar Kopienu vispārējiem tiesību principiem, kā arī pamatnostādnēm, kas Komisijai jāievēro naudas soda aprēķinā (
Hoechst
atsaucas it īpaši uz Pirmās instances tiesas 2003. gada 9. jūlija spriedumu lietā
T-230/00
Daesang
un
Sewon Europe
/Komisija,
Recueil
, II-2733. lpp.
, 38. punkts).
Par pārkāpuma raksturu
Vispirms, atsaucoties it īpaši uz pamatnostādņu 1.A punktu un iepriekš 289. punktā minēto spriedumu lietā
Daesang
un
Sewon Europe
/Komisija (38. punkts),
Hoechst
precizē, ka naudas soda pamatsumma ir aprēķināta saskaņā ar pārkāpuma smagumu un ilgumu. Pārkāpuma smagumu nosaka saskaņā ar virkni pamatnostādnēs noteiktu kritēriju. Šajos kritērijos ietilpst pārkāpuma attiecīgais raksturs, tā reālā ietekme uz tirgu un tā ģeogrāfiskais apmērs, kā arī uzņēmumu ekonomiskā spēja radīt būtisku kaitējumu konkurentiem un patērētājiem.
Būtībā
Hoechst
norāda četrus pamatus par lēmumā norādīto pārkāpuma ļoti smago raksturu. Pirmkārt,
Hoechst
uzskata, ka pārkāpuma smaguma novērtējums tam kļūdaini piedēvē zaudējumus nodarošas sekas. Otrkārt, tā uzskata, ka neviens no tās augstākā līmeņa vadītājiem nepiedalījās pārkāpumā. Treškārt,
Hoechst
apgalvo, ka Komisija ir pieļāvusi tiesību kļūdu, sadalot uzņēmumus dažādās kategorijās. Ceturtkārt, tas kritizē Komisijas izmantoto koeficientu ar atturošo mērķi.
— Par pārkāpuma sekām
Hoechst
norāda, ka Komisija uzskata, ka attiecīgā aizliegtā vienošanās nodara kaitējumu patērētājiem. Šis pieņēmums bija pamatiemesls, kas noveda pie smagu sankciju uzlikšanas attiecīgajiem uzņēmumiem.
Hoechst
šajā sakarā norāda uz lēmuma 333.–336. un 340. un 341. apsvērumu, kā arī uz Komisijas paziņojumu presei 2003. gada 1. oktobrī.
Tostarp
Hoechst
uzskata, ka attiecīgās aizliegtās vienošanās apgalvotās kaitīgās sekas tika norādītas kā viens no trīs elementiem (pārkāpuma raksturs, aizliegtās vienošanās ietekme un plašums visā EEZ), kas kalpoja pārkāpuma smaguma noteikšanā (lēmuma 344. apsvērums). Tā kā lēmumā nav šo faktu līdzsvarošanas,
Hoechst
no tā secina, ka trešdaļa no naudas soda kopējās summas tika noteikta, pamatojoties uz apgalvotajām attiecīgās aizliegtās vienošanās kaitīgajām sekām. Komisija šajā lietā nav centusies sniegt pierādījumus par pārkāpuma negatīvo ieteikmi.
Lēmuma 105., 109., 333.–337. un 342. apsvērumā nav neviena pierādījuma par pārkāpuma negatīvo ietekmi.
Attiecībā uz lēmuma 105. apsvērumu —
Hoechst
uzskata, ka fakts, ka ilgstoši mērķa cenas netika sasniegtas, bija drīzāk jāuzskata par norādi vai pierādījumu, ka vienošanās par cenām nedarbojās. Tas tostarp izriet no lēmuma 163.–188. apsvēruma. Turklāt
Hoechst
atsaucas uz faktiem lēmuma 210., 217., 224. un 228. apsvērumā un uzsver, ka piecu gadu laikā mērķa cenas netika sasniegtas.
Attiecībā uz lēmuma 109. apsvērumu — tas balstīts vienīgi uz
Chisso
apgalvojumu.
Attiecībā uz lēmuma 333. un 334. apsvērumu —
Hoechst
uzsver, ka Komisija atzina, ka aizliegtās vienošanās sekas attiecīgajā tirgū šajā lietā nevar tikt precīzi noteiktas. Tomēr Komisija arī konstatēja, ka attiecīgā vienošanās nešaubīgi bija ar konkrētām sekām EEZ sorbātu tirgū. Komisijas sniegti paskaidrojumi šajā sakarā nav ne tuvu pārliecinoši.
Hoechst
neredz, kā vienošanās par zemām cenām, uz ko norādījusi Komisija, varēja kaitīgi ietekmēt konkurenci, un vēl jo mazāk, kā tā varēja kalpot par pierādījumu kaitējumam trešām personām.
Hoechst
turklāt uzsver, ka negatīvu ietekmi var konstatēt tikai, ja, pirmkārt, tika konstatēts, ka mērķa cenas bija augstākas par hipotētiskajām tirgus cenām, un, otrkārt, ja šīs cenas vismaz daļēji tika sasniegtas. Šajā lietā šādu faktu nav.
Attiecībā uz lēmuma 335. apsvērumu —
Hoechst
apgalvo, ka fakts, ka lēmuma 112. apsvēruma tabulā (II tabula) pārdošanas apjomi sakrīt ar nolīgtajām kvotām, varētu norādīt uz vienošanos raitu funkcionēšanu, ja tajās nebūtu “pelēkie apjomi”, proti, pārdotie un aizliegtās vienošanās dalībniekiem nepaziņotie apjomi. Šajā lietā šādi “pelēkie apjomi” bija, it īpaši
Hoechst
. Turklāt
Hoechst
uzskata, ka Komisijai bija jāpierāda līdz ar to, ka šī apjomu saskaņotība noveda pie mākslīga piedāvājuma samazinājuma un tādējādi pie ļaunprātīgām cenām attiecībā uz pircējiem.
Attiecībā uz lēmuma 336. apsvērumu ir kļūdaini uzskatīt, ka sorbātu ražotāji spēja kontrolēt ne tikai sorbātu tirgu, bet arī lielā daļā konservēšanas aģentu tirgu.
Hoechst
šajā sakarā norāda, ka nav tieši tāda konservēšanas aģentu tirgus.
Attiecībā, visbeidzot, uz lēmuma 337. un 342. apsvērumu būtu pretrunīgi piekrist, pirmkārt, ka attiecīgās vienošanās tika ieviestas pārkāpuma laikā un, otrkārt, ka ārēju faktoru esamība, kas varēja ietekmēt produkta cenas, apgrūtina izdarīt secinājumus par visu iespējamo iemeslu nozīmi. Lēmuma 341. apsvērumā paustais secinājums, ka tīša vienošanās ieviešana konkrēti ietekmēja sorbātu tirgu, šajos apstākļos būtu kļūdains.
— Par augsta līmeņa vadītājiem — pret konkurenci vērstu vienošanos dalībniekiem
Komisija uzskata, ka pret konkurenci vērstās vienošanās noslēdza, vadīja un veicināja attiecīgo uzņēmumu augstākā līmeņa vadītāji (lēmuma 323. apsvērums).
Kā uzskata
Hoechst
, šis apgalvojums ir pretrunā pienākumam norādīt pamatojumu, kas gulstas uz Komisiju saskaņā ar EKL 253. pantu. Komisijai bija jānorāda, uz kādiem faktoriem pamatojās šis secinājums (Pirmās instances tiesas 2002. gada 20. marta spriedums lietā
T-15/99
Brugg Rohrsysteme
/Komisija,
Recueil
, II-1613. lpp.
, 210. punkts).
Turklāt ir nepareizi, ka personas, kas bija aizliegtās vienošanās dalībnieces, bija augstākā līmeņa vadītāji, vismaz attiecībā uz
Hoechst
ne. Atsaucoties uz iepriekš 75. punktā minētā sprieduma lietā
ABB Asea Brown Boveri
/Komisija (33.–38. punkts) motīviem,
Hoechst
uzsver, ka tā augsta ranga dalībnieki, kuri minēti lēmuma 96. apsvērumā, strādāja par pārdošanas direktoru vienā no 8 līdz 12
Hoechst
komerciestādēm. Katrs no tiem bija pakļauts nozares direktoram un attiecīgās komercnozares pārdošanas direktoram, kas abi bija pakļauti direktoru līmenī. Pārējie lēmuma norādītie dalībnieki bija zemāka ranga darbinieki vai tiem nebija nekādu pārraudzības funkciju.
Visbeidzot, pat ja pārējo uzņēmumu dalībnieki jāuzskata par augsta līmeņa vadītājiem, tādēļ nevarēja palielināt
Hoechst
naudas soda pamatsummas palielinājumu.
Hoechst
pārkāpuma smagums nav atkarīgs no pārējo uzņēmumu, kas piedalījās pārkāpumā, darbinieku situācijas.
— Par uzņēmumu sadali kategorijās
Hoechst
vispirms norāda, ka sākumsummas starpība, kas
Hoechst
tika noteikta 20 miljonu EUR apmērā un pārējiem attiecīgajiem uzņēmumiem 6,6 miljonu EUR apmērā, nav pieņemama, ņemot vērā pārkāpuma raksturu, kas ir vienāds visiem uzņēmumiem.
Turklāt, atsaucoties uz iepriekš 220. punktā minēto spriedumu lietā
CMA CGM
u.c./Komisija (405. un turpmākie punkti),
Hoechst
uzsver, ka, sadalot uzņēmumus kategorijās, aprēķinot sākumsummu, bija jāievēro vienlīdzīgas attieksmes princips.
Šajā lietā Komisija bija noteikusi summu gradāciju, vadoties no iedomātās uzņēmumu spējas apdraudēt konkurenci un saskaņā ar to ieguldījumu apgalvotajā konkurencei nodarītajā kaitējumā (lēmuma 349. apsvērums). Tā izvēlējās par noteicošo kritēriju katra uzņēmuma tirgus daļu pasaules sorbātu tirgū (lēmuma 350. apsvērums).
Šajā sakarā, pirmkārt,
Hoechst
norāda, ka katram no Japānas ražotājiem bija tirgus daļas, kas sasniedza 15 %, kas, tās saliekot kopā, varēja radīt pasaules tirgus daļu, kas ir divreiz lielāka nekā
Hoechst
daļa. Ņemot vērā Japānas ražotāju aizliegtās vienošanās par eksportu stabilitāti un to allaž vienoto rīcību aizliegtās vienošanās sanāksmēs,
Hoechst
bija otršķirīga nozīme pasaules tirgus attīstībā. Pamatojoties uz Japānas ražotāju tirgus daļu amplitūdu,
Hoechst
uzskata, ka pamatsummai šiem ražotājiem bija jābūt 1,61—2,54 reizes augstākai nekā
Hoechst
. Tas arī atbilstu, pieļaujot pienācīgu naudas sodu Japānas ražotājiem (un ņemot vērā
Chisso
), pamatsummai starp 10,4 un 16,65 miljoniem EUR, un līdz ar to — visām citām lietām paliekot negrozītām —
Hoechst
naudas soda samazinājumam starp 16,58 un 47,52 miljoniem EUR.
Otrkārt, katrā ziņā un pat ņemot katra Japānas ražotāja tirgus daļu atsevišķi, naudas soda summas aprēķins par 1 % tirgus daļas atbilstu sākumsummai starp 0,44 un 0,7 miljoniem EUR.
Hoechst
bija nelabvēlīgā situācijā, jo, ja Komisija būtu piemērojusi šos pašus kritērijus attiecībā uz to, tās sākumsumma būtu starp 10,38 un 16,52 miljoniem EUR. Visām citām lietām paliekot negrozītām, līdz ar to naudas sods pārsniedz starp 17,3 un 47,62 miljoniem EUR.
Treškārt, salīdzinājums ar citiem neseniem lēmumiem atklāj, ka Komisija šajā lietā atkāpās no saviem naudas soda noteikšanas kategorijām principiem.
Hoechst
šajā sakarā atsaucas uz Komisijas 2002. gada 17. decembra Lēmumu 2006/460/EK par saistībā ar EK līguma 81. pantā un EEZ nolīguma 53. pantā izklāstīto procesu pret
SGL Carbon AG
,
Le Carbone-Lorraine S.A
.,
Ibiden Co. Ltd
.,
Tokai Carbon Co. Ltd
.,
Toyo Tanso Co. Ltd
.,
Graftech Internationl Ltd
.,
NSCC Techno Carbon Co. Ltd
.,
Nippon Steel Chemical Co. Ltd
.,
Intech EDM B.V.
un
Intech EDM AG
(Lieta COMP/E-2/37.667 — Speciālais grafīts), kurā tika taisīts iepriekš 118. punktā minētais Pirmās instances tiesas 2005. gada 15. jūnija spriedums lietā T-71/03
Tokai Carbon
u.c./Komisija. Šajā lēmumā Komisija tostarp noteica naudas sodus no sākumsummas — 20 miljoni EUR uzņēmumam, kura tirgus daļa bija starp 30 un 40 %, un 14 miljoni EUR uzņēmumam, kura tirgus daļa bija starp 21 un 27 %. Turklāt šajā pašā lēmumā sakarā ar citu aizliegto vienošanos par speciāli ekstrudēto grafītu abiem sodītajiem uzņēmumiem, kuru tirgus daļas bija starp 25 un 35 %, uzlika naudas sodu sākumsummu 15 miljoni EUR katram.
Hoechst
kā pierādījumu piedāvā šī lēmuma nekonfidenciālu versiju (pēc publikācijas), kā arī kāda Komisijas ierēdņa liecību. Ņemot vērā šos principus,
Hoechst
uzskata, ka tam šajā lietā noteiktajai pamatsummai bija jābūt daudz zemākai (24,75 vai 29,7 miljoni EUR, ja sākumsumma ir 14 vai 15 miljoni EUR, pārējām lietām paliekot tāpat).
— Par palielinājuma faktoru, lai ņemtu vērā
Hoechst
lielumu un kopējos līdzekļus
Komisija atkal lika pārciest nevienlīdzīgu attieksmi, kad tā pareizināja
Hoechst
20 miljonu EUR sākumsummu ar grupas faktoru, kas vienāds ar divi. Pārējie uzņēmumi bija un vēl arvien ir lieli uzņēmumi, kas darbojas starptautiskā līmenī. Turklāt
Hoechst
lieluma ievērojamā samazināšanās, kas ir notikusi starplaikā un kas samazināja tā grupas apgrozījumu līdz apmēram 9 miljardiem EUR 2002. gadā, kā arī tā ierobežošana ar vienu holdinga darbību un tā sorbātu nozares virziena pārdošana padara par novecojušu naudas soda ārkārtējā palielinājuma pamatojumu. Katrā ziņā, kā uzskata
Hoechst
, kā koeficients nebija jāizmanto divi.
Par pārkāpuma ilgumu
Hoechst
uzskata, ka Komisijas izlemtais palielinājums par pārkāpuma ilgumu par 175 % ir pārmērīgs un nesamērīgs.
Pirmkārt, palielinājumi pārkāpuma ilguma dēļ, kas pārsniedz 100 %, ir fundamentāli pretēji Komisijas noteiktajai naudas sodu aprēķina metodei pamatnostādnēs.
Hoechst
norāda, ka ar pārkāpuma smagumu saistītie faktori ļauj noteikt pamatsummu, kas nākamajā posmā tiek pielāgota atbilstoši pārkāpuma smagumam. Attiecībā uz šo pēdējo aspektu pamatnostādņu 1.B punkts paredz tomēr tikai pamatsummas “ievērojamu palielinājumu”, nevis pilnībā jaunas summas noteikšanu, kas lieluma ziņā pilnībā atšķiras no pamatsummas.
Otrkārt, palielinājumā sakarā ar pārkāpuma ilgumu ir otrreiz jāņem vērā pārkāpuma smagums.
Hoechst
šajā sakarā uzsver, ka aizliegtās vienošanās par cenām un apjomiem parasti ir ilgstoši pārkāpumi. Līdz ar to, ja Komisija novieto šīs aizliegtās vienošanās augstākā “ļoti smagu pārkāpumu” kategorijā, tā nevar otro reizi ņemt vērā pārkāpuma smago raksturu, novērtējot pārkāpuma smagumu.
Treškārt,
Hoechst
pamatā apšauba faktu, ka tieši proporcionāls palielinājums, kas statiski palielinās līdz 10 % gadā, var tikt ilgtermiņā piemērots aizliegtas vienošanās sodīšanai.
Hoechst
šajā sakarā uzsver, ka ilgstošu deliktu, ko uzskata par vienu pārkāpumu, ietvaros visas sodu sistēmas paredz soda palielinājuma faktorus, kuru līmenis samazinās, pakāpeniski pagarinoties ilgumam. Šāda pieeja turklāt ievēro samērīguma principu. Lai gan ir taisnība, ka tālā pagātnē atklājas fakti par pārkāpumiem, kam vienā brīdi iestājas noilgums, tad soda mērs nevar ignorēt šo pašu principu.
Hoechst
piebilst, ka, pat ja “turpinātības sakarības princips”, kas noteikts Regulas Nr. 2988/74 1. panta 2. punktā vēl būtu piemērojams Kopienu tiesībās, tas nenovestu pie uzlikto naudas sodu bezgalīga pieauguma.
Visbeidzot, piemērotais palielinājums ir nesamērīgs salīdzinājumā ar Komisijas iepriekšējo praksi.
Hoechst
atsaucas vispirms uz Komisijas 1998. gada 28. janvāra Lēmumu 98/273/EK saistībā ar procedūru saskaņā ar EK līguma 85. pantu (Lieta IV/35.733 —
VW
) (
OV L 124, 60. lpp.
), kurā Komisija nolēma, ka palielinājums par 10 % par katru pārkāpuma gadu bija atbilstošs tikai tad, ja pārkāpuma smagums visā tā laikā paliek nemainīgs. Šajā lietā netika norādīts neviens konstatējums, ar ko pierāda vai atklāj šādu faktu, kas ir pretrunā pienākumam norādīt pamatojumu, kas gulstas uz Komisiju.
Hoechst
turklāt norāda uz vairākiem lēmumiem, kuros Komisija ir palielinājusi pamatsummu tikai no otrā gada, tā kā pamatnostādnes paredz palielinājumu tikai par laikposmu, kad pārkāpums pārsniedz ilgumu, ko uzskata par “vidēju”. Tostarp
Hoechst
atsaucas uz Komisijas 1998. gada 21. oktobra Lēmumu 1999/60/EK par procedūru par EK līguma 85. panta piemērošanu (Lieta IV/35.691/E-4 — Siltumizolācijas caurules) (
OV 1999, L 24, 1. lpp.
) un atsaucas arī uz Pirmās instances tiesas 2003. gada 9. jūlija spriedumu lietā
T-220/00
Cheil Jedang Corporation
/Komisija (
Recueil
, II-2473. lpp.
, 137. punkts).
Hoechst
no tā secina, ka šajā lietā bija paredzams palielinājums tikai par 165 %.
b) Komisijas argumenti
Vispirms un lai atbildētu uz
Hoechst
norādītajiem argumentiem, ievadot piekto pamatu, Komisija uzsver, ka salīdzinājums starp naudas sodu un kopējo apgrozījumu EEZ sorbātu tirgū 1995. gadā nav pieņemams. Tirgū realizētais apgrozījums vienā gadā neatklāj negatīvās sekas, ko varētu būt radījusi aizliegtā vienošanās, kas ilga vairāk nekā 17 gadus. Turklāt naudas soda summa, pirms tika ņemta vērā
Hoechst
sadarbība šajā lietā, ir izskaidrojama ar virkni faktoru. Turklāt 20 miljoni EUR atbilst minimālajai sākumsummai, kas paredzēta pamatnostādnēs ļoti smagu pārkāpumu gadījumos. Šī summa atbilst arī Komisijas lēmuma praksei. Visbeidzot, Komisija uzsver, ka konkrēta sākumsumma ir tikai starpsumma, kas, piemērojot pamatnostādnēs definēto metodi, pēc tam tiek pielāgota saskaņā ar pārkāpuma ilgumu un konstatētiem vainu pastiprinošiem vai mīkstinošiem apstākļiem (iepriekš 318. punktā minētais spriedums lietā
Cheil Jedang Corporation
/Komisija, 95. punkts).
Par pārkāpuma sekām
Kā uzskata Komisija, tā varēja uzskatīt par neapstrīdētu faktu, ka aizliegtās vienošanās ieviestās cenas principā bija augstākas par tirgus cenām, vismaz
Hoechst
gadījumā. Komisija šajā sakarā uzsver, ka
Hoechst
bija iespēja komentēt lēmuma 105., 109. un 288. apsvērumā esošos secinājumus, kas atbilst iebildumu raksta 78., 82. un 265. punktam. Šajā iebildumu rakstā Komisija arī norādīja, ka tā ņems vērā “sekas tirgū” saskaņā ar pamatnostādnēm (291. un 295. punkts). Atbildē uz iebildumu rakstu
Hoechst
vienīgi paziņoja seku jautājumā, ka tām nav nozīmes pārkāpuma esamības noteikšanā.
Hoechst
arī skaidri paziņoja savā atbildē, ka tas neapstrīd aizliegtās vienošanās par sorbātiem pamatfaktus tādus, kādi tie tika aprakstīti Komisijas iebildumu rakstā (lēmuma 29. un 451. apsvērums).
Komisija turklāt uzsver, ka šajā lietā attiecīgie uzņēmumi noteica cenu mērķus, ko klienti piekristu maksāt (lēmuma 102. apsvērums). Katrs aizliegtās vienošanās loceklis šīs cenas nenoteica brīvi.
Hoechst
īsti nenoliedz, ka izveidotie uzraudzības mehānismi efektīvi ļāva kopumā sasniegt mērķa cenas vai vismaz dalībnieki aktīvi centās tās sasniegt (lēmuma 331. un 334. apsvērums). Kā uzskata Komisija, mērķa cenas tika sistemātiski izmantotas kā pamats [līguma] pārrunās (lēmuma 104. apsvērums). Dažreiz dalībnieki skaidri norādīja, ka tika ievērotas mērķa cenas (lēmuma 205. apsvērums).
Komisija tomēr atstāj neatrisinātu jautājumu par starpību starp aizliegtās vienošanās noteiktajām cenām un tām cenām, ko varēja sagaidīt normālas konkurences situācijā (lēmuma 333. un 340.–342. apsvērums). Lēmumā netika norādīts, ka cenas pieauga nemitīgi, bet tikai tas, ka cenu mērķi tika noteikti tā, lai ļautu sasniegt augstākas cenas nekā tirgū. Kā uzskata Komisija, tas varēja iekļaut zemas cenas, kuru sekas līdz ar to bija tikai mazināt zemo tirgus cenu sekas aizliegtās vienošanās dalībniekiem (lēmuma 224. apsvērums).
Attiecībā uz aizliegtās vienošanās ietekmi uz pārdošanas apjomiem —
Hoechst
konkrēti neapšauba lēmuma II tabulā esošos skaitļus.
Hoechst
apgalvojums (pretēji lēmuma 419. apsvērumam), ka citiem ražotājiem bija lielāki “pelēkie apjomi” nekā
Ueno
, tostarp tam, ir pilnībā neprecīzi. Turklāt pelēko apjomu problēma parādījās tikai 1992. gada beigās, proti, uz aizliegtās vienošanās beigām (lēmuma 112. un 193. apsvērums). Komisija arī atgādina, ka šajā lietā piedāvājums tika pielāgots pieprasījumam, un norāda uz lēmuma 108. un 109. apsvērumu.
Attiecībā uz
Hoechst
piezīmēm par attiecīgajiem tirgiem — Komisija precizē, ka tā lēmuma 336. apsvērumā vienkārši atgādināja, ka sorbāti bija visvairāk izmantotie konservanti un ka citi konservanti tos nevarēja pilnībā aizstāt. Līdz ar to bija likumīgi secināt, ka sorbātu ražotāji spēja “lielā mērā” kontrolēt arī konservantu nozari. Komisija piebilst, ka tā ne līdz galam konstatēja, vai ir atsevišķs sorbātu tirgus.
Visbeidzot attiecībā uz pārkāpuma kaitējošo seku nozīmi naudas soda summas noteikšanā
Hoechst
pieņēmumam, ka šīs sekas atbilda tieši vienai trešdaļai, nav pamatojuma.
Hoechst
norādītajā Komisijas preses paziņojumā ir tikai lēmuma saīsināts izklāsts un tas nav jāņem vērā kā tāds, kas nozīmē, ka attiecīgajām sekām bija izšķirīga nozīme naudas soda aprēķinā. Šis aspekts pat netiek minēts paziņojuma daļā ar nosaukumu “Naudas soda aprēķins”. Turklāt lielāka nozīme ir jāpiešķir faktiem, kas izriet no rīcības mērķa, nekā tiem, kas attiecas uz tās sekām, it īpaši saistībā ar pārkāpumiem, kas ir būtiski smagi — tādi kā cenu noteikšana un tirgus sadale (Pirmās instances tiesas 1999. gada 11. marta spriedums lietā
T-141/94
Thyssen Stahl
/Komisija,
Recueil
, II-347. lpp.
, 636. punkts).
Par augsta līmeņa vadītājiem — pret konkurenci vērsto vienošanos dalībniekiem
Attiecībā uz lēmuma pamatojumu — Komisija uzsver, ka
Hoechst
acīmredzami saprata, uz ko attiecas vārdi “augstākā līmeņa” un ka turklāt iebildumu rakstā tika precizēts, ka līgumi tika noslēgti, vadīti un veicināti attiecīgo uzņēmumu augstākajā līmenī.
Hoechst
neapstrīdēja šo konstatējumu un tas nav jāaplūko padziļināti.
Būtībā no iepriekš 75. punktā minētā sprieduma lietā
ABB Asea Brown Boveri
/Komisija, nebūtu jāizsecina “augstāka līmeņa” definīcija, kas ir piemērojama visām situācijām, un ka tas izslēdz visas personas, kas veic ne tik augstas funkcijas, kā tās, par kurām bija šis spriedums. Lēmuma 323. apsvērumā Komisijas mērķis bija parādīt, ka aizliegto vienošanos nebija organizējuši zemākā līmeņa dalībnieki, bet personas, kas pakļautības ziņā bija spējīgi aizliegto vienošanos vērst autoritatīvāku un stabilāku.
Hoechst
attiecīgā pārdošanas departamenta direktori atbilda šiem nosacījumiem.
Par uzņēmumu sadalījumu kategorijās
Hoechst
neizprot faktu, ka pamatnostādnes balstītas uz katra uzņēmuma īpašo nozīmīgumu (1.A punkta ceturtā, sestā un septītā daļa). Fakts, ka Japānas ražotāji regulāri satikās pirms kopējām tikšanās reizēm un parasti arī pēc tām, nenozīmē noteikti to, ka tie ir viens uzņēmums.
Turklāt Komisija atgādina, ka, sadalot uzņēmumus kategorijās, tā sāka ar
Hoechst
, kuram tā uzlika minimālo ieteikto naudas sodu ļoti smagiem pārkāpumiem.
Hoechst
arguments, kura mērķis ir apgalvot, ka naudas soda sākumsumma otrās kategorijas uzņēmumiem, kas ir viena trešdaļa no tai uzliktā naudas soda sākumsummas, ir ļoti niecīga, nevar tikt pieņemts, tā kā neviens nevar atsaukties uz nelikumību, kas izdarīta par labu citiem (Pirmās instances tiesas 2002. gada 20. marta spriedums lietā
T-16/99
Lögstör Rör
/Komisija,
Recueil
, II-1633. lpp.
, 350. punkts). Turklāt, nosakot katra naudas soda summu, Komisijai ir rīcības brīvība un tai nav pienākuma piemērot šim nolūkam precīzu matemātisku formulu (iepriekš 220. punktā minētais spriedums lietā
CMA CGM
u.c./Komisija, 252. un 383. punkts). Līdz ar to tam, ka otrās kategorijas uzņēmumu naudas soda sākumsumma netika pielāgota tieši proporcionāli attiecīgo uzņēmumu tirgus daļām, nav nekādu seku.
Attiecībā uz
Hoechst
piesaukto lēmumu praksi — Komisija apgalvo, ka šī prakse neietilpst naudas sodu tiesiskajā regulējumā konkurences jomā, tā kā tas ir noteikts tikai Regulā Nr. 17, un ka salīdzināmie fakti var būt tikai norādoši, tā kā konkurences lietu apstākļi — tādi kā attiecīgie tirgi, produkti, valstis, uzņēmumi un laikposmi nav identiski. Komisija šajos punktos atsaucas uz iepriekš 218. punktā minēto spriedumu lietā
JCB Service
/Komisija (187. un 188. punkts). Līdz ar to
Hoechst
veiktais salīdzinājums nav būtisks.
Par palielinājuma reizinātāju, lai ņemtu vērā
Hoechst
kopējo lielumu un līdzekļus
Komisija apgalvo, ka koeficienta noteikšana ar atturošo mērķi atbilst judikatūrai un lēmumu praksei. Komisija atsaucas it īpaši uz iepriekš 75. punktā minēto spriedumu lietā
ABB Asea Brown Boveri
/Komisija (162. un turpmākie punkti).
Šajā koeficientā ņem vērā attiecīgā uzņēmuma lielumu un līdzekļus, līdztekus tā nozīmībai.
Hoechst
2002. gadā bija vismaz četras reizes nozīmīgāks nekā
Daicel
, uzņēmums, kas tam sekoja apgrozījuma ziņā. Savukārt
Hoechst
darbībai lēmuma pieņemšanas laikā nav nozīmes. Fakts, ka
Hoechst
atsavināja savu darbības virzienu sorbātu jomā trešai personai, tika jau ņemts vērā atbilstošajā attiecīgā uzņēmuma lieluma salīdzināšanā.
Par pārkāpuma ilgumu
Saistībā ar
Hoechst
argumentiem par pamatnostādnēs paredzēto metodi Komisija norāda, ka palielinājums par 10 % par gadu ir paredzēts pamatnostādņu 1.B punktā, un tas ir, lai reāli sodītu par ierobežojumiem, ko ilgstoši ir radījušas kaitīgās sekas. Tiesai bija iespēja vēlreiz nesen uzsvērt, ka izvairīšanās no pret konkurenci vērstām saskaņotām darbībām un aizliegtām vienošanās, to atklāšana, kā arī sodīšana par tām atbilst vispārējām interesēm (iepriekš 145. punktā minētais spriedums apvienotajās lietās
Aalborg Portland
u.c./Komisija, 54. punkts).
Komisija turklāt uzsver, ka par pārkāpuma ilgumu paredzētajam palielinājumam nav maksimālā lieluma (kā
Hoechst
norādītie 100 %) un atsaucas šajā sakarā uz savu lēmumu praksi vairākās lietās.
Turklāt pārkāpuma smaguma un ilguma kritēriji pastāv vienlaikus autonomi. Kopumā tie ļauj noteikt pamatsummu. Ja pienācīgo palielinājumu par pārkāpuma ilgumu noteiktu saskaņā ar smaguma kritēriju, tas būtu pretrunā šo divu kritēriju autonomajam raksturam un līdz ar to būtu neatbilstoši.
Turklāt, pretēji
Hoechst
viedoklim, ļoti smagu pārkāpumu kategorija nebūt netiek atstāta ilgstošiem horizontāliem ierobežojumiem. Līdz ar to ir pilnībā jāņem vērā pārkāpuma patiesais ilgums.
Apsvērumi par noilgumu ne tik nav vērā ņemami. Noilgums ilgstošu un turpinātu pārkāpumu gadījumā sākas tikai no pārkāpuma beigu datuma.
Attiecībā uz argumentu, ka katrā ziņā bija paredzams tikai 165 % palielinājums, motivējot ar to, ka pirmais pārkāpuma gads neskaitās, Komisija atbild, ka pieaugums par 10 % par gadu pilnībā atbilst pamatnostādnēs noteiktajiem principiem. Šajā sakarā ir tikai paredzēts, ka īslaicīgiem pārkāpumiem, parasti ilgums īsāks par gadu, nav piemērojams palielinājums (iepriekš 318. punktā minētais spriedums lietā
Cheil Jedang Corporation
/Komisija, 133. punkts). Pamatnostādņu 1.B punkta otrā un trešā ievilkuma redakcijas salīdzinājums atklāj, ka gadījumā, ja pārkāpums ilgst vairāk nekā gadu, tiek uzskatīts, ka palielinājums piemērojams “par katru” pārkāpuma “gadu”, līdz ar to pirmo gadu ieskaitot.
Visbeidzot attiecībā uz
Hoechst
norādīto lēmumu praksi, kurā tika piemērots palielinājums mazāks par 10 % par gadu, Komisija norāda, ka lietā, kurā tika pieņemts iepriekš 318. punktā minētais spriedums
Cheil Jedang Corporation
/Komisija, īpatnība bija tāda, ka dažiem uzņēmumiem palielinājums bija vairāk nekā 10 % un dažiem uzņēmumiem tas bija mazāk par 10 %, kādēļ lēmums nebija saskanīgs (sprieduma 139. punkts). Komisija piebilst, ka fakts, ka tā piemēroja pagātnē noteiktu naudas soda palielinājuma likmi atbilstoši pārkāpuma ilgumam, neatņem iespēju palielināt likmi atbilstoši Regulas Nr. 17 un pamatnostādņu noteiktajiem ierobežojumiem, ja tas ir nepieciešams, lai nodrošinātu Kopienu konkurences politikas ieviešanu (Pirmās instances tiesas 2003. gada 30. septembra spriedums lietā
T-203/01
Michelin
/Komisija,
Recueil
, II-4071. lpp.
, 277. punkts).
Turklāt pēdējos lēmumos, ko min
Hoechst
, Komisija neapšaubāmi palielināja naudas sodu par 10 % par gadu visa pārkāpuma garumā. Šajā sakarā ir jānoraida
Hoechst
apgalvojums, ka palielinājums par 10 % par gadu ir katrā ziņā neadekvāts, jo pārkāpuma intensitāte mainās. Pirmkārt,
Hoechst
minētā lēmuma rindkopa, lai parādītu šīs izmaiņas pārkāpuma intensitātē, neļauj ne mazākajā mērā šādi secināt. Otrkārt, palielinājums par 10 % par pārkāpuma gadu ir pamatots arī tad, ja pārkāpuma intensitāte var mainīties attiecīgajā laikposmā no brīža, kad tika uzsākta ļoti smagā pārkāpuma izmeklēšana (iepriekš 339. punktā minētais spriedums lietā
Michelin
/Komisija, 278. punkts).
3. Pirmās instances tiesas vērtējums
Vispirms ir jākonstatē, ka
Hoechst
norādītajam piektajam pamatam ir divas daļas. Pirmajai daļai dots nosaukums “Pārkāpuma raksturs”. Otrajai daļai dots nosaukums “Pārkāpuma ilgums”. Tomēr pirmajā daļā faktiski ir elementi, kas attiecas uz pārkāpuma “smagumu”, kas veido pārkāpuma raksturu. Līdz ar to ir jāsaprot, ka pirmajā daļā
Hoechst
faktiski apstrīd Komisijas norādītos faktus par pārkāpuma smagumu.
Turklāt ir jānoraida
Hoechst
vispārējais arguments, ka naudas soda summa, kas aprēķināta pirms 1996. gada paziņojuma par sadarbību, ir nesamērīga, tā kā tā atbilst gandrīz pieckārtīgam EEZ tirgus kopējam apjomam 1995. gadā, kas norādīts lēmuma I tabulā. Ir jāatgādina šajā sakarā, ka, nosakot katra naudas soda summu, Komisijai ir rīcības brīvība (Tiesas 2000. gada 16. novembra spriedums lietā
C-283/98 P
Mo och Domsjö
/Komisija,
Recueil
, I-9855. lpp.
, 47. punkts, un Pirmās instances tiesas 2006. gada 5. decembra spriedums lietā
T-303/02
Westfalen Gassen Nederland
/Komisija, Krājums, II-4567. lpp.
, 151. punkts). Turklāt saskaņā ar Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktu naudas soda summa tiek noteikta, pamatojoties uz pārkāpuma smagumu un tā ilgumu. Kā arī šī summa izriet no virknes skaitlisku vērtējumu, ko Komisija veikusi atbilstoši pamatnostādnēm. Šī summa tostarp tiek noteikta, izmantojot dažādus apstākļus, kas saistīti ar attiecīgā uzņēmuma individuālo uzvedību — tādu kā vainu pastiprinošu vai mīkstinošu apstākļu esamība (Pirmās instances tiesas 2006. gada 4. jūlija spriedums lietā
T-304/02
Hoek Loos
/Komisija, Krājums, II-1887. lpp.
, 82. un 85. punkts). No šī tiesiskā regulējuma nebūtu jāsecina, ka Komisijai ir jānodrošina proporcija starp šādi aprēķinātu naudas soda summu un attiecīgā produkta tirgus kopējo apjomu EEZ konkrētā pārkāpuma gadā (šajā gadījumā 1995. gadā), lai gan attiecīgais pārkāpums ilga vairāk nekā 17 gadus un naudas soda summa ir atkarīga arī no citiem ar uzņēmuma individuālo rīcību saistītiem apstākļiem. No tā izriet, ka vispārējais
Hoechst
arguments šajā sakarā ir jānoraida.
a) Par pārkāpuma smagumu
Ir jāatgādina, ka pamatnostādnes tostarp noteic, ka pārkāpuma smaguma novērtēšanā jāņem vērā pārkāpuma atbilstošais raksturs, tā konkrētā ietekme uz tirgu, ja tas ir izmērāms, un attiecīgā ģeogrāfiskā tirgus plašums. Pārkāpumi tiek arī klasificēti trīs kategorijās, ļaujot nošķirt daļēji smagus pārkāpumus, smagus pārkāpumus un ļoti smagus pārkāpumus (1.A punkta pirmā un otrā daļa).
Ir arī jāatgādina, ka pārkāpumu smagums ir jānosaka, pamatojoties uz ļoti daudziem apstākļiem — tādiem kā īpašajiem lietas apstākļiem, lietā pastāvošo situāciju un naudas sodu preventīvo raksturu, kaut arī nav izstrādāts saistošs vai izsmeļošs to kritēriju saraksts, kas būtu obligāti jāņem vērā (iepriekš 208. punktā minētais Tiesas 2002. gada 15. oktobra spriedums apvienotajās lietās
Limburgse Vinyl Maatschappij
u.c./Komisija, 465. punkts, un 2005. gada 28. jūnija spriedums apvienotajās lietās
C-189/02 P, C-202/02 P, no C-205/02 P līdz C-208/02 P un C-213/02 P
Dansk Rørindustri
u.c./Komisija, Krājums, I-5425. lpp.
, 241. punkts).
Par aizliegtās vienošanās ietekmi uz EEZ sorbātu tirgu
Vispirms ir jāuzsver, ka 343. punktā minētajiem trīs pārkāpuma smaguma vērtējuma aspektiem nav tāda pati nozīme kopējā pārbaudē. Pārkāpuma raksturam ir galvenā lomā, tostarp lai raksturotu pārkāpumus, ko kvalificē kā “ļoti smagus”. Šajā sakarā no ļoti smagu pārkāpumu apraksta izriet, ka nolīgumi vai saskaņotas darbības, kuru mērķis, kā tas ir šajā gadījumā, ir noteikt cenu mērķus vai piešķirt pārdošanas apjomus, ņemot vērā to attiecīgo raksturu, var tikt kvalificēti kā ļoti smagi pārkāpumi, un nav nepieciešams, lai šādai rīcībai būtu konkrētas sekas (šajā sakarā skat. Pirmās instances tiesas 2005. gada 27. jūlija spriedumu apvienotajās lietās no
T-49/02 līdz T-51/02
Brasserie nationale
u.c./Komisija, Krājums, II-3033. lpp.
, 178. punkts).
Šajā lietā, pirmkārt, ir jānorāda, ka
Hoechst
neapstrīd aizliegtās vienošanās pārkāpuma raksturu, proti, cenu mērķu noteikšanu, vairumpārdošanas kvotu piešķiršanu, informācijas un kontroles sistēmas definēšanu, kā arī tehnoloģijas nepieejamību kandidātiem, kas gatavojas ienākt tirgū.
Otrkārt, ir jākonstatē, ka lēmumā Komisija, novērtējot pārkāpuma smagumu, ņēma vērā aizliegtās vienošanās konkrēto ietekmi uz tirgu. Lai gan lēmuma 327. apsvērumā Komisija konstatē, ka nav jāņem vērā konkrētās sekas, ja ir konstatēts aizliegtas vienošanās pret konkurenci vērstais mērķis, tā tomēr konstatē lēmuma 333.–336. apsvērumā šādu seku esamību šajā lietā, vienlaikus ar to, ka tā 333. apsvērumā apliecina, ka nav iespējams sekas aprēķināt precīzi. Šīs sekas izriet it īpaši no attiecīgo līgumu ieviešanas. Komisija šajā sakarā atgādina lēmuma 330.–332. apsvērumā, atsaucoties uz tā I daļu, ka minētie līgumi tika rūpīgi ieviesti. 334. un 336. apsvērums, kas ir veltīti aizliegtās vienošanās sekām uz tirgu, atsaucas arī uz attiecīgo līgumu ieviešanu. Lēmuma 337. apsvērumā, kas slēpj secinājumu par centieniem, kas veltīti aizliegtās vienošanās konkrētai ietekmei uz tirgu, Komisija norāda, ka šai “pastāvīgai ieviešanai bija sekas sorbātu tirgū”.
Hoechst
Pirmās instances tiesā neapstrīd Komisijas secinājumu par aizliegtās vienošanās ieviešanu. Šajā sakarā ir jāuzsver, ka it īpaši attiecībā uz aizliegto vienošanos par cenām no fakta, ka aizliegtās vienošanās dalībnieki ir noteikuši pasākumus nolīgto cenu piemērošanai, ir likumīgi Komisijai secināt, ka pārkāpumam bija sekas. Savukārt no Komisijas netiek prasīts, ja ir konstatēta aizliegtās vienošanās ieviešana, sistemātiski pierādīt, ka līgumi tiešām ļāva attiecīgajiem uzņēmumiem sasniegt augstāku darījumu cenu līmeni nekā to, kas būtu bijis pārsvarā bez aizliegtās vienošanās (šajā sakarā skat. iepriekš 153. punktā minēto spriedumu apvienotajās lietās
Limburgse Vinyl Maatschappij
u.c./Komisija, 743.–745. punkts). Līdz ar to
Hoechst
argumenti neatspēko Komisijas secinājumu par aizliegtās vienošanās sekām, kas izriet no attiecīgo līgumu ieviešanas.
Turklāt ir jānorāda, ka aizliegtās vienošanās mērķis it īpaši bija noteikt cenu mērķus. Šajā sakarā ir jāatgādina, ka cenas noteikšana, kaut arī tikai orientējoša, ietekmē konkurenci, jo ļauj visiem aizliegtās vienošanās dalībniekiem pietiekami skaidri paredzēt, kāda būs to konkurentu cenu politika. Vispārīgāk, šādas aizliegtās vienošanās tieši ietekmē galvenos konkurences rādītājus attiecīgajā tirgū. Izsakot kopīgu vēlēšanos savām precēm noteikt konkrētas cenas, attiecīgie ražotāji vairs nav neatkarīgi savas politikas noteicēji tirgū, tādējādi apdraudot arī Līgumā paredzētajos konkurences noteikumos iestrādāto koncepciju (Pirmās instances tiesas 2005. gada 29. novembra spriedums lietā
T-64/02
Heubach
/Komisija, Krājums, II-5137. lpp.
, 81. punkts). No tā izriet, ka, nosakot it īpaši cenu mērķus, attiecīgā aizliegtās vienošanās noteikti ietekmēja konkurenci.
Turklāt lēmuma II tabula atklāj, ka pārdošanas kvotas, par ko ir vienojušies aizliegtās vienošanās dalībnieki, tika ieviestas, kā Komisija to norāda tā 335. apsvērumā.
Hoechst
neapstrīd šajā tabulā esošos skaitļus, bet tikai norāda, ka “pelēkie daudzumi” — proti, pārdotie un aizliegtās vienošanās dalībniekiem nedeklarētie daudzumi — apšauba attiecīgo līgumu labu darbību. No lēmuma 112. un 193. apsvēruma izriet, ka aizliegtās vienošanās dalībnieku diskusijas bija par iespējamiem “pelēkajiem daudzumiem” Japānas ražotāju pārdošanas apjomos, kas nav iekļauti “oficiālajā statistikā”, proti, publiskotie dati par šo ražotāju veikto eksportu. It īpaši lēmuma 335. apsvērumā Komisija norāda, ka šādus “pelēkos daudzumus” var piedēvēt
Ueno
. Līdz ar to, pieņemot, ka šādi “pelēkie daudzumi” ietekmēja
Ueno
vai citu Japānas ražotāju pārdošanas rādītājus, kas atainoti lēmuma II tabulā, šie paši daudzumi neietekmē
Hoechst
pārdošanas rādītājus. Šajos apstākļos aizliegtās vienošanās sekas vismaz bija EEZ tirgū esošo konkurentu preču noieta ierobežošana un kontrolēšana. Šajā sakarā attiecībā uz
Hoechst
apliecinājumiem, ka tā arī ir pārdevusi konkrētā produkta “pelēkos daudzumus”, pietiek tikai norādīt, ka šie apliecinājumi nav pamatoti ar objektīviem faktiem, kas turklāt Komisijai netika laikus nosūtīti.
Ņemot vērā iepriekš minēto, ir jānoraida
Hoechst
argumenti par aizliegtās vienošanās ietekmi uz EEZ sorbātu tirgu.
Par
Hoechst
augsta līmeņa vadītājiem — aizliegtās vienošanās dalībniekiem
Vispirms ir jānorāda, ka Komisijas konstatējums, ka attiecīgos
collusoires collusive
līgumus būtībā noslēdza, vadīja un veicināja ļoti augstā attiecīgo uzņēmumu līmenī, ir izdarīts, vērtējot attiecīgā pārkāpuma raksturu.
Tomēr nekas neļauj uzskatīt, ka šis secinājums, ja tas izrādītos kļūdains attiecībā uz
Hoechst
, ļautu apšaubīt Komisijas secinājumu, ka attiecīgie pārkāpumi, kurus tostarp raksturo cenu mērķu noteikšana un vairumtirgošanas apjomu piešķiršana, pēc to rakstura ir ļoti smagi.
Katrā ziņā pietiek tikai norādīt, ka Komisijas konstatējums balstīts uz attiecīgo uzņēmumu darbinieku, kas piedalījās sanāksmēs, sarakstiem, kas ir lēmuma 88., 91. un 96.–98. apsvērumā. Attiecībā uz
Hoechst
— lēmuma 96. apsvērumā Komisija precizē, ka tās pārstāvji kopējās sanāksmēs bija tostarp pārdošanas direktori vai atbildīgie par attiecīgā produkta pārdošanu.
Hoechst
norādītais pamatojuma trūkums līdz ar to šajā sakarā ir jānoraida.
Ir arī jānorāda, ka
Hoechst
darbinieku saraksts, kas atkārtots lēmuma 96. apsvērumā, bija jau iebildumu raksta 62. punktā. Turklāt iebildumu raksta 295. punktā Komisija skaidri norādīja, ka tā ņem vērā faktu, ka slepenos līgumus noslēdza, vadīja un veicināja attiecīgo uzņēmumu ļoti augstā līmenī.
Šos faktiskos pierādījumus administratīvajā procesā
Hoechst
neapstrīdēja.
Nekas neļauj uzskatīt, ka Komisija pieļāva acīmredzamu kļūdu vērtējumā, secinot, ka “pārdošanas direktori” ir “ļoti augsta līmeņa” attiecīgo uzņēmumu organizācijā. Tostarp
Hoechst
vienīgi apstrīd šo secinājumu, norādot, ka pārdošanas direktori paši esot pakļauti citiem direktoriem, nesniedzot konkrētus pierādījumus, lai pamatotu šo apgalvojumu; pierādījumus, kas katrā ziņā Komisijai netika nosūtīti laikus. Turklāt fakts, ka pārdošanas direktori paši ir pakļauti citiem direktoriem, nebūt nenozīmē, ka viņi nebija “ļoti augsta līmeņa” vadītāji.
Visbeidzot, attiecībā uz
Hoechst
izdarīto atsauci uz iepriekš 75. punktā minēto spriedumu lietā
ABB Asea Brown Boveri
/Komisija (33.–38. punkts), pietiek tikai konstatēt, ka lietā, kurā pieņemts šis spriedums, Komisija vērsās pret lomu, kuru spēlēja “grupas direktori”, kas to atšķir no šīs lietas.
Ņemot vērā šos faktus, ir jānoraida
Hoechst
argumenti par to, ka tās augsta līmeņa vadītāji bija aizliegtās vienošanās dalībnieki.
Par attiecīgo uzņēmumu sadalījumu kategorijās
Vispirms ir jāatgādina, ka veiktā nošķiršana attiecībā uz aizliegto vienošanos sorbātu tirgū bija tādēļ, lai noteiktu saskaņā ar pamatnostādņu 1.A punkta trešo, ceturto un sesto daļu katra uzņēmuma individuālo ieguldījumu atbilstoši to reālai ekonomiskajai kapacitātei aizliegtās vienošanās panākumos, lai to klasificētu atbilstošajā kategorijā (šajā sakarā skat. iepriekš 118. punktā minēto 2005. gada 15. jūnija spriedumu apvienotajās lietās
Tokai Carbon
u.c./Komisija, 225. punkts).
Lēmuma 349. apsvērumā Komisija šajā sakarā precizē, ka izvēlētā metode ļauj noteikt katra uzņēmuma attiecīgo kapacitāti, tā ieguldījumu kopējā kaitējumā, kas nodarīts konkurencei EEZ, un tā ieguldījumu aizliegtās vienošanās efektivitātē kopumā.
Šajā lietā Komisija novērtēja attiecīgo uzņēmumu individuālo ieguldījumu, pamatojoties uz katra uzņēmuma produkta tirgus daļu pasaules mērogā 1995. gadā.
Hoechst
neapstrīd faktu, ka Komisija sadalīja attiecīgos uzņēmumus kategorijās, ne arī šajā sakarā izmantoto metodi. Attiecībā uz noteiktajām sākumsummām kategorijām —
Hoechst
principā atsaucas uz nevienlīdzīgu attieksmi salīdzinājumā ar Japānas uzņēmumiem.
Šajā sakarā ir jāatgādina, kad Komisija veic sadalījumu kategorijās, tai ir jāievēro vienlīdzīgas attieksmes princips, saskaņā ar kuru ir aizliegts vienādas situācijas aplūkot atšķirīgi un atšķirīgas situācijas aplūkot vienādi, ja vien šāda attieksme nav objektīvi pamatota (iepriekš 220. punktā minētais rīkojums lietā
CMA CGM
u.c./Komisija, 406. punkts, un iepriekš 165. punktā minētais 2004. gada 29. aprīļa spriedums apvienotajās lietās
Tokai Carbon
u.c./Komisija, 219. punkts).
Pirmkārt, no lēmuma skaidri izriet, ka pēc tam, kad bija secinājusi, ka attiecīgais pārkāpums bija “ļoti smags” (lēmuma 344. apsvērums), Komisija uzskatīja, ka 1995. gadā
Hoechst
bija vislielākais sorbātu ražotājs pasaules tirgū un ievietoja to pirmajā uzņēmumu kategorijā (lēmuma 352. apsvērums).
Hoechst
neapstrīd secinājumu, ka 1995. gadā tas bija vislielākais sorbātu ražotājs, ko turklāt apstiprina lēmuma I tabulā esošie dati. Attiecībā uz
Hoechst
argumentu, ka tas bija jāsalīdzina ar četriem Japāņu ražotājiem, kopā ņemot, ir jāatgādina, ka lēmums, kaut arī tas tika sagatavots viena lēmuma formā, ir jāuzskata par individuālu lēmumu virkni, kas konstatē uzņēmumu adresātu pārkāpumus un vajadzības gadījumā — uzliek tiem naudas sodus, kā tas turklāt arī ir norādīts tā rezolutīvajā daļā un tostarp 1. un 3. pantā (iepriekš 31. punktā minētais rīkojums lietā
Hoechst
/Komisija, 16. punkts). Šajos apstākļos Komisijai nevar pārmest, ka tā ir analizējusi attiecīgo Japānas uzņēmumu situāciju atsevišķi.
Otrkārt, lēmuma 354. apsvērumā Komisija precizē, ka naudas soda summa, ko var uzlikt par ļoti smagiem pārkāpumiem, pārsniedz 20 miljonus EUR.
Treškārt, lēmuma 355. apsvērumā Komisija nosaka naudas soda sākumsummu 20 miljonu EUR apmērā pirmās grupas uzņēmumiem (
Hoechst
) un 6,66 miljonu EUR apmērā otrās grupas uzņēmumiem (
Daicel
,
Chisso
,
Nippon Synthetic
un
Ueno
).
No tā izriet, ka, lai atšķirīgi izturētos pret attiecīgajiem uzņēmumiem, Komisija sāka ar to, ka noteica pirmās kategorijas uzņēmumiem (proti,
Hoechst
, kas saskaņā ar lēmumu bija lielākais sorbātu ražotājs 1995. gadā) summu 20 miljonu EUR apmērā, kas paredzēti pamatnostādnēs. Komisija uz šī pamata pēc tam noteica summu otrās kategorijas uzņēmumiem.
Nekas lēmumā neļauj nonākt pie secinājuma, ka pirmās kategorijas uzņēmumiem noteiktā summa tika noteikta, pamatojoties uz otrās kategorijas uzņēmumiem noteikto summu. Tāpat nekas lēmumā neļauj uzskatīt, ka pirmās kategorijas uzņēmumiem noteiktā summa 20 miljoni EUR izrietēja no matemātiskas formulas, kas piemērojama naudas soda summai, sadalot apgrozījumu, pretēji tam, kā, šķiet, ierosina
Hoechst
.
Šajos apstākļos, pat ja pieņemtu, ka otrās kategorijas uzņēmumiem noteiktā summa 6,66 miljoni EUR ir ļoti neliela vai ka atsevišķi šajā otrajā kategorijā klasificētie uzņēmumi bija jāklasificē pirmajā kategorijā, runa ir par nelikumību, kas pieļauta par labu otrās kategorijas uzņēmumiem.
Šajā sakarā ir jāuzsver, ka vienlīdzīgas attieksmes principa ievērošanai ir jāsakrīt ar likumības principa ievērošanu, saskaņā ar kuru neviens nevar sev par labu atsaukties uz nelikumību, kas izdarīta par labu citam (Pirmās instances tiesas 1998. gada 14. maija spriedums lietā
T-327/94
SCA Holding
/Komisija,
Recueil
, II-1373. lpp.
, 160. punkts, un iepriekš 329. punktā minētais spriedums lietā
Lögstör Rör
/Komisija, 350. punkts).
Visbeidzot attiecībā uz
Hoechst
norādīto Komisijas lēmumu praksi ir jāatgādina, ka tā neietilpst naudas sodu tiesiskajā regulējumā konkurences jomā, tā kā tā ir definēta tikai Regulā Nr. 17 un pamatnostādnēs (skat. iepriekš 339. punktā minēto spriedumu lietā
Michelin
/Komisija, 292. punkts un tajā minētā judikatūra), un ka turklāt tirgus dalībniekiem nav tiesiska pamata paļauties uz to, ka pastāvošā situācija saglabāsies, jo Komisija to var mainīt atbilstoši tai piešķirtajām izvērtēšanas pilnvarām (skat. Tiesas 1990. gada 14. februāra spriedumu lietā
C-350/88
Delacre
u.c./Komisija,
Recueil
, I-395. lpp.
, 33. punkts un tajā minētā judikatūra, un iepriekš 344. punktā minēto spriedumu apvienotajās lietās
Dansk Rørindustri
u.c./Komisija, 171. punkts).
Šajos apstākļos un neapmierinot
Hoechst
lūgumu par liecinieku izsaukšanu, kad Pirmās instances tiesa uzskata, ka tai ir pietiekama informācija no lietas materiāliem, ir jānoraida
Hoechst
argumenti par attiecīgo uzņēmumu sadalījumu kategorijās.
Par palielinājuma koeficientu, lai ņemtu vērā
Hoechst
izmēru un kopējos līdzekļus
Lai ņemtu vērā “uzņēmuma izmēru un kopējos līdzekļus”,
Hoechst
naudas soda sākumsumma tika palielināta par 100 % un sasniedza 40 miljonus EUR (lēmuma 357. apsvērums).
Šāda palielinājuma mērķis saskaņā ar lēmuma 356. apsvērumu ir iegūt pietiekami atturošu iedarbību uz lieliem uzņēmumiem un ņemt vērā faktu, ka tiem ir juridiski ekonomiskas zināšanas un infrastruktūras, kas tiem ļauj labāk novērtēt to rīcības pārkāpuma raksturu un no konkurences tiesību viedokļa izrietošās sekas.
Šajā sakarā pamatnostādnes paredz, ka papildus pārkāpuma raksturam, tā konkrētās ietekmes uz tirgu un tā ģeogrāfisko plašumu, ir jāņem vērā pārkāpuma autoru reālā ekonomiskā spēja radīt būtiskus zaudējumus pārējiem tirgus dalībniekiem, tostarp patērētājiem, un jānosaka naudas soda summa tādā līmenī, kas ļauj tai nodrošināt pietiekami atturošu raksturu (1.A punkta ceturtā daļa).
Var arī ņemt vērā faktu, ka lielākiem uzņēmumiem ir vieglāk pašiem novērtēt to rīcības pārkāpuma raksturu un no tā izrietošās sekas no konkurences tiesību viedokļa (1.A punkta piektā daļa).
Šajā lietā, lai gan lēmuma 356. un 357. apsvērums ir ievietoti zem virsraksta “Pietiekami atturoša iedarbība”, no lēmuma 356. apsvēruma izriet, ka, lai piemērotu naudas soda sākumsummas palielinājumu par 100 %, Komisija ņēma vērā, pirmkārt, nepieciešamību nodrošināt naudas soda pietiekami atturošo raksturu pamatnostādņu 1.A punkta ceturtās daļas izpratnē un, otrkārt, faktu, ka lieli uzņēmumi — tādi kā
Hoechst
— var labāk novērtēt to rīcības pārkāpuma raksturu un sekas, kas no tā izriet no konkurences tiesību viedokļa pamatnostādņu 1.A panta piektās daļas izpratnē, lai piemērotu 100 % palielinājumu naudas soda sākumsummai.
Attiecībā uz pirmo elementu, proti, nepieciešamību nodrošināt pietiekamu naudas soda atturošo iedarbību, ir nepieciešams, ka naudas soda summa tiek modulēta, lai ņemtu vērā iecerēto mērķi attiecībā uz uzņēmumu, kam tas tiek uzlikts, un tas tādēļ, lai naudas sodu neuzskatītu par niecīgu vai pretēji — par pārmērīgu, it īpaši attiecībā uz attiecīgā uzņēmuma finanšu kapacitāti, saskaņā ar prasībām par, pirmkārt, nepieciešamību nodrošināt naudas soda efektivitāti un, otrkārt, samērīguma principa ievērošanu. Pirmās instances tiesa jau norādīja iepriekš 165. punktā minētajā 2004. gada 29. aprīļa spriedumā apvienotajās lietās
Tokai Carbon
u.c./Komisija, ka vienam no attiecīgajiem uzņēmumiem, “ņemot vērā tā ļoti lielo kopējo apgrozījumu salīdzinājumā ar citu vienošanās dalībnieku kopējo apgrozījumu, ir daudz vieglāk savākt līdzekļus tam uzliktā sodanaudas [naudas soda] samaksāšanai, kas, ņemot vērā sodanaudas [naudas soda] pietiekami preventīvo ietekmi, attaisnoja koeficienta piemērošanu”. Šajā sakarā, ievērojot samērīguma principu, minētie resursi ir jānovērtē dienā, kad ir uzlikts naudas sods, lai pareizi sasniegtu atturošu mērķi. Šajā sakarā šo pašu iemeslu dēļ ir jānorāda, ka saskaņā ar Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktu naudas soda, kas noteikts 10 % apmērā no attiecīgā uzņēmuma apgrozījuma, augstāka robeža ir nosakāma atkarībā no apgrozījuma, kurš realizēts grāmatvedības gadā pirms lēmuma pieņemšanas (Tiesas 2000. gada 16. novembra spriedums lietā
C-291/98 P
Sarrió
/Komisija,
Recueil
, I-9991. lpp.
, 85. punkts).
Šajā sakarā ir jānorāda, ka lēmumā Komisija neprecizē, kuri dati tika izmantoti, lai nonāktu pie secinājuma par nepieciešamību nodrošināt
Hoechst
naudas soda pietiekami atturošo raksturu.
Lēmumā Komisija tomēr norāda attiecīgo uzņēmumu kopējo apgrozījumu 2002. gadā (37., 42., 46., 50. un 55. apsvērums); gadā, kas atbilst pēdējam finanšu gadam pirms lēmuma pieņemšanas. Komisija turklāt atsaucas uz 2002. gadu savos rakstveida procesuālajos dokumentos Pirmās instances tiesā. Kopējais apgrozījums šajā gadā sasniedza 9,2 miljardus EUR
Hoechst
, 2,243 miljardus EUR
Daicel
, 973,4 miljonus EUR
Chisso
, 321,5 miljonus EUR
Nippon Synthetic
un 199,5 miljonus EUR
Ueno
.
Hoechst
2002. gadā faktiski neapšaubāmi bija lielākais uzņēmums, uz ko attiecas lēmums. Proti, tā kopējais apgrozījums bija vismaz četras reizes lielāks nekā attiecīgajam otram pēc lieluma uzņēmumam, proti,
Daicel
. Šajos apstākļos Komisija varēja pamatoti censties nodrošināt
Hoechst
naudas soda atturošo raksturu.
Attiecībā uz otro Komisijas vērā ņemto faktu, palielinot naudas soda sākumsummu, proti, juridiski ekonomiskās infrastruktūras, kas ir uzņēmumu rīcībā, lai spētu labāk novērtēt to rīcības pārkāpuma raksturu, ir jāuzsver, pretēji tam, kas tika norādīts iepriekš, ka tās mērķis ir sodīt lielos uzņēmumus, par kuriem tiek uzskatīts, ka tiem ir pietiekamas zināšanas un strukturālie līdzekļi, lai apzinātos to rīcības pārkāpuma raksturu un novērtētu iespējamos guvumus. Ir jāuzskata, ka šādā gadījumā apgrozījumam, pamatojoties uz ko Komisija nosaka attiecīgā uzņēmuma lielumu un līdz ar to tā spēju noteikt savas rīcības raksturu un sekas, jāattiecas uz to situāciju pārkāpuma brīdī.
Šajā lietā lēmumā Komisija neprecizē, kuri dati tika izmantoti, lai nonāktu pie secinājuma, ka
Hoechst
varēja labāk novērtēt savas rīcības pārkāpuma raksturu un no tās izrietošās sekas no konkurences tiesību viedokļa.
Tomēr nav strīda par to, ka
Hoechst
apgrozījums pasaulē bija 28,181 miljards EUR 1995. gadā, tā teikt, pēdējā pilnajā gadā pirms pārkāpuma beigām (lēmuma 46. apsvērums). Nevar apgalvot, ka uz šī pamata
Hoechst
nebija juridiski ekonomiskās infrastruktūras, kas ir lieliem uzņēmumiem, ko
Hoechst
turklāt neapgalvo. Fakts, ka pārējie attiecīgie uzņēmumi 1995. gadā arī varēja būt lieli uzņēmumi, neietekmē Komisijas vērtējumu šajā sakarā.
No iepriekš minētā izriet, ka Komisija nepieļāva kļūdu, nolemjot piemērot šajā lietā palielinājuma koeficientu.
Pārējie
Hoechst
argumenti neapšauba šo secinājumu. Tostarp fakts, ka
Hoechst
lielums būtiski samazinājās, kas samazināja tā apgrozījumu līdz 9 miljardiem EUR 2002. gadā, vai ka
Hoechst
atsavināja savu darbības virzienu sorbātu jomā pirms lēmuma pieņemšanas, neietekmē palielinājuma koeficienta piemērošanu šajā lietā. Pirmkārt,
Hoechst
lieluma samazināšanās neapšauba faktu, ka 1995. gadā jeb pēdējā pilnajā pārkāpuma gadā tā apgrozījums pasaulē bija 28,181 miljards EUR. Otrkārt, darbības virziena atsavināšana sorbātu jomā neapšauba faktu, ka 2002. gadā, gadā, kas atbilst pēdējam finanšu gadam pirms lēmuma pieņemšanas,
Hoechst
bija vislielākais no attiecīgajiem uzņēmumiem.
Attiecībā uz
Hoechst
apgalvoto faktu, ka šajā lietā bija piemērojams 100 % koeficients, tas nav balstīts ne uz vienu pierādījumu. Katrā ziņā, pirmkārt, nekas neļauj uzskatīt, ka Komisijas veiktais palielinājums pārsniedz Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktā un pamatnostādnēs noteiktos ierobežojumus. Otrkārt, ir jāatgādina, ka
Hoechst
kopējais apgrozījums 2002. gadā bija vismaz četras reizes lielāks nekā attiecīgajam otrajam uzņēmumam pēc lieluma, proti,
Daicel
. Komisijas izmantotais koeficients šajā sakarā atklāj apgrozījuma starpību 2002. gadā starp
Hoechst
un pārējiem attiecīgajiem uzņēmumiem. Turklāt attiecībā uz faktu, ka 1995. gadā
Hoechst
bija juridiski ekonomiskās zināšanas un infrastruktūras, kas tam ļāva labāk novērtēt tās rīcības pārkāpuma raksturu un no tās izrietošās sekas, un pieņemot, ka arī pārējie attiecīgie uzņēmumi 1995. gadā bija lieli uzņēmumi, šajā sakarā nav jānošķir divi uzņēmumi, kuru apgrozījums attaisnoja katrā ziņā to, ka tie tika kvalificēti kā lieli uzņēmumi, kam ir šādas infrastruktūras. No šiem faktiem izriet, ka Komisijas piemērotais 100 % koeficients šajā lietā nebūtu jāuzskata par nesamērīgu.
Ņemot vērā šos faktus, ir jānoraida
Hoechst
argumenti, ar ko apstrīd palielinājuma 100 % koeficientu, lai ņemtu vērā uzņēmuma lielumu un kopējos līdzekļus.
Līdz ar to piektā pamata pirmā daļa ir jānoraida.
b) Par pārkāpuma ilgumu
Saskaņā ar Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktu pārkāpuma ilgums ir viens no faktiem, kas jāņem vērā, nosakot konkurences normu pārkāpumā vainīgajiem uzņēmumiem uzliekamā naudas soda summu.
Attiecībā uz koeficientu saistībā ar pārkāpuma ilgumu, pamatnostādnes nošķir īslaicīgus pārkāpumus (parasti mazāk par vienu gadu), par kuriem saskaņā ar smagumu noteiktā sākumsumma nav jāpalielina, vidēja ilguma pārkāpumus (parasti no viena līdz pieciem gadiem), par kuriem šo summu var palielināt par 50 %, un ilgstošus pārkāpumus, kuriem šī summa var tikt palielināta par katru gadu par 10 % (1.B punkta pirmās daļas pirmais līdz trešais ievilkums).
Šajā lietā lēmumā Komisija 359. apsvērumā norāda, ka laikā no 1978. gada 31. decembra līdz 1996. gada 31. oktobrim
Chisso
,
Daicel
,
Hoechst
un
Ueno
pārkāpuši EKL 81. panta 1. punktu un EEZ nolīguma 53. panta 1. punktu.
Hoechst
neapstrīd šo faktu, ne arī faktu, ka Komisija šo pārkāpumu kvalificēja kā “ilgstošu”.
No tā izriet, kā Komisija to pareizi norāda lēmumā, ka attiecīgais pārkāpums ilga 17 gadus un 10 mēnešus.
Līdz ar to 175 % palielinājums, kas piemērots attiecībā uz
Hoechst
, nav pretrunā pamatnostādnēm (šajā sakarā skat. iepriekš 318. punktā minēto spriedumu lietā
Cheil Jedang Corporation
/Komisija, 137. punkts).
Attiecībā uz
Hoechst
argumentu, ka pamatnostādnes paredz tikai “ievērojamu palielinājumu” un nevis pilnībā jaunas summas noteikšanu, nekas neļauj uzskatīt, ka Komisijas izmantotais palielinājums pārsniedz Regulas Nr. 17 15. panta 2. punkta un pamatnostādņu noteiktos ierobežojumus. Vārdu “ievērojams palielinājums” izmantošana neļauj secināt, kā to apgalvo
Hoechst
, ka palielinājumi, kas pārsniedz 100 %, ir pretrunā pamatnostādnēs paredzētajai aprēķina metodei. Šajā sakarā ir jāuzsver, ka pilnvaru, ko Komisijai piešķir Regula Nr. 17, mērķis ir ļaut tai pildīt uzdevumu, ko tai piešķir EKL 81. pants, proti, uzraudzīt konkurences noteikumu ievērošanu kopējā tirgū. Šajā sakarā vispārējām interesēm atbilst izvairīšanās no prakses un darbībām, kas vērstas pret konkurenci, tās atklāt, kā arī piemērot tām sankcijas (iepriekš 145. punktā minētais spriedums apvienotajās lietās
Aalborg Portland
u.c./Komisija, 54. punkts).
Turklāt ir jānorāda, ka, pat ja pamatnostādņu 1.B punkta trešais ievilkums neparedz automātisku palielinājumu par 10 % par gadu ilgstošiem pārkāpumiem, tas šajā sakarā atstāj Komisijai rīcības brīvību (šajā sakarā skat. iepriekš 318. punktā minēto spriedumu lietā
Cheil Jedang Corporation
/Komisija, 134. punkts).
Hoechst
norādīto argumentu tā pamata pamatojumam mērķis nav pierādīt, ka Komisija šajā sakarā pieļāva acīmredzamu kļūdu vērtējumā. Turklāt ir jāuzsver, ka, tā kā pamatnostādnes paredz, ka pārkāpumi ilgāki par pieciem gadiem ir jāuzskata par ilgstošiem pārkāpumiem un ka šādi pārkāpumi attaisno palielinājuma piemērošanu par katru gadu par 10 % no summas, kas noteikta par pārkāpuma smagumu, nevar tikt konstatēts samērīguma principa pārkāpums, nosakot pārkāpuma ilgumu, kurā ir piedalījies
Hoechst
(šajā sakarā skat. Pirmās instances tiesas 2003. gada 11. decembra spriedumu lietā
T-65/99
Strintzis Lines Shipping
/Komisija,
Recueil
, II-5433. lpp.
, 194. punkts).
Attiecībā uz
Hoechst
norādīto faktu, ka aizliegtās vienošanās par cenām un apjomiem parasti ir ilgstoši pārkāpumi un ka līdz ar to palielinājumā otro reizi ņem vērā pārkāpuma smagumu, ir jāatgādina, ka, pat pieņemot, ka noteikti aizliegto vienošanos veidi ir parasti noslēgti uz ilgu laiku, ir vienmēr jānošķir, piemērojot Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktu, to faktiskās darbības ilgums un to smagums, kas izriet no to atbilstošā rakstura (iepriekš 118. punktā minētais 2005. gada 15. jūnija spriedums apvienotajās lietās
Tokai Carbon
u.c./Komisija, 275. punkts). Līdz ar to palielinājumā par pārkāpuma ilgumu otro reizi neņem vērā pārkāpuma smagumu.
Saistībā ar apgalvoto apstākli, ka faktiem tālā pagātnē kādā noteiktā brīdī iestājas noilgums un ka līdz ar to palielinājumam pakāpeniski jāsamazinās laika gaitā, pietiek tikai atgādināt, ka Komisijas izmantotais palielinājums nepārsniedz Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktā un pamatnostādnēs noteiktos ierobežojumus un ka Komisijas darbībai šajā lietā nebija iestājies noilgums saskaņā ar Regulu Nr. 2988/74 (skat. 225. punktu).
Attiecībā visbeidzot uz Komisijas iepriekšējo praksi un it īpaši faktu, ka atsevišķos gadījumos tā palielināja naudas soda sākumsummu, tikai sākot no otrā gada, ir jāatgādina, ka šī prakse neietilpst naudas sodu tiesiskajā regulējumā konkurences jomā, ņemot vērā to, ka tā ir definēta tikai Regulā Nr. 17 un pamatnostādnēs (skat. iepriekš 339. punktā minēto spriedumu lietā
Michelin
/Komisija, 292. punkts un tajā minētā judikatūra), un ka turklāt tirgus dalībniekiem nav tiesiska pamata paļauties uz to, ka pastāvošā situācija saglabāsies, jo Komisija to var mainīt atbilstoši tai piešķirtajām izvērtēšanas pilnvarām (skat. iepriekš 372. punktā minēto spriedumu lietā
Delacre
u.c./Komisija, 33. punkts un tajā minētā judikatūra, un iepriekš 344. punktā minēto spriedumu apvienotajās lietās
Dansk Rørindustri
u.c./Komisija, 171. punkts). Turklāt pamatnostādnes attiecībā uz īslaicīgiem pārkāpumiem (parasti mazāk par vienu gadu) tikai paredz, ka netiek piemērots palielinājums. Savukārt attiecībā uz ilgstošiem pārkāpumiem pamatnostādnes atļauj piemērot 10 % palielinājumu “par katru gadu”. Ņemot vērā pamatnostādnēs šajā sakarā izmantotos vārdus, nav iemesla uzskatīt, ka pārkāpuma pirmais gads ir regulāri jāizslēdz no Komisijas veiktā aprēķina (šajā sakarā skat. attiecībā uz vidēji ilgiem pārkāpumiem iepriekš 318. punktā minēto spriedumu lietā
Cheil Jedang Corporation
/Komisija, 133. punkts).
Visu šo iemeslu dēļ piektā pamata otrā daļa ir jānoraida un līdz ar to jānoraida viss piektais pamats.
D —
Par otro un sesto pamatu par iebildumu par vadītāja lomas uzskatīšanu par vainu pastiprinošu apstākli lēmumā
Ar otro pamatu
Hoechst
norāda uz tiesību tikt uzklausītam pārkāpumu attiecībā uz iebildumu par vadītāja lomas uzskatīšanu lēmumā par vainu pastiprinošu apstākli. Ar sesto pamatu
Hoechst
uzskata, ka palielinājums, kas pamatots uz vadītāja lomu, ir nepamatots.
Vispirms ir jāanalizē otrais pamats.
1. Lēmuma kopsavilkums
Lēmuma 363.–367. apsvērumā, aplūkojot tos kopsakarā ar tā 92.–95. apsvērumu, Komisija norāda, ka
Hoechst
gadījumā pārkāpuma smagumu pastiprina aizliegtās vienošanās vadītāja loma, kas bija šim uzņēmumam.
Precīzāk, lēmumā Komisija norāda, ka
Hoechst
kopā ar
Daicel
bija būtisks dzinējs un viens no aktīvākajiem aizliegtās vienošanās biedriem, ņemot vērā tā stāvokli tirgū.
Hoechst
arī guva vislielāko labumu no aizliegtās vienošanās un noteica savus piedāvājumus Japānas ražotājiem, piemēram, 1992. gadā, kad tas ierosināja noteikt cenu starpību starp sorbīnskābi un kālija sorbātu, piedāvājumu, kam Japānas ražotāji piekrita 1994. gadā.
Turklāt lēmumā Komisija norāda, ka
Hoechst
kopā ar
Daicel
atbildēja par kopīgo sanāksmju plānošanu un to vadīšanu. Tam bija liela loma sanāksmēs Eiropā, ko tas organizēja un finansēja.
Hoechst
organizēja arī atsevišķas sanāksmes ārpus Kopienas. Tam bija regulāri kontakti ar
Daicel
, lai apmainītos ar informāciju. Turklāt
Hoechst
uzņēmās vairākas iniciatīvas, lai nodrošinātu apjoma kvotu ievērošanas efektīvu kontroli (piemēram, ierosinot izveidot Šveicē neitrālu veidojumu, kura pienākums būtu saņemt Japānas ražotāju apgrozījumu vai pievienot vienpusēji 600 tonnas savai kvotai 1995. gadā sakarā ar “pelēko daudzumu” esamību). Turklāt kā
Chemical Industrial Products Export Co-operative
(
CIPEC
) biedram
Hoechst
bija piekļuve statistikas datiem par eksportu no Japānas.
Saskaņā ar lēmumu
Hoechst
arī izdevās nodrošināt sev aizliegtās vienošanās Eiropas daļas kontroli, tostarp uzturot regulārus un izņēmuma kontaktus ar vienīgo otru Eiropas uzņēmumu šajā nozarē.
Visbeidzot lēmumā Komisija precizē, ka 1996. gada novembrī pēdējās kopīgās sanāksmes laikā
Hoechst
kopā ar
Daicel
centās pārliecināt pārējos biedrus turpināt sanāksmes un vienošanās.
Ņemot vērā šos faktus un lai ņemtu vērā
Hoechst
vadītāja lomu, Komisija paaugstināja naudas soda pamatsummu par 30 % saskaņā ar vainu pastiprinošiem apstākļiem.
2. Lietas dalībnieku argumenti
a)
Hoechst
argumenti
Hoechst
norāda, ka Komisija, lai noteiktu naudas soda summu, ņēma vērā tā apgalvoto “līdzvadītāja” lomu.
Hoechst
pārmet Komisijai, ka tā nav to uzklausījusi par juridisko novērtējumu, ko Komisija veica par apgalvoto tā rīcību kā vadītājam. Precīzāk,
Hoechst
uzsver, ka Komisija tam nenosūtīja iebildumu rakstu šajā sakarā.
Pirms lēmuma, ar kuru uzliek naudas sodu, pieņemšanas Komisijai ir jādod uzņēmumiem iespēja pietiekami aizstāvēties par tam izteiktajiem iebildumiem. Tas nozīmē, ka faktiskie un juridiskie pārmetumi, ko Komisijai ir nodoms tiem adresēt, ir jāpaziņo nākamajiem lēmuma saņēmējiem ar iebildumu rakstu (
Hoechst
šajā sakarā atsaucas uz iepriekš 70. punktā minēto spriedumu apvienotajās lietās
Atlantic Container Line
u.c./Komisija, 193. un 194. punkts).
Šajā lietā nekas
Hoechst
adresētajā iebildumu rakstā nenorādīja uz to, ka Komisija uzskatīs vadīšanu par vainu pastiprinošu apstākli. Komisija pēc iebildumu raksta nosūtīšanas nepaziņoja par savu nodomu vērst šos iebildumus pret
Hoechst
, kvalificējot to par vadītāju.
Hoechst
turklāt uzsver, ka, neesot iebildumiem šajā jautājumā, tas neredzēja nepieciešamību pievērsties jautājumam par kvalificēšanu par vadītāju (
Hoechst
atsaucas uz savu atbildi uz iebildumu rakstu).
Hoechst
izteica šīs pašas piezīmes 2003. gada 24. aprīļa uzklausīšanā.
Šis Komisijas slēptais solis ir vēl nesaprotamāks, jo šajā sakarā lēmumā norādītie argumenti varēja tikt norādīti iebildumu raksta paziņošanā, tā kā tie nav balstīti uz faktiem, ko Komisija uzzināja vēlāk. Tas ne tikai pārkāpa
Hoechst
tiesības uz aizstāvību, bet arī tiesības uz taisnīgu procesu. Līdzekļu vienlīdzības princips prasa, ka vēlāka lēmuma būtiski fakti tiek paziņoti vienlaikus ar iebildumu rakstu ne tikai attiecībā uz vēlāk norādītiem faktiem un pierādīšanas līdzekļiem, bet arī attiecībā uz to juridisko vērtējumu.
Ir acīmredzams, ka, ja
Hoechst
būtu zinājis par šādu iebildumu pret to, tas nebūtu gaidījis tiesvedību, bet būtu sevi aizstāvējis administratīvā procesa laikā. Turklāt absurdi ir tas, ka attiecīgie lietas dalībnieki iesniedz apsvērumus
pro domo
, lai izvairītos no tā, ka prasītie faktiskie nosacījumi nav izpildīti.
Hoechst
no tā secina, ka Komisijas veiktā kvalificēšana lēmumā par vadītāju nav atbalstāma. Naudas soda palielinājums, kas pamatots uz šo aprēķinu, līdz ar to ir nelikumīgs. Tas pats attiecas uz argumentiem, kas norādīti lēmuma apsvērumos, ka sakarā ar šo “vadītāja” pozīciju 1996. gada paziņojuma par sadarbību B sadaļas piemērošana juridiski tika izslēgta.
b) Komisijas argumenti
Komisija uzsver, ka tiesības uz aizstāvību tika ievērotas, jo lēmumā Komisija neuzliek atbildību ieinteresētajām personām par atšķirīgiem pārkāpumiem nekā iebildumu rakstā paredzētie un pamatojas tikai uz faktiem, par kuriem ieinteresētajām personām bija iespēja sniegt paskaidrojumus. Iebildumu izklāsts atbilst šai prasībai, ja tas izklāsta kaut vai īsi, bet skaidri būtiskos faktus, uz kuriem pamatojas Komisija (Komisija atsaucas uz Tiesas 1970. gada 15. jūlija spriedumu lietā
41/69
ACF Chemiefarma
/Komisija,
Recueil
, 661. lpp.
, 26. un 94. punkts, un uz iepriekš 70. punktā minēto spriedumu apvienotajās lietās
Atlantic Container Line
u.c./Komisija, 138., 191. un turpmākie punkti).
Kā uzskata Komisija, šajā lietā iebildumu rakstā jau bija tiesību un faktisko apstākļu apraksts, kas ir ņemti vērā lēmumā naudas soda aprēķinam. Tādējādi iebildumu raksta 296. punktā Komisija norādīja, ka tā tostarp ņem vērā “katra dalībnieka lomu, it īpaši atsevišķu uzņēmumu vadītāja lomu”. Iebildumu raksta 60. punktā
Hoechst
ir skaidri pārmesta “vadītāja lomas” spēlēšana kopā ar
Daicel
kopējās sanāksmē (Komisija atsaucas arī uz iebildumu raksta 64. punktu). Iebildumu raksta 282. punktā
Hoechst
tika parādīts kā viens no aizliegtās vienošanās “svarīgākajiem dalībniekiem”.
Turklāt
Hoechst
jau iepriekš iebildumu rakstā tika informēts par visiem faktiem, kas ir pamatā tā kvalifikācijai par aizliegtās vienošanās vadītāju (it īpaši iebildumu raksta 60., 77., 79., 94., 166., 178., 179., 210. un turpmākajos punktos un 282. punktā). Komisijas norāda arī uz lēmuma 347.–367. apsvērumu ar atsauci uz tā 92.–95. apsvērumu.
Komisija no tā secina, ka
Hoechst
bija iespēja ieņemt nostāju attiecībā uz iebildumu par tā vadītāju lomu pirms lēmuma pieņemšanas, ko tas darīja gan atbildē uz iebildumu rakstu, gan uzklausīšanā. Fakts, ka
Hoechst
nepiekrita šim iebildumam un ka atbildē uz iebildumu rakstu tā centās to atspēkot, nemaina faktu, ka šis iebildums tai tika izteikts.
3. Pirmās instances tiesas vērtējums
Ir jāatgādina, ka tiesību uz aizstāvību ievērošana visās procedūrās, kuru rezultātā var noteikt sankcijas, it īpaši naudas sodus un kavējuma naudas, ir Kopienu tiesību pamatprincips, kas ir jāievēro arī administratīva rakstura procedūrā (Tiesas 1979. gada 13. februāra spriedums lietā
85/76
Hoffmann-Laroche
/Komisija,
Recueil
, 461. lpp.
, 9. punkts, un 2003. gada 2. oktobra spriedums lietā
C-176/99 P
Arbed
/Komisija,
Recueil
, I-10687. lpp.
, 19. punkts; iepriekš 216. punktā minētais spriedums apvienotajās lietās
Nederlandse Federatieve Vereniging voor de Groothandel op Elektrotechnisch Gebied
un
Technische Unie
/Komisija, 32. punkts).
Šis princips tostarp prasa, ka iebildumu rakstā, ko Komisija adresē kādam uzņēmumam, attiecībā uz kuru tā paredz uzlikt sodu par konkurences normu pārkāpumu, ir visi norādītie būtiskie fakti šajā sakarā — tādi kā pārmestie fakti, tiem piešķirtā kvalifikācija un pierādījumi, uz kuriem pamatojas Komisija, lai šis uzņēmums varētu derīgi izmantot savus argumentus pret to vadītajā administratīvajā procesā (skat. iepriekš 420. punktā minēto spriedumu lietā
Arbed
/Komisija, 20. punkts un tajā minētā judikatūra).
Attiecībā, konkrētāk, uz naudas sodu aprēķinu — Komisija izpilda savu pienākumu ievērot uzņēmumu tiesības tikt uzklausītiem, ja tā skaidri norāda iebildumu rakstā, ka tā pārbaudīs, vai attiecīgajiem uzņēmumiem ir uzliekams naudas sods, un ja tā norāda galvenos faktiskos un tiesību apstākļus, kas varētu ietekmēt naudas sodu, piemēram, iespējamais pārkāpuma smagums un ilgums un tas, ka pārkāpums izdarīts “tīši vai nolaidības dēļ”. Šādi rīkojoties, Komisija tiem sniedz informāciju, kas nepieciešama, lai aizstāvētos ne tikai pret konstatēto pārkāpumu, bet arī pret naudas soda uzlikšanu (iepriekš 344. punktā minētais spriedums apvienotajās lietās
Dansk Rørindustri
u.c./Komisija, 428. punkts; skat. Pirmās instances tiesas 2002. gada 20. marta spriedumu lietā
T-23/99
LR AF
1998/Komisija,
Recueil
, II-1705. lpp.
, 199. punkts un tajā minētā judikatūra, un iepriekš 118. punktā minēto 2005. gada 15. jūnija spriedumu apvienotajās lietās
Tokai Carbon
/Komisija, 139. punkts; šajā sakarā skat. arī Tiesas 1983. gada 7. jūnija spriedumu apvienotajās lietās no
100/80 līdz 103/80
Musique diffusion française
u.c./Komisija,
Recueil
, 1825. lpp.
, 21. punkts).
Ir arī jāatgādina, ka “atbildīgā vadītāja” loma, ko saistībā ar aizliegto vienošanos ir uzņēmies viens vai vairāki uzņēmumi, naudas soda apmēra aprēķināšanā ir jāņem vērā, tā kā uzņēmumiem, kuri šādu lomu ir īstenojuši, atšķirībā no citiem uzņēmumiem ir jāuzņemas arī īpaša atbildība (iepriekš 165. punktā minētais Pirmās instances tiesas 2004. gada 29. aprīļa spriedums apvienotajās lietās
Tokai Carbon
u.c./Komisija, 301. punkts, un iepriekš 120. punktā minētais spriedums lietā
BASF
/Komisija, 281. punkts; šajā sakarā skat. arī Pirmās instances tiesas 1998. gada 14. maija spriedumu lietā
T-347/94
Mayr-Melnhof
/Komisija,
Recueil
, II-1751. lpp.
, 291. punkts). Saskaņā ar šiem principiem pamatnostādņu 2. punkts ar virsrakstu “Vainu pastiprinošie apstākļi” nosaka neizsmeļošu apstākļu sarakstu, kas var pamatot naudas soda pamatsummas palielinājumu, tostarp “pārkāpuma vadītāja vai ierosinātāja loma” (trešais ievilkums). Šajā sakarā, lai tiktu kvalificēts par vadītāju, attiecīgajam uzņēmumam ir jābūt parādījušam būtisku aizliegtās vienošanās dzinējspēku (šajā sakarā skat. iepriekš 120. punktā minēto spriedumu lietā
BASF
/Komisija, 374. punkts).
Šajā lietā, pirmkārt, ir jānorāda, ka, pat ja visi Komisijas norādītie fakti lēmumā, lai pamatotu iebildumu par vadītāju, tika jau norādīti iebildumu rakstā, šie fakti tika aplūkoti dažādos iebildumu raksta punktos, nenorādot nekādu saistību starp tiem, ne arī Komisija tika sniegusi jebkādu kvalifikāciju. Tikai lēmumā šie fakti tiek apvienoti vienā daļā un iebildums pret
Hoechst
par vadītāju ir skaidri redzams.
Precīzāk, tikai iebildumu raksta 60. punktā to punktu starpā, ko Komisija izmanto savai aizstāvībai, attiecībā uz
Hoechst
tiek izmantots vārds “vadītājs” (“leader” šī raksta angļu valodas versijā un “führende Rolle” šī raksta vācu valodas versijā). Tomēr attiecīgā frāze kopumā ir šāda: “
Hoechst
kopā ar
Daicel
bija kopīgo sanāksmju ar četriem Japānas ražotājiem vadītājs.” Līdzīga frāze bija iebildumu raksta 64. punktā attiecībā uz
Daicel
(“[
Daicel
] [..] kopā ar
Hoechst
bija kopīgo sanāksmju vadītājs.”). Tomēr iepriekš citētā frāze iebildumu raksta 60. punktā varētu nozīmēt, ka
Hoechst
bija īpaša loma kopīgo sanāksmju noturēšanā — kā to turklāt atklāj citi šajā pašā sakarā norādītie fakti un kas attiecas uz šo sanāksmju reālo organizēšanu — neļaujot tomēr skaidri saprast, ka
Hoechst
bija “pārkāpuma vadītājs” pamatnostādņu izpratnē. Šo interpretāciju turklāt apstiprina fakts, ka Komisija grozīja izmantoto terminoloģiju lēmuma ietvaros. Tādējādi lēmuma 92. apsvērumā Komisija norāda: “Kopā ar
Daicel Hoechst
bija atbildīgs par kopējo sanāksmju noteikšanu un vadīšanu.” Šāds pats grozījums tika ievietots attiecībā uz
Daicel
, Komisijai norādot lēmumā: “Kopā ar
Hoechst Daicel
bija atbildīgs par kopējo sanāksmju noteikšanu un vadīšanu” (89. apsvērums). Turklāt, lai gan lēmumā Komisija precizē, ka
Hoechst
kopā ar
Daicel
bija atbildīgs par kopīgo tikšanos “noteikšanu”, iebildumu rakstā šī funkcija, šķiet, piedēvēta tikai
Daicel
, kā tas izriet no šī raksta 64. punkta, kas skan šādi: “[
Daicel
] organizēja sagatavojošās sanāksmes, bija atbildīgs par kopējām sanāksmēm un kopā ar
Hoechst
bija kopējo sanāksmju vadītājs.”
Otrkārt, attiecībā uz faktu, kas norādīts iebildumu raksta 77. punktā,
Hoechst
“parasti” pirmais paziņoja jaunās cenas Eiropā, kam pēc tam sekoja Japānas ražotāji, ir jāuzsver vienkāršs fakts, ka tas vien, ka aizliegtas vienošanās dalībnieks pirmais paziņojis par jaunas cenas noteikšanu vai cenu paaugstināšanu, neliecina par to, ka uzņēmums ir darbojies kā aizliegtās vienošanās aizsācējs [vadītājs], ja pēc lietas apstākļiem redzams, ka attiecīgā cena vai cenu paaugstinājums ir noteikts, iepriekš vienojoties ar pārējiem aizliegtās vienošanās dalībniekiem, un ka tie kopā noteikuši, kurš no tiem pirmais nāks klajā ar attiecīgu paziņojumu, jo attiecīgā uzņēmuma izvirzīšana šāda uzdevuma veikšanai norāda, ka pirmreizēja cenas vai cenu paaugstinājuma paziņošana ir tikai darbība, ko veic, strikti ievērojot pēc kopējas gribas iepriekš noteiktu plānu, un to nevar uzskatīt par brīvprātīgu iniciatīvu, kā rezultātā veidojas aizliegta vienošanās (iepriekš 120. punktā minētais spriedums lietā
BASF
/Komisija, 427. punkts). Šajā lietā, kā tas izriet arī no iebildumu raksta 150., 158. un 190. apsvēruma, atsevišķi cenu paziņojumi bija aizliegtās vienošanās dalībnieku plānoti, šajā nolīgumā paredzot, kurš uzņēmums šādā gadījumā to paziņo pirmais. Iepriekš minētais iebildumu raksta 77. punktā neļauj līdz ar to skaidri secināt attiecībā uz citiem šajā rakstā ietvertajiem faktiem, ka
Hoechst
cenu paziņojumi atbilda spontānai iniciatīvai, kas dod impulsu atttiecībā ar aizliegto vienošanos.
Treškārt, attiecībā uz iebildumu raksta 94. punktā norādīto faktu, ka
Daicel
un
Hoechst
vienojās par kopīgo sanāksmju dienas kārtību, ir jākonstatē, kas izriet arī no iebildumu raksta 207. punkta, ka kopīgo sanāksmju dienas kārtību izstrādāja iepriekš sagatavojošo sanāksmju laikā Japānas ražotāji un pēc tam piedāvāja
Hoechst
. Šīs sagatavojošās sanāksmes ļāva arī Japānas ražotājiem, kā tas izriet no iebildumu raksta 204. punkta, vienoties par mērķa cenām un apjoma kvotām, kas pēc tam tika piedāvātas
Hoechst
.
Ceturtkārt, attiecībā uz iebildumu raksta 166. punktā konstatēto apstākli, ka
Hoechst
kā
CIPEC
biedram bija piekļuve eksporta no Japānas statistikai, lai gan Japānas eksportētājiem nevarēja būt piekļuve oficiālajai Vācijas statistikai, tas nebūtu jāinterpretē kā tāds, kas nozīmē, ka
Hoechst
bija aizliegtās vienošanās dzinējspēks.
Piektkārt, attiecībā uz
Hoechst
divpusējiem kontaktiem ar Japānas ražotājiem, par ko ir iebildumu raksta 210. un 211. punkts, ir jānorāda, ka, pat ja šie kontakti bija lielā daļā saistīti ar
Daicel
,
Hoechst
uzturēja sakarus arī ar
Ueno
un
Nippon Synthetic
, kā tas izriet no iebildumu raksta 211. punkta. Attiecībā uz citiem divpusējiem kontaktiem, kas minēti iebildumu raksta 212. un turpmākajos punktos, ir jākonstatē, kā tas izriet no šī raksta 219. un 220. punkta, ka atsevišķi šie kontakti izriet no visu aizliegtās vienošanās dalībnieku, pat tikai Japānas ražotāju gribas.
Sestkārt, attiecībā uz iebildumu raksta 282. punktā ietverto un Komisijas izcelto frāzi, ka
Hoechst
bija viens no aizliegtās vienošanās galvenajiem dalībniekiem, tā ir jāievieto tās kontekstā. Iebildumu raksta 281. un turpmāko punktu mērķis acīmredzami ir precizēt, pirmkārt,
Hoechst
un, otrkārt,
Nutrinova
pienākumu apjomu, jo pēdējais minētais uzņēmums pārņēma
Hoechst
darbības virzienu sorbātu jomā no 1997. gada septembra. Šis teikums nevar tikt saprasts pilnīgi precīzā veidā kā tāds, kas jebkādi ierobežo
Hoechst
īstenoto vadītāja lomu.
Ir skaidrs, ka atsevišķi iebildumu rakstā atklātie fakti, it īpaši 79. punktā (ierosinājums izveidot cenu starpību starp sorbīnskābi un kālija sorbātu), 178. punktā (ierosinājums palielināt
Hoechst
apjoma kvotu) un 179. punktā (ierosinājums piešķirt Japānas ražotāju pārdošanas datus neitrālai organizācijai), atspoguļo
Hoechst
gadījuma iniciatīvas. Tomēr, ņemot tos visus kopumā, Komisijas norādītie fakti iebildumu rakstā, kas pamato secinājumu, ko tā izdara lēmumā par
Hoechst
īstenoto vadītāja lomu, pēc sava apjoma un kvalifikācijas ir nepietiekami.
Turklāt, pat ja Komisija iebildumu raksta 295. punktā varēja ļaut uzskatīt, ka tā ņems vērā “atsevišķu uzņēmumu” veikto vadītāja lomu, šī norāde bija nepietiekama, ņemot vērā iebildumu raksta pārējo neprecizitāti, lai ļautu
Hoechst
noteikt, vai to skāra vai neskāra iespējamā kvalificēšana par vadītāju.
Visu šo iepriekš minēto iemeslu dēļ ir jāuzskata, ka, pat ja
Hoechst
pārmestie fakti tika atzīmēti iebildumu rakstā, Komisija nesniedza pietiekami precīzu kvalifikāciju, lai ļautu prasītājam sevi pienācīgi aizstāvēt.
Turklāt šajā sakarā ir jānorāda, ka atbildē uz iebildumu rasktu
Hoechst
precizēja:
“
Hoechst
/
Nutrinova
nebija aizliegtās vienošanās noteicošās lomas. Iebildumu raksta 60. punktā norādītais vārds “vadītājs” šajā sakarā nav skaidrs [..]. Atsauce iebildumu raksta 60. punktā uz “vadītāju”attiecas tikai uz
Hoechst
/
Nutrinova
lomu kā Eiropā notikušo kopīgo sanāksmju uzņēmēju un organizētāju.”
Tāpat 2003. gada 24. aprīlī notikušajā uzklausīšanā
Hoechst
un
Nutrinova
padomnieki paziņoja, ka šis uzņēmums atbilst visiem nosacījumiem, lai saņemtu naudas soda imunitāti, precizējot šādi:
“Attiecībā uz
Hoechst
un
Nutrinova
lomu — kā Eiropā noturēto sanāksmju uzņēmējiem — ir jāuzsver, ka, tā kā mani klienti bija vienīgais Eiropas uzņēmums, kas piedalījās šajās kopīgajās sanāksmēs, bija tikai dabiski, ka tie atbildēja par sanāksmju organizēšanu Eiropā. Tomēr tas neietver aizliegtās vienošanās vadītāja lomu.”
No tā izriet, ka neprecizitāte iebildumu rakstā attiecībā uz
Hoechst
kvalificēšanu par vadītāju lika šim uzņēmumam koncentrēties uz kopīgo sanāksmju organizēšanu, vienīgo jautājumu, ko Komisija sākotnēji bija atzīmējusi iebildumu raksta 60. punktā. Neesot precizējumam un ņemot vērā citu faktu neprecizitāti iebildumu rakstā,
Hoechst
nebija spējīga ieņem atbilstošu aizstāvību šajā jautājumā.
Turklāt ir jāatgādina, ka Komisija apzinājās iebildumu raksta 60. punktā izmantotā vārda “vadītājs” neprecizitāti. Tas izriet it īpaši no fakta, ka tā grozīja lēmumā izmantoto terminoloģiju.
Visu šo iemeslu dēļ otrais pamats ir jāpieņem. Līdz ar to, neanalizējot sesto pamatu, ir jāgroza lēmums, jo tas piedēvē
Hoechst
vadītāja lomu kā vainu pastiprinošu apstākli.
Šī grozījuma konkrētās sekas tiks noteiktas turpmāk.
E —
Par septīto pamatu par naudas soda palielinājuma sakarā ar atkārtotu pārkāpumu nepamatoto raksturu
1. Lēmuma kopsavilkums
Lēmuma 363. apsvērums ir izteikts šādi:
“
Hoechst
gadījumā pārkāpuma smagumu pastiprina šādi apstākļi:
a)
Hoechst
bija aizliegtās vienošanās vadītāja lomā (92.–95. apsvērums);
b)
par
Hoechst
tika pieņemti agrāki lēmumi, kuros secināts tāda paša veida pārkāpums.”
Zemsvītras piezīme Nr. 211, kas pievienota lēmuma 363. apsvērumam, ir šāda:
“Skat. Komisijas Lēmumus 94/599/EK (PVC II) (
OV L 239 no 14.09.1994., 14. lpp.
), 89/191/EEK (PVC I) (
OV L 74 no 17.03.1989., 21. lpp.
), 86/398/EEK (Polipropilēns) (
OV L 230 no 18.08.1986., 1. lpp.
) un 69/243/EEK (Krāsvielas) (
OV L 195 no 07.08.1969., 11. lpp.
).”
Lēmuma 368. apsvērumā Komisija norāda:
“Ir nepieciešams, lai naudas sodam būtu pietiekama atturoša iedarbība. Komisija norāda, ka iepriekšējos lēmumos, kuru adresāts bija
Hoechst
, tas tika aicināts izbeigt pret konkurenci vērsto rīcību un atturēties no tās atkārtošanas (skat. 363. apsvērumu). Tam bija jāpievērš īpaša uzmanība konkurences tiesību ievērošanai un jāatturas no tīšas pārkāpšanas. Fakts, ka tas ir atkārtojis šo pašu rīcību, parāda, ka iepriekšējie naudas sodi neietekmēja to pietiekami atturoši, lai mainītu savu rīcību.”
Atbildot uz
Hoechst
norādītajiem argumentiem, Komisija lēmuma 372. apsvērumā precizē:
“Attiecībā uz
Hoechst
atkārtota pārkāpēja statusu — Komisija norāda, ka pēdējais lēmums, kurā šim uzņēmumam tika uzdots izbeigt pret konkurenci vērsto rīcību un atturēties no tās atkārtošanas, ir datēts ar 1994. gada jūliju. Pēc šī lēmuma
Hoechst
vairākus gadus turpināja pārkāpumu, par ko ir šis process. Tas skaidri parāda, ka iepriekšējais lēmums to neatturēja būt līdzīgu aizliegto vienošanos dalībniekam.”
Ņemot vērā šos faktus un lai ņemtu vērā
Hoechst
atkārtota pārkāpēja statusu, Komisija palielināja naudas soda pamatsummu par 50 % sakarā ar vainu pastiprinošiem apstākļiem (lēmuma 373. apsvērums).
2. Lietas dalībnieku argumenti
a)
Hoechst
argumenti
Hoechst
norāda, ka Komisija palielināja 110 miljonu EUR naudas sodu par 50 % par atkārtotu pārkāpumu.
Hoechst
uzskata, ka šis palielinājums ir nesamērīgs un neredz, kāds iemesls ļauj Komisijai piemērot palielinājumu par atkārtotu pārkāpumu saistībā ar bijušajiem pārkāpumiem.
Pirmkārt,
Hoechst
uzsver, ka iepriekšējām procedūrām, kas norādītās lēmuma 363. apsvērumā (proti, tās, kurās tika pieņemts attiecīgi Komisijas 1994. gada 27. jūlija Lēmums 94/599/EK saistībā ar procedūru par EK līguma 85. panta piemērošanu (IV/31.865 — PVC) (
OV L 239, 14. lpp.
, turpmāk tekstā — “PVC II lēmums”), Komisijas 1988. gada 21. decembra Lēmums 89/191/EEK saistībā ar procedūru par EEK līguma 85. panta piemērošanu (IV/31.866 —
PEBD
) (
OV 1989, L 74, 21. lpp.
, turpmāk tekstā — “PVC I lēmums”), Komisijas 1986. gada 23. aprīļa Lēmums 86/398/EEK saistībā ar procedūru par EEK līguma 85. panta piemērošanu (IV/31.149 — Polipropilēns) (
OV L 230, 1. lpp.
) un Komisijas 1969. gada 24. jūlija Lēmums 69/243/EEK saistībā ar procedūru par EEK līguma 85. panta piemērošanu (IV/26.267 — Krāsvielas) (
OV L 195, 11. lpp.
)), nav nekādas saistības ar attiecīgo lietu. Precīzāk, attiecībā uz lēmumu PVC II —
Hoechst
uzskata, ka šis lēmums bija tikai lēmuma PVC I, ko Pirmās instances tiesa atzina par spēkā neesošu un ko pēc tam Tiesa atcēla, atkārtojums. Turklāt lēmumi PVC I un PVC II attiecas uz senākiem faktiem, jo tie beidzās 1984. gadā. Līdz ar to ir netaisnīgi, ka Komisija lēmuma 372. apsvērumā cenšas izveidot saistību starp PVC II lēmumu un šo lietu. Tam pievienojas fakts, ka
Hoechst
agrākai darbībai pārtikas piedevu nozarē nebija nekā kopīga ar darbībām PVC jomā.
Hoechst
norāda arī, ka Komisija nesen uzsāka noteikt kolektīvu grupas atbildību, uzliekot 10 % palielinājumu par gadu laikposmā starp lēmumu, ar ko uzliek naudas sodu lietā, un pārkāpuma, par ko ir cita lieta, beigām.
Hoechst
šajā sakarā atsaucas uz Komisijas 2002. gada 27. novembra Lēmumu 2005/471/EK saistībā ar procedūru par EK līguma 81. panta piemērošanu pret
BPB PLC
,
Gebrüder Knauf Westdeutsche Gipswerke KG
,
Société Lafarge SA
un
Gyproc Benelux NV
(Lieta COMP/E-1/37.152 — Ģipša plates) (
OV 2005, L 166, 8. lpp.
). Šī prakse ietilpst jauno pārkāpumu ietvaros, ko apzināti izdarījusi viena un tā pati grupas vadība, neraugoties uz sodu par vienlaikus rīcību. Tomēr šajā lietā vienlaicīgums starp PVC II lēmumu un pārkāpumu, par ko ir šī lieta, izriet no fakta, ka Komisija varēja pieņemt PVC II lēmumu tikai 11 gadus pēc pārkāpuma, par ko bija minētā lieta, beigām.
Otrkārt, lēmumi, uz kuriem norāda Komisija lēmuma 363. apsvērumā, attiecas uz rīcību, kas tika izbeigta, vēlākais, 1984. gadā. Tātad runa ir par noilgušiem faktiem.
Hoechst
uzsver, ka Krāsvielu lēmums kļuva galīgs ar Tiesas lēmumu pirms 30 gadiem. Tas līdz ar to ir pārāk sens, lai ļautu secināt, ka pastāv atkārtots pārkāpums.
Hoechst
piebilst, ka par faktiem Polipropilēna lēmumā galīgais lēmums bija tikai 1999. gada jūlijā un PVC I un PVC II lēmumā — 2002. gada oktobrī, proti, ilgi pēc šīs lietas faktu beigām.
Treškārt, pat ja beigās tiktu secināts, ka dažādie grupā neatkarīgi un bez savstarpējas saiknes izdarītie pārkāpumi ir vainu pastiprinošs apstāklis, piemērotais palielinājums ir nesamērīgs. It īpaši faktu, ka
Hoechst
piedalījās grupā, Komisija bija ņēmusi vērā jau divkārt: pirmoreiz, kad noteica naudas soda sākumsummu 20 miljonu EUR apmērā, un otrreiz, palielinot šo summu par 100 % sakarā ar
Hoechst
lielumu. Nav taisnīgi palielināt vēl. Salīdzinājumam,
Hoechst
bija jāsamaksā pamatsumma, kas bija 14 reizes lielāka nekā
Daicel
noteiktā, sakarā ar tās grupas struktūru, lai gan tās apgrozījums bija tikai četras reizes lielāks.
Hoechst
uzsver arī, ka procesā, kurā tika pieņemts Ģipša plašu lēmums, 10 % palielinājums par gadu tika piemērots par laikposmu starp iepriekšējo lēmumu, ar ko uzliek naudas sodu, un pārkāpuma saistībā ar attiecīgo produktu beigām. Šajā lietā piemērotais palielinājums bija 22 % par gadu.
Pakārtoti,
Hoechst
apgalvo, ka palielinājums par atkārtotu pārkāpumu ir netaisnīgs, ja attiecīgais uzņēmums pilnībā sadarbojas administratīvajā procesā. Soda mērķis neattaisno šādu palielinājumu.
b) Komisijas argumenti
Atsaucoties uz iepriekš 325. punktā minēto spriedumu lietā
Thyssen Stahl
/Komisija (617. punkts) un iepriekš 339. punktā minēto spriedumu lietā
Michelin
/Komisija (284. punkts), Komisija uzsver, ka zināmā skaitā valsts tiesību sistēmās iekļautais atkārtoti izdarīta pārkāpuma [recidīva] jēdziens ietver personu, kas pieļāvusi jaunus pārkāpumus pēc tam, kad ir bijusi sodīta par līdzīgiem pārkāpumiem.
Šajā lietā procedūras, kurās tika pieņemts PVC I lēmums, PVC II lēmums un Krāsvielu lēmums, kas norādīti lēmumā, visas attiecās uz aizliegtajām vienošanās par cenu un kvotām. Līdz ar to runa ir par šīs lietas pārkāpumiem līdzīgiem pārkāpumiem.
Neliela nozīme šajā sakarā ir tam, ka atsevišķi pārkāpumi (kā tie, par kuriem tika pieņemts Krāsvielu lēmums) bija seni pārkāpumi. Palielinājums sakarā ar atkārotu pārkāpumu nekalpo tam, lai palielinātu iepriekšējos sodus, bet lai sodītu par atkārtoto pārkāpumu. Komisija it īpaši uzsver, ka tai jārūpējas par savas darbības atturošo raksturu (iepriekš 198. punktā minētais spriedums lietā
Irish Sugar
/Komisija, 245. punkts) un ka atkārtots pārkāpums ir viens no atbilstošajiem kritērijiem naudas soda noteikšanā (iepriekš 145. punktā minētais spriedums apvienotajās lietās
Aalborg Portland
u.c./Komisija, 91. punkts). Komisija piebilst, ka šajā lietā nav šaubu par uzņēmējdarbības, uz ko attiecas lēmuma 363. apsvērumā minētie lēmumi, turpināšanu.
Turklāt, pretēji tam, ko apgalvo
Hoechst
, Komisija uzskata, ka palielinājums par atkārtoto pārkāpumu var tikt piemērots un ka attiecīgais pārkāpums tika izdarīts, lai gan lēmums par iepriekš sodīto pārkāpumu vēl nebija galīgs. Brīdinājums tiek sniegts ar Komisijas lēmuma paziņošanu un nevis tikai tad, kad šis lēmums ir galīgi stājies spēkā. Tāpat sākumsummas palielinājums sakarā ar
Hoechst
grupas izmēru neliedz palielināt pamatsummu par atkārtotu pārkāpumu. Sakarā ar grupas izmēru piemērotajam palielinājumam nav nekāda sakara ar pagātnes pārkāpumu sodīšanu. Pagātnes pārkāpumu vērā ņemšana līdz ar to nav “dubultsods”.
Ir arī pilnībā vienalga, ka
Hoechst
izbeidza savu attiecīgo komercdarbību attiecīgajā tirgū pēc pārkāpuma beigšanas, tā kā tas bija aktīvs visu pārkāpuma laiku.
Visbeidzot tam, ka iepriekšējie pārkāpumi attiecās uz citām nozarēm, nevis sorbātu nozari, nav seku. Slepenām darbībām attiecībā uz produktu piemēroto sodu mērķis ir atturēt uzņēmumus no attiecīgā aizlieguma pārkāpšanas neatkarīgi no attiecīgā produkta.
Attiecībā uz palielinājuma summu par atkārtotu pārkāpumu — Komisija atgādina, ka tai ir rīcības brīvība naudas soda summas noteikšanā (Pirmās instances tiesas 1995. gada 6. aprīļa spriedums lietā
T-150/89
Martinelli
/Komisija,
Recueil
, II-1165. lpp.
, 59. punkts) un ka tai nav pienākuma piemērot precīzu matemātisku formulu. Komisija šajā sakarā atsaucas uz vairākiem lēmumiem citās lietās, kur piemērots EKL 81. pants, kā arī uz iepriekš 339. punktā minēto spriedumu lietā
Michelin
/Komisija (292. punkts), kuros tika piemērots vai tika atļauts 50 % palielinājums.
Salīdzinājums starp šo lietu un lietu, kurā tika pieņemts Ģipša plašu lēmums, nav atbilstošs, jo laikā no 1969. līdz 1984. gadam
Hoechst
vairākkārt tika “brīdināts”, neizdarot attiecīgos secinājumus no tā. Līdz ar to nav pārmērīgi palielināt naudas soda pamatsummu par 50 %.
Visbeidzot, atsaukšanās uz 1996. gada paziņojumu par sadarbību nemazina
Hoechst
atkārtotā pārkāpuma kā vainu pastiprinoša apstākļa raksturu. Kā uzskata Komisija, 1996. gada paziņojums par sadarbību definē nosacījumus, saskaņā ar kuriem uzņēmumi sadarbojas ar Komisiju, lai mēģinātu samazināt savu naudas sodu. Šis paziņojums tomēr nepamato nesodīšanu atkārtota pārkāpuma gadījumā.
3. Pirmās instances tiesas vērtējums
Pamatnostādņu 2. punkts paredz kā vainu pastiprinoša apstākļa piemēru “tā paša [..] uzņēmuma [..] atkārtotu pārkāpumu par tāda paša veida pārkāpumu”.
Atkārtota pārkāpuma jēdziens tāds, kāds tas ir iekļauts vairāku valstu tiesību sistēmās, paredz, ja persona ir izdarījusi jaunu pārkāpumu pēc tam, kad ir saņēmusi sodu par līdzīgiem pārkāpumiem (iepriekš 325. punktā minētais spriedums lietā
Thyssen Stahl
/Komisija, 617. punkts, un iepriekš 339. punktā minētais spriedums lietā
Michelin
/Komisija, 284. punkts).
Tas, ka, iespējams, ir izdarīts atkārtots pārkāpums, ir viens no apstākļiem, kas ir jāņem vērā, analizējot attiecīgā pārkāpuma smagumu (iepriekš 145. punktā minētais Tiesas spriedums apvienotajās lietās
Aalborg Portland
u.c./Komisija, 91. punkts, un 2007. gada 8. februāra spriedums lietā
C-3/06 P
Groupe Danone
/Komisija, Krājums, I-1331. lpp.
, 26. punkts).
Komisijai ir rīcības brīvība attiecībā uz naudas sodu noteikšanā vērā ņemamo apstākļu izvēli, piemēram, lietas īpašajiem apstākļiem, tās kontekstu un naudas sodu atturošo iedarbību, turklāt nav jāatsaucas uz saistošu vai izsmeļošu obligāti vērā ņemamo kritēriju sarakstu. Jāuzsver, ka atkārtota pārkāpuma īpašo pazīmju konstatēšana un novērtēšana ir daļa no minētās Komisijas diskrecionārās varas [rīcības brīvības] un Komisijai nevar būt saistošs iespējamais noilguma termiņš šāda konstatējuma izdarīšanai (iepriekš 461. punktā minētais 2007. gada 8. februāra spriedums lietā
Groupe Danone
/Komisija, 37. un 38. punkts).
Šajā lietā ir jānorāda, ka
Hoechst
neapstrīd, ka četri iepriekšējie lēmumi, uz ko norāda Komisija lēmumā, lai pamatotu atkārtotu pārkāpumu, uz to attiecās un ir par līdzīga veida pārkāpumu kā šajā lietā.
Attiecībā uz Krāsvielu lēmumu (pieņemts 1969. gada 24. jūlijā) un Polipropilēna lēmumu (pieņemts 1986. gada 23. aprīlī) ir jānorāda, ka lēmumā konstatētais pārkāpums sākās 10 gadus pēc Krāsvielu lēmuma pieņemšanas un ka attiecībā uz Polipropilēna lēmumu tas tika pieņemts šī pārkāpuma laikā. Turklāt, lai gan
Hoechst
saņēma nosodījumu Polipropilēna lēmuma sakarā 1986. gadā, tā turpināja savu pārkāpumu sorbātu tirgū 10 gadus. Tas, ka
Hoechst
atkārtoja pārkāpumu, pierāda tā tieksmi neizdarīt pienācīgus secinājumus no attiecībā uz to konstatētā Kopienas konkurences normu pārkāpuma (šajā sakarā skat. iepriekš 130. punktā minēto 2005. gada 25. oktobra spriedumu lietā
Groupe Danone
/Komisija, 355. punkts). Ņemot vērā šos faktus,
Hoechst
varēja sagaidīt, ka Komisija ņem vērā iepriekš minētos agrākos lēmumus atkārtota pārkāpuma kvalificēšanā šajā lietā. Līdz ar to nekas neliedz Komisijai, lai konstatētu
Hoechst
atkārtotu pārkāpumu šajā lietā, pamatoties uz Krāsvielu lēmumu un Polipropilēna lēmumu.
Attiecībā uz PVC I lēmumu (pieņemts 1988. gada 21. decembrī) ir jāuzsver, ka šo lēmumu Pirmās instances tiesa atzina par neesošu (1992. gada 27. februāra spriedums apvienotajās lietās
T-79/89, no T-84/89 līdz T-86/89, T-89/89, T-91/89, T-92/89, T-94/89, T-96/89, T-98/89, T-102/89 un T-104/89
BASF
u.c./Komisija,
Recueil
, II-315. lpp.
) un visbeidzot to atcēla Tiesa (1994. gada 15. jūnija spriedums lietā
C-137/92 P Komisija/
BASF
u.c.,
Recueil
, I-2555. lpp.
), un tas bija pirms Komisija pieņēma lēmumu šajā lietā. Šajā sakarā attiecībā uz Tiesas pasludināto atcelšanu ir jāuzsver, ka EKL 231. pantā paredzēts, ka, ja prasība ir pamatota, Tiesa apstrīdēto tiesību aktu pasludina par spēkā neesošu. Turklāt, pat ja PVC II lēmums, ko Komisija pieņēma pēc PVC I lēmuma atcelšanas, lielā daļā pārņem pēdējā minētā lēmuma faktus, tas atšķiras it īpaši ar to, ka norāda, ka attiecīgā aizliegtā vienošanās pastiprinājās apmēram 1980. gada augustā, lai gan PVC I lēmums precizēja, ka aizliegtā vienošanās atsākās apmēram 1976. gada septembrī. Tas pats attiecas uz
Hoechst
noteikto naudas sodu summu (1 miljons ECU PVC I lēmumā un 1,5 miljoni EUR PVC II lēmumā). No tā izriet, ka abus lēmumus nevar uzskatīt par identiskiem. Šajos apstākļos ir jāuzskata, ka Komisija ir pieļāvusi kļūdu, lēmumā atsaucoties uz PVC I lēmumu, lai konstatētu
Hoechst
atkārtotu pārkāpumu.
Attiecībā uz PVC II lēmumu — tas pavisam noteikti tika pieņemts 1994. gada 27. jūlijā jeb pārkāpuma laikā, bet to skāra tiesvedība, kas pēc pārkāpuma, par ko ir šī lieta, pabeigšanas, noveda pie iepriekš 208. punktā minētā 2002. gada 15. oktobra sprieduma apvienotajās lietās
Limburgse Vinyl Maatschappij
u.c./Komisija, un iepriekš 153. punktā minētā 1999. gada 20. aprīļa sprieduma apvienotajās lietās
Limburgse Vinyl Maatschappij
u.c./Komisija. Tomēr ir jāuzsver, ka Kopienas līmenī un saskaņā ar EKL 256. panta pirmo daļu PVC II lēmumam bija saistošs spēks, tā kā tajā bija finansiāls pienākums attiecībā uz personām, kas nav valstis, neraugoties uz prasības atcelt tiesību aktu celšanu par šo lēmumu saskaņā ar EKL 230. pantu. Saskaņā ar EKL 242. pantu prasības celšana Kopienu tiesā neatceļ šī akta piemērošanu (Pirmās instances tiesas 1995. gada 14. jūlija spriedums lietā
T-275/94
CB
/Komisija,
Recueil
, II-2169. lpp.
, 50. un 51. punkts; šajā sakarā skat. arī Pirmās instances tiesas 2005. gada 21. aprīļa spriedumu lietā
T-28/03
Holcim
(
Deutschland
)/Komisija, Krājums, II-1357. lpp.
, 121. punkts). Turklāt ir skaidrs, ka
Hoechst
nelūdza PVC II lēmuma izpildei piemērot EKL 242. panta otro teikumu. Visbeidzot, ir jānorāda, ka Pirmās instances tiesas un Tiesas spriedumi, kas apstiprināja lēmumu, tika pieņemti pirms lēmuma pieņemšanas. No tā izriet, ka Komisija varēja pamatoties uz PVC II lēmumu, lai konstatētu atkārtotu
Hoechst
pārkāpumu.
Ņemot vērā šos faktus, ir jāsecina, ka, lai konstatētu atkārtotu
Hoechst
pārkāpumu, Komisija varēja pamatoties uz Krāsvielu lēmumu, Polipropilēna lēmumu un PVC II lēmumu, bet ne uz lēmumu PVC I.
Tomēr Komisijas pieļautā kļūda attiecībā uz PVC I lēmumu nav tāda, kas apšaubītu šajā lietā veikto atkārtota pārkāpuma kvalificēšanu vai pat piemēroto palielinājuma likmi.
Attiecībā uz atkārtota pārkāpuma kvalifikāciju — tam ir pietiekams pamatojums Krāsvielu lēmumā, Polipropilēna lēmumā un PVC II lēmumā.
Attiecībā uz šajā lietā piemēroto palielinājuma likmi lēmumā nekas nenorāda, ka ar Komisijas atzinumu par atkārtoti izdarītu pārkāpumu, kas izriet no vairākiem iepriekšējiem pārkāpumiem, naudas soda apmērs ir palielināts kā par smagāku atbildību pastiprinošu apstākli nekā gadījumā, ja tas būtu noteikts attiecībā uz vienu iepriekšējo pārkāpumu (šajā sakarā skat. iepriekš 130. punktā minēto 2005. gada 25. oktobra spriedumu lietā
Danone
/Komisija, 366. punkts).
Turklāt attiecībā uz
Hoechst
argumentu, ka piemērotais palielinājums ir nesamērīgs, tajā skaitā attiecībā uz pārējiem uzņēmumiem, par ko ir lēmums, pietiek tikai atgādināt, ka, nosakot naudas soda summu, Komisijai ir rīcības brīvība un tai nav pienākuma piemērot precīzu matemātisku formulu. Turklāt, nosakot naudas soda summu, Komisijai ir jānodrošina tās rīcības atturošais raksturs. Atkārtots pārkāpums ir apstāklis, kas attaisno ievērojamu naudas soda pamatsummas pieaugumu. Atkārtots pārkāpums ir pierādījums tam, ka iepriekš uzliktie sodi nav bijuši pietiekami atturoši. Šajā lietā nekas neļauj uzskatīt, ka naudas soda pamatsummas palielinājums par 50 %, lai vērstu
Hoechst
rīcību uz Līguma konkurences normu ievērošanu, ir nesamērīgs (šajā sakarā skat. iepriekš 339. punktā minēto spriedumu lietā
Michelin
/Komisija, 293. punkts).
Līdz ar to ir jāuzskata, ka šajā lietā veiktā atkārtotā pārkāpuma kvalifikācija, kā arī piemērotais palielinājums ir pamatoti.
Pārējie
Hoechst
norādītie argumenti neapšauba šo secinājumu.
Attiecībā uz faktu, ka
Hoechst
iepriekšējai darbībai pārtikas piedevu nozarē nebūtu nekā kopīga ar tās darbībām PVC jomā, ir jāuzsver, ka pamatnostādnes uzskata par tā paša uzņēmuma atkārtotu pārkāpumu “tāda paša veida pārkāpumu”. Šajos apstākļos, ja uzņēmums izdara tāda paša veida pārkāpumu, pat ja attiecīgā ekonomikas nozare ir cita, Komisija to var uzskatīt par vainu pastiprinošu apstākli. Līdz ar to
Hoechst
arguments šajā sakarā nav pieņemams.
Attiecībā uz faktu, ka lietā pirms lēmuma pieņemšanas Komisija noteica kolektīvu atbildību grupai, piemērojot 10 % palielinājumu par gadu par laikposmu starp lēmumu, ar kuru uzliek naudas sodu kādā lietā, un pārkāpuma beigām citā lietā, ir jāatgādina, ka Komisijas iepriekšējā lēmumu prakse nenosaka juridisko ietvaru naudas sodiem konkurences jomā, ņemot vērā, ka juridiskais ietvars ir definēts Regulā Nr. 17 un pamatnostādnēs (skat. iepriekš 339. punktā minēto spriedumu lietā
Michelin
/Komisija, 292. punkts un tajā minētā judikatūra), un ka turklāt tirgus dalībniekiem nav tiesiska pamata paļauties, ka pastāvošā situācija saglabāsies, jo Komisija to var mainīt atbilstoši tai piešķirtajām izvērtēšanas pilnvarām (skat. iepriekš 372. punktā minēto spriedumu lietā
Delacre
u.c./Komisija, 33. punkts un tajā minētā judikatūra, un iepriekš 344. punktā minēto spriedumu apvienotajās lietās
Dansk Rørindustri
u.c./Komisija, 171. punkts).
Visbeidzot, kā to uzsver Komisija, atsauce uz 1996. gada paziņojumu par sadarbību negroza
Hoechst
atkārtotā pārkāpuma vainu pastiprinoša apstākļa raksturu. Līdz ar to
Hoechst
norādītais arguments, ka palielinājums par atkārtotu pārkāpumu ir negodīgs, ja attiecīgais uzņēmums pilnībā sadarbojas administratīvajā procesā, ir neefektīvs.
Visu šo iemeslu dēļ septītais pamats ir jānoraida.
F —
Par desmito pamatu par 2002. gada paziņojuma par sadarbību piemērošanu pēc analogijas saskaņā ar “vislabvēlīgākā noteikuma principu”.
1. Lēmuma kopsavilkums
Lēmuma 12.2.3. punktā par 1996. gada paziņojuma par sadarbību piemērošanu Komisija norāda, ka
Hoechst
uzskata, ka šajā lietā ir piemērojams Komisijas 2002. gada paziņojums par atbrīvojumu no sodanaudas [naudas soda] un sodanaudas [naudas soda] samazināšanu karteļu [aizliegto vienošanās] gadījumos (
OV C 45, 3. lpp.
, turpmāk tekstā — “2002. gada paziņojums par sadarbību”).
Vispirms Komisija noraida
Hoechst
iesniegtos argumentus, uzsverot, ka 2002. gada paziņojuma par sadarbību 28. punktā paredzēts, ka šis paziņojums ir piemērojams no 2002. gada 14. februāra visām lietām, kurās neviens uzņēmums nav atsaucies uz 1996. gada paziņojuma par sadarbību. Šajā lietā vairāki uzņēmumi — tajā skaitā
Hoechst
— sazinājās ar Komisiju, pamatojoties uz 1996. gada paziņojuma par sadarbību. Līdz ar to 2002. gada paziņojums par sadarbību nav piemērojams (lēmuma 431. un 432. apsvērums).
Turklāt attiecībā uz “vislabvēlīgākā noteikuma principu”, uz ko norāda
Hoechst
, pirmkārt, Komisija norāda, ka paziņojumi par sadarbību neietekmē Regulas Nr. 17 15. panta izveidoto juridisko ietvaru. Tā kā “vislabvēlīgākā noteikuma principam” nepieciešams grozīt juridisko ietvaru, kas nosaka naudas sodus, šajā lietā šis princips nav piemērojams (lēmuma 434. apsvērums). Turklāt attiecīgie uzņēmumi, kas piedāvāja savu darbību Komisijai, ieguva tiesisko paļāvību no fakta, ka šī sadarbība balstījās tikai uz 1996. gada paziņojumu par sadarbību, kas bija vienīgais piemērojamais tajā laikā (lēmuma 435. apsvērums).
Otrkārt, Komisija uzsver, ka ieņemtā pieeja Komisijas 1998. gada 14. oktobra Lēmumā 1999/210/EK par procedūru par EK līguma 85. panta piemērošanu (Lieta IV/F-3/33.708 —
Bristish Sugar plc
, Lieta IV/F-3/33.709 —
Tate & Lyle plc
, Lieta IV/F-3/33.710 —
Napier Brown & Company Ltd
, Lieta IV/F-3/33.711 —
James Budgett Sugars Ltd
) (
OV 1999, L 76, 1. lpp.
) nav piemērojama šajā lietā, tā kā situācijas ir atšķirīgas. Komisija šajā sakarā precizē, ka lietā
British Sugar
/
Tate & Lyle
vēl nebija sadarbības sistēmas, kad Komisija nolēma pēc analoģijas piemērot 1996. gada paziņojuma par sadarbību noteikumus (lēmuma 436. apsvērums).
Treškārt, nav iespējams secināt, ka 2002. gada paziņojums par sadarbību kopumā ir labvēlīgāks nekā 1996. gada paziņojums par sadarbību. Fakts, vai veiktie grozījumi dod vai nedod noteiktam uzņēmumam priekšrocību, ir būtiski atkarīgs no konkrētās situācijas (lēmuma 437. apsvērums).
2. Lietas dalībnieku argumenti
a)
Hoechst
argumenti
Hoechst
uzsver, ka tam ir jāsaņem imunitāte, pēc analoģijas piemērojot 2002. gada paziņojumu par sadarbību.
Hoechst
uzsver, ka tas jau izklāstīja šos argumentus atbildē uz iebildumu rakstu.
Hoechst
norāda, ka tas bija sācis sadarboties jau 1998. gada rudenī, brīdī, kad bija tikai 1996. gada paziņojums par sadarbību. Tomēr ir jāņem vērā fakts, ka saskaņā ar krimināltiesību pamatprincipiem ir jāpiemēro vislabvēlīgākais regulējums. Tā kā 2002. gada paziņojums par sadarbību ir labvēlīgāks nekā 1996. gada paziņojums par sadarbību, ir jāpiemēro pirmais.
Saskaņā ar 2002. gada paziņojumu par sadarbību visi uzņēmumi, kas bija aizliegtās vienošanās dalībnieki, līdz ar to pat “vadītājs”, var lūgt imunitāti.
Hoechst
uzsver, ka būtiska samazinājuma izņēmums attiecībā uz vadītājiem saskaņā ar 1996. gada paziņojuma par sadarbību B sadaļu 2002. gada paziņojumā par sadarbību netika pārņemts. Turklāt 2002. gada paziņojums par sadarbību ir labvēlīgāks pirmajam, kas sadarbojas, tādā ziņā, ka tas vairs neprasa, ka pierādījumu iesniegšana ļautu Komisijai pieņemt lēmumu, ar ko nosaka pārbaudes atbilstoši Regulas Nr. 17 14. panta 3. punktam. Lai lūgums par imunitāti tiktu apmierināts, nav jāiesniedz visi pierādījumi, kas ir uzņēmuma rīcībā. Šādus pierādījumus saskaņā ar Komisijas pastāvīgo praksi var iesniegt mutvārdos, ja uzņēmums norāda uz risku, ka dokumenti var tikt nosūtīti uz Amerikas Savienotajām Valstīm.
Šajā lietā informācija, ko
Hoechst
1998. gada 29. oktobrī iesniedza, bija pietiekama, lai piešķirtu tam imunitāti saskaņā ar 2002. gada paziņojumu par sadarbību.
Hoechst
bija pirmais, kas iesniedza oficiālu lūgumu par imunitāti, un arī pirmais, kas Komisijai sniedza nepieciešamos mutvārdu paziņojumus. Ja būtu piemērojams 2002. gada paziņojums par sadarbību, Komisija šādos apstākļos 1999. gada sākumā būtu nosūtījusi
Hoechst
vēstuli, kurā tam piešķir provizorisku imunitāti. Tā lūgums par imunitāti būtu ari apmierināts, pamatojoties uz 2002. gada paziņojumu par sadarbību, pretēji tam, ko lēmuma 437. apsvērumā apgalvo Komisija.
Hoechst
turklāt norāda, kā vispārējais tiesību princips “vislabvēlīgākā noteikuma princips” ir piemērojams gan kriminālprocesā, gan administratīvajā procesā.
Hoechst
īpaši atsaucas uz Padomes 1995. gada 18. decembra Regulu (EK,
Euratom
) Nr. 2988/95 par Eiropas Kopienu finanšu interešu aizsardzību (
OV L 312, 1. lpp.
), kas paredz, ka “nav piemērojami administratīvi sodi, kas Kopienas tiesību aktos nav bijuši paredzēti pirms notikušā pārkāpuma” un ka, “ja Kopienas noteikumi, kas paredz administratīvus sodus, vēlāk ir grozīti, ar atpakaļejošu spēku piemēro saudzīgākos noteikumus”.
Hoechst
piebilst, ka “vislabvēlīgākā noteikuma principu” Tiesa piemēroja 1997. gada 17. jūlija spriedumā lietā
C-354/95
Farmers’ Union
u.c. (
Recueil
, I-4559. lpp.
, 40. un 41. punkts) un ka tas ietilpst dalībvalstīm kopējās juridiskajās tradīcijās. Šajā sakarā
Hoechst
iesniedz salīdzinošu pētījumu, kas tika sagatavots administratīvajā procesā.
Hoechst
turklāt uzsver, ka Komisija atzina šo principu iepriekš 481. punktā minētajā nolēmuma lietā
British Sugar
/
Tate & Lyle
, precizējot, ka “[1996. gada] paziņojums [par sadarbību] ir tieši piemērojams tikai sadarbībai pēc publikācijas
Oficiālajā Vēstnesī
1996. gada 18. jūlijā” un ka “visos citos sadarbības gadījumos paziņojumu piemēro pēc analoģijas, kas nozīmē, ka jebkāda labvēlīga attieksme saskaņā ar [1996. gada] paziņojumu [par sadarbību] notiks, ciktāl ir izpildīti paziņojumā definētie sadarbības nosacījumi”.
Pirmās instances tiesa apstiprināja šos principus 2001. gada 12. jūlija spriedumā apvienotajās lietās
T-202/98, T-204/98 un T-207/98
Tate & Lyle
u.c./Komisija (
Recueil
, II-2035. lpp.
, 157. un turpmākie punkti).
Tāpat
Hoechst
norāda, ka Komisijas 2003. gada 16. decembra Lēmumā 2004/421/EK saistībā ar procedūru par EK līguma 81. panta un EEZ nolīguma 53. panta piemērošanu pret
Wieland Werke AG
,
Outokumpu Copper Products OY
,
Outokumpu Oyj
,
KM Europa Metal AG
,
Tréfimétaux SA
un
Europa Metalli SpA
(Lieta COMP/E-1/38.240 — Rūpnieciskās caurules) (kopsavilkums
OV 2004, L 125, 50. lpp.
, turpmāk tekstā — “Rūpniecisko vara cauruļu lēmums”) tā precizēja, ka “atšķirībā no 2002. gada paziņojuma par [sadarbību] 23. punkta 1996. gada paziņojums par [sadarbību] neparedz īpašu atlīdzinājumu iecietības lūdzējam, kas atklāj Komisijai pirms tam nezināmus faktus, kas ietekmē aizliegtās vienošanās smagumu vai ilgumu” un ka “tādēļ šādu sadarbību ir pienācīgi uzskatīt par vienu no vainu mīkstinošiem apstākļiem” (Rūpniecisko vara cauruļu lēmuma 384. apsvērums). Tā rezultātā Komisija samazināja naudas soda, kas uzlikts uzņēmumam (
Outokumpu
) pamatsummu no 38,98 uz 22,22 miljoniem EUR “par efektīvu sadarbību ārpus 1996. gada paziņojuma par [sadarbību]” (Rūpniecisko vara cauruļu lēmuma 387. apsvērums). Komisija šajā sakarā norādīja, ka “
Outokumpu
nebūtu jāsoda par tā sadarbību, uzliekot vēl lielāku naudas sodu kā tas, kas tai būtu jāsamaksā nesadarbojoties”, un ka “šī iemesla dēļ
Outokumpu
naudas soda summa [tika] samazināta par kopējo summu 22,22 miljoni EUR, lai tādējādi tā atbilstu hipotētiskai naudas soda summai, kas tiktu uzlikts
Outokumpu
par četrus gadus ilgušu pārkāpumu” (Rūpniecisko vara cauruļu lēmuma 386. apsvērums).
Hoechst
piebilst, ka, pat ja pamatotos uz principu, ka 1996. gada paziņojums par sadarbību rada tiesisko paļāvību trešām personām, kas būtu jāaizsargā, tam nav nekādas nozīmes šajā lietā. Tikai
Chisso
varēja pretendēt uz trešās personas statusu, kam pienākas aizsardzība. Tomēr
Chisso
netika pārmests, ka tas bija vadītājs un tā mutvārdu ieguldījums tika atzīts par sadarbību. Tieši pretēji,
Chisso
bija iespēja un tika atzīts, ka tam ir tiesības paļauties uz faktu, ka mutvārdu un rakstveida ieguldījums, ko tas brīvprātīgi sniedza izmeklēšanas laikā, tiks ņemti vērā kā vainu mīkstinoši apstākļi.
Chisso
tiesiskā paļāvība netiktu liegta, ja Komisija būtu piemērojusi šos principus
Hoechst
un ja tas būtu novedis pie izņēmuma no naudas soda tam par labu, piemērojot vienu vai otru paziņojumu par sadarbību (vai abus). Abos gadījumos
Hoechst
sadarbībai būtu jārada izņēmums no naudas soda, kamēr
Chisso
sadarbība, kas notika vēlāk, novestu pie naudas soda samazinājuma.
Hoechst
no tā secina, ka, ja Komisijai nebija pienākuma piešķirt naudas soda imunitāti saskaņā ar 1996. gada paziņojumu par sadarbību, tai tas bija jādara, pēc analoģijas piemērojot 2002. gada paziņojumu par sadarbību.
Hoechst
piebilst, ka, pretēji Komisijas atbildei uz Pirmās instances tiesas uzdoto jautājumu, 2002. gada paziņojuma par sadarbību piemērošana būtu ļāvusi tam saņemt imunitāti.
Pirmkārt, kā uzskata
Hoechst
,
Chisso
1998. gada oktobrī/novembrī nebija iesniedzis visus dokumentus, ko varēja iesniegt. Šis iebildums nebūtu jāadresē tikai
Hoechst
. Turklāt
Hoechst
norāda, ka par lietas materiāliem atbildīgie ierēdņi uzreiz neprasīja uzrādīt deklarētos un pēc tam iesniegtos dokumentus. Tie arī neprasīja izveidot vēlāk iesniedzamo dokumentu sarakstu.
Otrkārt, būtu absurdi uzskatīt, ka ar pierādījumiem, ko
Hoechst
iesniedza 1998. gada 29. oktobrī, nepietiek, lai pieņemtu lēmumu, ar ko nosaka pārbaudes saskaņā ar Regulas Nr. 17 14. panta 3. punktu.
Hoechst
šajā sakarā uzsver, ka Komisija spēja pierādīt aizliegtās vienošanās esamību bez nepieciešamības noteikt pārbaudi. Attiecībā uz faktu, ka Komisijai nebija īpašu faktu par attiecīgajiem uzņēmumiem (tostarp biroju adreses),
Hoechst
norāda, ka Komisija šiem uzņēmumiem nosūtīja informācijas pieprasījumus. Līdz ar to tajā laikā un pateicoties
Hoechst
sadarbībai tā jau zināja, kam nosūtīt šādus informācijas pieprasījumus.
b) Komisijas argumenti
Komisijas uzskata, ka “vislabvēlīgākā noteikuma principa” piemērošanas priekšnosacījums ir juridiskās bāzes, kas regulē naudas sodu uzlikšanu, grozījums. Šāda veida grozījumu nebija. Tostarp 2002. gada paziņojums par sadarbību negrozīja Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktu. Paziņojums definē tikai kritērijus labvēlīgas attieksmes noteikšanai atsevišķiem uzņēmumiem, kas vēlas sadarboties ar Komisiju, negrozot juridisko ietvaru, kas kalpo naudas sodu uzlikšanai. Šajā sakarā Komisija atsaucas pēc analoģijas uz iepriekš 422. punktā minēto spriedumu lietā
LR AF
1998/Komisija (233. punkts).
Komisija arī precizē, ka, pat ja rīcības brīvības izmantošanā to saista spēkā esošais paziņojums par sadarbību, tas ir saistošs, kamēr šīs normas ir piemērojamas. Šeit Komisija uzsver, ka šīs normas rada tiesisko paļāvību attiecīgajiem uzņēmumiem. Šajā lietā uzņēmumu tiesiskā paļāvība attiecībā uz labvēlīgāku attieksmi, kas izriet no sadarbības, tika pamatota tikai un vienīgi uz tajā laikā spēkā esošo paziņojumu par sadarbību, proti, 1996. gada paziņojumu par sadarbību. Tā kā 1996. gada paziņojums par sadarbību neradīja tiesisko paļāvību tikai
Hoechst
, atsauce uz 2002. gada paziņojumu par sadarbību ir izslēgta.
Turklāt šajā lietā runa nav par materiāliem krimināltiesību noteikumiem, bet par noteikumiem, kas var pamatot soda uzlikšanu. “Labvēlīgākā noteikuma princips” nav piemērojams attiecībā uz paziņojumu par sadarbību. Gan iepriekšējie, gan jaunie noteikumi ievēro principu, ka imunitāti var piešķirt tikai vienam uzņēmumam. “Vislabvēlīgākā noteikuma principa” piemērošanas rezultātā gadījumā, kad divi uzņēmumi ir noslēguši nelikumīgas vienošanās un lūdz imunitāti, tā kā viens uzņēmums sadarbojas pirmais saskaņā ar 1996. gada paziņojumu par sadarbību un otrs — saskaņā ar 2002. gada paziņojumu par sadarbību, imunitāte būtu jāpiešķir abiem uzņēmumiem. Tādējādi abas aizliegtās vienošanās puses tiek pilnībā nesodītas, kas noteikti nav paziņojuma par sadarbību mērķis.
Turklāt šī lieta atšķiras no lietas, kurā tika pieņemts Lēmums 1999/210 (481. punkts iepriekš). Tajā laikā Komisija izskatāmajā procesā piemēroja 1996. gada paziņojumu par sadarbību pēc analoģijas, kad sadarbība notika pirms šī paziņojuma publicēšanas. Šajā lietā, kā uzskata Komisija, šāda pieeja netika norādīta, jo 2002. gada paziņojuma par sadarbību 28. punktā ir skaidras pamatnostādnes par pārejas laikposma lietu izskatīšanu. Šīs pamatnostādnes garantē vienlīdzīgu attieksmi pret visiem ieinteresētajiem uzņēmumiem.
Attiecībā uz Industriālo vara cauruļu lēmumu, kas norādīts 491. punktā iepriekš un uz ko atsaucas
Hoechst
, Komisija precizē, ka attiecībā uz 2002. gada paziņojumu par sadarbību tā nav piemērojusi “vislabvēlīgākā noteikuma principu”. Tā tikai uzskatīja saskaņā ar pamatnostādņu 3. punkta sesto ievilkumu, ka attaisnojošs apstāklis saskaņā ar jauno sistēmu īpašai atlīdzībai bija uzņēmuma efektīva sadarbība procesā ārpus 1996. gada paziņojuma par sadarbību.
Komisija piebilst, atbildot uz Pirmās instances tiesas uzdoto jautājumu, pat ja piekristu pieņēmumam piemērot 2002. gada paziņojumu par sadarbību šajā lietā,
Hoechst
nevarēja baudīt imunitāti vai lielāku tai uzliktās naudas soda samazinājumu.
Attiecībā uz imunitāti no naudas soda, pirmkārt, Komisija norāda, ka
Hoechst
1998. gada oktobrī/novembrī neiesniedza visus tā rīcībā esošos faktus un tas ir pretrunā 2002. gada paziņojuma par sadarbību 13. punkta a) apakšpunktam. Šo pašu iemeslu dēļ šī paziņojuma 13. punkta b) apakšpunktu nevarēja piemērot, tā kā Komisija nebija saņēmusi aprakstošu sarakstu, kuros būtu precīzi norādīts attiecīgo pierādījumu raksturs. Turklāt
Hoechst
bija jāuzņemas iesniegt pierādījumus “vēlākā saskaņotā datumā”. Līdz ar to, kā uzskata Komisija, 1998. gada rudenī
Hoechst
neatbilda 2002. gada paziņojuma par sadarbību 13. punktā paredzētajiem nosacījumiem. Pamatojoties uz faktu, ka
Hoechst
1999. gada martā un aprīlī iesniedza visus tās rīcībā esošos pierādījumus, tikai tajā brīdī tā varēja izpildīt 2002. gada paziņojuma par sadarbību 13. punktā paredzētos nosacījumus. Komisijai jau bija pietiekami pierādījumi EKL 81. panta pārkāpuma konstatēšanai, kas kavēja
Hoechst
, ņemot vērā 2002. gada paziņojuma par sadarbību 10. punktu, baudīt imunitāti no naudas soda.
Otrkārt, tā kā nebija detalizētas informācijas par personām, kas pārstāvēja uzņēmumus, kas bija aizliegtās vienošanās dalībnieki, kā arī par to biroju atrašanās vietu, Komisija saskaņā ar 2002. gada paziņojuma par sadarbību 8. punkta a) apakšpunktu nevarēja pieņemt lēmumu par pārbaužu noteikšanu saskaņā ar Regulas Nr. 17 14. panta 3. punktu. Tas papildus tam, ka pārējie attiecīgie uzņēmumi bija no Japānas un ka
Hoechst
turklāt paziņoja, ka nav norāžu par to, ka vienīgais otrais tirgus dalībnieks bijis aizliegtās vienošanās dalībnieks.
Treškārt, norādot uz lēmuma 456. apsvērumu, Komisija uzskata, ka 1998. gada 29. oktobra tikšanās reizē
Hoechst
iesniedza neprecīzu versiju par faktiem un ka tā maldinoši uzstāja uz aizliegtās vienošanās mēreno raksturu. Šo aprakstu nevarēja uzskatīt par “pierādījumu”, kas ļautu Komisijai konstatēt EKL 81. panta pārkāpumu 2002. gada paziņojuma par sadarbību 8. punkta b) apakšpunkta izpratnē.
Attiecībā uz naudas soda samazinājumu — Komisija uzsver, ka saskaņā ar 2002. gada paziņojuma par sadarbību tas nevar pārsniegt 50 % un var būt pat mazāks. Šajā samazinājumā ņem vērā attiecīgo pierādījumu datumu un pievienotās vērtības līmeni. Pamatojoties uz šo, Komisija uzskata, ka
Hoechst
maldinošais paziņojums par aizliegtās vienošanās mēreno raksturu bija jāizmanto pret to un tika piešķirts par 50 % mazāks samazinājums.
3. Pirmās instances tiesas vērtējums
Vispirms ir jānoraida 2002. gada paziņojuma par sadarbību piemērošana “pēc analoģijas”, jo
Hoechst
sadarbību procesā regulēja 1996. gada paziņojums par sadarbību. Šajā sakarā šī situācija atšķiras no gadījumiem, uz kuriem norāda
Hoechst
un kuros 1996. gada paziņojums par sadarbību pēc analoģijas varētu tikt piemērots situācijām, kuras sākās pirms šī paziņojuma pieņemšanas, bet kas nebija pakļauts nevienai citai tiesību normai.
Ciktāl
Hoechst
pamatu varētu saprast kā tādu, kas faktiski norāda uz tiesību kolīziju laikā, pietiek tikai konstatēt, ka šādas kolīzijas nebija. 2002. gada paziņojuma par sadarbību 28. punktā skaidri paredzēts, ka šis paziņojums ir piemērojams no 2002. gada 14. februāra attiecībā uz visām lietām, kurās neviens uzņēmums “nav izmantojis [1996. gada paziņojumu par sadarbību]”. Šajā lietā attiecīgie uzņēmumi, tostarp
Hoechst
, ir izmantojuši 1996. gada paziņojumu par sadarbību.
Starp citu, ir jānorāda, ka attiecīgo uzņēmumu sadarbība sākās 1998. gada beigās, proti, brīdī, kad bija piemērojams tikai 1996. gada paziņojums par sadarbību, bet tā turpinājās pēc 2002. gada paziņojuma par sadarbību publikācijas, tā kā pēdējais Komisijas nosūtītais informācijas pieprasījums ir datēts ar 2002. gada 13. decembri. Turklāt ir jāuzsver, ka tikai lēmuma pieņemšanas laikā Komisija noteikti paziņoja par attiecīgo uzņēmumu sadarbību un it īpaši par to, kurš uzņēmums varēs vajadzības gadījumā baudīt imunitāti no naudas soda. Līdz ar to attiecīgo uzņēmumu sadarbība 1996. gada paziņojuma par sadarbību ietvaros radīja sekas pēc 2002. gada paziņojuma par sadarbību pieņemšanas. Attiecībā uz tiesiskām situācijām, kas vēl nav izsmēlušas savas sekas, jauna norma ir nekavējoties piemērojama situācijas sekām, kas radās saskaņā ar iepriekšējo normu, “ja nav pārejas noteikumu” (Tiesas 2003. gada 21. janvāra spriedums lietā
C-512/99 Vācija/Komisija,
Recueil
, I-845. lpp.
, 46. punkts). Tā kā šādi pārejas noteikumi lietā ir, tie ir jāņem vērā un jāuzskata, ka bija piemērojams 1996. gada paziņojums par sadarbību.
Šis secinājums ļauj turklāt apmierināt tiesiskās drošības principu un tiesiskās paļāvības principu. Šajā sakarā ir jāuzsver, ka paziņojums par sadarbību rada tiesisko paļāvību uz faktu, ka iespējams saņemt noteiktu samazinājuma procentu (iepriekš 344. punktā minētais spriedums apvienotajās lietās
Dansk Rørindustri
u.c./Komisija, 188. punkts). Turklāt, ņemot vērā 1996. gada paziņojuma par sadarbību B sadaļas b) apakšpunkta tekstu, kurā piešķirt ievērojamu naudas soda apmēra samazinājumu ir paredzēts vienīgi tam uzņēmumam, kas patiešām bijis “pirmais”, kurš iesniedzis izšķirošus pierādījumus (skat. iepriekš 120. punktā minēto spriedumu lietā
BASF
/Komisija, 550. punkts un tajā minētā judikatūra).
Turklāt un bez nepieciešamības noteikt, vai
Hoechst
norādītais princips varēja tikt piemērots Komisijas paziņojumiem par sadarbību, pietiek tikai konstatēt, ka 2002. gada paziņojums par sadarbību ir komplekss tādējādi, ka tas groza 1996. gada paziņojumu par sadarbību vairākos punktos gan materiālo pamatnormu līmenī, gan procesuālo normu līmenī. Atsevišķi grozījumi ir labvēlīgāki attiecīgajiem uzņēmumiem. Citi grozījumi savukārt tam nav mazāk izdevīgi. Turklāt 2002. gada paziņojuma par sadarbību piemērošana mainās atkarībā no gadījuma. Līdz ar to nav iespējams kopumā kvalificēt 2002. gada paziņojumu par sadarbību par labvēlīgāku nekā 1996. gada paziņojumu par sadarbību.
Turklāt un it īpaši 2002. gada paziņojuma par sadarbību piemērošana šajā lietā nenoved noteikti pie rezultāta, kas ir izdevīgāks
Hoechst
.
Šajā sakarā ir jānorāda, ka, lai baudītu imunitāti no naudas soda saskaņā ar 2002. gada paziņojumu par sadarbību, uzņēmumam ir “nekavējoties” jāiesniedz Komisijai visi tā rīcībā esošie pierādījumi par apgalvoto pārkāpumu “vai” tas var sākotnēji iesniegt šo informāciju hipotētiski, šajā gadījumā iesniedzot faktu aprakstošu sarakstu, ko tas piedāvā izpaust vēlākā saskaņotā datumā. Šim sarakstam ir precīzi jāatspoguļo pierādījumu raksturs un saturs (2002. gada paziņojuma par sadarbību 13. punkta a) un b) apakšpunkts).
Šajā lietā un turpmāk 574.–578. punktā izklāstīto iemeslu dēļ ir jākonstatē, ka
Hoechst
nekavējoties neiesniedza tās rīcībā esošos pierādījumus. No lietas materiāliem turklāt neizriet, ka
Hoechst
iesniedza pierādījumus, kas ļāva Komisijai noskaidrot pierādījumu raksturu un saturu, kas bija tā rīcībā un ko varēja izpaust vēlāk.
Līdz ar to 2002. gada paziņojuma par sadarbību piemērošana šajā lietā nebūt ne novestu pie
Hoechst
imunitātes no naudas soda.
Turklāt un tā kā 2002. gada paziņojums par sadarbību paredz bez imunitātes naudas soda maksimālo samazinājumu par 50 %, tā piemērošana nebūtu noteikti novedusi pie lielāka naudas soda samazinājuma
Hoechst
, nekā tai jau tika piešķirts.
Visu šo iemeslu dēļ desmitais pamats ir jānoraida.
G —
Par astoto un devīto pamatu par paziņojuma par sadarbību piemērošanu
Ar astoto pamatu
Hoechst
uzskata, ka Komisija veica kļūdainu novērtējumu, nosakot uzņēmumu, kurš šajā lietā sadarbojās pirmais. Ar devīto pamatu
Hoechst
uzskata, ka Komisija ir kļūdaini novērtējusi tā sadarbības saturu.
Vispirms ir jāanalizē astotais pamats.
1. Lēmuma kopsavilkums
Lēmuma 12.2.3. punktā ir norādīts attiecībā uz 1996. gada paziņojumu par sadarbību šādi (lēmuma 440. apsvērums):
“1998. gada 13. novembra tikšanās reizē
Chisso
mutvārdos sniedza aizliegtās vienošanās darbību aprakstu un iesniedza rakstveida pierādījumus [..]. Komisija uzskata, ka
Chisso
šajā reizē bija pirmais uzņēmums, kas iesniedza izšķirošos pierādījumus, lai pierādītu ar šo lēmumu konstatētās aizliegtās vienošanās esamību. Komisijai 1998. gada 13. novembrī iesniegtie pierādījumi veido tostarp piezīmes rokrakstā par zināmu skaitu aizliegtās vienošanās sanāksmju. Aizliegtās vienošanās apraksts mutvārdos ļāva Komisijai ievietot dokumentus reālā kontekstā.
Chisso
iesniegtā informācija ļāva Komisijai noteikt aizliegtās vienošanās esamību un lielāko daļu sanāksmju saturu, un identificēt dalībniekus, kā tas tika paskaidrots I daļā.”
Attiecībā uz
Hoechst
— lēmuma 451. apsvērumā ir precizēts, ka, “neesot pirmais uzņēmums, kas iesniedza Komisijai izšķirošos pierādījumus,
Hoechst
agrīnā stadijā deva ieguldījumu pārkāpuma būtisku aspektu noteikšanā un pēc iebildumu raksta saņemšanas tas neapstrīdēja to faktu būtību, uz ko Komisija balstīja savus apgalvojumus”.
2. Lietas dalībnieku argumenti
a)

Hoechst
argumenti
Atzīstot 1996. gada paziņojuma par sadarbību piemērojamību,
Hoechst
apgalvo, ka tas būtu jāuzskata par pirmo uzņēmumu, kas sadarbojās ar Komisiju un iesniedza būtiskus pierādījumus par aizliegto vienošanos.
Hronoloģiski analizējot faktus,
Hoechst
uzsver, ka
Chisso
advokāti satikās ar Komisiju 1998. gada 29. septembrī citas lietas sakarā. No šīs tikšanās protokola izriet, ka
Chisso
advokāti papildus norādīja, ka tie pārstāv vēl kādu uzņēmumu, kas ir izteicis vēlmi sadarboties ar Komisiju sorbīnskābes aizliegtās vienošanās jautājumā.
Chisso
advokāti nebija gatavi, ne arī pilnvaroti šajā datumā izpaust šī uzņēmuma identitāti. Tas tostarp izriet no Komisijas divām iekšējām piezīmēm, kas datētas ar 1998. gada 1. un 2. oktobri. Fakts, ka iekšējo piezīmju autors ieradās sanāksmē pēc tās sākuma, neļauj secināt, ka
Chisso
identitāte tika atklāta pirms tam, it īpaši Komisijas tā laika Konkurences ģenerāldirektorāta direktora vietniekam. Turklāt norāde uz citu uzņēmumu 1998. gada 2. oktobra iekšējās piezīmēs nav Komisijas drukas kļūda un līdz ar to nenorāda uz
Chisso
.
Hoechst
arī uzskata, ka šajā datumā netika noformulēts pieprasījums saskaņā ar 1996. gada paziņojuma par sadarbību E sadaļas 1. punktu un šajā sanāksmē netika ne piedāvāti, ne nodoti jebkādi pierādījumi. Turklāt netika aprakstīts pārkāpuma elements un netika pat paziņoti uzņēmumu dalībnieku nosaukumi.
Hoechst
un
Nutrinova
advokāti 1998. gada 23. oktobrī pa tālruni sazinājās ar Komisiju, lūdzot tikšanos.
Tikšanās laikā ar Komisiju 1998. gada 29. oktobrī
Hoechst
un
Nutrinova
advokāti oficiāli lūdza, lai uzņēmumus, ko tie pārstāv, uzskata par galvenajiem sadarbības lieciniekiem. Tie šajā sakarā aprakstīja galvenos faktus par aizliegto vienošanos par sorbātiem, proti, attiecīgos produktus, iesaistītos uzņēmumus, pret konkurenci vērsto rīcību un attiecīgo laikposmu. Šo būtisko faktu mutvārdu aprakstu Komisija līdz ar to uzskatīja par sadarbības aktu. Salīdzinājums ar vēlākiem konstatējumiem lēmumā atklāj, ka
Hoechst
iesniegtā informācija lēmumā tika izmantota bez ierobežojuma. It īpaši Komisija lēmumā neizdarīja nekādus secinājumus attiecībā uz aizliegtās vienošanās struktūru, kas būtiski atšķīrās no
Hoechst
sniegtās informācijas 1998. gada 29. oktobrī.
Chisso
advokāti 1998. gada 13. novembrī pirmoreiz mutvārdos izklāstīja par aizliegto vienošanos par sorbātiem. Tikai šajā datumā tika atklāta
Chisso
identitāte.
Pēc tam
Hoechst
nosūtīja Komisijai vairākus rakstveida paziņojumus, proti, 1998. gada decembrī, 1999. gada martā un aprīlī, kā arī vairākkārt pēc tam.
Hoechst
ieguldījums 1999. gada 19. martā bija pirmais rakstveida ieguldījums “sabiedrības paziņojuma” formā, ar ko apstiprināja aizliegtās vienošanās pamatfaktus.
Pirmais
Chisso
sabiedrības paziņojums bija tikai 1999. gada 20. aprīlī. Šajā procesa pirmajā posmā neviens cits uzņēmums, kas piedalījās pārkāpumā, nebija sazinājies ar Komisiju.
Šie fakti atklāj, ka
Hoechst
pirmais iesniedza Komisijai “izšķirošos pierādījumus” 1996. gada paziņojuma par sadarbību izpratnē.
Hoechst
piebilst, ka atbilstoši Komisijas praksei uzņēmumu uzskata par pirmo, kas sadarbojās, pat ja vispirms tas ir iesniedzis mutvārdu pierādījumus, ar nosacījumu, ka tie atbilst “izšķirošo pierādījumu” kritērijam un ka pēc tam tie ir apstiprināti rakstveidā un papildināti. Šie mutvārdu pierādījumi jau ļauj Komisijai veikt izmeklēšanu un veikt pārbaudes vai nosūtīt informācijas pieprasījumu. Sadarbības rakstveida formu nepieprasa ne 1996. gada paziņojums par sadarbību, ne 2002. gada paziņojums par sadarbību.
Šeit
Hoechst
uzsver, ka Komisijai ir kavējoša attieksme, tā kā tā, pirmkārt, apsolīja brīdināt
Chisso
, ja citi uzņēmumi to apsteigs, vai, otrkārt, tā pēkšņi atteicās atzīt mutvārdu ieguldījumu par sadarbības aktu, atgriežoties pie savas iepriekšējās attieksmes. Šajā pēdējā punktā
Hoechst
norāda uz Komisijas vēstuli, kas datēta ar 1999. gada 19. janvāri, kurā tā uzskatīja, ka
Hoechst
izbeidza sadarbību, uz
Hoechst
nosūtīto vēstuli 1999. gada 28. janvārī, paužot savu neizpratni šajā sakarā, uz tālruņa sarunu, kas notika 1999. gada 5. martā un kuras laikā Komisija norādīja, ka ir beidzies laiks “bezgalīgām” sanāksmēm, kā arī uz Komisijas 1999. gada 29. marta vēstuli, ar kuru tā atteicās pieņemt
Hoechst
mutvārdu liecības. Šāda attieksme ir tiesību uz taisnīgu procesu un labas pārvaldības principa pārkāpums.
Hoechst
arī norāda, ka kopš tā laika Komisijas prakse bija pieļaut uzņēmumu sadarbības lūgumus un aktus mutvārdos. Komisijas attieksme arī rada iespaidu par patvaļu, tā kā, tieši pretēji,
Chisso
mutvārdu liecības tika pieņemtas.
Katrā ziņā, pat ja Komisija — pretēji savai tā laika un nesenākai praksei — izskatīja tikai rakstveida informāciju,
Hoechst
1999. gada 19. marta rakstveida informācija bija pirmais rakstveida dokuments, kas iesniegts uzņēmuma vārdā un ar ko apstiprināja mutvārdos sniegtās norādes.
Tikšanās ar
Chisso
1998. gada 13. novembrī protokolu iesniegšana nevar tikt kvalificēta kā pirmā rakstveida sadarbība, jo šie dokumenti nebija saprotami un tiem ir jēga, tikai atsaucoties uz faktiem, ko pirmā iesniedza
Hoechst
1998. gada 29. oktobrī.
Chisso
iesniegto dokumentu pierādījumu spēka neesamība izriet arī no fakta, ka Komisija uzskatīja par nepieciešamu vēlreiz uzklausīt
Chisso
darbiniekus 1998. gada 9. decembrī. Turklāt
Chisso
iesniegtie protokoli atsaucas tikai uz dažām tikšanās reizēm 1995. un 1996. gadā. Attiecībā uz daudz garāku laikposmu no 1978. līdz 1994. gadam
Chisso
1998. gada 13. novembrī neiesniedza nevienu rakstveida dokumentu. Turklāt šie “pierādījumi” lēmumā netika izmantoti aizliegtās vienošanās darbības noteikšanai. Līdz ar to tie nav “izšķirošie”.
Hoechst
šajā sakarā uzsver, ka Komisijas 1998. gada 9. novembra iekšējās piezīmēs, kas nosūtītas piekļuves lietas materiāliem ietvaros, ir norādīts, ka
Chisso
advokāti “bija pirmie, kas piedāvāja savu sadarbību un vēlāk tika apsteigti ar vēlākiem notikumiem, kad citi uzņēmumi iesniedza informāciju pirms tiem”.
Hoechst
piebilst, ka Komisija nevar tam pārmest faktu, ka sniegtie paskaidrojumi par aizliegto vienošanos šajos punktos atšķiras no lēmumā norādītajiem faktiem, un vienlaikus akceptēt, ka
Chisso
iesniegtā informācija, kas tam deva imunitāti, nenosedz visu pārkāpuma laikposmu, ne arī visas aizliegtās vienošanās detaļas.
b) Komisijas argumenti
Vispirms Komisija attiecībā uz Komisijas 1998. gada 9. novembra iekšējām piezīmēm uzsver, uz ko norāda
Hoechst
, ka Komisijas ierēdņu neformālais vērtējums agrīnā procesa stadijā iepriekš nenosaka Komisijas lēmumu.
Attiecībā uz pārējo Komisija cenšas koriģēt veidu, kādā
Hoechst
apraksta faktu kārtību šajā lietā.
Pirmkārt, attiecībā uz 1998. gada 29. septembra tikšanos — kas skāra divas lietas, tostarp par sorbātiem, kas notika laikā no 16.30 līdz 18.30, — Komisija apstiprina, ka advokāti rīkojās
Chisso
vārdā, kā tas izriet no lēmuma ceturtā apsvēruma.
Komisija šajā sakarā atgādina, ka par šo sanāksmi ir divas iekšējās piezīmes.
Attiecībā uz 1998. gada 2. oktobra iekšējām piezīmēm par tikšanos par sorbīnskābi — Komisija norāda, ka Komisijas Konkurences ģenerāldirektorāta ģenerāldirektora vietnieks faktu laikā satikās ar
Chisso
advokātiem laikā no 16.30 līdz 17.30. Komisija arī norāda, ka šajās piezīmēs ir minēta “sabiedrība
Chisso
”. Tas pierāda, ka
Chisso
advokāti konkrēti minēja savu klientu. Ja tie nebūtu to darījuši, piezīmju autoram nebūtu zināma šī uzņēmuma identitāte. Fakts, ka 1998. gada 2. oktobra iekšējās piezīmēs ir atsauce uz “nezināmu uzņēmumu”, nav pretrunā tam. Tas tikai norāda uz atsauci uz sanāksmi ar advokātiem, par ko bija vienošanās. Turklāt fakts, ka šajās piezīmēs ir norāde uz citu citā procesā iesaistītu uzņēmumu, ir vienkārša drukas kļūda. Īstenībā uzņēmums, par ko bija runa, ir
Chisso
.
Attiecībā uz 1998. gada 1. oktobra iekšējām piezīmēm (kas attiecas uz divām lietām, tostarp sorbīnskābes lietu) — Komisija uzsver, ka divi ierēdņi pievienojās sanāksmei no 17.30. Fakts, ka šajās iekšējās piezīmēs ir norāde, ka uzņēmums, kas vēlas sniegt informāciju par aizliegto vienošanos sorbātu jomā, nav identificēts, ir pamatots ar apstākli, ka minēto divu ierēdņu, no kuriem viens ir iekšējo piezīmju autors, klātbūtnē
Chisso
netika minēts.
Otrkārt, būtu kļūdaini apstiprināt, ka
Hoechst
aprakstīja galvenos aizliegtās vienošanās par sorbātiem faktus 1998. gada 29. oktobra sanāksmē.
Hoechst
turklāt pati precizēja 1998. gada 27. oktobra vēstulē, ka runa ir par “pirmo sarunu par citu detaļu precizēšanu”. Saskaņā ar Komisijas 1998. gada 6. novembra iekšējām piezīmēm
Hoechst
no sanāksmes sākuma norādīja, ka tam nepieciešams vairāk laika, lai saņemtu detalizētāku informāciju ar mērķi sniegt pilnīgu informāciju.
Hoechst
iesniegtā informācija šajā 1998. gada 29. oktobrī bija ļoti vispārīga un fakti tika aprakstīti ļoti neskaidri. Turklāt
Hoechst
norādīja uz pusgada sanāksmēm, kuru laikā netika noslēgts neviens īpašs līgums. Tas arī norādīja uz sanāksmju neformālo un draudzīgo raksturu (lēmuma 456. apsvērums).
Atbilstošajā daļā ar faktu izklāstu lēmumā (79.–251. apsvērums) nevienu reizi neatsaucās uz
Hoechst
paziņojumiem 1998. gada 29. oktobrī.
Hoechst
norādes par līgumiem turklāt būtiski atšķīrās no lēmumā norādītajiem faktiem.
Treškārt, Komisija uzsver, ka
Hoechst
nebija gatavs pilnībā sadarboties līdz 1999. gada 19. martam. Tas skaidri izriet no 1998. gada 21. decembra un 1999. gada 28. janvāra vēstules, kurās
Hoechst
informēja Komisiju, ka sakarā ar notiekošo kriminālprocesu un civilprocesu Amerikas Savienotajās Valstīs tas ir nolēmis tajā brīdī neiesniegt visu derīgo informāciju, kā arī tā rīcībā esošos dokumentus vai pierādījumus par aizliegto vienošanos. Komisija 1999. gada 19. janvāra vēstulē tādēļ precizēja, ka šāda attieksme ir atteikums sadarboties 1996. gada paziņojuma par sadarbību izpratnē. Šādi rīkojoties,
Hoechst
uzņēmās risku, ka tiks uzlikts naudas sods.
Pretēji tam, ko šķietami apgalvo
Hoechst
, Komisija uzsver, ka mutvārdu ieguldījuma neņemšana vērā nepārkāpa tā laika praksi. Šī prakse tika mainīta tikai pēc 2002. gada paziņojuma par sadarbību pieņemšanas.
Turklāt attiecībā uz iebildumu par procesa bloķēšanu — Komisija uzsver, ka 1999. gada 29. marta vēstulē, uz ko norāda
Hoechst
, Komisija precizēja, ka, ja tas vēlas gūt labumu no 1996. gada paziņojuma par sadarbību, tam ir vismaz jānosūta informācija, dokumenti vai citi pierādījumi, kas palīdz apstiprināt aizliegtās vienošanās esamību. Tie ir vārdi no 1996. gada paziņojuma par sadarbību D sadaļas 2. punkta pirmā ievilkuma. 1999. gada 29. marta vēstule līdz ar to norādīja, ka līdz tam brīdim, kā uzskatīja Komisijas ierēdņi,
Hoechst
neatbilda pirmā ievilkuma nosacījumiem. No
Hoechst
advokātu sagatavotā protokola par 1999. gada 5. marta tālruņa sarunas ar par lietu atbildīgo Komisijas ierēdni atsevišķām daļām neizriet kas cits. Nav runas par bloķēšanu, bet gan par situācijas pareizu izklāstu saskaņā ar 1996. gada paziņojumu par sadarbību.
Ceturtkārt, Komisija uzsver, ka ir neprecīzi apgalvot, ka
Chisso
1998. gada 13. novembrī iesniedza dažus dokumentus. 1998. gada 19. novembra iekšējās piezīmēs Komisija atsaucās uz vairākiem dokumentiem par kontaktiem starp konkurentiem 1995. un 1996. gadā. Šie dokumenti bija sanāksmju dienas kārtība un personiskas piezīmes. Turklāt
Chisso
iesniedza tabulas ar cenu mērķiem visas aizliegtās vienošanās garumā. Šiem rakstveida pierādījumiem, kas tika izskaidroti mutvārdos, bija izšķiroša nozīme Komisijas lēmuma pieņemšanā (lēmuma 440. apsvērums), jo tie ļāva pirmo reizi administratīvajā procesā pierādīt izdarīto pārkāpumu, pat ja pierādījumi nenosedza visu konstatēto aizliegtās vienošanās ilgumu un visas detaļas. Šajā sanāksmē
Chisso
dotais solījums brīdināt neļāva secināt, ka šis uzņēmums šajā laikā vēl neatbilda nosacījumiem, lai varētu baudīt imunitāti. Lielākais, ko varētu izsecināt, ir tas, ka nebija skaidrs, vai
Chisso
saņems imunitāti, pamatojoties uz savu tā laika sadarbību.
Savukārt tikai 1999. gada 19. martā
Hoechst
nosūtīja Komisijai informāciju, ko varēja uzskatīt par efektīvas sadarbības sākumu. Tomēr 1999. gada 19. marta rakstveida paziņojumā nav detalizēta aizliegtās vienošanās sanāksmju un procedūru apraksta.
Hoechst
šīs detaļas iesniedza tikai 1999. gada 28. aprīlī, atbildot uz Komisijas precizētiem jautājumiem.
3. Pirmās instances tiesas vērtējums
Ir jāatgādina, ka 1996. gada paziņojuma par sadarbību B sadaļā paredzēts citu nosacījumu starpā, ka uzņēmums, kurš “pirmais iesniedza izšķirošos pierādījumus, lai pierādītu aizliegtās vienošanās esamību” (1996. gada paziņojuma par sadarbību B sadaļas b) apakšpunkts), saņem naudas soda summas samazinājumu vismaz par 75 %, kas tam tiktu uzlikta nesadarbojoties; samazinājums var novest līdz naudas soda neuzlikšanai pilnībā.
No 1996. gada paziņojuma par sadarbību B sadaļas b) apakšpunkta paša teksta izriet, ka “pirmajam” uzņēmumam nav jāiesniedz visi pierādījumi, kas pierāda visas aizliegtās vienošanās funkcionēšanas detaļas, bet pietiek iesniegt “kādu” no izšķirošajiem pierādījumiem. Šis teksts neprasa, ka iesniegtie pierādījumi ir “pietiekami”, lai izstrādātu iebildumu rakstu, pat galīgā lēmuma, kurā konstatē pārkāpumu, pieņemšanu (iepriekš 118. punktā minētais 2005. gada 15. jūnija spriedums apvienotajās lietās
Tokai Carbon
u.c./Komisija, 362. punkts). Tomēr, lai gan minētā paziņojuma B sadaļas b) apakšpunktā norādītajiem pierādījumiem nav jābūt pašiem par sevi pietiekamiem, lai pierādītu aizliegtas vienošanās pastāvēšanu, tiem tomēr ir jābūt izšķirošiem šādā nolūkā. Tiem tātad ir jākalpo ne tikai kā vienkāršiem informācijas avotiem Komisijas veiktās izmeklēšanas gaitā, bet arī kā apstākļiem, uz ko iespējams tieši balstīties kā uz galvenajiem pierādījumiem, pieņemot lēmumu, kurā ir konstatēts pārkāpums (iepriekš 120. punktā minētais spriedums lietā
BASF
/Komisija, 493. punkts).
Ir arī jāsecina, ka izšķirošos pierādījumus 1996. gada paziņojuma par sadarbību B sadaļas b) apakšpunkta nozīmē var sniegt arī mutvārdos (iepriekš 120. punktā minētais spriedums lietā
BASF
/Komisija, 506. punkts).
Visbeidzot ir jāatgādina, ka Komisijai ir noteikta vērtējuma brīvība, izvērtējot, vai attiecīgā sadarbība bija “izšķiroša”, lai atvieglotu tās uzdevumu konstatēt pārkāpumu un to izbeigt, līdz ar to varētu kritizēt tikai acīmredzamu šī vērtējuma brīvības pārkāpumu (iepriekš 118. punktā minētais 2005. gada 15. jūnija spriedums apvienotajās lietās
Tokai Carbon
u.c./Komisija, 362. punkts).
Saskaņā ar šiem iepriekš minētajiem apsvērumiem ir jāpārbauda, vai šajā lietā Komisija pieļāva acīmredzamu kļūdu vērtējumā, secinot, ka
Chisso
bija pirmais uzņēmums, kas iesniedza izšķirošos pierādījumus aizliegtās vienošanās pierādīšanai.
Šajā sakarā, pirmkārt, ir jāatgādina, ka lēmuma 440. apsvērumā Komisija norāda, ka “1998. gada 13. novembra sanāksmē
Chisso
mutvārdos aprakstīja aizliegtās vienošanās darbību un iesniedza rakstveida pierādījumus” un ka tā “uzskata, ka šajā gadījumā
Chisso
bija pirmais uzņēmums, kas iesniedza izšķirošos pierādījumus, lai pierādītu aizliegto vienošanos, kas konstatēta ar šo lēmumu”. No tā izriet, ka Komisija pamatojas vienīgi uz aizliegtās vienošanās darbību aprakstu mutvārdos un 1998. gada 13. novembrī un ne vēlāk iesniegtajiem rakstveida pierādījumiem, lai secinātu, ka
Chisso
bija pirmais uzņēmums, kas iesniedza izšķirošos pierādījumus, lai pierādītu aizliegtās vienošanās esamību.
Otrkārt, ir jānorāda, ka 1998. gada 13. novembra sanāksmē
Chisso
sniedza detalizētu aizliegtās vienošanās aprakstu mutvārdos. No Komisijas sagatavotā šīs tikšanās protokola izriet, ka
Chisso
norādīja, kas bija aizliegtās vienošanās dalībnieki, tās ilgumu, 19 tikšanos datumus ar to ģeogrāfisko atrašanās vietu, aizliegtās vienošanās mērķi un funkcionēšanu. Par šiem pēdējiem diviem punktiem
Chisso
tostarp precizē, ka attiecīgie uzņēmumi bija noslēguši līgumus par sorbāta cenām un apjomiem un ka aizliegtās vienošanās laikā tie zināja, ka to darbības ir pretlikumīgas.
Chisso
precizēja arī kvotu noteikšanas metodi un problēmas, ar kurām saskārās, sanāksmju un Japānas ražotāju sagatavošanas sanāksmju norisi,
Chisso
darbinieku vārdus, kas piedalījās sanāksmēs, kā arī citu attiecīgo uzņēmumu atsevišķu darbinieku vārdus,
Hoechst
un
Daicel
kontaktu nozīmi un sanāksmju uzraudzīšanas sistēmu un mērķa cenu noteikšanas metodi.
Treškārt, ir jāuzsver, ka papildus detalizētam aizliegtās vienošanās darbību aprakstam mutvārdos
Chisso
1998. gada 13. novembra sanāksmē sniedza arī dokumentārus pierādījumus, kas ir izmeklēšanas lietas materiālos (kopumā 156 lapas). Precīzāk, pārsūtīja detalizētas piezīmes (piezīmes rokrakstā japāņu valodā ar tulkojumu angļu valodā), kas veiktas aizliegtās vienošanās sanāksmēs 1995. un 1996. gada pavasarī un rudenī, šo tikšanos darba kārtību, šajās sanāksmēs piedalījušos personu vizītkartes, kā arī pārdošanas apjoma kvotas, par ko bija vienošanās no 1992. līdz 1995. gadam.
Pretēji tam, ko apgalvo
Hoechst
, Komisija šos dokumentus izmantoja, jo vairākas lapas ir minētas lēmumā, tostarp sakarā ar kopīgo sanāksmju norisi un konkrētiem rezultātiem (skat. it īpaši lēmuma 82., 140., 141., 144. un 150. zemsvītras piezīmi). Tādējādi šie dokumenti bija atbilstoši, lai 1996. gada paziņojuma par sadarbību izpratnē pierādītu “aizliegtās vienošanās esamību”.
Turklāt, pretēji tam, ko apgalvo
Hoechst
, šie dokumenti bija pietiekami skaidri, neraugoties uz faktu, ka viens
Chisso
darbinieks, kas bija piedalījies kopīgajās sanāksmēs, ieradās sniegt precizējumus tikšanās reizē ar Komisijas dienestiem 1998. gada 9. decembrī. Kā tas izriet no šīs sanāksmes protokola, šo dokumentu sakarā sniegtie precizējumi neizriet no to vispārējās izprašanas, bet atsevišķām detaļām saistībā ar saīsinājumu izmantošanu.
Ceturtkārt, ir jānorāda, ka
Hoechst
satikās ar Komisijas dienestiem 1998. gada 29. oktobrī jeb pirms
Chisso
, lai mutvārdos aprakstītu attiecīgās tikšanās. Tostarp
Hoechst
minēja sanāksmju dalībniekus, aptuveno sanāksmju ilgumu (no 70. gadu beigām/80. gadu sākuma līdz 1995./1996. gadam), sanāksmju biežumu un to mērķi.
Tomēr ir jāuzsver, ka šajā sanāksmē
Hoechst
neiesniedza nevienu dokumentu, kas pamatotu tās paziņojumus. Šajā sakarā saskaņā ar Komisijas sagatavoto protokolu, ko
Hoechst
neapstrīd,
Hoechst
pārstāvis norādīja “lielās grūtības, kas bija
Nutrinova
, lai atrastu visas atbilstošās detaļas par šīm sanāksmēm”.
Turklāt šajā pašā protokolā ir norādīts, ka “šo sanāksmju mērķis nebija klientu sadale vai cenu noteikšana šī vārda šaurā nozīmē” un ka “nebija uzraudzības sistēmas”, un vēl, ka
Hoechst
advokāts “bija kategorisks attiecībā par faktu, ka līgumu līmenis šajās sanāksmēs bija mērens un netipisks aizliegtai vienošanās par cenu noteikšanu vai klientu sadali”.
Tāpat
Hoechst
sagatavotajā 1998. gada 29. oktobra sanāksmes protokolā ir precizēts, ka “diskusijas starp
Hoechst
/
Nutrinova
un japāņiem nebija par klientu sadali, aizliegtajām vienošanās par publiskajiem iepirkumiem vai cenu noteikšanu vārda šaurā nozīmē”.
Nevienā brīdī 1998. gada 29. oktobra sanāksmē
Hoechst
neprecizēja, ka kopīgo sanāksmju mērķis bija pārdošanas apjoma kvotu piešķiršana Eiropā attiecīgajiem uzņēmumiem, ne ka darbojās sanāksmju uzraudzības sistēma, kā tas tika secināts lēmumā rezolutīvās daļas 1. pantā, pamatojoties uz iebildumu rakstu; šos faktus
Hoechst
neapstrīdēja. Attiecībā uz pārdošanas kvotām —
Hoechst
minēja tikai to iepriekš minētajā protokolā ar norādi “palielinājuma likme”, ka “konkurentiem bija diskusijas par veidu, kādā tie paredz tirgus pieaugumu un kas būtu spējīgs apmierināt pieaugošo pieprasījumu”.
Visbeidzot
Hoechst
precizē savā 1998. gada 29. oktobra sanāksmes protokolā, ka “sanāksmes netika organizētas sistemātiski un ka dienas kārtība bija ļoti līdzīga”.
No visiem šiem faktiem izriet, ka, pirmkārt, 1998. gada 13. novembra sanāksmē
Chisso
sniedza detalizētu aizliegtās vienošanās darbību un funkcionēšanas aprakstu. Otrkārt,
Chisso
aprakstu pamatoja dokumentāri pierādījumi, kas bija atbilstoši aizliegtās vienošanās pierādīšanai. Treškārt, no 1998. gada 29. oktobra sanāksmes izriet, ka
Hoechst
noteikti sniedza attiecīgo sanāksmju atspoguļojumu, bet ka šis atspoguļojums, pirmkārt, bija ne tik detalizēts kā
Chisso
, otrkārt, ka tas neprecīzi atspoguļoja attiecīgās aizliegtās vienošanās mērķi un funkcionēšanu un, visbeidzot, ka to nepamatoja dokumentāri pierādījumi.
Ņemot vērā visu iepriekš minēto, ir jāsecina, ka Komisija nepieļāva acīmredzamu kļūdu vērtējumā, uzskatot, ka
Chisso
bija pirmais uzņēmums, kas iesniedza izšķirošos pierādījumus, lai pierādītu aizliegtās vienošanās esamību.
Neviens no
Hoechst
norādītajiem argumentiem neapšauba šo secinājumu.
Attiecībā uz faktu, ka 1998. gada 13. novembra sanāksmē Komisija apsolīja
Chisso
brīdināt, ja citi uzņēmumi to apsteigs, un kā jau tika norādīts, analizējot pirmo pamatu, šis apstāklis neietekmē faktisko konstatējumu, ka
Chisso
bija pirmais uzņēmums, kas šajā sanāksmē iesniedza izšķirošos pierādījumus, lai pierādītu aizliegtās vienošanās esamību.
Attiecībā uz faktu, ka Komisija pēkšņi atteicās atzīt
Hoechst
mutvārdu ieguldījumu kā sadarbību, it īpaši
Hoechst
iesniegtos pierādījumus 1998. gada 29. oktobra sanāksmē, ir jānorāda, ka lēmuma piektajā apsvērumā Komisija skaidri norāda, ka 1998. gada 29. oktobra sanāksmē starp
Hoechst
un
Nutrinova
advokātiem un Komisijas dienestiem mutvārdos tika sniegts attiecīgā tirgus, ražotāju, tirgus daļu, procesa Amerikas Savienotajās Valstīs un aizliegtās vienošanās darbību apraksts. Nevienā lēmuma daļā nav norādīts, ka
Hoechst
mutvārdu ieguldījums 1998. gada 29. oktobra sanāksmē nav ņemts vērā. Fakts, ka Komisija varēja uzskatīt noteiktā procesa brīdī, ka
Hoechst
sadarbība neatbilda 1996. gada paziņojuma par sadarbību prasībām, negroza secinājumu, ka
Hoechst
mutvārdu ieguldījums 1999. gada 29. oktobra sanāksmē galu galā lēmumā tika ņemts vērā.
Katrā ziņā ir jānorāda, ka savos procesuālajos rakstos
Hoechst
atsaucas uz Komisijas 1999. gada 19. janvāra vēstuli, kurā tā precizēja:
“Komisijas dienesti var tikai ņemt vērā jūsu nostājas maiņu un faktu, ka
Nutrinova
vairs negatavojas sadarboties saskaņā ar [..] paziņojumu par sadarbību. Līdz šim
Nutrinova
iesniegtā informācija par sorbātiem nevar tikt uzskatīta par tādu, kas iesniegta šī paziņojuma ietvaros.”
Šajā sakarā ir jānorāda, ka no 1998. gada 29. oktobra tikšanās reizēm ar Komisijas dienestiem
Hoechst
cerēja uz iespēju iesniegt rakstveida ieguldījumu 1998. gada beigās. Vēstulē, kas datēta ar 1998. gada 21. decembri, uz kuru Komisija īpaši atbildēja 1999. gada 19. janvārī,
Hoechst
norādīja papildus tam, ka sadarbība mutvārdu liecību veidā nebija iespējama, šādi:
“Diemžēl, nevaram pildīt savu solījumu iesniegt jums pilnīgu ziņojumu par faktiem pirms gada beigām [..]. Tā kā process ASV vēl turpinās, mūsu padomdevējs ASV norādīja, ka izpaušana pilnībā Komisijai, kā tika paredzēts mūsu tikšanās reizē oktobrī, būtiski kompromitētu
Nutrinova
(kā arī atsevišķu tās biedru) intereses ASV.”
No tā izriet, ka
Hoechst
skaidri norādīja nespēju turpmāk sadarboties ar Komisiju šajā procesa posmā, vai nu sadarbojoties rakstveidā vai ar mutvārdu liecībām. Šajos apstākļos Komisijai nevar pārmest, ka tā šajā procesa posmā varēja uzskatīt, ka
Hoechst
nesadarbojās pilnībā un ka šajos apstākļos agrākā sadarbība vajadzības gadījumā var tikt uzskatīta par nepietiekamu 1996. gada paziņojuma par sadarbību ietvaros.
Hoechst
pozīcija tika atkārtota pēc tam 1999. gada 28. janvāra vēstulē, kurā tas precizēja:
“
Nutrinova
, lai gan vienmēr vēlējās pilnībā un nekavējoties sadarboties ar Komisiju, šobrīd to nevar darīt, neradot būtisku un nepanesamu risku sev un tā pašreizējiem un/vai bijušajiem darbiniekiem saskaņā ar ASV tiesībām.”
Fakts, ka Komisijas tālruņa sarunā 1999. gada 5. martā un 1999. gada 29. marta vēstulē precizēja, ka jauns mutvārdu ieguldījums nebūs pietiekams, izriet no neskaidrības attiecībā uz
Hoechst
sadarbību šajā procesa posmā un tā mērķis ir vērst
Hoechst
uzmanību uz faktu, ka, lai gūtu labumu no 1996. gada paziņojuma par sadarbību, tam ir jāiesniedz papildu pierādījumi, kas pierāda aizliegtās vienošanās esamību.
No šiem apsvērumiem izriet, ka lēmumā Komisija beidzot atzīst
Hoechst
mutvārdu ieguldījumu kā sadarbību un ka katrā ziņā Komisijas nostāja administratīvajā procesā izrietēja no
Hoechst
reālās sadarbības procesa sākumā, tā kā
Hoechst
turklāt pirmo reizi precizēja, ka nebija paredzamas tās darbinieku liecības Komisijā.
Visu šo iemeslu dēļ astotajā pamatā norādītie argumenti ir jānoraida.
Šajos apstākļos nav jāpārbauda devītais pamats, ko norāda
Hoechst
, tā kā, neesot pirmajam uzņēmumam, kas iesniedza izšķirošos pierādījumus aizliegtās vienošanās pierādīšanai,
Hoechst
nevarēja cerēt saņemt lielāku naudas soda samazinājumu nekā tas, kas tam tika piešķirts saskaņā ar 1996. gada paziņojuma par sadarbību D sadaļu, proti, 50 % no tai uzliktā nauda soda summas sakarā ar nesadarbošanos.
Tomēr ir jānorāda, ka atsevišķas procesuālās nelikumības var dažreiz pamatot naudas soda samazinājumu, pat ja tās nevar novest pie apstrīdētā lēmuma atcelšanas (šajā sakarā skat. iepriekš 211. punktā minēto spriedumu lietā
Baustahlgewebe
/Komisija, 26.–48. punkts, un iepriekš 216. punktā minēto spriedumu apvienotajās lietās
Nederlandse Federatieve Vereniging voor de Groothandel op Elektrotechnisch Gebied
un
Technische Unie
/Komisija, 436.–438. punkts).
Šajā lietā ir jāņem vērā labas pārvaldības principa un vienlīdzīgas attieksmes principa pārkāpums, piemērojot 1996. gada paziņojumu par sadarbību, kas ir konstatēts iepriekš 137. punktā; pārkāpums, uz ko norādīja arī
Hoechst
astotajā un devītajā pamatā. Līdz ar to, ņemot vērā nozīmi tam, ka Komisija ievēro šos principus administratīvajā procesā, un īstenojot savu neierobežoto jurisdikciju, Pirmās instances tiesa nolemj samazināt
Hoechst
uzlikto naudas sodu par 10 %.
Šo izmaiņu konkrētās sekas tiks noteiktas turpmāk.
H —
Par vienpadsmito pamatu par
non bis in idem
principa pārkāpumu
1. Lēmuma kopsavilkums
Lēmuma 314.–316. apsvērumā Komisija būtībā precizē, ka ASV (vai visu trešo valstu) kompetences īstenošana attiecībā uz aizliegto vienošanos nekādi neierobežo vai neizslēdz Komisijas kompetenci saskaņā ar Kopienu konkurences tiesībām. Turklāt Komisijai katrā ziņā nav nodoma sodīt attiecīgos uzņēmumus par tiem pašiem faktiem, par kuriem to dara ASV un Kanādas iestādes. Tāpat Komisijas, no vienas puses, un ASV un Kanādas iestāžu, no otras puses, veiktajām procedūrām un uzliktajām sankcijām acīmredzami nav tie paši mērķi.
2. Lietas dalībnieku argumenti
a)
Hoechst
argumenti
Hoechst
uzskata, ka Komisija pārkāpa
non bis in idem
principu, kad lēmuma 315. apsvērumā uzskatīja, ka ASV tajā pašā lietā uzliktais kriminālsods nav atskaitāms. Komisija izteica viedokli, ka nekādā gadījumā
non bis in idem
princips nav piemērojams saistībā starp Kopienu tiesībām un ASV tiesībām par aizliegtām vienošanās. Kā uzskata
Hoechst
, līdz šim nav sprieduma, kurā būtu precizēts, ka šajā gadījumā
non bis in idem
princips nav piemērojams.
Precīzāk,
Hoechst
no Tiesas 1972. gada 14. decembra sprieduma lietā
7/72
Boehringer Mannheim
/Komisija (
Recueil
, 1281. lpp.
) secina, ka
non bis in idem
princips ir piemērojams attiecībās starp Kopienu un ASV tiesībām par aizliegtām vienošanās. Turklāt Tiesas sprieduma kopsavilkuma otrajā teikumā ir precizēts, ka, “lai Komisija, iespējams, ņemtu vērā trešās valsts iestāžu uzliktu sankciju, priekšnosacījums ir tāds, ka fakti, kas norādīti pret Komisijas, pirmkārt, un trešās valsts iestāžu, otrkārt, apsūdzēto uzņēmumu, ir identiski”.
Šajā lietā Komisija nekonstatēja, ka ASV pret
Hoechst
noteiktās sankcijas attiecās uz faktisko situāciju, kas bija identiska ar lēmuma pamatā esošo. Šajā sakarā lēmumā Komisija noklusēja pierādījumus par kopīgajām sanāksmēm un līgumiem, kas attiecās uz tirgiem ārpus Eiropas. Tomēr lēmuma 4., 65.–72., 81., 90., 92., 100., 107., 120., 121., 138., 217., 232., 246., 349., 352., 397. un 450. apsvērumā Komisija sniedza skaidras norādes uz vienu pārkāpumu.
Ja Komisija apstrīdētu “
idem
klātbūtni” šajā lietā,
Hoechst
kā pierādījumu piedāvā 1999. gada 3. maijā ar ASV Tieslietu departamentu noslēgto līgumu un lūdz, lai par lieciniekiem uzaicina par lietu atbildīgo prokuroru ASV un kādu citu personu, ko varētu uzaicināt ar
Hoechst
starpniecību.
Katrā ziņā
Hoechst
uzskata, ka ASV sankcijas atskaitīšana jāpiemēro taisnīguma iemeslu dēļ, piemērojot “dabisko taisnīgumu”, kas tiek piemērots kopš
Walt Wilhelm
judikatūras (Tiesas 1969. gada 13. februāra spriedums lietā
14/68
Walt Wilhelm
u.c.,
Recueil
, 1. lpp.
).
b) Komisijas argumenti
Vispirms Komisija uzsver, ka, šķiet,
Hoechst
vairs nevēlas atgriezties pie Kanādā uzliktā soda, bet tikai pie tā, kas tika uzlikts ASV.
Turklāt, atsaucoties tostarp uz iepriekš 145. punktā minēto spriedumu apvienotajās lietās Aalborg
Portland
u.c./Komisija (338. punkts), Komisija norāda, ka
non bis in idem
principa piemērošana ir pakārtota trīskāršam faktu identiskuma, likumpārkāpēja identiskuma un tiesiski aizsargātas intereses identiskuma nosacījumam. Šis princips līdz ar to aizliedz sodīt vienu un to pašu personu vairāk nekā vienu reizi par to pašu nelikumīgo rīcību, lai aizsargātu to pašu tiesisko interesi.
Šajā lietā ne fakti, ne aizsargātā tiesiskā interese nav identiski.
Attiecībā uz faktiem — 1999. gada 3. maijā ar ASV Tieslietu departamentu noslēgtā līguma 4. punkta d) punktā skaidri konstatēts, ka ar šo aizliegto vienošanos paredzētos sorbātus
Hoechst
vai tās meitassabiedrības vai citi aizliegtās vienošanās biedri pārdeva klientiem Ziemeļkalifornijā. No tā izriet, ka ar izlīgumu (
Plea Agreement
) sodītā rīcība nebija slepena vienošanās, bet tās ieviešana ASV. Komisija šajā sakarā atgādina, ka teritorialitātes princips ir piemērojams gan ASV tiesībās, gan Eiropas aizliegto vienošanos tiesībās. No
Hoechst
un ASV noslēgtā izlīguma neizriet, ka tas attiecas arī uz slepenās vienošanās piemērošanas pasākumiem un iedarbību ārpus ASV un tostarp EEZ. Līdz ar to lēmuma 315. apsvērumā izdarītais konstatējums ir pareizs. Iepriekš 586. punktā minētais spriedums lietā
Boehringer Mannheim
/Komisija noteica, ka nav pārkāpts
non bis in idem
princips, ja nav faktu identiskuma.
Attiecībā uz tiesiski aizsargātu interesi un atsaucoties uz lēmuma 316. apsvērumu, kā arī Pirmās instances tiesas 2003. gada 9. jūlija spriedumu lietā
T-224/00
Archer Daniels Midland
un
Archer Daniels Midland Ingredients
/Komisija (
Recueil
, II-2597. lpp.
, 90. punkts), Komisija uzsver, ka Kopienu iestāžu, no vienas puses, un ASV iestāžu, no otras puses, procesiem un sodiem ir dažādi mērķi. Ja pirmajā gadījumā runa ir par neizkropļotas konkurences saglabāšanu Eiropas Savienības vai EEZ teritorijā, otrajā gadījumā nepieciešamā aizsardzība attiecas uz ASV tirgu.
Komisija turklāt uzsver, ka iepriekš 165. punktā minētajā 2004. gada 29. aprīļa spriedumā apvienotajās lietās
Tokai Carbon
u.c./Komisija (130.–148. punkts) Pirmās instances tiesa ir skaidri deklarējusi, ka Komisijai ir atļauts uzlikt naudas sodu Regulas Nr. 17 15. panta 2. punkta noteiktajās robežās, neņemot vērā atbilstošos ASV sodus, lai noteiktu šīs robežas. Šie apsvērumi ir piemērojami šajā lietā.
Komisija pilnības labad piebilst, ka neviens taisnīguma apsvērums nerunā par labu ASV soda atskaitīšanai. Tāda situācija, kas lika Tiesai iepriekš 589. punktā minētajā lietā
Walt Wilhelm
u.c. (11. punkts) Kopienu tiesībās ņemt vērā pirmos saskaņā ar EOTKL 90. panta 2. punktu uzliktos sodus, ņemot vērā savstarpējo atkarību starp dalībvalstu tirgiem un kopējo tirgu, nepastāv attiecībās starp Eiropas Savienību un ASV (Komisija šajā sakarā atsaucas uz iepriekš 594. punktā minēto spriedumu lietā
Archer Daniels Midland
un
Archer Daniels Midland Ingredients
/Komisija, 99. punkts).
3. Pirmās instances tiesas vērtējums
Vispirms ir jānorāda, ka pirmais pamats tika norādīts tikai attiecībā uz faktu, ka ASV uzliktais naudas sods netika atskaitīts no Kopienas uzliktā. Līdz ar to ir jāuzskata, ka šis pamats neskar Kanādā uzlikto naudas sodu.
Non bis in idem
princips, kas ir nostiprināts arī Eiropas Cilvēktiesību un pamatbrīvību aizsardzības konvencijas 7. protokola 4. pantā, ir vispārējs Kopienu tiesību princips, kura ievērošanu nodrošina tiesa (Tiesas 2006. gada 29. jūnija spriedums lietā
C-308/04 P
SGL Carbon
/Komisija, Krājums, I-5977. lpp.
, 26. punkts).
Turklāt, neskatot jautājumu par to, vai Komisijai ir jāņem vērā sods, ko ir uzlikušas trešās valsts iestādes, gadījumā, ja fakti, kurus šī un minētās iestādes ir izvirzījušas pret uzņēmumu, būtu identiski, Tiesa ir noteikusi Komisijas un trešo valstu iestāžu inkriminēto faktu identiskumu par priekšnoteikumu iepriekš minētajam jautājumam (šajā sakarā skat. Tiesas 2006. gada 18. maija spriedumu lietā
C-397/03 P
Archer Daniels Midland
un
Archer Daniels Midland Ingredients
/Komisija, Krājums, I-4429. lpp.
, 48. un 49. punkts, un iepriekš 598. punktā minēto spriedumu lietā
SGL Carbon
/Komisija, 27. punkts).
Precīzāk, Tiesa atgādināja, ka principa
non bis in idem
piemērošana ir pakļauta trīs nosacījumiem: fakti ir vienādi, likumpārkāpējs ir viens un tas pats un aizsargātās tiesiskās intereses ir vienas un tās pašas. Šis princips tādējādi aizliedz sodīt vienu un to pašu personu vairāk nekā vienu reizi par vienu un to pašu prettiesisku rīcību, lai aizsargātu vienu un to pašu tiesisko interesi (iepriekš 145. punktā minētais spriedums apvienotajās lietās
Aalborg Portland
u.c./Komisija, 338. punkts).
Šajā sakarā ir jāuzsver, ka
non bis in idem
princips neattiecas uz situācijām, kurās saskaņā ar to kompetenci ir iesaistītas trešo valstu tiesību sistēmas un konkurences iestādes (šajā sakarā skat. iepriekš 598. punktā minēto priedumu lietā
SGL Carbon
/Komisija, 32. punkts).
Šajā lietā, pat ja atsevišķos apsvērumos, uz kuriem norādījis
Hoechst
, Komisija norāda, ka attiecīgie fakti sākās tajā pašā līgumu kopumā un ka sorbātu tirgu varētu novērtēt pasaules mērogā, pirmkārt, ir jāuzsver, ka Kopienu tiesību par aizliegtām vienošanās piemērošanas priekšnosacījums ir vienošanās, lēmuma vai saskaņotas darbības esamība, kas “var ietekmēt tirdzniecību starp dalībvalstīm” vai “starp” EEZ nolīguma “līgumslēdzējpusēm”, kā arī “nepieļaut, ierobežot vai izkropļot konkurenci iekšējā tirgū” vai “teritorijā”, uz ko attiecas EEZ nolīgums (EKL 81. panta 1. punkts un EEZ nolīguma 53. panta 1. punkts). Komisijas darbība ir vērsta arī uz brīvu apriti kopējā tirgū, kas saskaņā ar EKL 3. panta 1. punkta g) apakšpunktu ir Kopienas pamatmērķis (šajā sakarā skat. ieprieks 598. punktā minēto spriedumu lietā
SGL Carbon
/Komisija, 31. punkts). Komisija šajā sakarā secina, ka attiecīgās pret konkurenci vērstās darbības mērķis un sekas bija ierobežot konkurenci Kopienā un EEZ (lēmuma 280.–288. apsvērums) un ka turklāt turpinātā sorbātu ražotāju vienošanās manāmi iedarbojās uz tirdzniecību starp dalībvalstīm un starp EEZ nolīguma līgumslēdzējpusēm (lēmuma 289.–294. apsvērums). Uz šī pamata lēmuma rezolutīvās daļas 1. pantā Komisija uzskata, ka attiecīgie uzņēmumi pārkāpa EKL 81. panta 1. punktu un kopš 1994. gada 1. janvāra EEZ nolīguma 53. panta 1. punktu.
Otrkārt, lai gan no 1999. gada 3. maijā starp
Hoechst
un ASV Tieslietu departamentu noslēgta līguma izriet, ka pārmestie fakti attiecas uz aizliegto vienošanos par “ASV un citur” pārdotiem sorbātiem, pirmkārt, ir jānorāda, ka iepriekš minētajā līgumā ir arī precizēts, ka attiecīgos sorbātus
Hoechst
un tā meitassabiedrības pārdeva patērētājiem Ziemeļkalifornijā un, otrkārt, ka nav noteikts, ka ASV veiktais process attiecās ne tikai uz aizliegtās vienošanās piemērošanu un sekām ASV, it īpaši EEZ, kas turklāt būtu acīmredzama Komisijas teritoriālās kompetences uzurpēšana (šajā sakarā skat. iepriekš 594. punktā minēto 2003. gada 9. jūlija spriedumu lietā
Archer Daniels Midland
un
Archer Daniels Midland Ingredients
/Komisija, 103. punkts, un iepriekš 165. punktā minēto 2004. gada 29. aprīļa spriedumu apvienotajās lietās
Tokai Carbon
u.c./Komisija, 143. punkts).
Līdz ar to ASV un Kopienu konkurences iestāžu lēmumi šajā lietā attiecībā uz aizsargāto tiesisko interesi atšķiras.
Šajos apstākļos
non bis in idem
princips nav piemērojams. Šo pašu iemeslu dēļ ir jānoraida apsvērumi saistībā ar taisnīgumu, kas, kā uzskata
Hoechst
, attaisno ASV uzliktā naudas soda ņemšanu vērā, Komisijai uzliekot naudas sodu. Turklāt Pirmās instances tiesai no lietas materiāliem ir pietiekami skaidrs, ka nav nepieciešams apmierināt
Hoechst
lūgumu par liecinieku izsaukšanu.
Visu šo iemeslu dēļ vienpadsmitais pamats ir jānoraida.
IV —
Par
Hoechst
uzliktā naudas soda galīgo summu
Kā arī izriet no 420.–439. punkta, ir jāgroza lēmums, tā kā tajā kā vainu pastiprinošs apstāklis ņemts vērā tas, ka
Hoechst
bija vadītājs.
Turklāt, kā tas izriet no 582. punkta, un lai ņemtu vērā laba pārvaldības principa un vienlīdzīgas attieksmes principa pārkāpumu, piemērojot 1996. gada paziņojumu par sadarbību, kas norādīts 137. punktā,
Hoechst
uzliktais naudas sods ir jāsamazina par 10 %.
Pārējā daļā Komisijas apsvērumi lēmumā, kā arī Komisijas piemērotā aprēķina metode paliek nemainīgi.
Prasītajai uzliktā naudas soda galīgā summa līdz ar to tiek aprēķināta šādi: naudas soda sākumsummai (20 miljoniem EUR) pievieno 100 % sakarā ar
Hoechst
kopējo lielumu un līdzekļiem 1995. un 2002. gadā jeb kopumā 40 miljoni EUR. Lai ņemtu vērā pārkāpuma ilgumu, šī summa tiek palielināta par 175 %. Līdz ar to naudas soda pamatsumma ir 110 miljoni EUR. Šajā brīdī naudas soda pamatsummai pievieno 50 % palielinājumu sakarā ar to, ka
Hoechst
ir veicis atkārottu pārkāpumu, jeb kopējā summa ir 165 milojoni EUR. Šo summu visbeidzot samazina par 50 % 1996. gada paziņojuma par sadarbību ietvaros jeb par 82,5 miljoniem EUR, pēc tam par 10 %, lai ņemtu vērā labas pārvaldības principa un vienlīdzīgas attieksmes principa pārkāpumu, piemērojot 1996. gada paziņojumu par sadarbību, kas norādīts 137. punktā, kas noved pie naudas soda galīgās summas 74,25 miljoni EUR.
Par tiesāšanās izdevumiem
Atbilstoši Reglamenta 87. panta 3. punktam, ja abiem lietas dalībniekiem spiedums ir daļēji labvēlīgs un daļēji nelabvēlīgs, Pirmās instances tiesa var nolemt, ka tiesāšanās izdevumi ir jāsadala vai ka lietas dalībnieki sedz savus tiesāšanās izdevumus paši. Šajā gadījumā ir jānolemj, ka katrs lietas dalībnieks sedz savus tiesāšanās izdevumus pats.

Ar šādu pamatojumu
PIRMĀS INSTANCES TIESA (piektā palāta)
nospriež:

1)
Hoechst GmbH
uzliktais naudas sods tiek noteikts 74,25 miljonu EUR apmērā;

2)
pārējā daļā prasību noraidīt;

3)
katrs lietas dalībnieks sedz savus tiesāšanās izdevumus pats.

Vilaras
Dehousse
Šváby
Pasludināts atklātā tiesas sēdē Luksemburgā 2008. gada 18. jūnijā.
Sekretārs
E. Coulon
Priekšsēdētājs
M. Vilaras
Satura rādītājs

Prāvas rašanās fakti

Process un lietas dalībnieku prasījumi

Juridiskais pamatojums

I — Par pamatiem par lēmuma atcelšanu kopumā, ciktāl tas attiecas uz
Hoechst

A — Par pirmo pamatu par atteikumu piekļūt attaisnojošiem dokumentiem

1. Administratīvā procesa un lēmuma kopsavilkums

2. Lietas dalībnieku argumenti

a)
Hoechst
argumenti

Par atteikumu piekļūt dokumentiem saistībā ar kontaktiem starp Komisiju un
Chisso

Par atteikumu piekļūt
Chisso
2002. gada 17. decembra vēstulei ar tās pielikumiem

Par lūgumu veikt jaunu izmeklēšanu

b) Komisijas argumenti

Par atteikumu piekļūt atsevišķiem dokumentiem

Par lūgumu veikt jaunu izmeklēšanu

3. Pirmās instances tiesas vērtējums

a) Par labas pārvaldības principa un vienlīdzīgas attieksmes principa pārkāpumu

b) Par tiesību piekļūt lietas materiāliem pārkāpumu

Par
Chisso
2002. gada 17. decembra vēstuli un tās pielikumiem

Par iekšējiem dokumentiem par tālruņa sakariem starp Komisiju un
Chisso
laikā no 1998. septembra līdz 1999. gada aprīlim

B — Par ceturto pamatu par uzklausīšanas amatpersonas noslēguma ziņojuma nepilnību

1. Lietas dalībnieku argumenti

a)
Hoechst
argumenti

b) Komisijas argumenti

2. Pirmās instances tiesas vērtējums

II — Par trīspadsmito pamatu, kura mērķis ir lēmuma 2. panta atcelšana, ciktāl tas attiecas uz
Hoechst

A — Lietas dalībnieku argumenti

1.
Hoechst
argumenti

2. Komisijas argumenti

B — Pirmās instances tiesas vērtējums

III — Par pamatiem, kuru mērķis ir
Hoechst
naudas soda samazināšana

A — Par divpadsmito pamatu par procesa pārmērīgo ilgumu

1. Administratīvā procesa kopsavilkums

2. Lietas dalībnieku argumenti

a)
Hoechst
argumenti

b) Komisijas argumenti

3. Pirmās instances tiesas vērtējums

B — Par trešo pamatu par lēmuma atsevišķu motīvu kaitējošo neskaidrību

1. Lēmuma kopsavilkums

2. Lietas dalībnieku argumenti

a)
Hoechst
argumenti

b) Komisijas argumenti

3. Pirmās instances tiesas vērtējums

C — Par piekto pamatu par tiesību kļūdu, nosakot naudas soda pamatsummu

1. Lēmuma kopsavilkums

2. Lietas dalībnieku argumenti

a)
Hoechst
argumenti

Par pārkāpuma raksturu

— Par pārkāpuma sekām

— Par augsta līmeņa vadītājiem — pret konkurenci vērstu vienošanos dalībniekiem

— Par uzņēmumu sadali kategorijās

— Par palielinājuma faktoru, lai ņemtu vērā
Hoechst
lielumu un kopējos līdzekļus

Par pārkāpuma ilgumu

b) Komisijas argumenti

Par pārkāpuma sekām

Par augsta līmeņa vadītājiem — pret konkurenci vērsto vienošanos dalībniekiem

Par uzņēmumu sadalījumu kategorijās

Par palielinājuma reizinātāju, lai ņemtu vērā
Hoechst
kopējo lielumu un līdzekļus

Par pārkāpuma ilgumu

3. Pirmās instances tiesas vērtējums

a) Par pārkāpuma smagumu

Par aizliegtās vienošanās ietekmi uz EEZ sorbātu tirgu

Par
Hoechst
augsta līmeņa vadītājiem — aizliegtās vienošanās dalībniekiem

Par attiecīgo uzņēmumu sadalījumu kategorijās

Par palielinājuma koeficientu, lai ņemtu vērā
Hoechst
izmēru un kopējos līdzekļus

b) Par pārkāpuma ilgumu

D — Par otro un sesto pamatu par iebildumu par vadītāja lomas uzskatīšanu par vainu pastiprinošu apstākli lēmumā

1. Lēmuma kopsavilkums

2. Lietas dalībnieku argumenti

a)
Hoechst
argumenti

b) Komisijas argumenti

3. Pirmās instances tiesas vērtējums

E — Par septīto pamatu par naudas soda palielinājuma sakarā ar atkārtotu pārkāpumu nepamatoto raksturu

1. Lēmuma kopsavilkums

2. Lietas dalībnieku argumenti

a)
Hoechst
argumenti

b) Komisijas argumenti

3. Pirmās instances tiesas vērtējums

F — Par desmito pamatu par 2002. gada paziņojuma par sadarbību piemērošanu pēc analogijas saskaņā ar “vislabvēlīgākā noteikuma principu”.

1. Lēmuma kopsavilkums

2. Lietas dalībnieku argumenti

a)
Hoechst
argumenti

b) Komisijas argumenti

3. Pirmās instances tiesas vērtējums

G — Par astoto un devīto pamatu par paziņojuma par sadarbību piemērošanu

1. Lēmuma kopsavilkums

2. Lietas dalībnieku argumenti

a)
Hoechst
argumenti

b) Komisijas argumenti

3. Pirmās instances tiesas vērtējums

H — Par vienpadsmito pamatu par
non bis in idem
principa pārkāpumu

1. Lēmuma kopsavilkums

2. Lietas dalībnieku argumenti

a)
Hoechst
argumenti

b) Komisijas argumenti

3. Pirmās instances tiesas vērtējums

IV — Par
Hoechst
uzliktā naudas soda galīgo summu

Par tiesāšanās izdevumiem
(
*1
)	 Tiesvedības valoda — vācu.