CELEX: 62002TJ0048
Verseny
Kartellek
Bírság
Bírságkiszabási iránymutatás
A jogsértés elkövetőjének tényleges képessége arra, hogy jelentős kárt okozzon a gazdasági szereplőknek
Enyhítő körülmények
Engedékenységi közlemény

Jogi háttér
A Szerződés [81]. és [82]. cikkének végrehajtásáról szóló első, 1962. február 6-i 17. rendelet (HL L 13., 204. o., 1962. február
21.; magyar nyelvű különkiadás 8. fejezet, 1. kötet, 3. o.; a továbbiakban: a 17. rendelet) 15. cikkének (2) bekezdése előírja:
„A Bizottság határozattal 1000-től 1 000 000 [euróig] terjedő, vagy annál nagyobb összegű bírságot szabhat ki a vállalkozásokra
vagy a vállalkozások társulásaira, de a bírság mértéke nem haladhatja meg a jogsértésben részt vevő egyes vállalkozások megelőző
éves üzleti forgalmának 10%-át, ha a vállalkozások szándékosan vagy gondatlanságból:
a) megsértik a Szerződés [81]. cikkének (1) bekezdését vagy [82.] cikkét; vagy
b) megszegik a 8. cikk (1) bekezdése szerint fennálló valamely kötelezettséget.
A bírság összegének megállapításakor a jogsértés súlyát és időtartamát is figyelembe kell venni.”
A Bizottság „Iránymutatás a 17. rendelet 15. cikkének (2) bekezdése és az ESZAK-Szerződés 65. cikkének (5) bekezdése alapján
kiszabott bírság megállapításának módszeréről” című közleménye (HL 1998. C 9., 3. o.; magyar nyelvű különkiadás 8. fejezet,
1. kötet, 171. o.; a továbbiakban: iránymutatás) az említett bírságok összegének kiszámítására vonatkozó módszert állapít
meg, amely „a súlyosító, illetve az enyhítő körülmények figyelembevételével megfelelően növelt, illetve csökkentett alapösszegből
indul ki” (az iránymutatás második franciabekezdése). Az iránymutatás értelmében továbbá „az alapösszeget a jogsértés súlyosságával
és időtartamával összhangban határozzák meg, amelyek a 17. rendelet 15. cikkének (2) bekezdésében említett kizárólagos feltételek”
(az iránymutatás 1. pontja).
A kartellügyek esetében a bírságok alóli mentességről és a bírságok csökkentéséről szóló bizottsági közlemény (HL 1996. C
207., 4. o.; a továbbiakban: engedékenységi közlemény) „meghatározza azokat a feltételeket, amelyek teljesülése esetén a kartellügyek
vizsgálata során a Bizottsággal együttműködő vállalkozásokat mentesíteni lehet a bírság megfizetése alól, illetve az egyébként
rájuk kiszabandó bírságot csökkenteni lehet” (a közlemény A.3. pontja).
Az engedékenységi közlemény D. pontja értelmében:
„A bírság összegének jelentős csökkentése
1.      Amikor a vállalkozás együttműködik anélkül, hogy a B. és C. pontban ismertetett feltételeket teljesítené, azon bírság 10–50%
közötti csökkentésének kedvezményében részesül, amelyet az együttműködés hiánya miatt szabtak volna ki rá.
2.      Ilyen lehet többek között az az eset, amikor:
–        a kifogásközlés elküldése előtt a vállalkozás olyan információkat, okiratokat vagy egyéb bizonyítékokat szolgáltat, amelyek
hozzájárulnak az elkövetett jogsértés létezésének megerősítéséhez,
–        a kifogásközlés kézhezvételét követően a vállalkozás tájékoztatja a Bizottságot arról, hogy nem vitatja azoknak a tényeknek
a valósságát, amelyekre a Bizottság a vádjait alapítja.”

A jogvita alapját képező tényállás
1999-ben a Bizottság IV/37.614/F3 ügyszám alatt vizsgálatot indított a közösségi versenyjogi szabályoknak a belga sörágazatban
történt esetleges megsértése miatt.
2000. szeptember 29-én a Bizottság e vizsgálat keretében indította meg az eljárást és kifogásközlést fogadott el felperessel,
valamint az Interbrew NV (a továbbiakban: Interbrew), a Groupe Danone (a továbbiakban: Danone), a Brouwerijen Alken-Maes NV
(a továbbiakban: Alken-Maes) és a NV Brouwerij Martens (a továbbiakban: Martens) vállalkozásokkal szemben. A felperessel szemben
indított eljárás és a neki címzett kifogásközlés kizárólag a forgalmazó saját védjegye alatt Belgiumban árusított sörre vonatkozó
kartellben való feltételezett részvételére vonatkozott.
2001. december 5-én a Bizottság elfogadta az EK-Szerződés 81. cikke alkalmazására vonatkozó eljárásban (IV/37.614/F3 PO/Interbrew
és Alken-Maes ügy) hozott 2003/569/EK határozatot (HL 2003. L 200., 1. o.) amely a felperest, valamint az Interbrew, Danone,
Alken-Maes és Martens vállalkozásokat érintette (a továbbiakban: megtámadott határozat).
A megtámadott határozat a versenyjogi szabályok két önálló megsértését állapítja meg, egyrészt a Belgiumban forgalmazott sörre
vonatkozó számos megállapodást és/vagy összehangolt magatartást (a továbbiakban: Interbrew/Alken-Maes kartell), másrészt a
forgalmazó saját védjegyével ellátott sörre vonatkozó összehangolt magatartást (a továbbiakban: a forgalmazó saját védjegyével
ellátott sörre vonatkozó kartell). A megtámadott határozat megállapítja, hogy az első jogsértésben a Danone, az Alken-Maes
és az Interbrew, a másodikban pedig a felperes, az Alken-Maes, az Interbrew és a Martens vett részt.
A felperesnek felrótt jogsértés az árakra, a vevők elosztására és információcserére vonatkozó összehangolt magatartásban való
részvételre vonatkozott a forgalmazó saját védjegyével ellátott sör piaci szegmensében az 1997. október 9-től 1998. július
7-ig terjedő időszak során.
Mivel a Bizottság számos szempont alapján abból indult ki, hogy e jogsértés megszűnt, eltekintett attól, hogy az érintett
vállalkozásokat a 17. rendelet 3. cikke érdekében felhívja a tevékenység abbahagyására.
Mindazonáltal azt az álláspontot képviselte, hogy az Interbrew, az Alken-Maes, a felperes és a Martens tekintetében a 17.
rendelet 15. cikke (2) bekezdése értelmében bírságot kell kiszabni a jogsértésben való részvétel miatt.
A Bizottság e tekintetben a megtámadott határozatban kifejtette, hogy a forgalmazó saját védjegyével ellátott sörre vonatkozó
kartellben részes összes vállalkozás szándékosan hajtotta végre e jogsértést.
A kiszabandó bírság összegének kiszámításánál a Bizottság a megtámadott határozatban az iránymutatást és az engedékenységi
közleményt alkalmazta.
A megtámadott határozat 335. preambulumbekezdésében kifejtette, hogy az árrögzítő és piacfelosztó horizontális összehangolás
természeténél fogva különösen súlyos jogsértést valósít meg és a résztvevők információcserét alkalmaztak ezen összehangolás
végrehajtására.
A megtámadott határozat 337. preambulumbekezdésében a Bizottság a piacra gyakorolt hatás tekintetében megjegyezte, hogy a
felek különböző titkos magatartásai a vevők elosztására és végső soron azon cél elérésére irányultak, hogy az árakat a szabad
verseny esetén megvalósítható árszint fölé vigyék. A Bizottság elismerte, hogy – talán egy kivétellel – nem volt bizonyítéka
rá, hogy az összehangolás ahhoz vezetett, hogy a résztvevő vállalkozások magatartásukat koordinálták; mindazonáltal az bizonyos,
hogy a forgalmazó saját védjegyével ellátott sörre vonatkozó kartell keretében szervezett találkozókon a vevők elosztásáról
és az árakról esett szó, és ezekkel kapcsolatban információkat cseréltek. Az, hogy a belga sörgyártók között talán csak egyetlen
információcsere történt a forgalmazó saját védjegyével ellátott sör tekintetében Belgiumban, semmit nem változtat e magatartás
súlyosságán, mivel az összehangolás céljának – hogy ne tegyenek ajánlatot más sörgyártók fennálló szerződéseivel szemben az
árháború megakadályozása érdekében – eléréséhez nem volt szükség állandó jellegű információcserére. A Bizottság szerint azonban
ebből nem lehet egyszerűen arra a következtetésre jutni, hogy a kartellnek mint olyannak nem vagy csak korlátozott hatása
volt a piacra.
A megtámadott határozat 338. preambulumbekezdésében a Bizottság pontosította, hogy az érintett földrajzi piac kiterjedését
tekintve figyelembe vette, hogy noha a találkozók az egész belga területre vonatkoztak, ám csak a forgalmazó saját védjegyével
ellátott sör piaci szegmensére korlátozódtak, amely a teljes belga sörfogyasztás 5,5%-át képviselte.
A Bizottság a megtámadott határozat 339. preambulumbekezdésében kijelentette, hogy az előzőekre tekintettel álláspontja szerint
a jogsértés az EK 81. cikk (1) bekezdésének súlyos megsértését valósítja meg.
A 340. preambulumbekezdésben a Bizottság rámutatott, hogy a bírság kiszabása során figyelembe kellett vennie a jogsértés elkövetőinek
a verseny jelentős mértékű károsítására való tényleges gazdasági képességét, és úgy kellett megállapítania a bírság összegét,
hogy annak elrettentő hatása legyen. A 341. preambulumbekezdésben hozzátette, hogy a résztvevő vállalkozások tényleges, a
belgiumi sörpiacon és különösen a forgalmazó saját védjegyével ellátott sör piaci szegmensében jelentős károk okozására vonatkozó
képességének figyelembe vétele érdekében szükséges volt a jogsértésben résztvevő vállalkozások közötti különbségtétel. A Bizottság
kifejtette, hogy a vállalkozásoknak a forgalmazó saját védjegyével ellátott sörből származó forgalma alapján a vállalkozásokat
két kategóriába sorolta. A felperest és a Martents, akik a forgalmazó saját védjegy szegmensben a legmagasabb forgalmat érték
el, az első kategóriába sorolta. Az Interbrew és az Alken-Maes, akik e szegmensen belül jóval alacsonyabb forgalmat értek
el, a második kategóriába tartoztak.
A Bizottság a megtámadott határozat 342. preambulumbekezdésében az előző megfontolások alapján a felperessel és a Martensszel
szemben 300 000 euró bírság, míg az Interbrew és az Alken-Maes vállalkozásokkal szemben 250 000 euró bírság kiszabását találta
megfelelőnek.
A Bizottság a megtámadott határozat 343. preambulumbekezdésében az Interbrew és az Alken-Maes vállalkozásokkal szemben kiszabott
bírság egyedi kiindulási összegének kiigazítását tartotta szükségesnek annak biztosítása végett, hogy a bírság megfelelő elrettentő
hatást fejtsen ki, és annak figyelembe vétele érdekében, hogy az Interbrew mint nagy nemzetközi vállalkozás és az Alken-Maes
mint egy nemzetközi konszern leányvállalata a felperessel és a Martensszel összehasonlítva könnyebben hozzájutottak azon jogi
és gazdasági ismeretekhez és infrastruktúrához, ami lehetővé tette számukra annak jobb felismerését, hogy eljárásuk milyen
mértékben valósít meg jogsértést és versenyjogi szempontból ennek az eljárásnak milyen következményei lehetnek. A megtámadott
határozat 344. preambulumbekezdésében a Bizottság kifejtette, hogy az adott vállalkozás számára rendelkezésre álló eszközöket
tekintetbe véve az Interbrew és az Alken-Maes tekintetében kiszabott bírságot az Interbrew vonatkozásában ötszörösére, az
Alken-Maes vonatkozásában pedig kétszeresére kell emelni.
A megtámadott határozat 345. preambulumbekezdésében a Bizottság kifejtette, hogy a jogsértés egyik fél által sem vitatott
időtartama kilenc hónap volt, amely nem ad alapot a bírság összegének növelésére.
A megtámadott határozat 347. preambulumbekezdésében a Bizottság megállapította, hogy a forgalmazó saját védjegyével ellátott
sörrel kapcsolatos találkozók az Interbrew és az Alken-Maes kezdeményezésére vezethetők vissza és hogy e súlyosító körülmény
miatt az Interbrew és az Alken-Maes tekintetében a bírság összegét 30%-kal kell emelni.
A Bizottság ezzel szemben nem állapított meg enyhítő körülményeket; az e tekintetben felhozott összes érvelést elutasította
a megtámadott határozat 348–354. preambulumbekezdésében. Azt azonban kijelentette a megtámadott határozat 351. preambulumbekezdésében,
hogy nincs ok a felperessel szemben kiszabandó bírság összegének megállapítása során azt a körülményt figyelembe venni, hogy
teljes forgalmának csak egy kis része származik a forgalmazó saját védjegyével ellátott sör eladásából. A Bizottság emlékeztetett
arra, hogy a bírságot a jogsértés súlyosságával és időtartamával összhangban határozza meg, és noha a múltban a bírságokat
a releváns forgalom bizonyos százalékát kitevő alapösszeg alapján számította, a Bizottságot a bírságok összegének a 17. rendelet
15. cikke (2) bekezdésének szerinti kiszámítása során a rendelkezésben meghatározott küszöbérték korlátozza. A Bizottság egyebekben
hozzátette, hogy a jogsértés súlyosságának megítélése során megfelelően figyelembe vette annak a tevékenységnek a gazdasági
jelentőségét, amelyre a jogsértés vonatkozott.
A Bizottság végül a megtámadott határozat 355. preambulumbekezdésében arra hívta fel a figyelmet, hogy a kartellben résztvevő
összes vállalkozás hivatkozott az engedékenységi közleményre.
Az Interbrew tekintetében a Bizottság megállapította, hogy ez utóbbi nem követelheti az engedékenységi közlemény C. pontja
alapján a bírság „jelentős csökkentését”, mivel kezdeményező szerepet játszott a forgalmazó saját védjegyével ellátott sörre
vonatkozó találkozók tekintetében. A Bizottság mindazonáltal kifejtette, hogy az Interbrew akkor fedte fel az egymással összehangolt
magatartások fennállását, amikor azok számára még teljesen ismeretlenek voltak; hogy az Interbrew a vizsgálat teljes ideje
alatt megszakítás nélkül és korlátlanul együttműködött; és hogy nem vitatta a tényállást, amelyre a Bizottság a jogsértést
fennállását alapította. Az engedékenységi közlemény D. pontja értelmében a Bizottság az Interbrew-ra kiszabott bírság összegét
50%-kal csökkentette.
Az Alken-Maes tekintetében a Bizottság kifejtette, hogy noha az nem vitatta azokat a tényeket, amelyre a forgalmazó saját
védjegyével ellátott sörre vonatkozó kartell fennállását alapította, együttműködése nem haladta meg a Bizottság által neki
címzett, 2000. március 22-i, a 17. rendelet 11. cikke (1) bekezdése szerinti információkérésre tett egyszerű válaszadást.
A Bizottság ezért az engedékenységi közlemény D.2. pontja második franciabekezdése alapján az Alken-Maes vállalkozással szemben
kiszabott bírság 10%-kal való csökkentését tartotta helyénvalónak.
A felperes tekintetében a Bizottság megállapította, hogy a jogsértés alapját képező tényeket nem vitatta, mindazonáltal a
felperes által nyújtott információk nem haladták meg azt, amit a Bizottság által neki címzett, 2000. március 22-i, a 17. rendelet
11. cikke (1) bekezdése szerinti információkérésre közölt. A Bizottság ezért az engedékenységi közlemény D.2. pontja második
franciabekezdése alapján a felperessel szemben kiszabott bírság 10%-kal való csökkentését tartotta helyénvalónak.
A Martens tekintetében a Bizottság mindenekelőtt azt fejtette ki, hogy az a kifogásközlésre adott válaszában vitatta a jogsértés
e kifogásközlésben leírt fennállását, továbbá azt, hogy az általa a kifogásközlést megelőzően a Bizottságnak küldött információk
arra korlátozódtak volna, amit a Bizottság neki címzett, 2000. március 22-i, a 17. rendelet 11. cikke (1) bekezdése szerinti
információkérésre közölt, és végül hogy a Bizottságnak a kifogásközlés megküldése után a Martens által eljuttatott dokumentumok
csak saját védelmének alátámasztására szolgáltak vagy a versenyszabályok egy másik esetleges megsértésére utaltak; e körülmények
alapján nem lehetséges a bírság csökkentése. A Bizottság ugyanakkor megjegyezte, hogy a Martens az eljárás során olyan módon
együttműködött vele, amely felgyorsította az eljárás lefolyását és ezért az engedékenységi közlemény D.2. pontja alapján a
felperessel szemben kiszabott bírság 10%-kal való csökkentését tartotta helyénvalónak.
A megtámadott határozat rendelkező része értelmében:
„3. cikk
Az [Interbrew], az [Alken-Maes] a [felperes] és a [Martens] 1997. október 9-től 1998. július 7-ig a forgalmazó saját védjegyével
ellátott sörrel kapcsolatban az árakra, a vevők elosztására és információcserére vonatkozó összehangolt magatartásban való
részvételükkel megsértették az [EK] 81. cikk (1) bekezdését.
4. cikk
A 3. cikkben megnevezett vállalkozásokkal szemben az ott meghatározott jogsértés miatt kiszabott bírság összege a következő:
a)      az [Interbrew] tekintetében 812 000 euró;
b)      az [Alken-Maes] tekintetében 585 000 euró;
c)      a [felperes] tekintetében 270 000 euró;
d)      a [Martens] tekintetében 270 000 euró.
[…]”

Az eljárás és a felek kérelmei
Az Elsőfokú Bíróság Hivatalához 2002. február 27-én érkezett keresetlevelével a felperes az alábbi keresetet terjesztette
elő.
Az előadó bíró jelentése alapján az Elsőfokú Bíróság (ötödik tanács) elrendelte a szóbeli szakasz megnyitását. A felek szóbeli
előadásait és az Elsőfokú Bíróság által feltett kérdésekre adott válaszaikat a 2004. december 9-i tárgyaláson hallgatta meg.
A tárgyaláson az Elsőfokú Bíróság felszólította a Bizottságot bizonyos dokumentumok meghatározott határidőn belüli benyújtására,
az Elsőfokú Bíróság eljárási szabályzata 64. cikkének 3. §-a értelmében. E körülmények között az ötödik tanács elnöke a tárgyalás
végén annak felfüggesztése mellett határozott, hogy lehetővé tegye a felek számára e határozatokra való észrevételeik megtételét.
A Bizottság eleget tett az Elsőfokú Bíróság a tárgyaláson megnevezett dokumentumok meghatározott határidőn belüli benyújtására
irányuló felhívásának.
A felperes 2005. március 14-én írásbeli észrevételeket nyújtott be e dokumentumok tekintetében. A Bizottság 2005. május 10-én
nyújtotta be a felperes által 2005. március 14-én benyújtott írásbeli észrevételekre tett írásbeli észrevételeit.
Az ötödik tanács elnöke 2005. május 10-én zárta le a tárgyalást. A feleket erről a 2005. június 30-i levéllel értesítették.
A felperes azt kéri, hogy az Elsőfokú Bíróság:
–        semmisítse meg a megtámadott határozatnak a vele szemben 270 000 euró bírságot kiszabó 4. cikkét, és amennyiben ez szükséges,
mondja ki, hogy nem szükséges vele szemben bírságot kiszabni, illetve másodlagosan jelentősen csökkentse a kiszabott bírság
összegét;
–        kötelezze a Bizottságot a költségek viselésére.
A Bizottság azt kéri, hogy az Elsőfokú Bíróság:
–        utasítsa el a keresetet;
–        kötelezze a felperest a költségek viselésére.

A jogkérdésről
A felperes keresetét három jogalapra alapítja. Az első jogalappal az EK 253. cikk szerinti indokolási kötelezettség megsértését,
valamint a 17. cikk 15. cikke (2) bekezdésének és az iránymutatásnak a megsértését kifogásolja a gazdasági szereplők, és különösen
a fogyasztók jelentős mértékű megkárosítására való tényleges gazdasági képességének helytelen megítélése alapján. Második
jogalapként, másodlagosan, az iránymutatás és az indokolási kötelezettség megsértését kifogásolja, amely a kartellben játszott
szerepének helytelen megítéléséből ered. Harmadik jogalapját, amelyet szintén másodlagosan terjeszt elő, az engedékenységi
közlemény és az egyenlő bánásmód elvének megsértésére alapítja.

Az EK 253. cikk szerinti indokolási kötelezettség, valamint a 17. rendelet 15. cikke (2) bekezdésének és az iránymutatásnak
a felperes gazdasági szereplők, és különösen a fogyasztók jelentős mértékű megkárosítására való tényleges gazdasági képességének
helytelen megítélése miatti megsértésére alapított első jogalapról
A jogalap két részre oszlik. Az első részben a felperes előadja, hogy a Bizottság megsértette indokolási kötelezettségét,
mivel a forgalmazó saját védjegyével ellátott sör piaci szegmensét nem határozta meg érintett piacként. A második részben
előadja, hogy a Bizottság, függetlenül attól, hogy az érintett piac a forgalmazó saját védjegyével ellátott sör piaci szegmense,
a gazdasági szereplők, és különösen a fogyasztók jelentős mértékű megkárosítására való tényleges gazdasági képességét a 17.
rendelet 15. cikke (2) bekezdésének és az iránymutatás megsértésével ítélte meg.
Az indokolási kötelezettség megsértése a forgalmazó saját védjegyével ellátott sör szegmensének érintett piacként történő
meghatározása elmaradása miatt
–       A felek érvei
A felperes előadja, hogy a Bizottság nem határozta meg az érintett piacot, amely a piaci hatalom, valamint a jogsértés elkövetőinek
a gazdasági szereplők jelentős mértékű megkárosítására vonatkozó tényleges gazdasági képessége megítélésének elengedhetetlen
előfeltétele.
A Bizottságnak a megtámadott határozatban szereplő elemzése nem enged arra következtetni, hogy a forgalmazó saját védjegyével
ellátott sör piaci szegmense a belgiumi általános sörpiactól eltérő piacot képez, amelyen a felperes és a Martens a belga
sörpiac két legnagyobb szereplője, az Interbrew és az Alken-Maes által gyakorolt versenynyomás ellen védelmet élveznek. Az
érintett piac meghatározásának hiányában ezért a Bizottság nem volt abban a helyzetben, hogy csupán a felperes által a forgalmazó
saját védjegyével ellátott sör piaci szegmensében elért forgalom alapján a gazdasági szereplők és különösen a fogyasztók jelentős
mértékű megkárosítására való tényleges gazdasági képességét megítélje.
A Bizottság ezáltal megszegte az EK 253. cikkből eredő indokolási kötelezettségét.
A Bizottság vitatja ezt az érvelést és előadja, hogy a bírságok kiszabása esetén fennálló indokolási kötelezettségének teljes
mértékben eleget tett.
–       Az Elsőfokú Bíróság álláspontja
A Bizottság a vállalkozásokkal szemben a versenyszabályok megsértése miatt kiszabott bírságokra vonatkozó határozatai ellen
indított keresetek esetén az Elsőfokú Bíróságnak két jogcímen van hatásköre. Egyrészt vizsgálnia kell az EK 230. cikk alapján
azok jogszerűségét. Ennek keretében többek között ellenőriznie kell az EK 253. cikkben meghatározott indokolási kötelezettség
betartását, amelynek megsértése esetén a határozat jogellenes. Másrészt az Elsőfokú Bíróság az EK 229. cikk és a 17. rendelet
17. cikke szerinti korlátlan felülvizsgálati jogkörre vonatkozó felhatalmazás alapján jogosult annak megítélésére, hogy a
bírság összege megfelelő-e. Ez utóbbi értékelés szükségessé teheti olyan információk bemutatását és figyelembe vételét, amelyek
említését a megtámadott határozatban nem követeli meg az EK 253. cikkben előírt indokolási kötelezettség (a Bíróság C-248/98
P. sz., KNP BT kontra Bizottság ügyben 2000. november 16-án hozott ítéletének [EBHT 2000., I-9641. o.] 38–40. pontja és az
Elsőfokú Bíróság T-220/00. sz., Cheil Jedang kontra Bizottság ügyben 2003. július 9-én hozott ítéletének [EBHT 2003., II-2473.
o.] 215. pontja).
Az indokolási kötelezettség tekintetében a töretlen ítélkezési gyakorlat szerint az EK 253. cikkben előírt indokolásnak a
szóban forgó jogi aktus jellegéhez kell igazodnia, és a jogi aktust kibocsátó intézmény érvelésének olyan világosan és félreérthetetlenül
kell belőle kitűnnie, hogy lehetővé tegye az érintettek számára az intézkedés indokainak megismerését és a hatáskörrel rendelkező
bíróság számára a felülvizsgálat elvégzését. Az indokolási kötelezettséget az eset összes körülményeire, így különösen a jogi
aktus tartalmára, a felhívott indokok jellegére és a címzettek vagy a jogi aktus által közvetlenül és személyükben érintett
egyéb személyek magyarázathoz fűződő érdekére tekintettel kell vizsgálni. Nem követelmény, hogy az indokolás az összes releváns
ténybeli és jogi elemet tartalmazza, minthogy azt a kérdést, hogy a jogi aktus indokolása megfelel-e az EK 253. cikk követelményeinek,
nemcsak szövegére, hanem körülményeire, valamint az adott tárgyra vonatkozó jogszabályok összességére is figyelemmel kell
vizsgálni (a Bíróság 296/82. és 318/82. sz., Hollandia és Leeuwarder Papierwarenfabriek kontra Bizottság ügyben 1985. március
13-án hozott ítéletének [EBHT 1985., 809. o.] 19. pontja, a C-56/93. sz., Belgium kontra Bizottság ügyben 1996. február 29-én
hozott ítélet [EBHT 1996., I-723. o.] 86. pontja, és a C-367/95. P. sz., Bizottság kontra Sytraval és Brink’s France ügyben
1998. április 2-án hozott ítélet [EBHT 1998., I-1719. o.] 63. pontja, valamint a fent hivatkozott Cheil Jedang kontra Bizottság-ügyben
hozott ítélet 216. pontja).
Ami a közösségi versenyjogi szabályok megsértése miatt kiszabott bírság indokolására vonatkozó kötelezettség terjedelmét illeti,
azt egyrészt a 17. rendelet 15. cikke (2) bekezdése második franciabekezdése alapján kell megítélni, amelynek értelmében:
„[a] bírság összegének megállapításakor a jogsértés súly[a mellett annak] időtartamát is figyelembe kell venni”. Az indokolási
kötelezettség esetén irányadó lényeges formai követelményt tehát betartják akkor, ha a Bizottság határozatában megjelöli azokat
az elemeket, amelyek lehetővé tették számára a jogsértés súlyának és időtartamának megítélését (a Bíróság C-291/98. P. sz.,
Sarrió kontra Bizottság ügyben 2000. november 16-án hozott ítéletének [EBHT 2000., I-9991. o.] 73. pontja; a C-238/99. P.,
C-244/99. P., C-247/99. P., C-250/99. P.–C-252/99. P. és C-254/99. P. sz., Limburgse Vinyl Maatschappij és társai kontra Bizottság
ügyben 2002. október 15-én hozott ítélet [EBHT 2002., I-8375. o.] 463. pontja).  Másrészt az iránymutatás, valamint az engedékenységi
közlemény irányadó szabályokat tartalmaznak azon értékelési elemek tekintetében, amelyeket a Bizottságnak figyelembe kell
vennie a jogsértés súlyának és időtartamának megítélésekor (a fent hivatkozott Cheil Jedang kontra Bizottság-ügyben hozott
ítélet 217. pontja). Ennek során a Bizottság az indokolási kötelezettsége esetén irányadó lényeges formai követelményt tehát
betartja akkor, ha határozatában megjelöli azokat az értékelési körülményeket, amelyeket iránymutatása és adott esetben engedékenységi
közleménye alkalmazása során figyelembe vett, és amelyek lehetővé tették számára a bírság súlyának és időtartamának meghatározását
(a fent hivatkozott Cheil Jedang kontra Bizottság-ügyben hozott ítélet 218. pontja).
A jelen ügyben a Bizottság teljesítette e követelményeket.
Először meg kell állapítani, hogy a Bizottság a megtámadott határozatban részletesen kifejtette, hogyan járt el a kiszabott
bírság meghatározása során, gondolatmenetének minden egyes lépését megmagyarázva (lásd a fenti 14–28. pontot).
Másodszor szintén emlékeztetni kell arra, hogy a felperes elismerte a Bizottság által a megtámadott határozat 3. cikkében
megállapított jogsértést, így nem vitatja, hogy a kartell kizárólag a forgalmazó saját védjegyével ellátott sör piaci szegmensére
vonatkozott. A bírság megsemmisítésére vagy csökkentésére irányuló keresetével sem vitatja, hogy a kartell kizárólag a forgalmazó
saját védjegyével ellátott sör piaci szegmensére vonatkozott; nem vitatja továbbá az ebben a szegmensben érintett vállalkozások
Bizottság által megállapított forgalmát, sem a vállalkozások két kategóriába sorolását, amit a Bizottság a nevezett szegmensben
elért forgalom alapján végzett el.
E megállapításokból következik egyrészt, hogy a Bizottság által megállapított és a felperesnek felrótt jogsértés nem vitatottan
kizárólag a forgalmazó saját védjegyével ellátott sörre vonatkozott, és másrészt hogy a Bizottság a különböző, az iránymutatás
alapján figyelembe vett szempontokat a piacnak e szegmensére vetítve értékelte a bírság összegének megállapítása céljából.
Egyebekben pedig a Bizottság sem a forgalmazó saját védjegyével ellátott sörre vonatkozó kartellre, sem a forgalmazó saját
védjegyével ellátott sörre, sem pedig a forgalmazó saját védjegyével ellátott sör piaci szegmensére nem hivatkozott.
A megtámadott határozat 335–339. preambulumbekezdéséből különösen nyilvánvaló, hogy a kartell tárgyának a forgalmazó saját
védjegyével ellátott sör piaci szegmensére való korlátozása a jogsértés az iránymutatás 1.A. pontjának (2) bekezdése értelmében
való súlyos, nem pedig különösen súlyos kategóriába való besorolásánál döntő szerepet játszott. A Bizottság jelezte a megtámadott
határozat 338. preambulumbekezdésében, hogy noha a találkozók az egész belga területre vonatkoztak, ám csak a forgalmazó saját
védjegyével ellátott sör piaci szegmensére korlátozódtak, amely 5,5%-át képviselte a teljes belga sörfogyasztásnak.
A felperesnek a gazdasági szereplők jelentős mértékű megkárosítására irányuló gazdasági képességének a Bizottság általi megítélésének
indokolását ebben az összefüggésben kell vizsgálni.
E tekintetben mindenekelőtt nyilvánvaló, hogy e megítélés, mint a Bizottság joggal fejti ki, csak egy a bírság különös alapösszegének
meghatározásához vezető eljárás lépései közül, amely minden vállalkozás tekintetében az elkövetett jogsértés – számos feltétel
alapján meghatározott – súlyossága alapján alkalmazandó.
Annak megállapítása után, hogy a jogsértés, különös tekintettel annak a forgalmazó saját védjegyével ellátott sör szegmensére
való korlátozódása miatt, súlyosnak tekintendő, a Bizottság a megtámadott határozat 341. preambulumbekezdésében kifejtette,
hogy a jogsértésben résztvevő vállalkozások között különbséget kell tenni „a belgiumi sörpiacon és különösen a forgalmazó
saját védjegyével ellátott sör piaci szegmensében jelentős károk okozására vonatkozó képességének figyelembe vétele érdekében”.
Még ha a Bizottság a „belgiumi sörpiacra” hivatkozott is, amit a tárgyaláson szerkesztési hibának nevezett, mindazonáltal
mind abból, hogy hozzátette a „különösen a forgalmazó saját védjegyével ellátott sör piaci szegmense” kifejezést, mind pedig
abból a körülményből, hogy „az egyes vállalkozások által a forgalmazó saját védjegyével ellátott sör piaci szegmensében elért
forgal[mat]” vette figyelembe, az következik, hogy az egyes vállalkozások e kartellben lévő relatív felelősségének foka közti
különbséget, amelyet e vállalkozások a gazdasági szereplők és különösen a fogyasztók jelentős mértékű megkárosítására irányuló
gazdasági képességének az iránymutatás 1.A. pontjának (4) bekezdésében előírt megítélése alapján állapított meg, a forgalmazó
saját védjegyével ellátott sör piacára tekintettel állapította meg.
Az a tény, hogy e megítélés hivatkozási alapjául a forgalmazó saját védjegyével ellátott sör piaci szegmense szolgált, abból
következik, hogy a Bizottságnak minden, a jogsértés súlyosságának megállapítására irányuló megítélés során szükségszerűen
figyelembe kellett vennie, hogy a kartell, amint azt a megtámadott határozat 13. preambulumbekezdésében megállapította, csak
erre az ágazatra vonatkozott. Egyébként értelmetlen lenne, ha a Bizottság a súlyosság az iránymutatás 1.A. pontja (1) és (2)
bekezdése szerinti meghatározása során figyelembe vette volna, hogy a kartell csak a forgalmazó saját védjegyével ellátott
sör piaci szegmensére korlátozódik, míg a szóban forgó vállalkozások a gazdasági szereplők, és különösen a fogyasztók jelentős
mértékű megkárosítására irányuló gazdasági képességét a belgiumi teljes sörpiacra alapozta volna.
A felperes így nem róhatja fel a Bizottságnak az indokolási kötelezettség megsértését arra hivatkozva, hogy a gazdasági szereplők
jelentős mértékű megkárosítására irányuló „tényleges gazdasági képességének” megítélése során a forgalmazó saját védjegyével
ellátott sör piaci szegmensét vette figyelembe, mivel a Bizottság a megtámadott határozatban egyrészt kifejtette azokat a
különböző értékelési szempontokat, amelyek lehetővé tették számára a jogsértés súlyosságának megítélését, másrészt pedig ezekből
az adatokból nyilvánvaló, hogy a Bizottság megítélése során végig figyelembe vette, hogy a kartell csak a forgalmazó saját
védjegyével ellátott sör piaci szegmensére vonatkozik.
Amennyiben a felperes érvelését a Bizottság azon kötelezettségének megsértésére vonatkozó kifogásként kell érteni, hogy elmulasztotta
a forgalmazó saját védjegyével ellátott sör szegmensének elkülönült piacként való meghatározását, a gazdasági szereplők jelentős
mértékű megkárosítására irányuló „tényleges gazdasági képességének” megítélése céljából, az iránymutatás alkalmazására tekintettel
először arra kell utalni, hogy az nem követeli meg a Bizottságtól a földrajzilag érintett piac formális meghatározását (az
Elsőfokú Bíróság T-62/98. sz., Volkswagen kontra Bizottság ügyben 2000. július 6-án hozott ítéletének [EBHT 2000., II-2707.
o.] 341. pontja), és nem ír elő különös módszert a jogsértés elkövetőinek a gazdasági szereplők, és különösen a fogyasztók
jelentős mértékű megkárosítására vonatkozó tényleges gazdasági képessége megítéléséhez sem. Az iránymutatás azt sem írja elő,
hogy az e tényleges képességet a jogsértés által érintett piaci szegmensben a jogsértés elkövetői által foganatosított eladások
alapján megítélő bizottsági határozat annak bizonyítását igényli, hogy ez a szegmens képezi az érintett piacot.
Ezt követően arra kell emlékeztetni, hogy az állandó ítélkezési gyakorlat értelmében az EK 81. cikk (1) bekezdésének alkalmazása
során az érintett piacot annak megállapítása érdekében kell meghatározni, hogy egy megállapodás alkalmas-e a tagállamok közötti
kereskedelem befolyásolására és a közös piacon belül a verseny akadályozását, korlátozását vagy torzítását célozza-e vagy
ilyen hatása van-e (az Elsőfokú Bíróság T-29/02. sz., SPO és társai kontra Bizottság ügyben 1995. február 21-én hozott ítéletének
[EBHT 1995., II-289. o.] 74. pontját, a T-25/95., T-26/95., T-30/95–T-32/95., T-34/95–T-39/95., T-42/95–T-46/95., T-48/95.,
T-50/95–T-65/95., T-68/95–T-71/95., T-87/95, T-88/95., T-103/95. és T-104/95. sz., Cimenteries CBR és társai kontra Bizottság
ügyben 2000. március 15-én hozott ítéletének [EBHT 2000., II 491. o., ún. „Cement”-ítélet] 1093. pontját, és a fenti 57. pontban
hivatkozott Volkswagen kontra Bizottság-ügyben hozott ítélet 230. pontját). Ezért a Bizottság csak akkor köteles az EK 81.
cikk (1) bekezdése alapján hozott határozatban az érintett piacot meghatározni, ha a meghatározás nélkül nem állapítható meg,
hogy a szóban forgó megállapodás, a vállalkozások társulásának határozata vagy az összehangolt magatartás alkalmas-e a tagállamok
közötti kereskedelem befolyásolására és a közös piacon belül a verseny akadályozását, korlátozását vagy torzítását célozza-e
vagy ilyen hatása van-e (az Elsőfokú Bíróság T-374/94., T-375/94., T-384/94. és T-388/94. sz., European Night Services és
társai kontra Bizottság egyesített ügyekben 1998. december 15-én hozott ítéletének [EBHT 1998., II-3141. o.] 93–95. és 105.
pontja és a fent hivatkozott Volkswagen kontra Bizottság ítélet 230. pontja).
A Bizottság tehát a bírság összegének megállapítására vonatkozó bizonyos feltételeket anélkül is meg tud ítélni, hogy bizonyítania
kellene, hogy az áru vagy áruk, amelyekre a versenyellenes kartell vonatkozik, elkülönült piacot képeznek, mivel ilyen bizonyíték
a jogsértésnek magának a megállapításához nem szükséges. A jogsértés elkövetőinek a gazdasági szereplők, és különösen a fogyasztók
jelentős mértékű megkárosítására vonatkozó tényleges gazdasági képességének megítélése az elkövetett jogsértés miatt kiszabott
bírság meghatározása vonatkozásában csak a kartell tárgyát képező áruk tekintetében lehetséges, mivel a bírság mértékének
a jogsértés Bizottság által megállapított súlyosságán és időtartamán kell alapulnia.
Következésképpen az első jogalap első részét el kell utasítani.
A 17. rendelet 15. cikke (2) bekezdésének és az iránymutatásnak a felperes a gazdasági szereplők, és különösen a fogyasztók
jelentős mértékű megkárosítására való tényleges gazdasági képességének helytelen megítélésével megvalósított megsértésére
alapított második részről
–       A felek érvei
A felperes előadja, hogy a Bizottság, még ha a forgalmazó saját védjegyével ellátott sör szegmense képezné is az érintett
piacot – ami nincs így –, a 17. rendelet 15. cikke (2) bekezdésének és az iránymutatás megsértésével feltételezte, hogy a
gazdasági szereplők, és különösen a fogyasztók jelentős mértékű megkárosítására való tényleges gazdasági képessége nagyobb,
mint az Interbrew és az Alken-Maes ilyen képessége, mivel ezek 55%-os, illetve 15%-os piaci részesedésükkel nagyon erős pozícióval
rendelkeztek a belga általános sörpiacon. Noha a megtámadott határozat alapjául szolgáló időpontban a felperes nagyobb forgalmat
ért el a forgalmazó saját védjegyével ellátott sör piaci szegmensében, mint az Interbrew és az Alken-Maes, a gazdasági szereplők
jelentős mértékű megkárosítására való tényleges gazdasági képessége kisebb volt.
Ezt a tényt támasztja alá a megtámadott határozatban leírt azon körülmény is, hogy a forgalmazó saját védjegyével ellátott
sör tárgyában folytatott négy találkozó az Interbrew és az Alken-Maes kezdeményezésére jött létre, amiről a Bizottság szándékosan
nem vett tudomást, és ami ellentmond annak az állításnak, hogy az Interbrew és az Alken-Maes kisebb jelentőségű szereplők
voltak a forgalmazó saját védjegyével ellátott sör piacán. A jogsértés elkövetőinek az e piacon tevékenykedő gazdasági szereplők
jelentős mértékű megkárosítására való tényleges gazdasági képességének megítélése szempontjából nem lehet figyelmen kívül
hagyni ezeknek az általános sörpiacon meglévő gazdasági képességét. Az Interbrew és az Alken-Maes, jelentős termelési kapacitásaik
és a saját védjeggyel ellátott termékeik eladása során érvényesített nagyobb árrés alapján erős nyomást tudtak gyakorolni
a felperesre és a Martensre a forgalmazó saját védjegyével ellátott sör piacán.
A Bizottság vitatja a felperes érvelését.
–       Az Elsőfokú Bíróság álláspontja
A felperes arra vonatkozó másodlagos érvelése tekintetében, hogy ha a forgalmazó saját védjegyével ellátott sör szegmense
az érintett piacot képezné is, a gazdasági szereplők, és különösen a fogyasztók jelentős mértékű megkárosítására való tényleges
gazdasági képességét a Bizottság helytelenül ítélte meg, először arra kell utalni, hogy a Bizottság a megtámadott határozat
341. preambulumbekezdésében e megítélés céljából különbséget tett a jogsértésben részt vevő vállalkozások között, és a forgalmazó
saját védjegyével ellátott sör piaci szegmensében elért forgalmuk alapján két kategóriába sorolta őket.
Továbbá emlékeztetni kell arra (lásd a fenti 49. pontot), hogy az eljárás során nem kifogásolták a Bizottság megállapításait
sem az érintett vállalkozások által e szegmensben elért forgalmával, sem pedig a vállalkozásoknak e forgalom alapján elvégzett
besorolásával kapcsolatban.
Az arra alapított érvelés tekintetében, amely szerint a körülmény, hogy a forgalmazó saját védjegyével ellátott sör tárgyában
folytatott négy találkozó az Interbrew és az Alken-Maes kezdeményezésére jött létre, ellentmond annak a megállapításnak, hogy
az Interbrew és az Alken-Maes ebben az ágazatban kevésbé fontos szereplők lennének, emlékeztetni kell arra, hogy a Bizottság
figyelembe vette az Interbrew és az Alken-Maes a forgalmazó saját védjegyével ellátott sörre vonatkozó kartell során játszott
különös kezdeményező szerepét, amikor ezt mindkét vállalkozás tekintetében súlyosító körülményként értékelte, amely a bírságuk
alapösszegének 30%-os növekedését eredményezte (lásd a fenti 22. pontot).
Végül ami a felperes azon érvelését illeti, amelynek értelmében a forgalmazó saját védjegyével ellátott sör ágazatának a gazdasági
szereplők, és különösen a fogyasztók jelentős mértékű megkárosítására való tényleges gazdasági képességének megítélése céljából
történő alapul vétele esetén sem lehet az Interbrew és az Alken-Maes általános sörpiaci gazdasági képességét figyelmen kívül
hagyni, arra kell felhívni a figyelmet, hogy a Bizottság a megtámadott határozat 343. pontjában kifejtette, hogy a bírság
elrettentő hatása biztosítása céljából szükségesnek látta annak figyelembe vételét, hogy az Interbrew mint nagy nemzetközi
társaság és az Alken-Maes mint egy nemzetközi konszern leányvállalata a felperessel és a Martensszel szemben könnyebben hozzájutottak
azon jogi és gazdasági ismeretekhez és infrastruktúrához, amely lehetővé tette számukra annak jobb felismerését, hogy eljárásuk
milyen mértékben valósít meg jogsértést és versenyjogi szempontból ennek az eljárásnak milyen következményei lehetnek. A Bizottság,
amennyiben emiatt az Alken-Maes és az Interbrew vállalkozásokkal szemben kiszabott különös alapösszeget kétszeresére, illetve
az ötszörösére emelte, figyelembe vette azok általános gazdasági képességét.
Ebből következik, hogy a jogalap második részét, és így az egész első jogalapot el kell utasítani.

Az iránymutatás a felperes kartellben játszott szerepének helytelen megítélése miatti megszegésére és az indokolási kötelezettség
megsértésére alapított második jogalapról
A felek érvei
A Bíróság ítélkezési gyakorlatára (a 240/82–242/82., 261/82., 262/82., 268/82. és 269/82. sz., Stichting Sigarettenindustrie
és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben 1985. december 10-én hozott ítélet [EBHT 1985. 3831. o.] 100. pontja) való
hivatkozással a felperes előadja, hogy a Bizottság helytelenül alkalmazta az iránymutatást és megsértette indokolási kötelezettségét,
mivel a felperes vonatkozásában nem vette figyelembe az iránymutatás 3. pontjának harmadik franciabekezdésében említett enyhítő
körülményt, nevezetesen „a jogsértés kizárólag passzív módon vagy »a vezetőt követő« szerepben történő elkövetését”, noha
ő kifejezetten passzív vagy legalábbis egyértelműen kevésbé aktív szerepet játszott a négy kérdéses találkozón részt vevő
három másik vállalkozásnál.
A felperes az Elsőfokú Bíróság kérésére előadásainak pontosításaként a tárgyaláson kifejtette, hogy „a jogsértés kizárólag
passzív módon vagy »a vezetőt követő« szerepben történő elkövetése” enyhítő körülményre való hivatkozáson túlmenően tágabb
értelemben hivatkozik enyhítő körülményekre, mivel a kartellben kevésbé aktív szerepet játszott, mint a másik három résztvevő.
Ez a kevésbé aktív szerep különösen azon alapul, hogy a felperes nem tevékenykedett a forgalmazó saját védjegyével ellátott
sör holland piacán, amely a kartell két legutolsó találkozójának témája volt.
Noha a felperes nem vitatta, hogy részt vett a négy találkozón – amelyek közül az első kettő Belgiumban, a második kettő Hollandiában
zajlott –, és hogy a találkozók során árakról és a vevők elosztásáról tárgyalt, hangsúlyozza, hogy passzív, vagy mindenesetre
kevésbé aktív szerepét két tény jelzi. Először az Interbrew és az Alken-Maes kezdeményezték a találkozókat. Másodszor a felperes
nem volt jelen a holland piacon és így egyik, az Interbrew által a Martens kívánságára szervezett és Hollandiában lezajlott
találkozóhoz sem fűződött érdeke.
A felperes szerepét nem lehet a találkozókon való jelenléte és az információcserében való részvétele alapján megítélni, egyébként
a szóban forgó enyhítő körülmény értelmét vesztené. Feltételezett aktív szerepe a valóságban csak »a vezetőt követő« szerepre
korlátozódott a kartellben.
A Bizottság vitatja a felperes érvelését és előadja, hogy a kartellben játszott kevésbé aktív szerep semmi esetre sem vehető
figyelembe enyhítő körülményként.
Az Elsőfokú Bíróság álláspontja
Ami először a Bizottság helytelen feltételezésére vonatkozó érvet illeti, amely szerint a felperes kartellben betöltött szerepe
nem lehet enyhítő körülmény, mindenekelőtt azt kell megállapítani, hogy az iránymutatás szerint lehetséges a vállalkozás tekintetében
kiszabott bírság alapösszegének csökkentése különös enyhítő körülmények fennállása esetén, mint például „a jogsértés kizárólag
passzív módon vagy »a vezetőt követő« szerepben történő elkövetése” (első franciabekezdés).
Emlékeztetni kell arra, hogy az állandó ítélkezési gyakorlat értelmében csak akkor lehet a „kizárólag passzív módon vagy »a
vezetőt követő« szerepben történő elkövetést” a vállalkozással szemben enyhítő körülményként értékelni, ha az érintett vállalkozás
„visszafogott magatartást tanúsít”, azaz nem vesz részt aktívan a versenyellenes megállapodás(ok) kidolgozásában (a fenti
44. pontban hivatkozott Cheil Jedang kontra Bizottság ítélet 167. pontja). A vállalkozás kartellben játszott passzív szerepét
alátámasztó kiindulópontként lehet figyelembe venni az Elsőfokú Bíróság határozata értelmében különösen azt, ha a kartell
többi tagjához képest jelentősen ritkábban vett részt a megbeszéléseken, ha később lépett arra a piacra, ahol a jogsértés
történt, függetlenül attól, hogy mennyi ideig vett részt a jogsértésben, vagy ha a jogsértésben részt vevő más vállalkozás
képviselője erre vonatkozóan kifejezetten nyilatkozatott tesz (a fenti 44. pontban hivatkozott Cheil Jedang kontra Bizottság
ítélet 168. pontja).
Emlékeztetni kell továbbá arra, hogy a jelen ügyben a Bizottság a megtámadott határozat 349. preambulumbekezdésében kifejtette,
hogy „[a felperes] és a Martens is utaltak arra, hogy a kartellben való részvételüket passzívnak kell tekinteni”. A Bizottság
azonban ugyanebben a preambulumbekezdésben kifejtette, hogy „[a felperes] és a Martens a forgalmazó saját védjegyével ellátott
sörre vonatkozó-kartellben aktívan részt vettek”, valamint hogy „legalábbis részt vettek minden találkozón, amelyről a Bizottságnak
tudomása van”, és hogy „[a felperes ezt meghaladóan] elismerte, hogy a Belgiumban a forgalmazó saját védjegyével ellátott
sör tekintetében információt cserélt a többi résztvevő sörfőzővel és hogy árrögzítő, valamint a vevőket elosztó megállapodásokat
kötött”.
A felperes nem vitatja, hogy minden találkozón részt vett, amelyről a Bizottságnak tudomása volt, és elismeri keresetében,
hogy jelen volt a szóban forgó négy megbeszélésen, amelyből az első kettő Belgiumban, a második kettő pedig Hollandiában zajlott.
Azt sem vitatja (lásd a fenti 71. pontot), hogy az eljárásban résztvevő másik három sörgyártóhoz hasonlóan a találkozók során
árakról és a vevők elosztásáról tárgyalt.
Ebből következően azáltal, hogy a kartell minden találkozóján részt vett és e találkozók során árakról és a vevők elosztásáról
cserélt információt, a felperes aktív magatartást tanúsított a kartell során, amely nyilvánvalóan nem egyeztethető össze az
előadott enyhítő körülmény figyelembe vételének feltételeivel.
E következtetésnek nem mond ellent az a tény, hogy a forgalmazó saját védjegyével ellátott sör tárgyában tartott találkozók
szervezése az Interbrew és az Alken-Maes kezdeményezésére vezethetők vissza. Az, hogy a Bizottság a kartell egyes résztvevői
esetén a kartell kezdeményezésére irányuló különösen aktív szerepet súlyosító körülménynek értékelte, semmilyen módon nem
jelenti, hogy a többi résztvevő vonatkozásában a kizárólag passzív módon vagy „a vezetőt követő” szerepben történő elkövetésre
tekintettel enyhítő körülményként kellene ezt figyelembe vennie. A vállalkozás magatartása különös jellegének nincs befolyása
arra, hogy egy másik vállalkozásnál fennáll-e súlyosító vagy enyhítő körülmény. Az ilyen körülmények figyelembe vétele ugyanis
a vállalkozás egyéni magatartásához kapcsolódik, és szükségszerűen egyéni magatartása jellegén alapul.
A felperesnek − előadása szerint − a kartellben játszott kevésbé aktív szerepe nem vehető figyelembe az iránymutatásban kifejezetten
említett „kizárólag passzív módon vagy »a vezetőt követő« szerepben” történő elkövetésen túli enyhítő körülményként. Még ha
bizonyítást nyerne is, hogy a felperes magatartása ténylegesen nem volt olyan aktív, mint a többi résztvevőé, mert például
nem tevékenykedett a holland piacon, ez az egyszerű fokozatosság nem igazolhatja a bírság csökkentését. Az ilyen magatartás
ugyanis csak a felperesnek a kartellben való kevéssé igyekvő részvételét bizonyítja, és nem vonja kétségbe teljes részvételét,
amelyet különösen az a tény igazol, hogy a jogsértés teljes ideje alatt rendszeresen részt vett a jogellenes találkozókon,
valamint hogy nem utal arra semmi, hogy a kartell céljának követésével szemben bármiféle fenntartása lett volna.
A Bizottság korábbi határozati gyakorlatára történő hivatkozás sem helytálló. A Bizottság ugyanis az állandó ítélkezési gyakorlat
értelmében a 17. rendelet alkalmazása során mérlegelési jogkörrel rendelkezik a bírság megállapítására, hogy a vállalkozások
magatartását a versenyszabályok tiszteletben tartása irányába befolyásolja (az Elsőfokú Bíróság T-150/89. sz., Martinelli
kontra Bizottság ügyben 1995. április 6-án hozott ítéletének [EBHT 1995., II-1165. o.] 59. pontja, a T‑49/95. sz., Van Megen
Sports kontra Bizottság ügyben 1996. december 11-én hozott ítéletének [EBHT 1996., II‑1799. o.] 53. pontja és a T-229/94.
sz., Deutsche Bahn kontra Bizottság ügyben 1997. október 21-én hozott ítéletének [EBHT 1997., II-1689. o.] 127. pontja). Ezenkívül
az a tény, hogy a Bizottság a múltban bizonyos mértékű bírságot szabott ki meghatározott típusú jogsértések esetén, nem akadályozhatja
meg abban, hogy a 17. rendeletben előírt korlátok között e mértéket megemelje, ha az a közösségi versenypolitika végrehajtása
érdekében szükséges (a Bíróság 100-80–103/80. sz., Musique diffusion française és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben
1983. június 7-én hozott ítéletének [EBHT 1983., 1825. o.] 109. pontja; az Elsőfokú Bíróság T‑12/89. sz., Solvay kontra Bizottság
ügyben 1992. március 10-én hozott ítéletének [EBHT 1992., II‑907. o.] 309. pontja és a T‑304/94. sz., Europa Carton kontra
Bizottság ügyben 1998. május 14-én hozott ítéletének [EBHT 1998., II‑869. o.] 89. pontja). A közösségi versenyszabályok hatékony
alkalmazása valójában megköveteli, hogy a Bizottság a bírság szintjét mindenkor e politika igényeihez igazítsa (a fent hivatkozott
Musique diffusion française és társai kontra Bizottság ítélet 109. pontja, és az Elsőfokú Bíróság T-23/99. sz., LR AF 1998
kontra Bizottság ügyben 2002. március 20-án hozott ítéletének [EBHT 2002., II-1705. o.] 237. pontja).
Ami az indokolási kötelezettség megsértésére irányuló kifogást illeti, mindenekelőtt a fenti 45. és 46. pontban hivatkozott
ítélkezési gyakorlatra kell utalni, és meg kell állapítani továbbá, hogy a Bizottság a megtámadott határozatban (lásd a fenti
76. és 77. pontot) megjelölte azokat a tényezőket, amelyek miatt nem vette enyhítő körülményként figyelembe a felperes kizárólag
passzív módon vagy „a vezetőt követő” szerepben történő elkövetését. E pont tekintetében tehát nem sértette meg indokolási
kötelezettségét.
A Bizottság a felhozott enyhítő körülmény elismerését tehát joggal és megfelelően indokolt formában utasította el. Ezért a
második jogalapot el kell utasítani.

Az engedékenységi közlemény és az egyenlő bánásmód elvének megsértésére alapított harmadik jogalapról
A harmadik jogalap két részre tagolódik. Az első részben a felperes előadja, hogy az engedékenységi közlemény, valamint az
egyenlő bánásmód elvének megsértése áll fenn, mivel a Bizottság kedvezőbb bánásmódban részesítette az Interbrew-t. A második
részben a felperes az engedékenységi közlemény és az egyenlő bánásmód elvének megsértésére hivatkozik, mivel ugyanolyan bánásmódban
részesült, mint a Martens és az Alken-Maes.
Az engedékenységi közleménynek és az egyenlő bánásmód elvének megsértésére alapított első részről, amely szerint a Bizottság
kedvezőbb bánásmódban részesítette az Interbrew-t
–       A felek érvei
A felperes előadja, hogy a forgalmazó saját védjegyével ellátott sörre vonatkozó kartell fennállásának megállapítása során
mutatott együttműködését az Interbrew ilyen irányú együttműködéséhez hasonlónak kell tekinteni, és a Bizottság megsértette
az egyenlő bánásmód elvét, amikor a vele szemben kiszabott bírságot csak 10%-kal csökkentette, miközben az Interbrew számára
50%-os csökkentést hagyott jóvá.
Egyrészt a megtámadott határozatból és az eljárási iratokból az következik, hogy 2000. január 14-e és február 2-a között,
azaz a kifogásközlést megelőzően az Interbrew olyan nyilatkozatokat bocsátott a Bizottság rendelkezésére, amelyek felfedték
a forgalmazó saját védjegyével ellátott sörre vonatkozó kartellel kapcsolatos találkozók fennállását, amelyek során az árak
színvonaláról és a vevők elosztásáról volt szó. A Bizottság szerint az a körülmény, hogy az Interbrew folyamatosan és korlátlanul
együttműködött vele és nem vitatta a tényállást, a reá kiszabott bírság összegének 50%-os csökkentését igazolja.
Másrészt a felperes 2000. április 5-én a 2000. március 22-i információkérésre, azaz anélkül hogy tudomása lett volna az Interbrew
nyilatkozatairól és a kifogásközlésről, azt nyilatkozta, hogy a négy találkozó tárgya a forgalmazó saját védjegyével ellátott
sör árszínvonala volt. Kijelentette továbbá, hogy vevőkről és mennyiségekről szóló információkat cseréltek. Így az Interbrew-hoz
hasonlóan az információkérésre adott válaszaival megerősítette az összehangolás és az információcsere fennállását a forgalmazó
saját védjegyével ellátott sör Belgiumban történő értékesítése vonatkozásában.
Az Elsőfokú Bíróság e ponton feltett kérdésére a felperes, hivatkozva a T-236/01., T-239/01., T-244/01–T-246/01., T-251/01.
és T-252/01. sz., Tokai Carbon és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben 2004. április 29-én hozott ítéletének [az EBHT-ban
még nem tették közzé] 407–410. pontjára, előadta a tárgyaláson, hogy a 2000. március 22-i információkérésre adott 2000. április
5-i válaszában a Bizottság álláspontjával ellentétben a 17. rendelet 11. cikkében előírtakon túlmenő információkat szolgáltatott.
Mivel az információkérésre válaszolt, ezt a Bizottságnak az engedékenységi közlemény értelmében figyelembe veendő együttműködésként
kellett volna értékelnie.
Mivel a Martens vitatta az árakról és vevőkről szóló összehangolás fennállását és az Alken-Maes csak a kifogásközlésben kifejtett
tények elismerésére szorítkozott, csak a felperes által nyújtott, az Interbrew információit megerősítő információk tették
lehetővé az EK 81. cikk megsértésének megállapítását.
Az Interbrew nyilatkozatait megerősítő felperesi nyilatkozatok a jogsértés megállapítása szempontjából döntőek és legalább
annyira lényegesek voltak, mint az Interbrew nyilatkozatai. Az, hogy az Interbrew tárta fel a jogsértés fennállását, semmi
esetre sem igazolhatja önmagában a Bizottság ilyen mértékű megkülönböztető bánásmódját.
Az Elsőfokú Bíróság tárgyaláson tett felhívására a Bizottság által benyújtott dokumentumokra adott írásbeli észrevételeiben
a felperes hozzátette, hogy e dokumentumokból kitűnően helyzete teljesen azonos volt az Interbrew helyzetével. Mindkét vállalkozás
válaszolt a 17. rendelet 11. cikke szerint az 1999. november 11-i, illetve 2000. március 22-i információkérésre, amelyek tárgya
azonos volt, mivel mind a felpereshez intézett 2000. március 22-i, mind az Interbrew-hoz intézett 1999. november 11-i információkérés
a forgalmazó saját védjegyével ellátott sör forgalmazására vonatkozó megbeszéléseket érintette. A felperes és az Interbrew
ezért ugyanolyan körülmények között hasonló adatokat szolgáltatott egy és ugyanazon jogsértés tekintetében, és így ugyanolyan
együttműködést tanúsított.
A felperes hivatkozik e tekintetben az Elsőfokú Bíróság T-45/98. és T-47/98. sz., Krupp Thyssen Stainless és Acciai speciali
Terni kontra Bizottság ügyben 2001. december 13-án hozott ítéletének (EBHT 2001., II-3757. o.) 235–249. pontjára, amelynek
értelmében önmagában az a tény, hogy egy vállalkozás a másikat megelőzően ismeri el a felrótt tényállást, nem képezheti eltérő
bánásmód alapját: azt, hogy a vállalkozások milyen mértékben működnek együtt a Bizottsággal, nem lehet olyan véletlenszerű
feltételek alapján megítélni, mint például Bizottság általi megkérdezésük sorrendje. Az, hogy az Interbrew elsőként fedte
fel a kartell fennállását az információkérésre adott válaszában, ezért nem képezheti a felperes és az Interbrew eltérő bánásmódjának
alapját.
A felperes hozzáteszi, hogy a Bizottság által benyújtott dokumentumok megerősítik, hogy az tévedett, mikor abból indult ki,
hogy az Interbrew önkéntesen nyújtott információt a forgalmazó saját védjegyével ellátott sörre vonatkozó kartell tekintetében.
Ezek az információk ugyanis a Bizottság 1999. november 11-i információkérése alá tartoznak. Az Interbrew és a felperes által
nyújtott együttműködés mértéke valóban hasonló.
A Bizottság előadja, hogy a felperes együttműködésének mértéke semmiképpen nem hasonlítható az Interbrew együttműködésének
mértékéhez és így nem áll fenn az egyenlő bánásmód elvének megsértése.
Az Interbrew ugyanis szabad elhatározásából nyújtott információkat 2000. január 14-én, 2000. február 2-i és 8-i kiegészítéseivel,
a forgalmazó saját védjegyével ellátott sör forgalmazására vonatkozó kartell tekintetében, amelynek fennállásáról a Bizottságnak
mindaddig nem volt tudomása. Az Interbrew nyújtott elsőként információt e kartellről, amelyeket a Bizottság egyébként kiválóan
tudott alkalmazni a szóban forgó jogsértés bizonyítékaként.
A felperes csak a neki címzett 2000. március 22-i információkérésre adott válaszként szolgáltatott információt. Noha hasznosak
voltak, ezen információk nem haladták meg az információkérésre adott válaszokat és nem voltak elengedhetetlenek a jogsértés
megállapításához, mivel azt már az Interbrew által önkéntesen nyújtott információk bizonyították. Az, hogy a Bizottság a megtámadott
határozatban említette ezeket az információkat, semmiképpen sem szolgálhat annak bizonyítékául, hogy elengedhetetlenek voltak
a jogsértés megállapításához vagy hogy túlmentek az információkérésre adott válaszokon.
Az Elsőfokú Bíróságnak a tárgyaláson tett felhívására a Bizottság által benyújtott dokumentumokra adott 2005. március 14-i
felperesi írásbeli észrevételekre megküldött 2005. május 10-i írásbeli észrevételeiben a Bizottság határozottan vitatja, hogy
a felperes hivatkozhat a fenti 92. pontban említett Krupp Thyssen Stainless és Acciai speciali Terni kontra Bizottság ügyre.
A felperes ugyanis figyelmen kívül hagyja az ítélet lényeges megállapítását, nevezetesen hogy az egyenlő bánásmód elvének
megsértése csak akkor valósul meg, ha az érintett vállalkozások hasonló körülmények között, a közigazgatási eljárásnak ugyanabban
a szakaszában ugyanolyan információt szolgáltattak.
A megtámadott határozatból és a Bizottság által benyújtott dokumentumokból is az derül ki, hogy az Interbrew és a felperes
esetén nyilvánvalóan nem ugyanolyan körülmények álltak fenn, nem ugyanolyan információt nyújtottak és nem egyformán működtek
együtt a Bizottsággal.
Az 1999. november 11-i információkérés nem a forgalmazó saját védjegyével ellátott sörre vonatkozó kartellel volt kapcsolatos,
amelyről a Bizottságnak az adott időpontban nem volt tudomása. Az Interbrew saját kezdeményezésére értesítette a Bizottságot
a kartell fennállásáról, ami lehetővé tette, hogy az további információkat kérjen tőle az ügyről. Az Interbrew tehát nagyon
aktívan együttműködött a Bizottsággal. A forgalmazó saját védjegyével ellátott sörre vonatkozó kartellben való részvételének
önkéntes bejelentése szemlélteti ezt, amit viszonozni kell.
Ezért nem állítható, hogy az Interbrew-hoz 1999. november 11-én, a felpereshez 2000. március 22-én intézett kérdéseket hasonló
körülmények között, a közigazgatási eljárás ugyanabban a szakaszában tették fel, és hogy a válaszok ugyanolyan információt
tartalmaztak. Az Interbrew különösen átfogó információkkal szolgált a forgalmazó saját védjegyével ellátott sörre vonatkozó
kartell tekintetében, mialatt a felperes 2000. április 5-i levelében először azt válaszolta, hogy nem ismert előtte a versenyjogi
szabályok megsértése, és hogy a találkozók megengedett témákra korlátozódtak, mielőtt e találkozók valódi tartalmát beismerte
volna.
A Bizottság végül kijelenti, hogy az Interbrew korlátlan együttműködése nélkül soha nem küldött volna információkérést a felperesnek,
és hogy nem fedezte volna fel a forgalmazó saját védjegyével ellátott sörre vonatkozó kartellt. A Belgiumban az Interbrew/Alken-Maes
kartell keretében végrehajtott vizsgálatok nem tették ugyanis lehetővé az erre a kartellre vonatkozó dokumentumok felfedezését.
–       Az Elsőfokú Bíróság álláspontja
Mindenekelőtt arra kell felhívni a figyelmet, hogy a Bizottság az engedékenységi közleményben meghatározza azokat a feltételeket,
amelyek teljesülése esetén a kartellügyek vizsgálata során a vele együttműködő vállalkozásokkal szemben a bírság kiszabásától
el lehet tekinteni vagy azt csökkenteni lehet (az engedékenységi közlemény A.3. pontja).
Az engedékenységi közlemény felperes esetére való alkalmazása során nem vitatott, hogy magatartását a közlemény „A bírság
összegének jelentős csökkentése” címet viselő D. pontja alapján kell vizsgálni.
Egyrészt a bírságnak a közigazgatási eljárás során végzett együttműködés alapján történő csökkentése az ítélkezési gyakorlat
alapján csak akkor igazolt, ha az érintett vállalkozás magatartása lehetővé tette a Bizottság számára a jogsértés könnyebb
megállapítását és adott esetben annak megszüntetését (az Elsőfokú Bíróság T-327/94. sz., SCA Holding kontra Bizottság ügyben
1998. május 14-én hozott ítéletének [EBHT 1998., II‑1373. o.] 156. pontja, és a fenti 92. pontban hivatkozott Krupp Thyssen
Stainless és Acciai speciali Terni kontra Bizottság ítélet 270. pontja).
Másrészt a 17. rendelet 11. cikkének (1) bekezdése értelmében a Szerződés 85. cikkével és a 83. cikke alapján elfogadott rendelkezésekkel
reá ruházott feladatok teljesítése során a Bizottság a vállalkozásoktól és a vállalkozások társulásaitól beszerezhet minden
szükséges információt; ezek pedig a17. rendelet 11. cikkének (4) bekezdése értelmében kötelesek minden információt megadni.
Ha a vállalkozás vagy a vállalkozások társulása a Bizottság által megszabott határidőn belül nem szolgáltatja a kért információt,
vagy hiányos információt szolgáltat, a Bizottság a 17. rendelet 11. cikkének (5) bekezdése értelmében határozattal követelheti
az információszolgáltatást; a vállalkozásokat és a vállalkozások társulásait az információszolgáltatás további megtagadása
esetén bírság vagy kényszerítő bírság fenyegeti.
A vállalkozásnak a vizsgálat alatti együttműködése tehát csak akkor jogosít fel a bírság csökkentésére, ha meghaladja azt,
amire a vállalkozása a 17. rendelet 11. cikkének (4) és (5) bekezdése szerint köteles (a fenti 81. pontban hivatkozott Solvay
kontra Bizottság ítélet 341. és 342. pontja). Ha a vállalkozás a 11. cikk szerinti információkérésre olyan információt szolgáltat,
amely messze meghaladja azt, amit a Bizottság e rendelkezés alapján követelhet, akkor csökkenthető a vállalkozással szemben
kiszabott bírság (lásd ebben az értelemben az Elsőfokú Bíróság T-308/94. sz., Cascades kontra Bizottság ügyben 1998. május
14-én hozott ítéletének [EBHT 1998., II-925. o.] 262. pontját).
Ha a Bizottság a 17. rendelet 11. cikke szerinti információkérésben a tisztán ténybeli kérdéseken kívül és a már meglévő dokumentumokon
felül kíván felvilágosítást, és azt kéri a vállalkozástól, hogy írja le több olyan találkozó tárgyát, lefolyását és eredményét
vagy végkövetkeztetését, amelyen részt vett, és nyilvánvalóan azt feltételezi, hogy e találkozók esetén versenykorlátozásokról
volt szó, az ilyen kérelem alkalmas lehet arra, hogy a kérdőre vont vállalkozást arra kényszerítse, hogy ismerje el a közösségi
versenyjogi jogszabályok megsértésében való részvételét; az érintett vállalkozás ezért nem köteles az ilyen jellegű kérdésekre
választ adni. Ilyen esetben, ha a vállalkozás mégis információkat szolgáltat e pontok tekintetében, azt önkéntes együttműködésnek
kell tekinteni (amely az engedékenységi közlemény értelmében a bírság csökkentésének alapjául szolgálhat).
A vállalkozások együttműködésének megítélésénél a Bizottság egyebekben nem hagyhatja figyelmen kívül az egyenlő bánásmód elvét,
amely általános közösségi jogi elv, és amely az ítélkezési gyakorlat szerint csak akkor sérül, ha ugyanolyan helyzeteket eltérően
vagy eltérő helyzeteket ugyanúgy kezelnek, és ha a különbségtételt nem igazolják objektív okok (a fenti 92. pontban hivatkozott
Krupp Thyssen Stainless és Acciai speciali Terni kontra Bizottság ítélet 237. pontja és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
E tekintetben megállapítható, hogy az érintett vállalkozások eltérő bánásmódját csak az együttműködés eltérő foka igazolhatja,
különösen a különböző információk nyújtása vagy az információknak a közigazgatási eljárás eltérő szakaszaiban, illetve eltérő
körülmények között történő nyújtása (lásd ebben az értelemben a fenti 92. pontban hivatkozott Krupp Thyssen Stainless és Acciai
speciali Terni kontra Bizottság ítélet 245. és 246. pontját).
A jelen ügyben a megtámadott határozat 360. és 361. preambulumbekezdéséből kiderül, hogy a Bizottság a felperes bírságát kizárólag
azért csökkentette az engedékenységi közlemény D.2. pontjának második franciabekezdése alapján 10%-kal, mert a felperes nem
vitatta a tényállást, amelyekre a Bizottság a jogsértést alapította. A felperes által 2000. április 5-én a Bizottságnak a
2000. március 22-i információkérésre adott válaszként megküldött információk tekintetében a Bizottság azon az állásponton
volt, hogy ezek az információk a felperes 17. rendelet 11. cikke alapján fennálló kötelezettsége alá estek és noha hasznosak
voltak, nem jelentettek a jogsértés fennállásának megállapításához elengedhetetlen bizonyítékot. A felperes ezért nem követelheti
a bírság olyan csökkentését, mint amelyet a Bizottság az Interbrew-nak biztosított.
A felperes előadásai tekintetében meg kell állapítani, hogy azok egyrészt arra vonatkoztak, hogy a felperes által 2000. április
5-én a Bizottságnak a 2000. március 22-i információkérésre adott válaszként megküldött információk a 17. rendelet 11. cikke
alapján fennálló kötelezettségét meghaladták és másrészt arra, hogy a jogsértés fennállásának megállapításához elengedhetetlen
bizonyítékot szolgáltattak.
E tekintetben meg kell állapítani, hogy a felperes által szolgáltatott információk, még ha olyan döntőek is lettek volna,
mint ahogy azt a felperes állítja, csak akkor igazolnák a felperessel szemben kiszabott bírság csökkentését a fenti 104–106.
pontban hivatkozott ítélkezési gyakorlat értelmében, ha az jelentősen meghaladta volna azt, amit a Bizottság a 17. rendelet
11. cikke értelmében követelhetett volna.
A felperes által 2000. április 5-i levelében közölt információk azonban nem haladták meg jelentősen azt, amit a 17. rendelet
11. cikke értelmében köteles volt közölni. A felperes ugyanis lényegében csak az információkérésben feltett, és a találkozók
dátumára és résztvevőire, valamint azok tárgyára vonatkozó kérdésekre válaszolt.
Amennyiben a 2000. április 5-i levele bekezdései, amelyek szerint egyrészt „vevőkről, áruk csomagolásáról és kiszereléséről
cseréltek információt”, másrészt pedig a találkozók eredménye „az árak tekintetében való kevésbé engedékeny magatartást” írt
elő, a jogsértés ténye elismerésének tekinthetők, amelyek meghaladják a Bizottság által a 17. rendelet 11. cikke szerint követelhető
információt, ezt a lehetőséget kizárja a felperes válaszának egy másik bekezdése, amelynek értelmében „mindazonáltal határozottan
kijelentjük, hogy e találkozók során nem került sor az árakra vagy a vevők elosztására vonatkozó kartellmegállapodásra.” E
tagadásra tekintettel nem feltételezhető, hogy a Bizottságnak könnyebb volt megállapítania a jogsértés fennállását azáltal,
hogy a felperes válaszának bizonyos szakaszaiból információcsere fennállása és a találkozók résztvevőinek az árak tekintetében
való kevésbé engedékeny magatartásra irányuló szándéka derül ki.
Ezért meg kell állapítani, hogy a felperes a Bizottság 2000. március 22-i információkérésére 2000. április 5-én adott válaszában
nem szolgáltatott olyan információt, amely jelentősen meghaladta volna azt, amit a 17. rendelet 11. cikke értelmében szolgáltatnia
kellett, és hogy ezáltal a fenti 106. pontban hivatkozott ítélkezési gyakorlat értelmében nem kerülhet sor vonatkozásában
a bírság összegének csökkentésére.
Nem helytálló ezért az az érv, amely szerint az a feltételezett kedvezőbb bánásmód, amelyben az Interbrew azzal az indokolással
részesült, hogy a Bizottsággal olyan információt közölt, amelyet nem lett volna köteles, hátrányos megkülönböztetést valósít
meg.
A harmadik jogalap első részét ezért el kell utasítani.
Az engedékenységi közlemény és az egyenlő bánásmód elvének egyrészt a felperes, másrészt a Martens és az Alken-Maes ugyanolyan
bánásmódban való részesítése miatti megsértésére vonatkozó második részről
–       A felek érvei
A felperes úgy véli, hogy alapvető különbség van az általa és a Martens, illetve kisebb mértékben az általa és az Alken-Maes
által a Bizottság számára nyújtott együttműködés mértékében. Az, hogy a három vállalkozással szemben kiszabott bírság mértékét
minden esetben 10%-kal csökkentették, az egyenlő bánásmód elvének megsértését valósítja meg.
A felperes döntő jelentőségű együttműködést nyújtott a Bizottságnak. Így a Bizottság információkérésre adott 2000. április
5-i válaszában kijelentette, hogy a kérdéses találkozókon a forgalmazó saját védjegyével ellátott sör árszínvonalának meghatározásáról
volt szó, és hogy vevőkről és mennyiségekről cseréltek információkat. A felperes ezenkívül a kifogásközlésre adott válaszában
megerősítette, hogy a találkozókon az árszínvonalról volt szó. Ezek − az Interbrew által szolgáltatott információkkal egyező
információk − a Bizottság számára döntő jelentőségűek voltak, mivel lehetővé tették az EK 81. cikk megsértésének megállapítását.
A felperes az eljárás során így megszakítás és korlátozás nélkül működött együtt a Bizottsággal.
Az eljárási iratokból másrészt kiderül, hogy a Martens a Bizottság a 17. rendelet 11. cikke szerinti, 2000. március 22-i információkérésére
adott 2000. április 6-i válaszában nem ismerte el, hogy a szóban forgó találkozókon az árszínvonalról és a vevők elosztásáról
volt szó. A kifogásközlésre adott válaszában a Martens kifejezetten vitatta, hogy e találkozók során árakról vagy a piacok
felosztásáról szóló megállapodásokat kötöttek volna és megkérdőjelezte az Interbrew állításainak igazságtartalmát. Egyekben
a megtámadott határozat is igazolja azt, hogy a Martens vitatta a jogsértés fennállását, mivel a Bizottság megállapította,
hogy a Martens az eljárás során bizonyos módon együttműködött vele, amely az eljárás lefolytatását felgyorsította.
Ami az Alken-Maest illeti, a Bizottság 2000. március 22-i információkérésére adott 2000. április 6-i válasza nem tartalmazott
kifejezett elismerést az árszínvonalra és a vevők elosztására vonatkozó összehangolás fennállásáról. A megtámadott határozatban
a Bizottság csak azt említi, hogy a Danone az Alken-Maes nevében nem vitatta, hogy a találkozókon az árakról és a vevők elosztásáról
volt szó.
A Martens és az Alken-Maes együttműködésének és a felperes együttműködésének szintjét összehasonlítva nyilvánvaló, hogy a
Bizottság megsértette az egyenlő bánásmód elvét, amikor a felperest azonos szintre állította a másik két vállalkozással. A
Bizottság álláspontjával ellentétben a felperes jelentősen túlhaladt a tények nem vitatásán, amikor az információkérésre adott
április 5-i válaszában a forgalmazó saját védjegyével ellátott sörre vonatkozó kartelltalálkozók tárgya és kiterjedése tekintetében
információt nyújtott.
A Bizottság előadja, hogy noha egyrészt a felperesre és a Martensre kiszabott bírságot ugyanolyan mértékben csökkentette,
ám annak okai eltérőek voltak. Mialatt a felperes bírságát a tények nem vitatása miatt, a Martensre kiszabott bírságot az
eljárás során tanúsított együttműködésére tekintettel csökkentette. Egyik vállalkozás esetén sem halmozta a csökkentéseket
a tények nem vitatása és az eljárás során való együttműködés miatt.
Mivel a felperes rejtetten az állítja, hogy a Martensre kiszabott bírság csökkentése indokolatlan volt, a Bizottság előadja,
hogy a bírságokra vonatkozó állandó ítélkezési gyakorlat értelmében az az érvelés, hogy az egyenlő bánásmód elve alapján a
felperes jogosult a jogellenes csökkentésre, nem helytálló. A felperes ugyanis a saját együttműködésének terjedelme alapján
lenne jogosult kiegészítő csökkentésre. Mivel azonban csak a 17. rendelet 11. cikke szerint hozzá intézett információkérésre
adott válaszadási kötelezettségének tett eleget, anélkül hogy meghaladta volna azt, amit köteles közölni, együttműködésének
terjedelme nem haladta meg a Bizottság által figyelembe vett tények nem vitatását.
Ami másodszor a felperes és az Alken-Maes helyzetét illeti, a Bizottság hangsúlyozza, hogy ezek hasonlóak voltak, mivel mindegyikük
csak a szóban forgó tények nem vitatására korlátozódott. Ezért logikus egyenlő elbánásban részesítésük.
–       Az Elsőfokú Bíróság álláspontja
Mivel az Elsőfokú Bíróság a harmadik jogalap első részét elutasította, meg kell állapítani, hogy a Bizottság a felperesre
kiszabott bírságot jogosan csökkentette 10%-kal csupán a szóban forgó tények nem vitatása miatt.
Az az érvelés tehát, amely szerint a Martensre kiszabott bírság összegének 10%-kal való csökkentése az egyenlő bánásmód elvének
megsértését valósítja meg, mivel a Martensnek, amely nem ismerte el a tényeket, nem lehetett volna ilyen csökkentést biztosítani,
nem helytálló.
A felperes helyzete egyebekben az Alken-Maes helyzetével teljesen megegyezik, amely szintén az engedékenységi közlemény D.2.
pontjának második franciabekezdése értelmében a tények nem vitatása miatt kapott 10%-os csökkentést. A felperes és az Alken-Maes
tekintetében ezért nem lehet megállapítani az egyenlő bánásmód elvének megsértését.
Ebből következően a jogalap második részét és így az egész jogalapot el kell utasítani.
A keresetet teljes egészében el kell utasítani.

A költségekről
Az eljárási szabályzat 87. cikkének 2. §‑a alapján az Elsőfokú Bíróság a pervesztes felet kötelezi a költségek viselésére,
ha a pernyertes fél ezt kérte. Mivel a felperes pervesztes lett, a Bizottság kérelmének megfelelően kötelezni kell a költségek
viselésére.
A fenti indokok alapján
AZ ELSŐFOKÚ BÍRÓSÁG (ötödik tanács)
a következőképpen határozott:
1)
A keresetet elutasítja.
2)
A felperest kötelezi a költségek viselésére.
Vilaras
Martins Ribeiro
Jürimäe
Kihirdetve Luxembourgban, a 2005. december 6‑i nyilvános ülésen.
E. Coulon

M. Vilaras
hivatalvezető

elnök
Tartalomjegyzék
Jogi háttér
A jogvita alapját képező tényállás
Az eljárás és a felek kérelmei
A jogkérdésről
Az EK 253. cikk szerinti indokolási kötelezettség, valamint a 17. rendelet 15. cikke (2) bekezdésének és az iránymutatásnak
a felperes gazdasági szereplők, és különösen a fogyasztók jelentős mértékű megkárosítására való tényleges gazdasági képességének
helytelen megítélése miatti megsértésére alapított első jogalapról
Az indokolási kötelezettség megsértése a forgalmazó saját védjegyével ellátott sör szegmensének érintett piacként történő
meghatározása elmaradása miatt
– A felek érvei
– Az Elsőfokú Bíróság álláspontja
A 17. rendelet 15. cikke (2) bekezdésének és az iránymutatásnak a felperes a gazdasági szereplők, és különösen a fogyasztók
jelentős mértékű megkárosítására való tényleges gazdasági képességének helytelen megítélésével megvalósított megsértésére
alapított második részről
– A felek érvei
– Az Elsőfokú Bíróság álláspontja
Az iránymutatás a felperes kartellben játszott szerepének helytelen megítélése miatti megszegésére és az indokolási kötelezettség
megsértésére alapított második jogalapról
A felek érvei
Az Elsőfokú Bíróság álláspontja
Az engedékenységi közlemény és az egyenlő bánásmód elvének megsértésére alapított harmadik jogalapról
Az engedékenységi közleménynek és az egyenlő bánásmód elvének megsértésére alapított első részről, amely szerint a Bizottság
kedvezőbb bánásmódban részesítette az Interbrew-t
– A felek érvei
– Az Elsőfokú Bíróság álláspontja
Az engedékenységi közlemény és az egyenlő bánásmód elvének egyrészt a felperes, másrészt a Martens és az Alken-Maes ugyanolyan
bánásmódban való részesítése miatti megsértésére vonatkozó második részről
– A felek érvei
– Az Elsőfokú Bíróság álláspontja
A költségekről
*
Az eljárás nyelve: holland.