CELEX: 62009CJ0345
Sosiaaliturva
Asetus N:o 1408/71
III osaston 1 luku
28, 28 a ja 33 artikla
Asetus (ETY) N:o 574/72
29 artikla
Henkilöiden vapaa liikkuvuus
SEUT 21 ja SEUT 45 artikla
Sairausvakuutusetuudet
Vanhuuseläkkeen tai työkyvyttömyyseläkkeen saajat
Asuinpaikka muussa jäsenvaltiossa kuin eläkkeen maksamisesta vastaavassa jäsenvaltiossa
Asuinvaltiossa suoritettavat luontoisetuudet, joiden kustannuksista vastaa eläkkeen maksamisesta vastaava valtio
Rekisteröitymisen puuttuminen asuinvaltiossa
Velvollisuus maksujen suorittamiseen eläkkeen maksamisesta vastaavassa valtiossa
Eläkkeen maksamisesta vastaavan valtion kansallisen lainsäädännön muuttaminen
Sairausvakuutuksen jatkuvuus
Maassa asuvien ja ulkomailla asuvien erilainen kohtelu

Ennakkoratkaisupyyntö koskee sosiaaliturvajärjestelmien soveltamisesta yhteisön alueella liikkuviin palkattuihin työntekijöihin,
itsenäisiin ammatinharjoittajiin ja heidän perheenjäseniinsä 14.6.1971 annetun neuvoston asetuksen (ETY) N:o 1408/71, sellaisena
kuin se on muutettuna 18.12.2006 annetulla Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksella (EY) N:o 1992/2006 (EUVL L 392, s.
1; jäljempänä asetus N:o 1408/71), 28, 28 a ja 33 artiklan sekä liitteessä VI olevan R osan 1 kohdan a ja b alakohdan, sosiaaliturvajärjestelmien
soveltamisesta yhteisön alueella liikkuviin palkattuihin työntekijöihin ja heidän perheenjäseniinsä annetun asetuksen (ETY)
N:o 1408/71 täytäntöönpanomenettelystä 21.3.1972 annetun neuvoston asetuksen (ETY) N:o 574/72 (EYVL L 74, s. 1), sellaisena
kuin se on muutettuna 19.3.2007 annetulla komission asetuksella (EY) N:o 311/2007 (EUVL L 82, s. 6; jäljempänä asetus N:o
574/72) 29 artiklan sekä SEUT 21 ja SEUT 45 artiklan tulkintaa.
Tämä pyyntö on esitetty asiassa, jossa valittajina ovat J. A. van Delft, J. C. Ramaer, J. M. van Willigen, J. F. van der Nat,
C. M. Janssen ja O. Fokkens (jäljempänä yhdessä pääasian valittajat) ja vastapuolena College voor zorgverzekeringen (hoitovakuutusvirasto,
jäljempänä CVZ) ja joka koskee Alankomaissa sovellettavan pakollisen lakisääteisen sairausvakuutusjärjestelmän mukaisesti
suoritettavia maksuja.

Asiaa koskevat oikeussäännöt

Unionin säännöstö
Asetuksen N:o 1408/71 13 artiklassa, joka kuuluu sen II osastoon, jonka otsikkona on ”Sovellettava lainsäädäntö”, säädetään
seuraavaa:
”Yleiset säännöt
1.      Jollei 14 c tai 14 f artiklasta muuta johdu, henkilöt, joihin tätä asetusta sovelletaan, ovat vain yhden jäsenvaltion lainsäädännön
alaisia. Tämä lainsäädäntö määrätään tämän osaston säännösten mukaisesti.
2.      Jollei 14–17 artiklasta muuta johdu:
– –
f)      henkilö, johon jäsenvaltion lainsäädäntöä lakataan soveltamasta ilman, että toisen jäsenvaltion lainsäädäntö tulee sovellettavaksi
häneen jonkin tämän kohdan edellä olevassa alakohdassa säädetyn säännön mukaisesti taikka jonkin artikloissa 14–17 säädetyn
poikkeuksen tai erityissäännöksen perusteella, kuuluu sen jäsenvaltion lainsäädännön piiriin, jonka alueella hän asuu, yksinomaan
tämän lainsäädännön määräysten mukaisesti.”
Samaan II osastoon kuuluvassa asetuksen N:o 1408/71 17 a artiklassa, jonka otsikkona on ”Kahden tai useamman jäsenvaltion
lainsäädännön mukaan eläkettä saavia henkilöitä koskevat erityissäännökset”, säädetään seuraavaa:
”Jäsenvaltion lainsäädännön mukaan eläkettä tai eläkkeitä kahden tai useamman jäsenvaltion alueella saava henkilö, joka asuu
toisen jäsenvaltion alueella, voi pyynnöstään tulla suljetuksi viimeksi mainitun jäsenvaltion lainsäädännön piiristä edellyttäen,
että hän ei kuulu tämän lainsäädännön piiriin ammatin harjoittamisen vuoksi.”
Asetuksen N:o 1408/71 III osasto sisältää erityissäännöksiä, jotka koskevat eri etuusryhmiä, joihin asetusta sen 4 artiklan
1 kohdan nojalla sovelletaan. Mainitun asetuksen III osaston 1 luku koskee sairaus- ja äitiysetuuksia.
Mainittuun 1 lukuun kuuluvaan 5 jaksoon, jonka otsikkona on ”Eläkeläiset ja heidän perheenjäsenensä”, kuuluvassa 28 artiklassa,
jonka otsikkona on ”Yhden tai useamman valtion lainsäädännön mukaan maksettavat eläkkeet tapauksissa, joissa ei ole oikeutta
etuuksiin asuinmaassa”, säädetään seuraavaa:
”1.      Eläkeläinen, jolla on oikeus eläkkeeseen yhden jäsenvaltion lainsäädännön mukaan tai eläkkeisiin kahden tai useamman jäsenvaltion
lainsäädännön mukaan ja jolla ei ole oikeuta etuuksiin sen jäsenvaltion lainsäädännön mukaan, jonka alueella hän asuu, saa
siitä huolimatta sellaiset etuudet itselleen ja perheenjäsenilleen sikäli kuin hänellä olisi, ottaen tarvittaessa huomioon
18 artiklan säännökset ja liitteen VI määräykset, ollut oikeus niihin sen jäsenvaltion tai ainakin yhden eläkkeiden suhteen
toimivaltaisen jäsenvaltion lainsäädännön mukaan, jos hän asui sellaisen valtion alueella. Etuudet annetaan seuraavien edellytysten
mukaan:
a)       luontoisetuudet annetaan 2 kohdassa tarkoitetun laitoksen puolesta asuinvaltion laitoksesta, niin kuin kysymyksessä oleva
henkilö olisi eläkeläinen sen valtion lainsäädännön mukaan, jonka alueella hän asuu, ja hänellä olisi oikeus sellaisiin etuuksiin;
– –
2.      Edellä 1 kohdassa tarkoitetuissa tapauksissa luontoisetuuksien kustannuksista vastaa laitos, joka määrätään seuraavien sääntöjen
mukaisesti:
a)      jos eläkeläisellä on oikeus mainittuihin etuuksiin yhden ainoan jäsenvaltion lainsäädännön mukaan, kustannuksista vastaa tämän
valtion toimivaltainen laitos,
– –”
Samaan jaksoon sisältyvässä asetuksen N:o 1408/71 28 a artiklassa, jonka otsikkona on ”Yhden tai useamman muun jäsenvaltion
kuin asuinvaltion lainsäädännön mukaan maksettavat eläkkeet, kun oikeus etuuksiin on viimeksi mainitussa maassa”, säädetään
seuraavaa:
”Niissä tapauksissa, joissa eläkkeensaaja, jolla on oikeus eläkkeeseen jäsenvaltion lainsäädännön mukaan tai eläkkeisiin kahden
tai useamman jäsenvaltion lainsäädännön mukaan, asuu sellaisen jäsenvaltion alueella, jonka lainsäädännön mukaan oikeus saada
luontoisetuuksia ei edellytä vakuuttamista tai työskentelyä, eikä oikeutta eläkkeeseen ole, hänelle tai hänen perheenjäsenilleen
annettujen luontoisetuuksien kustannuksista vastaa yhden sellaisen jäsenvaltion laitos, joka on toimivaltainen eläkkeiden
osalta ja joka määrätään 28 artiklan 2 kohdassa vahvistettujen sääntöjen mukaisesti, siihen määrään asti, johon eläkeläisellä
ja hänen perheenjäsenillään olisi ollut oikeus tällaisiin etuuksiin sanotun laitoksen soveltaman lainsäädännön mukaan, jos
he asuisivat sen jäsenvaltion alueella, jossa tämä laitos sijaitsee.”
Asetuksen N:o 1408/71 33 artiklassa, joka on myös mainitun asetuksen III osaston 1 luvun 5 jaksossa ja jonka otsikkona on
”Eläkeläisten maksamat maksut”, säädetään seuraavaa:
”1.      Jäsenvaltion laitoksella, joka on vastuussa eläkkeen maksamisesta ja joka soveltaa lainsäädäntöä, jonka mukaan eläkkeitä vähennetään
sairauden ja äitiyden vuoksi perittävien maksujen osalta, on oikeus tehdä tällaiset vähennykset laskettuina kyseisen lainsäädännön
mukaan tällaisesta laitoksesta maksettavasta eläkkeestä siihen määrään saakka, johon etuuksia koskevat kustannukset ovat 27,
28, 28 a, 29, 31 ja 32 artiklan mukaisesti sanotun jäsenvaltion laitoksen vastuulla.
2.      Jos 28 a artiklassa tarkoitetuissa tapauksissa etuuksien saavuttaminen sairauden ja äitiyden osalta edellyttää maksujen tai
vastaavien suoritusten maksamista asumisen perusteella sen jäsenvaltion lainsäädännön mukaan, jonka alueella kyseinen eläkeläinen
asuu, näitä maksuja ei makseta.”
Asetuksen N:o 1408/71 36 artiklan 1 kohdan mukaan jäsenvaltion laitoksen erityisesti tämän asetuksen 28, 28 a ja 33 artiklan
säännösten nojalla toisen jäsenvaltion laitoksen puolesta antamat luontoisetuudet korvataan täysimääräisesti.
Asetuksen N:o 1408/71 liitteessä VI olevan R osan 1 kohdan a–c alakohdassa säädetään seuraavaa:
”1. Hoitovakuutus
a)      Kun kyse on oikeudesta luontoisetuuksiin Alankomaiden lainsäädännön mukaan, tarkoitetaan pantaessa tämän asetuksen III osaston
1 ja 4 luvun säännöksiä täytäntöön luontoisetuuksiin oikeutetuilla henkilöillä
i)      henkilöitä, joilla on Zorgverzekeringswet-lain (hoitovakuutuslain) 2 artiklan mukaisesti velvollisuus ottaa vakuutus hoitovakuutuslaitoksesta
ja
ii)      sikäli kuin nämä eivät kuulu i alakohdan piiriin, henkilöitä, jotka asuvat toisessa jäsenvaltiossa ja joilla on asetuksen
mukaisesti oikeus terveydenhoitoon asuinvaltioissaan Alankomaiden vastatessa kustannuksista.
b)      Edellä a alakohdan i alakohdassa tarkoitettujen henkilöiden on Zorgverzekeringswet-lain (hoitovakuutuslain) säännösten mukaisesti
otettava vakuutus hoitovakuutuslaitoksesta, ja a alakohdan ii alakohdassa tarkoitettujen henkilöiden on rekisteröidyttävä
College voor zorgverzekeringen ‑vakuutusvirastossa.
c)      Edellä a alakohdassa tarkoitettuihin henkilöihin ja heidän perheenjäseniinsä sovelletaan Zorgverzekeringswet-lain (hoitovakuutuslain)
ja Algemene Wet Bijzondere Ziektekosten-lain (erityissairaanhoitokuluja koskevan yleisen lain) säännöksiä, jotka koskevat
velvollisuutta suorittaa maksuja. Perheenjäsenten kohdalla maksut peritään siltä, johon oikeus terveydenhoitoon perustuu.”
Asetuksen N:o 1408/71 täytäntöönpanomenettelystä annetun asetuksen N:o 574/72 29 artiklassa, jonka otsikkona on ”Luontoisetuudet
eläkeläisille ja heidän perheenjäsenilleen, jotka eivät asu siinä jäsenvaltiossa, jonka lainsäädännön mukaan he saavat eläkettä
ja heillä on oikeus etuuksiin”, säädetään seuraavaa:
”1.      Saadakseen luontoisetuuksia asetuksen 28 artiklan 1 kohdan ja 28 a artiklan mukaan asuinvaltionsa alueella eläkeläisen ja
hänen samassa jäsenvaltiossa asuvan perheenjäsenensä on rekisteröidyttävä asuinpaikan laitoksessa toimittamalla todistus,
josta ilmenee, että hänellä on oikeus sanottuihin etuuksiin itselleen ja perheenjäsenilleen sen lainsäädännön mukaan tai jonkin
sellaisen lainsäädännön mukaan, jonka mukaan eläke maksetaan.
2.      Tämän todistuksen antaa eläkeläisen pyynnöstä laitos tai yksi laitoksista, jotka vastaavat eläkkeen maksamisesta, tai tarvittaessa
laitos, jolla on toimivalta määrätä oikeudesta luontoisetuuksiin, niin pian kuin eläkeläinen täyttää tällaisia etuuksia koskevan
oikeuden saamiseksi asetetut edellytykset. Jos eläkeläinen ei toimita todistusta, asuinpaikan laitos saa sen laitokselta tai
laitoksilta, jotka vastaavat eläkkeen maksamisesta, tai tarvittaessa laitokselta, joka on toimivaltainen antamaan tällaisen
todistuksen. Odottaessaan todistuksen saamista asuinpaikan laitos voi hyväksymänsä kirjallisen aineiston perusteella rekisteröidä
eläkeläisen ja hänen samassa jäsenvaltiossa asuvan perheenjäsenensä väliaikaisesti. Tämä rekisteröinti velvoittaa luontoisetuuksien
maksamisesta vastaavaa laitosta vain, jos tämä viimeksi mainittu laitos on antanut todistuksen, josta säädetään 1 kohdassa.”
Mainitun asetuksen 95 artiklassa säädetään, että asetuksen N:o 1408/71 28 artiklan ja 28 a artiklan mukaan annettujen luontoisetuuksien
määrä korvataan toimivaltaisesta laitoksesta sanotut etuudet antaneille laitoksille kertasuoritusperusteisesti ja sen määrä
on niin lähellä kuin mahdollista todellisia syntyneitä kustannuksia, joiden laskemista koskevat yksityiskohtaiset säännöt
määritetään tässä säännöksessä.
Kuten neuvoston asetusten (ETY) N:o 1408/71 ja (ETY) N:o 574/72 soveltamiseksi tarvittavista mallilomakkeista (E 001, E 103–E
127) 7.10.1993 tehdystä Euroopan yhteisöjen siirtotyöläisten sosiaaliturvan hallintotoimikunnan päätöksestä N:o 153 (EYVL
1994, L 244, s. 22), sellaisena kuin se on muutettuna 17.3.2005 tehdyllä Euroopan yhteisöjen siirtotyöläisten sosiaaliturvan
hallintotoimikunnan päätöksellä N:o 202 (EUVL 2006, L 77, s. 1) ilmenee, E 121 -lomake on todistus, joka tarvitaan eläkkeen
saajan ja hänen perheenjäsentensä rekisteröityessä heidän asuinpaikkansa laitoksessa asetuksen N:o 1408/71 28 artiklan ja
asetuksen N:o 574/72 29 artiklan mukaisesti.

Kansallinen säännöstö
Sairauskassalaissa (Ziekenfondswet, jäljempänä ZFW) säädettiin ennen 1.1.2006 pakollisesta lakisääteisestä sairausvakuutusjärjestelmästä
ainoastaan palkatuille työntekijöille, joiden tulot alittivat tietyn kynnyksen.
Tätä pakollista lakisääteistä järjestelmää sovellettiin tietyin edellytyksin myös henkilöihin, jotka asuivat jossain muussa
valtiossa ja jotka saivat eläkettä joko yleistä vanhuuseläkettä koskevan lain (Algemene Ouderdomswet, jäljempänä AOW) tai
työkyvyttömyysvakuutuslain (Wet op de arbeidsongeschiktheidsverzekering, jäljempänä WAO) perusteella.
Henkilöiden, jotka eivät kuuluneet tähän järjestelmään, oli sitä vastoin tehtävä yksityinen vakuutussopimus vakuutusyhtiön
kanssa sairauden varalta.
Hoitovakuutuslaissa (Zorgverzekeringswet, jäljempänä ZVW) otettiin 1.1.2006 käyttöön pakollinen lakisääteinen sairausvakuutusjärjestelmä,
joka koskee kaikkia Alankomaissa asuvia ja siellä työskenteleviä henkilöitä.
Mainitun lain 69 §, sellaisena kuin sitä on sovellettu 1.8.2008 lähtien, kuuluu seuraavasti:
”1.      Ulkomailla asuvien henkilöiden, joilla on Euroopan yhteisöjen neuvoston asetuksen, Euroopan talousalueesta tehdyn sopimuksen
nojalla sovellettavan asetuksen tai sosiaaliturvaa koskevan sopimuksen perusteella hoitoa tarvitessaan oikeus hoitoon ja korvaukseen
hoitokuluista siten kuin siitä säädetään näiden henkilöiden asuinvaltion hoitovakuutusta koskevassa lainsäädännössä, on ilmoittauduttava
[CVZ:ssa], elleivät he kuulu tämän lain nojalla pakollisen vakuutuksen piiriin.
2.      Edellä 1 momentissa tarkoitettujen henkilöiden on maksettava ministeriön asetuksella vahvistettava maksu. Tätä maksua pidetään
kyseisessä asetuksessa määritettävältä maksun osalta hoitolisälakia [(Wet op de zorgtoeslag)] sovellettaessa hoitovakuutuksen
vakuutusmaksuna.
3.       Mikäli henkilö ei ole ilmoittautunut neljän kuukauden kuluessa siitä, kun 1 momentissa tarkoitettu oikeus on syntynyt, [CVZ]
määrää henkilölle, jonka olisi pitänyt ilmoittautua, hallinnollisen sakon, jonka suuruus on 130 prosenttia ministeriön asetuksella
määritettävästä 2 momentissa tarkoitetun maksun osasta, ajanjaksolta, joka vastaa ajanjaksoa, joka on kulunut siitä päivästä,
jona oikeus syntyi, siihen päivään, jona kyseinen henkilö ilmoittautui, kuitenkin enintään viideltä vuodelta.
4.       [CVZ] vastaa 1 momentista ja siinä mainituista kansainvälisistä oikeussäännöistä seuraavien tehtävien hoidosta sekä niiden
päätösten tekemisestä, jotka koskevat 2 momentissa tarkoitettujen maksujen kantamista ja perimistä. – –”
Hoitovakuutusasetuksen (Regeling zorgverzekering) 6 §:n 3 momentin 1 kohdan 1 alakohdassa ja 6 §:n 3 momentin 2 kohdan 1 alakohdassa
säädetään seuraavaa:
”[ZVW:n] 69 §:n 1 momentissa tarkoitetun henkilön suoritettavaksi kuuluva maksu lasketaan kertomalla maksuperuste luvulla,
joka saadaan jakamalla henkilön hoidosta tämän henkilön asuinvaltiossa aiheutuvat keskimääräiset sosiaalisen hoitovakuutuksen
kustannukset henkilön hoidosta Alankomaissa aiheutuvilla keskimääräisillä sosiaalisen hoitovakuutuksen kustannuksilla.
– –
Eläkkeen maksava laitos pidättää edellä 6 §:n 3 momentin 1 kohdassa tarkoitetun maksun [ZVW:n] 69 §:n 1 momentissa tarkoitetun
eläkkeeseen oikeutetun henkilön ja hänen perheenjäsentensä osalta tästä eläkkeestä ja tilittää sen hoitovakuutuskassalle.”
Hoitovakuutuslain täytäntöönpanosta ja mukauttamisesta annetun lain (Invoerings- en aanpassingswet Zorgverzekeringswet, jäljempänä
IZVW) 2 §:n 5 momentin 2 kohdassa säädetään seuraavaa:
”Sopimuksen, joka koskee vakuutusta lääketieteellistä hoitoa tai sen kuluja varten ja joka on tehty sellaisen ulkomailla asuvan
vakuutetun puolesta tai kanssa, jolla on Euroopan yhteisöjen neuvoston asetuksen, Euroopan talousalueesta tehdyn sopimuksen
nojalla sovellettavan asetuksen tai sosiaaliturvaa koskevan sopimuksen perusteella oikeus hoitoon tai korvaukseen hoitokuluista
siten kuin siitä säädetään tämän henkilön asuinvaltion hoitovakuutusta koskevassa lainsäädännössä, voimassaolo lakkaa 1.1.2006
siltä osin kuin sopimuksen perusteella syntyy oikeuksia, jotka ovat rinnastettavissa oikeuksiin, joihin asianomainen henkilö
voi tästä ajankohdasta lähtien vedota tällaisen asetuksen tai sopimuksen nojalla, mikäli vakuutettu on ennen 1.5.2006 täyttänyt
[ZVW:n] 69 §:ssä säädetyn velvollisuuden ilmoittautua [CVZ:ssa].”

Pääasia ja ennakkoratkaisukysymykset
Pääasian valittajat ovat Alankomaiden kansalaisia, jotka asuvat jossain muussa jäsenvaltiossa kuin Alankomaiden kuningaskunnassa,
eli tässä tapauksessa Belgiassa, Espanjassa, Ranskassa ja Maltalla, ja he saavat AOW:n tai WAO:n mukaista eläkettä.
Nämä valittajat, joista kukaan ei ollut ennen 1.1.2006 vakuutettu ZFW:n mukaisen pakollisen lakisääteisen sairausvakuutusjärjestelmän
perusteella, olivat tehneet yksityisiä vakuutussopimuksia sairauden varalta sellaisten vakuutusyhtiöiden kanssa, jotka olivat
sijoittautuneet Alankomaihin tai muihin jäsenvaltioihin.
Sen jälkeen kun ZVW oli tullut voimaan 1.1.2006, CVZ katsoi, että koska pääasian valittajat olisivat saaneet etuuksia ZVW:n
mukaisesta pakollisesta lakisääteisestä sairausvakuutusjärjestelmästä, jos he olisivat asuneet Alankomaissa, heillä oli tästä
lähtien asetuksen N:o 1408/71 28 ja 28 a artiklan mukaisesti asuinvaltiossaan oikeus luontoisetuuksiin, joiden kustannuksista
vastaa heidän eläkkeensä maksamisesta vastaavan valtion eli Alankomaiden kuningaskunnan laitokset. CVZ lähetti näin ollen
kullekin valittajalle E 121 -lomakkeen, jotta he voisivat rekisteröityä asuinvaltionsa sairausvakuutuskassaan. Ramaer, van
der Nat ja Fokkens suorittivat tämän rekisteröitymisen, viimeksi mainittu esittäen ”varauman”. Sitä vastoin van Delft, van
Willigen ja Janssen kieltäytyivät rekisteröitymästä.
Samana päivänä eli 1.1.2006 niiden pääasian valittajien, jotka olivat tehneet yksityisen vakuutussopimuksen Alankomaihin sijoittautuneen
yhtiön kanssa, sopimus irtisanottiin suoraan IZVW:n säännösten perusteella. Sitä vastoin niiden valittajien, jotka olivat
tehneet tällaisen sopimuksen toiseen jäsenvaltioon sijoittautuneen yhtiön kanssa, sopimus pysyi voimassa.
CVZ pidätti vuosien 2006 ja 2007 aikana tekemillään päätöksillä pääasian valittajille suoritetuista eläkkeistä maksun, josta
säädetään ZVW:n 69 §:ssä etuuksien saamiseksi tällä lailla käyttöön otetusta pakollisesta lakisääteisestä sairausvakuutusjärjestelmästä.
Rechtbank te Amsterdam hylkäsi 31.1. ja 17.12.2008 antamillaan tuomioilla pääasian valittajien näistä päätöksistä nostamat
kanteet.
Valittajat valittivat näistä tuomioista Centrale Raad van Beroepiin.
Ennakkoratkaisupyynnön esittämistä koskevan päätöksen mukaan kaikki pääasian valittajat väittävät valituksessa, että asetuksen
N:o 1408/71 28 ja 28 a artikla eivät sisällä pakottavia säännöksiä, joilla määriteltäisiin sovellettava lainsäädäntö, jonka
perusteella he kuuluisivat automaattisesti asuinvaltionsa luontoisetuusjärjestelmään. Valittajat katsovat sitä vastoin, että
he saavat valita, rekisteröityvätkö he E 121 -lomakkeella asuinjäsenvaltionsa toimivaltaiseen laitokseen asetuksen N:o 574/72
29 artiklan mukaisesti saadakseen tässä jäsenvaltiossa asetuksen N:o 1408/71 28 ja 28 a nojalla luontoisetuudet vai jättävätkö
he rekisteröitymättä mainittuun laitokseen ja tekevät yksityisen vakuutussopimuksen. Viimeksi mainitussa tapauksessa eläkkeen
maksamisesta vastaava jäsenvaltio ei voi periä mainitun asetuksen 33 artiklan mukaista maksua, koska tämän valtion laitos
ei enää vastaa luontoisetuuksien kustannuksista.
Ennakkoratkaisupyynnön esittämisestä tehdyn päätöksen mukaan pääasian valittajat väittävät lisäksi, että heidän SEUT 21 ja
SEUT 45 artiklan mukaisia oikeuksiaan on loukattu, koska heidät velvoitetaan suorittamaan maksu heidän asuinjäsenvaltiossaan
annettavista etuuksista, joita he eivät halua saada, koska ne ovat heidän mukaansa epäedullisempia. He haluavat sitä vastoin
säilyttää tilanteensa sellaisena kuin se oli ennen 1.1.2006 voidakseen tehdä yksityisen vakuutussopimuksen kaikkien sairauskulujen
varalta.
Ennakkoratkaisupyynnön esittämistä koskevasta päätöksestä ilmenee, että CVZ puolestaan väittää, että oikeus asetuksen N:o
1408/71 28 ja 28 a artiklan nojalla saataviin luontoisetuuksiin ei riipu rekisteröitymisestä asuinjäsenvaltion toimivaltaiseen
laitokseen, joten vaikka asianomaiset henkilöt eivät ole rekisteröityneet tähän laitokseen eivätkä näin ollen ole vedonneet
näistä säännöksistä johtuviin luontoisetuuksia koskeviin oikeuksiinsa, eläkkeiden maksamisesta vastaavalla jäsenvaltiolla
on oikeus tehdä pidätys eläkkeistä. Päinvastaisessa tapauksessa heikennettäisiin sosiaaliturvajärjestelmälle ominaista yhteisvastuuta,
koska jokainen voisi odottaa hetkeä, jolloin tarvitsee hoitoa, ja rekisteröityä ja ryhtyä maksuvelvolliseksi silloin.
Ennakkoratkaisupyynnön esittänyt tuomioistuin toteaa, että useat seikat näyttävät viittaavan siihen, että asetuksessa N:o
1408/71 suljetaan pois se valinnanmahdollisuus, johon pääasian valittajat vetoavat. Mainitussa asetuksessa määritetään sen
mukaan pakottavalla tavalla valtio, jonka on suoritettava etuudet asianomaiselle henkilölle, ja valtio, joka vastaa näiden
etuuksien kustannuksista. Sitä paitsi silloin, kun asetuksessa N:o 1408/71 säädetään valintaoikeudesta, se tehdään nimenomaisesti.
Sitä vastoin sekä asetuksen N:o 574/72 29 artiklasta että asiassa C-156/01, van der Duin ja ANOZ Zorgverzekeringen, 3.7.2003
annetusta tuomiosta (Kok., s. I-7045, 40 kohta) saattaa ilmetä, että asuinjäsenvaltion laitokseen rekisteröityminen aiheuttaa
asetuksen N:o 1408/71 28 ja 28 a artiklan soveltamisen. Näin ollen tällaisen rekisteröitymisen puuttuessa pääasian valittajat
eivät ole Alankomaiden toimivaltaisten laitosten vastuulla asetuksen N:o 1408/71 33 artiklassa tarkoitetulla tavalla, koska
heille ei tällaisessa tapauksessa voida myöntää mitään etuuksia. Tässä säännöksessä säädetyt kaikki maksun perimistä koskevat
edellytykset eivät siis täyty.
Ennakkoratkaisupyynnön esittänyt tuomioistuin toteaa, että jos valittajien esiin tuoma valintaoikeus on suljettu pois asetuksella
N:o 1408/71, nousee esiin kysymys siitä, onko ZVW:n 69 §:n ja mainitun asetuksen 33 artiklan nojalla pidätetty maksu ristiriidassa
SEUT 21 ja/tai SEUT 45 artiklan kanssa.
Tältä osin mainittu tuomioistuin toteaa, että vaikka asuinmaakertoimen soveltaminen on vähentänyt ulkomailla asuvien maksamaa
määrää pienemmäksi kuin Alankomaissa asuvien ja vaikka unionin oikeudessa ei taatakaan työntekijälle sitä, että hän voi siirtyä
työskentelemään tai asumaan toiseen jäsenvaltioon sosiaaliturvan kannalta neutraalisti, pääasian valittajille, jotka olivat
ZVW:n voimaantulopäivänä jo yksityisen vakuutussopimuksen turvaamia, voisi olla kyseisen lain johdosta vähemmän houkuttelevaa
käyttää edelleen oikeutta liikkua ja oleskella vapaasti Alankomaiden ulkopuolella. Yhtäältä heille aiheutuu enemmän kuluja
sairausvakuutuksesta ja toisaalta he saavat epäedullisempia hoitoja. Vaikka Alankomaiden lainsäätäjän toivetta säätää pakollinen
sairausvakuutus kaikille Alankomaissa asuville voidaankin pitää yleisen edun mukaisiin objektiivisiin tarpeisiin perustuvana
syynä, ei kuitenkaan ole selvää, onko velvollisuus suorittaa tätä koskeva maksu suhteellisuusperiaatteen mukainen silloinkin,
kun asianomainen henkilö ei ole rekisteröitynyt asuinvaltiossaan.
Näissä olosuhteissa Centrale Raad van Beroep on päättänyt lykätä asian käsittelyä ja esittää unionin tuomioistuimelle seuraavat
ennakkoratkaisukysymykset:
”1)      Onko asetuksen N:o 1408/71 28, 28 a ja 33 artiklaa, asetuksen N:o 1408/71 liitteessä VI olevan R kohdan 1 alakohdan a ja b
alakohdan määräyksiä ja asetuksen N:o 574/72 29 artiklaa tulkittava siten, että ne ovat esteenä [ZVW:n] 69 §:n kaltaiselle
säännökselle siltä osin kuin eläkkeensaajan, joka lähtökohtaisesti voi vedota asetuksen N:o 1408/71 28 ja 28 a artiklan mukaisiin
oikeuksiin, on ilmoittauduttava [CVZ:ssa] ja tämän eläkkeensaajan eläkkeestä on pidätettävä maksu myös silloin, kun hän ei
ole rekisteröitynyt asetuksen N:o 574/72 29 artiklassa tarkoitetulla tavalla?
2)       Onko [SEUT 21] ja [SEUT 45] artiklaa tulkittava siten, että ne ovat esteenä [ZVW:n] 69 §:n kaltaiselle kansalliselle säännökselle
siltä osin kuin [unionin] kansalaisen, joka lähtökohtaisesti voi vedota asetuksen N:o 1408/71 28 ja 28 a artiklan mukaisiin
oikeuksiin, on ilmoittauduttava [CVZ:ssa] ja tämän kansalaisen eläkkeestä on pidätettävä maksu myös silloin, kun hän ei ole
rekisteröitynyt asetuksen N:o 574/72 29 artiklassa tarkoitetulla tavalla?”
Ennakkoratkaisupyynnön esittäneen tuomioistuimen pyynnöstä unionin tuomioistuimen presidentti on päättänyt, että tämän asian
käsittelylle on annettava unionin tuomioistuimen työjärjestyksen 55 artiklan 2 kohdan ensimmäisen alakohdan mukaisesti etusija.

Ennakkoratkaisukysymysten tarkastelu

Ensimmäinen kysymys
Ennakkoratkaisupyynnön esittänyt tuomioistuin tiedustelee ensimmäisellä kysymyksellään, onko asetuksen N:o 1408/71 28, 28
a ja 33 artiklaa luettuina yhdessä asetuksen N:o 574/72 29 artiklan kanssa tulkittava niin, että niiden kanssa on ristiriidassa
pääasiassa kyseessä olevan kaltainen kansallinen lainsäädäntö, jossa säädetään, että jotta tämän jäsenvaltion lainsäädännön
mukaisten eläkkeiden saajat, jotka pääasian valittajien tavoin asuvat toisessa jäsenvaltiossa, saisivat siellä sairausvakuutuksen
luontoisetuudet, joihin heillä on oikeus ensin mainitun jäsenvaltion kustannuksella, heidän on yhtäältä ilmoittauduttava sen
toimivaltaisessa laitoksessa ja toisaalta maksettava mainitusta eläkkeestä suoritettavan pidätyksen muodossa mainittuja etuuksia
koskeva maksu myös silloin, kun he eivät ole rekisteröityneet asuinjäsenvaltionsa toimivaltaiseen laitokseen.
Ennakkoratkaisupyynnön esittämistä koskevasta päätöksestä ilmenee, että tämä kysymys on esitetty asiassa, joka koskee niiden
maksujen lainmukaisuutta, joita Alankomaiden viranomaiset ovat perineet pääasian valittajilta sairausvakuutuksen luontoisetuuksista,
joita myönnetään asetuksen N:o 1408/71 28 ja 28 a artiklan nojalla heidän asuinjäsenvaltiossaan ja joiden kustannuksista vastaa
Alankomaiden kuningaskunta, sen seurauksena, että tässä jäsenvaltiossa 1.1.2006 voimaan tullutta, ZVW:llä käyttöön otettua
uutta pakollista lakisääteistä sairausvakuutusjärjestelmää, joka korvaa ennen tätä päivämäärää voimassa olleen, ZFW:n mukaisen
järjestelmän, jota sovellettiin yksinomaan palkattuihin työntekijöihin, joiden tulot alittivat tietyn kynnyksen, sovelletaan
sittemmin kaikkiin tässä jäsenvaltiossa asuviin tai työskenteleviin henkilöihin.
Tältä osin on aluksi palautettava mieliin, että asetuksen N:o 1408/71 28 ja 28 a artikla ovat valintasääntöjä, joiden avulla
voidaan ratkaista, mikä laitos vastaa säännöksissä tarkoitettujen etuuksien suorittamisesta ja mitä lainsäädäntöä on sovellettava
sellaisten eläkkeensaajien osalta, jotka asuvat jossakin muussa kuin eläkkeen maksamisesta vastaavassa jäsenvaltiossa (ks.
asia 69/79, Jordens-Vosters, tuomio 10.1.1980, Kok., s. 75, 12 kohta; asia C-389/99, Rundgren, tuomio 10.5.2001, Kok., s.
I-3731, 43 ja 44 kohta ja em. asia van der Duin ja ANOZ Zorgverzekeringen, tuomion 39 kohta).
Asetuksen N:o 1408/71 28 artiklan mukaan henkilöt, jotka saavat jäsenvaltion lainsäädännön mukaista eläkettä ja jotka asuvat
toisessa jäsenvaltiossa, jossa heillä ei ole oikeutta sairausvakuutuksen luontoisetuuksiin, saavat mainitun eläkkeen kustannuksista
vastaavan jäsenvaltion puolesta ja kustannuksella asuinjäsenvaltionsa toimivaltaisen laitoksen suorittamat etuudet siltä osin
kuin heillä olisi oikeus niihin eläkkeen maksamisesta vastaavan jäsenvaltion lainsäädännön nojalla, jos he asuisivat sen alueella
(ks. em. asia van der Duin ja ANOZ Zorgverzekeringen, tuomion 40, 47 ja 53 kohta).
Asetuksen N:o 1408/71 28 a artiklassa säädetään lähtökohtaisesti vastaavasta säännöstä, kun oikeus sairausvakuutuksen luontoisetuuksiin
on asuinvaltiossa, mutta viimeksi mainittu ei aseta luontoisetuuksia koskevan oikeuden edellytykseksi tiettyjen vakuutus-
tai työskentelyehtojen täyttymistä, ja kyseisessä artiklassa tehdään näin, jotta luontoisetuuksia pelkästään niiden alueella
asumisen perusteella suorittavia jäsenvaltioita ei kuormitettaisi (ks. em. asia Rundgren, tuomion 43 ja 45 kohta).
Tästä seuraa, että nyt käsiteltävässä asiassa pääasian valittajien kaltaiset Alankomaiden lainsäädännön mukaisten eläkkeiden
saajat, jotka asuvat muussa jäsenvaltiossa kuin Alankomaissa ja jotka eivät ennen ZVW:n voimaantuloa kuuluneet asetuksen N:o
1408/71 28 ja 28 a artiklan soveltamisalaan – koska he jäivät tulotasonsa perusteella ja asuinpaikastaan riippumatta pakollisen
lakisääteisen sairausvakuutusjärjestelmän mukaisten sairausetuuksien ulkopuolelle –, kuuluvat 1.1.2006 lähtien mainittujen
artiklojen soveltamisalaan.
Asetuksen N:o 1408/71 liitteessä VI olevan R osan 1 kohdan a ja b alakohdan nojalla tällaisten eläkkeensaajien, joilla on
tämän asetuksen 28 ja 28 a artiklan nojalla asuinjäsenvaltiossaan oikeus sairausvakuutuksen luontoisetuuksiin, joiden kustannuksista
Alankomaiden kuningaskunta vastaa, on tätä varten ilmoittauduttava CVZ:lle.  Heidän on lisäksi asetuksen N:o 574/72 29 artiklan
mukaan näiden etuuksien saamiseksi rekisteröidyttävä asuinjäsenvaltionsa toimivaltaiseen laitokseen ja esitettävä todistus,
jolla varmistetaan heidän oikeutensa mainittuihin etuuksiin eläkkeen maksamisesta vastaavan jäsenvaltion lainsäädännön nojalla.
E 121 -lomake on tällainen todistus.
Unionin tuomioistuimelle esitetyistä seikoista ilmenee, että nyt käsiteltävässä asiassa muussa jäsenvaltiossa kuin Alankomaissa
asuvien Alankomaiden lainsäädännön mukaista eläkettä saavien henkilöiden velvollisuus ilmoittautua CVZ:lle, jotta he saisivat
asuinvaltiossaan asetuksen N:o 1408/71 28 ja 28 a artiklan nojalla sairausvakuutuksen luontoisetuuksia, on pääasiassa kyseenalaistettu
vain siltä osin kuin se johtaa siihen, että mainittu jäsenvaltio pidättää heidän eläkkeistään maksut, joiden lainmukaisuus
on riitautettu, vaikka tämä velvollisuus mainitaankin ensimmäisessä ennakkoratkaisukysymyksessä.
Näin ollen on katsottava, että ennakkoratkaisupyynnön esittänyt tuomioistuin haluaa ensimmäisellä kysymyksellään lähtökohtaisesti
selvittää, voivatko pääasian valittajien kaltaiset eläkkeensaajat, jotka asuvat muussa kuin heidän eläkkeensä maksamisesta
vastaavassa jäsenvaltiossa, asuinjäsenvaltionsa toimivaltaiseen laitokseen rekisteröitymättä jättämisellä valita asetuksen
N:o 1408/71 soveltamisalan ulkopuolelle jäämisen ja näin ollen luopua viimeksi mainitussa jäsenvaltiossa tämän asetuksen 28
ja 28 a artiklan nojalla tarjotuista etuuksista ja siten välttää velvollisuuden suorittaa mainitun asetuksen 33 artiklan mukaiset
tätä koskevat maksut heidän eläkkeensä maksamisesta vastaavassa jäsenvaltiossa.
Janssen ja Fokkens väittävät aluksi kuitenkin, että toisin kuin ennakkoratkaisupyynnön esittänyt tuomioistuin toteaa, heidän
tilanteensa ei kuulu asetuksen N:o 1408/71 28 ja 28 a artiklan soveltamisalaan vaan siihen sovelletaan tämän asetuksen 13
artiklan 2 kohdan f alakohtaa, jonka nojalla he ilman, että heillä on mitään valinnanmahdollisuutta, kuuluvat yksinomaan asuinjäsenvaltionsa
lainsäädännön soveltamisalaan, koska Alankomaiden lainsäädäntöä ei enää sovelleta heihin sen vuoksi, etteivät he enää työskentele
Alankomaissa. Alankomaiden kuningaskunta ei siis enää ole toimivaltainen perimään maksua tällaisista etuuksista.
Tältä osin on muistettava, että asetuksen N:o 1408/71 13 artiklan 2 kohdan f alakohdan mukaan henkilö, johon jäsenvaltion
lainsäädäntöä lakataan soveltamasta, ilman että toisen jäsenvaltion lainsäädäntö tulee sovellettavaksi häneen tämän saman
asetuksen 13 artiklan 2 kohdan a–d alakohdan säännösten taikka 14–17 artiklan perusteella, kuuluu sen jäsenvaltion lainsäädännön
alaisuuteen, jonka alueella hän asuu. Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan mainittua 13 artiklan 2 kohdan f alakohtaa sovelletaan
muun muassa henkilöihin, jotka ovat pysyvästi lopettaneet kaiken työnteon (asia C-275/96, Kuusijärvi, tuomio 11.6.1998, Kok.,
s. I-3419, 39 ja 40 kohta ja asia C-372/02, Adanez-Vega, tuomio 11.11.2004, Kok., s. I-10761, 24 kohta).
Tätä luonteeltaan yleistä säännöstä, joka kuuluu asetuksen N:o 1408/71 II osastoon, jonka otsikkona on ”Sovellettava lainsäädäntö”,
on sovellettava kuitenkin vain siltä osin kuin saman asetuksen III osaston mukaiset eri etuusluokkia koskevat erityissäännökset
eivät aiheuta tästä poikkeuksia (ks. asia 227/81, Aubin, tuomio 27.5.1982, Kok., s. 1991, 11 kohta).
Juuri tämän asetuksen 28 ja 28 a artikla, jotka kuuluvat sen III osaston 1 lukuun, jotka otsikkona on ”Sairaus ja äitiys”,
poikkeavat kuitenkin näistä yleisistä säännöistä sairausvakuutuksen luontoisetuuksien osalta sellaisten eläkkeensaajien suhteen,
jotka asuvat muussa kuin heidän eläkkeensä maksamisesta vastaavassa jäsenvaltiossa.
Tämän vuoksi ennakkoratkaisupyynnön esittänyt tuomioistuin on perustellusti poikennut pääasian kaltaisessa asiassa asetuksen
N:o 1408/71 13 artiklan 2 kohdan f alakohdan soveltamisesta tämän asetuksen 28 ja 28 a artiklan soveltamiseksi.
Tältä osin ennakkoratkaisupyynnön esittänyt tuomioistuin tiedustelee lähtökohtaisesti yhtäältä mainituilla 28 ja 28 a artiklalla
käyttöön otetun järjestelmän pakottavasta luonteesta näiden säännösten soveltamisalaan kuuluvien eläkkeensaajien suhteen ja
toisaalta näiden velvollisuudesta suorittaa näillä säännöksillä säädettyihin etuuksiin perustuvat maksut.
Ensinnäkin muussa kuin eläkkeen maksamisesta vastaavassa jäsenvaltiossa asuvien eläkkeensaajien mahdollisuudesta luopua asetuksen
N:o 1408/71 28 ja 28 a artiklassa säädetyn järjestelmän soveltamisesta on todettava, että vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan
asetuksen N:o 1408/71 säännökset, jotka koskevat sovellettavan lain määrittämistä, muodostavat lainvalintasääntöjen järjestelmän,
jonka kattavuuden vaikutuksesta kansallisilla lainsäätäjillä ei ole toimivaltaa määritellä tätä koskevan kansallisen lainsäädännön
soveltamisalaa ja soveltamisedellytyksiä tämän kansallisen lainsäädännön soveltamisalaan kuuluvien henkilöiden eikä sen alueen
osalta, jolla kansalliset säännökset tuottavat oikeusvaikutuksia (ks. mm. em. asia Adanez-Vega, tuomion 18 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Koska asetuksessa N:o 1408/71 säädetyt lainvalintasäännöt velvoittavat siten jäsenvaltioita sitovasti, ei sitä suuremmalla
syyllä voida sallia, että näiden sääntöjen soveltamisalaan kuuluvat sosiaalivakuutetut voisivat mitätöidä niiden vaikutukset
voimalla valita niiden välttämisen. Asetuksella N:o 1408/71 käyttöön otetun lainvalintajärjestelmän soveltaminen nimittäin
riippuu vain kyseessä olevan työntekijän objektiivisesta tilanteesta (ks. vastaavasti asia 11/67, Couture, tuomio 12.12.1967,
Kok., s. 487 ja 500; asia 12/67, Guissart, tuomio 13.12.1967, Kok., s. 551 ja 562 ja asia C-60/93, Aldewereld, tuomio 29.6.1994,
Kok., s. I-2991, 16–20 kohta).
Tässä asiayhteydessä oikeuskäytännössä on jo siirtotyöläisten osalta todettu, ettei Euroopan unionin toiminnasta tehdyssä
sopimuksessa, erityisesti sen 45 artiklassa, eikä asetuksessa N:o 1408/71 anneta näille työntekijöille mahdollisuutta luopua
etukäteen erityisesti mainitun asetuksen 28 artiklan 1 kohdassa käyttöön otetun järjestelmän mukaisista etuuksista (asia C-160/96,
Molenaar, tuomio 5.3.1998, Kok., s. I-843, 42 kohta).
Sitä paitsi kun asetuksessa N:o 1408/71 annetaan sen soveltamisalaan kuuluville sosiaalivakuutetuille valintaoikeus sovellettavan
lainsäädännön suhteen, siitä säädetään nimenomaisesti (em. asia Aubin, tuomion 19 kohta).
Kuten van Delft ja van Willigen ovat korostaneet, tämä pitää tosin paikkansa asetuksen N:o 1408/71 17 a artiklan suhteen,
jossa annetaan yhden tai useamman jäsenvaltion lainsäädännön mukaista eläkettä saaville, jotka asuvat toisessa jäsenvaltiossa,
mahdollisuus pyytää vapautusta viimeksi mainitun jäsenvaltion lainsäädännön soveltamisesta sillä edellytyksellä, että he eivät
kuulu sen soveltamisalaan ammattitoiminnan harjoittamisen vuoksi.
On kuitenkin selvää, että tätä säännöstä, joka kuuluu asetuksen N:o 1408/71 II osastoon, ei sovelleta pääasian kaltaisessa
asiassa, koska, kuten van Delft ja van Willigen ovat myöntäneet, mainitun asetuksen 28 ja 28 a artikla sisältävät erityisiä
poikkeussääntöjä näille eläkkeensaajille annettavista sairausetuuksista.
Kuten julkisasiamies on todennut ratkaisuehdotuksensa 47 kohdassa, asetuksen N:o 1408/71 28 ja 28 a artiklat eivät sitä vastoin
anna sanamuotonsa perusteella mitään valintaoikeutta eläkkeensaajille, jotka kuuluvat näiden säännösten soveltamisalaan. Asetuksen
28 artiklassa säädetään pakottavasti, että kun eläkeläinen, jolla on oikeus eläkkeeseen yhden jäsenvaltion lainsäädännön mukaan,
asuu toisessa jäsenvaltiossa, jossa hänellä ei ole oikeutta etuuksiin, hän ”saa” siitä huolimatta tämän jäsenvaltion toimivaltaisen
laitoksen myöntämät luontoisetuudet, siltä osin kuin hänellä olisi oikeus niihin, jos hän asuisi eläkkeensä maksamisesta vastaavassa
jäsenvaltiossa. Myös silloin, kun asuinjäsenvaltiossa säädetään oikeudesta luontoisetuuksiin, tämän asetuksen 28 a artiklassa
velvoitetaan eläkkeen maksamisesta vastaava jäsenvaltio mitään vaihtoehtoa antamatta vastaamaan näiden etuuksien kustannuksista
myös siltä osin kuin mainitulla eläkkeensaajalla olisi niihin oikeus, jos hän asuisi eläkkeen maksamisesta vastaavassa jäsenvaltiossa.
Pääasian valittajat väittävät kuitenkin, että asetuksen N:o 574/72 29 artiklassa säädetään, että ”saadakseen” luontoisetuuksia
asetuksen N:o 1408/71 28 ja 28 a artiklan mukaan asuinvaltionsa alueella eläkkeensaajan on rekisteröidyttävä kyseisen valtion
toimivaltaisessa laitoksessa toimittamalla E 121 -lomakkeen muodossa todistus, josta ilmenee, että hänellä on oikeus näihin
etuuksiin sen lainsäädännön mukaan, jonka mukaan eläke maksetaan.
Nämä samat valittajat väittävät tältä osin, että edellä mainitussa asiassa van der Duin ja ANOZ Zorgverzekeringen annetun
tuomion 40, 47 ja 53 kohdassa katsottiin, että ”sen jälkeen kun” eläkkeensaaja on liittynyt asetuksen N:o 1408/71 28 artiklalla
perustettuun järjestelmään rekisteröitymällä asuinjäsenvaltionsa laitokseen, eläkkeensaajalla on oikeus luontoisetuuksiin
viimeksi mainitussa jäsenvaltiossa. Tästä seuraa, että jos asuinjäsenvaltion toimivaltaiseen laitokseen ei ole rekisteröidytty,
toisen jäsenvaltion lainsäädännön mukaisen eläkkeen saaja voi luopua oikeudestaan luontaisetuuksiin asuinjäsenvaltiossa.
Tätä perustelua ei kuitenkaan voida hyväksyä.
Antaessaan E 121 -lomakkeen jäsenvaltion toimivaltainen laitos nimittäin pelkästään toteaa, että asianomaisella vakuutetulla
olisi oikeus tämän jäsenvaltion lainsäädännön nojalla luontoisetuuksiin, jos hän asuisi siellä (ks. analogisesti asia C-202/97,
FTS, tuomio 10.2.2000, Kok., s. I-883, 50 kohta ja asia C-178/97, Banks ym., tuomio 30.3.2000, Kok., s. I-2005, 53 kohta).
Koska tällainen lomake on puhtaasti toteava, sen esittäminen jäsenvaltion toimivaltaisessa laitoksessa kyseessä olevan vakuutetun
rekisteröitymiseksi kyseisessä jäsenvaltiossa ei näin ollen voi olla edellytys etuuksien saamiselle tässä jäsenvaltiossa.
Näin ollen asetuksen N:o 574/72 29 artiklassa säädetty rekisteröityminen asuinjäsenvaltion toimivaltaiseen laitokseen on yksinomaan
hallinnollinen muodollisuus, jonka suorittaminen on tarpeen luontoisetuuksien tosiasiallisen suorittamisen varmistamiseksi
tässä jäsenvaltiossa asetuksen N:o 1408/71 28 ja 28 a artiklan nojalla. Edellä mainitussa asiassa van der Duin ja ANOZ Zorgverzekeringen
annetun tuomion 40, 47 ja 53 kohta on ymmärrettävä tämänsuuntaisesti; niissä todettiin, että vasta sen jälkeen kun eläkkeensaajat
ovat rekisteröityneet mainittuun laitokseen, heillä on oikeus asetuksen N:o 1408/71 28 artiklan ja asetuksen N:o 574/72 29
artiklan mukaisesti näiden laitosten suorittamiin luontoisetuuksiin.
Kun näin ollen toisen jäsenvaltion lainsäädännön mukaisen eläkkeen saaja on asetuksen N:o 1408/71 28 ja 28 a artiklassa kuvatun
kaltaisessa objektiivisessa tilanteessa, näissä säännöksissä mainittua lainvalintasääntöä sovelletaan häneen, ilman että hän
voisi luopua tästä jättäytymällä rekisteröitymättä asetuksen N:o 574/72 29 artiklassa säädetyllä tavalla asuinjäsenvaltionsa
toimivaltaiseen laitokseen.
Näin ollen asetuksen N:o 1408/71 28 ja 28 a artikla ovat luonteeltaan pakottavia niiden soveltamisalaan kuuluvien sosiaalivakuutettujen
osalta.
Toiseksi Janssen ja Fokkens väittävät velvollisuudesta suorittaa maksuja eläkkeen maksamisesta vastaavassa jäsenvaltiossa,
että asetuksen N:o 1408/71 28 ja 28 a artiklalla ei missään tapauksessa voida perustella sitä, että heillä on velvollisuus
suorittaa maksuja ZVW:llä käyttöön otettuun pakolliseen lakisääteiseen sairausvakuutusjärjestelmään, sillä koska heillä ei
ole asuinpaikkaa tai työtä Alankomaissa, heillä ei ole oikeutta tämän uuden lainsäädännön puitteissa sairausvakuutuksen luontoisetuuksiin
tässä jäsenvaltiossa. Toisin kuin ZFW:ssä ZVW:ssä suljetaan nimenomaisesti ulkomailla asuvat sen soveltamisalan ulkopuolelle.
Näissä väitteissä sivuutetaan kuitenkin se, että – kuten tämän tuomion 37–41 kohdasta ilmenee – asetuksen N:o 1408/71 28 ja
28 a artikla sisältävät lainvalintasäännön, jonka nojalla muussa kuin eläkkeen maksamisesta vastaavassa jäsenvaltiossa asuvilla
eläkkeensaajilla on viimeksi mainitun kustannuksella asuinvaltiossaan oikeus sairausvakuutuksen luontoisetuuksiin siltä osin
kuin heillä olisi niihin oikeus eläkkeen maksamisesta vastaavan jäsenvaltion lainsäädännön nojalla, jos he asuisivat sen alueella.
Tästä seuraa, että vaikka pitääkin kiistatta paikkansa, että ZVW:tä ei sovelleta pääasian valittajien kaltaisiin Alankomaiden
lainsäädännön mukaisen eläkkeen saajiin, jotka asuvat muussa jäsenvaltiossa kuin Alankomaissa, on niin, että jos mainituilla
valittajilla olisi oikeus sairausvakuutuksen luontoisetuuksiin Alankomaissa ZVW:n nojalla, jos he asuisivat kyseisessä jäsenvaltiossa,
heillä on oikeus asetuksen N:o 1408/71 28 ja 28 a artiklalla käyttöön otetun järjestelmän perusteella saada asuinjäsenvaltiossaan
näitä etuuksia, joiden kustannuksista vastaa Alankomaat.
Tältä osin on palautettava mieliin, että asetuksen N:o 1408/71 33 artiklan 1 kohdan mukaan eläkkeen maksamisesta vastaavalla
jäsenvaltion laitoksella, joka soveltaa lainsäädäntöä, jossa säädetään tämän eläkkeen saajalta sairausvakuutuksen etuuksien
kattamiseksi pidätettävistä maksuista, on oikeus tehdä nämä pidätykset sen maksamasta eläkkeestä siltä osin kuin mainitun
jäsenvaltion laitos vastaa mainitun asetuksen 28 ja 28 a artiklan nojalla annettujen etuuksien kustannuksista.
Nyt käsiteltävässä asiassa on selvää, että Alankomaiden lainsäädännössä, jonka nojalla pääasian valittajien eläke maksetaan,
säädetään tällaisten maksujen pidättämisestä.
Asetuksen N:o 1408/71 28 ja 28 a artiklalla käyttöön otetussa järjestelmässä asuinjäsenvaltion toimivaltainen laitos antaa
eläkkeensaajalle luontoisetuudet, joiden kustannuksista vastaa eläkkeen maksamisesta vastaava jäsenvaltio.
Näin ollen on niin, että koska – kuten edellä todetusta seuraa – asetuksen N:o 1408/71 28 ja 28 a artiklan soveltamisalaan
kuuluvat eläkkeensaajat eivät näillä säännöksillä käyttöön otetun järjestelmän pakottavan luonteen vuoksi voi päättää luopua
oikeuksistaan luontoisetuuksiin asuinjäsenvaltiossaan siten, että he jättävät rekisteröitymättä tämän jäsenvaltion toimivaltaiseen
laitokseen, tällainen rekisteröitymisen puuttuminen ei voi vapauttaa heitä maksujen maksamisesta heidän eläkkeensä maksamisesta
vastaavassa jäsenvaltiossa, koska he joka tapauksessa pysyvät tämän viimeksi mainitun jäsenvaltion vastuulla voimatta jättäytyä
mainitulla asetuksella säädetyn järjestelmän ulkopuolelle.
Jos tällainen vakuutettu ei rekisteröidy asuinjäsenvaltion toimivaltaiseen laitokseen, hän ei voi tosiasiallisesti saada mainittuja
etuuksia tässä valtiossa eikä hän näin ollen aiheuta kustannuksia, jotka hänen eläkkeensä maksamisesta vastaavan jäsenvaltion
olisi korvattava hänen asuinjäsenvaltiolleen asetuksen N:o 1408/71 36 artiklassa, luettuna yhdessä asetuksen N:o 574/72 95
artiklan kanssa, tarkoitetulla tavalla.
Tämä ei kuitenkaan vaikuta mitenkään näitä etuuksia koskevan oikeuden olemassaoloon ja siten sen kanssa korreloivaan velvollisuuteen
maksaa sen jäsenvaltion, jonka lainsäädäntö on perustana tällaisen oikeuden olemassaololle, toimivaltaisille laitoksille maksuja
vastikkeeksi kyseiselle jäsenvaltiolle asetuksen N:o 1408/71 säännösten nojalla aiheutuvista riskeistä. Kuten oikeuskäytännössä
on jo katsottu, missään unionin oikeuden säännöksessä ei aseteta jäsenvaltion toimivaltaiselle laitokselle velvollisuutta
selvittää, että vakuutettu voi tosiasiallisesti nauttia kaikista sairausvakuutusjärjestelmän mukaisista etuuksista, ennen
kuin hänet vakuutetaan ja häneltä peritään vakuutusmaksut (em. asia Molenaar, tuomion 41 kohta).
Kuten Alankomaiden hallitus ja Euroopan komissio ovat väittäneet, tällainen maksujen suorittamisvelvollisuus etuuksia koskevan
oikeuden olemassaolon perusteella silloinkin, kun mainituista etuuksista ei tosiasiallisesti nautita, on kiinteä osa kansallisilla
sosiaaliturvajärjestelmillä käyttöön otettua yhteisvastuuperiaatetta, koska tällaisen velvollisuuden puuttuessa ne, joita
asia koskee, saattaisivat tuntea houkutusta odottaa riskin toteutumista ennen kuin he osallistuvat tämän järjestelmän rahoittamiseen.
Van Delftin ja van Willigenin esiin tuoma seikka eli se, että heiden ikänsä huomioon ottaen heillä – he olivat ja ovat edelleen
vakuutettuja sairausriskiä vastaan yksityisillä vakuutussopimuksilla – ei ole mitään intressiä menetellä tällä tavoin spekulatiivisesti,
on tältä osin merkityksetön, koska on selvää, että tällaisen menettelyn riskiä ei voida sulkea pois ainakaan siltä osin kuin
kyse on osasta kyseessä olevaan sosiaaliturvajärjestelmään kuuluvista sosiaalivakuutetuista. Jottei tällaisen järjestelmän
yhteisvastuullisuus menettäisi olennaista osaa sisällöstään, kaikkien järjestelmään kuuluvien sosiaalivakuutettujen on ehdottomasti
varmistettava järjestelmän yhteisvastuullisuus riippumatta siitä yksilöllisestä tavasta menetellä, jonka kukin heistä voi
omaksua henkilökohtaisten tekijöiden perusteella.
Lisäksi van Delft ja van Willigen väittävät virheellisesti, että eläkkeen maksamisesta vastaava jäsenvaltio ei voi vedota
kyseessä olevan järjestelmän yhteisvastuullisuuteen, koska se ei kanna riskiä sairausvakuutuksen luontoisetuuksien antamisesta
asuinjäsenvaltiossa.
Vaikka asetuksen N:o 574/72 95 artiklassa säädetään, että eläkkeen maksamisesta vastaavan jäsenvaltion toimivaltainen laitos
lähtökohtaisesti korvaa asetuksen N:o 1408/71 28 ja 28 a artiklan nojalla annettujen etuuksien kustannukset asuinjäsenvaltion
laitokselle kertasuorituksella, on kuitenkin niin, että kertasuorituksen tarkoituksena on kattaa kaikki asianomaisille annettavat
luontoisetuudet ja että sen määrä lasketaan asuinjäsenvaltion toimivaltaan kuuluvan eläkkeensaajan aiheuttamien hoitokustannusten
vuosittaisen keskiarvon mukaan, ja kertasuoritus on mainitun säännöksen sanamuodon mukaisesti ”niin lähellä kuin mahdollista”
todellisia kustannuksia (ks. vastaavasti em. asia van der Duin ja ANOZ Zorgverzekeringen, tuomion 44 kohta).
Näin ollen toisessa jäsenvaltiossa asuvan eläkkeensaajan eläkkeen maksamisesta vastaava jäsenvaltio kantaa olennaisin osin
riskin, joka liittyy sairausvakuutuksen luontoisetuuksien antamiseen siinä jäsenvaltiossa, jossa tämä henkilö asuu.
Edellä todetun perusteella ensimmäiseen kysymykseen on vastattava, että asetuksen N:o 1408/71 28, 28 a ja 33 artiklaa, luettuina
yhdessä asetuksen N:o 574/72 29 artiklan kanssa, on tulkittava niin, että niiden kanssa ei ole ristiriidassa pääasiassa kyseessä
olevan kaltainen jäsenvaltion lainsäädäntö, jossa säädetään, että tämän jäsenvaltion lainsäädännön mukaisen eläkkeen saajien,
jotka asuvat toisessa jäsenvaltiossa, jossa heillä on mainittujen 28 ja 28 a artiklan mukaisesti oikeus tämän jäsenvaltion
toimivaltaisen laitoksen antamiin sairausvakuutuksen luontoisetuuksiin, on suoritettava mainitusta eläkkeestä tehdyn pidätyksen
muodossa näitä etuuksia koskeva maksu myös silloin, kun he eivät ole rekisteröityneet asuinjäsenvaltionsa toimivaltaiseen
laitokseen.

Toinen kysymys
Toisella kysymyksellään ennakkoratkaisupyynnön esittänyt tuomioistuin tiedustelee, onko SEUT 21 ja SEUT 45 artiklaa tulkittava
niin, että niiden kanssa on ristiriidassa pääasiassa kyseessä olevan kaltainen jäsenvaltion lainsäädäntö, jossa säädetään,
että tämän jäsenvaltion lainsäädännön mukaisen eläkkeen saajien, jotka asuvat toisessa jäsenvaltiossa, jossa heillä on asetuksen
N:o 1408/71 28 ja 28 a artiklan nojalla oikeus tämän viimeksi mainitun jäsenvaltion toimivaltaisen laitoksen antamiin sairausvakuutuksen
luontoisetuuksiin, on yhtäältä ilmoittauduttava tämän eläkkeen maksamisesta vastaavan jäsenvaltion toimivaltaiseen laitokseen
ja toisaalta suoritettava mainitusta eläkkeestä tehtävän pidätyksen muodossa näitä etuuksia koskeva maksu, vaikka he eivät
olekaan rekisteröityneet asuinjäsenvaltionsa toimivaltaiseen laitokseen.
Kuten jo tämän tuomion 43 kohdasta ilmenee, mainittujen eläkkeensaajien velvollisuutta ilmoittautua CVZ:lle, jotta he saisivat
asetuksen N:o 1408/71 28 ja 28 a artiklan nojalla sairausvakuutuksen luontoisetuuksia, ei sellaisenaan ole riitautettu pääasiassa.
Näissä olosuhteissa toinen kysymys on ymmärrettävä niin, että sillä halutaan pääasiallisesti selvittää, estävätkö SEUT 21
ja SEUT 45 artikla pääasiassa kyseessä olevan kaltaisen kansallisen lainsäädännön, jossa asetuksen N:o 1408/71 28, 28 a ja
33 artiklan mukaisesti säädetään, että eläkkeensaajilla, jotka asuvat muussa kuin eläkkeen maksamisesta vastaavassa jäsenvaltiossa,
on velvollisuus suorittaa maksuja viimeksi mainitussa jäsenvaltiossa saadakseen asuinjäsenvaltiossaan sairausvakuutuksen luotoisetuuksia,
vaikka he eivät olekaan rekisteröityneet sen toimivaltaiseen laitokseen.
On palautettava mieliin, että sekä oikeuskäytännöstä että SEUT 168 artiklan 7 kohdasta ilmenee, että unionin oikeus ei vaikuta
jäsenvaltioiden toimivaltaan säätää sosiaaliturvajärjestelmistään ja antaa erityisesti säännöksiä, joilla järjestetään ja
tarjotaan terveyspalveluja ja sairaanhoitoa. Silloin kun alaa ei ole Euroopan unionin säännöksillä yhdenmukaistettu, kunkin
jäsenvaltion lainsäädännössä voidaan vahvistaa sosiaaliturvaetuuksien myöntämisedellytykset. Jäsenvaltioiden on kuitenkin
tätä toimivaltaa käyttäessään noudatettava unionin oikeutta, muun muassa perussopimuksen määräyksiä, jotka koskevat työntekijöiden
vapaata liikkuvuutta tai jokaiselle unionin kansalaiselle tunnustettua vapautta liikkua ja oleskella jäsenvaltioiden alueella
(ks. vastaavasti mm. asia C-208/07, von Chamier-Glisczinski, tuomio 16.7.2009, Kok., s. I-6095, 63 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen
ja asia C-211/08, komissio v. Espanja, tuomio 15.6.2010, 53 kohta, ei vielä julkaistu oikeustapauskokoelmassa).
Näin ollen unionin tuomioistuimen ensimmäiseen kysymykseen antamassaan vastauksessa esittämä tulkinta asetuksesta N:o 1408/71
on ymmärrettävä niin, ettei se rajoita ratkaisua, joka johtuu mahdollisesta primaarioikeuden määräysten soveltamisesta. Siitä,
että kansallisen toimenpiteen todetaan voivan olla johdetun oikeuden, tässä tapauksessa asetuksen N:o 1408/71, mukainen, ei
nimittäin seuraa, että toimenpidettä ei tulisi arvioida perussopimuksen määräysten perusteella (ks. mm. asia C-372/04, Watts,
tuomio 16.5.2006, Kok., s. I-4325, 47 kohta; em. asia von Chamier-Glisczinski, tuomion 66 kohta ja em. asia komissio v. Espanja,
tuomion 45 kohta).
Näin ollen asetuksen N:o 1408/71 28, 28 a ja 33 artiklan sovellettavuus pääasiassa kyseessä olevan kaltaiseen tilanteeseen
ei sellaisenaan sulje pois sitä, että pääasian valittajat voisivat primaarioikeuden nojalla vastustaa maksujen pidätyksiä,
joita heidän eläkkeidensä maksamisesta vastaavan jäsenvaltion toimivaltainen laitos tekee heidän asuinjäsenvaltionsa toimivaltaisen
laitoksen antamien sairausvakuutuksen luontoisetuuksien johdosta (ks. analogisesti em. asia von Chamier-Glisczinski, tuomion
66 kohta).
Nyt käsiteltävässä asiassa on aluksi tutkittava, kuuluuko pääasiassa kyseessä olevan kaltainen tilanne toisessa kysymyksessä
mainittujen määräysten eli SEUT 21 ja SEUT 45 artiklan soveltamisalaan.
Aivan ensiksi on muistettava SEUT 45 artiklan sovellettavuudesta, että ”työntekijän” käsite ei ole unionin oikeudessa aina
samansisältöinen, vaan se vaihtelee kulloisenkin oikeuden alan mukaan. Näin ollen SEUT 45 artiklassa käytetty työntekijän
käsite ei välttämättä ole yhtenevä SEUT 48 artiklan ja asetuksen N:o 1408/71 soveltamisalalla käytetyn käsitteen kanssa (ks.
em. asia von Chamier-Glisczinski, tuomion 68 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
SEUT 45 artiklan osalta vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan kyseisessä määräyksessä tarkoitetulla ”työntekijän” käsitteellä
on unionin oikeudessa itsenäinen merkityksensä, eikä tätä käsitettä pidä tulkita suppeasti. Työntekijänä on pidettävä jokaista,
joka tekee aitoa ja todellista työtä, eikä tällöin oteta huomioon sellaista työtä, joka on niin vähäistä, että sitä on pidettävä
pelkästään toisarvoisena ja liitännäisenä. Kyseisen oikeuskäytännön mukaan työsuhteelle on ominaista se, että henkilö tekee
tietyn ajanjakson ajan toiselle tämän johdon alaisena suorituksia vastiketta vastaan (ks. em. asia von Chamier-Glisczinski,
tuomion 69 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Vaikka SEUT 45 artiklan 3 kohdan d alakohdassa ja Euroopan unionin kansalaisten ja heidän perheenjäsentensä oikeudesta liikkua
ja oleskella vapaasti jäsenvaltioiden alueella, asetuksen (ETY) N:o 1612/68 muuttamisesta ja direktiivien 64/221/ETY, 68/360/ETY,
72/194/ETY, 73/148/ETY, 75/34/ETY, 75/35/ETY, 90/364/ETY, 90/365/ETY ja 93/96/ETY kumoamisesta 29.4.2004 annetun Euroopan
parlamentin ja neuvoston direktiivin 2004/38/EY (EUVL L 158, s. 77) 17 artiklan 1 kohdassa annetaankin henkilölle oikeus jäädä
ammattitoimintansa päättymisen jälkeen siihen jäsenvaltioon, jonne hän oli siirtynyt työskennelläkseen siellä, oikeuskäytännöstä
ilmenee, että työntekijöiden vapaan liikkuvuuden periaatteeseen ei voi vedota henkilö, joka on työskennellyt koko ammattiuransa
jäsenvaltiossa, jonka kansalainen hän on, ja joka on käyttänyt oikeutta oleskella toisessa jäsenvaltiossa vasta eläkkeelle
jäätyään, ilman että hänellä olisi minkäänlaista aikomusta tehdä tässä toisessa jäsenvaltiossa palkkatyötä (asia C-520/04,
Turpeinen, tuomio 9.11.2006, Kok., s. I-10685, 16 kohta ja asia C-544/07, Rüffler, tuomio 23.4.2009, Kok., s. I-3389, 52 kohta).
Nyt käsiteltävässä asiassa unionin tuomioistuimelle esitettyyn asiakirja-aineistoon sisältyvistä seikoista ilmenee, että pääasian
valittajat, jotka ovat kaikki saavuttaneet eläkeiän, ovat Alankomaiden kansalaisia, jotka saavat joko AOW:n tai WAO:n mukaista
eläkettä ja jotka koko työuransa ajan Alankomaissa työskenneltyään ovat siirtyneet asumaan toiseen jäsenvaltioon, jossa he
eivät harjoita mitään ammattitoimintaa eivätkä ole koskaan etsineet työtä.
Van Delft ja van Willigen toisin väittävät, että heidän tilanteensa voisi kuulua SEUT 45 artiklan soveltamisalaan. He eivät
kuitenkaan esitä tämän väitteen tueksi mitään konkreettista seikkaa, joka horjuttaisi edellä olevia päätelmiä. Päinvastoin
nämä valittajat ilmoittavat nimenomaisesti muuttaneensa toiseen jäsenvaltioon eläkkeelle siirryttyään.
Näin ollen on katsottava komission sekä Ranskan ja Suomen hallitusten tavoin, että SEUT 45 artiklaa ei voida soveltaa pääasiassa
kyseessä olevan kaltaiseen riitaan.
Sitä vastoin on korostettava, että pääasian valittajilla on Alankomaiden kansalaisina joka tapauksessa unionin kansalaisen
asema SEUT 20 artiklan 1 kohdan nojalla.
Siirtymällä asumaan toiseen jäsenvaltioon he ovat käyttäneet heille SEUT 21 artiklan 1 kohdassa annettuja oikeuksia. Heidän
tilanteensa kaltaiseen tilanteeseen sovelletaan siis unionin kansalaisille kuuluvaa oikeutta liikkua ja oleskella vapaasti
muiden kuin sen jäsenvaltion alueella, jonka kansalaisia he ovat.
SEUT 21 artiklan 1 kohdan mukaan jokaisella unionin kansalaisella on oikeus vapaasti liikkua ja oleskella jäsenvaltioiden
alueella, jollei perussopimuksessa määrätyistä tai sen soveltamisesta annetuissa säännöksissä säädetyistä rajoituksista ja
ehdoista muuta johdu.
Vakiintuneesta oikeuskäytännöstä seuraa tältä osin, että mahdollisuudet, jotka perussopimuksessa annetaan unionin kansalaisten
liikkumiselle, voisivat jäädä toteutumatta täysimittaisesti, jos jäsenvaltion kansalainen saattaisi luopua näiden mahdollisuuksien
käyttämisestä sellaisten esteiden vuoksi, jotka hänen oleskelullaan jossain toisessa jäsenvaltiossa asetetaan hänen lähtöjäsenvaltionsa
lainsäädännössä, joka on hänelle epäedullinen jo pelkästään sen vuoksi, että hän on käyttänyt näitä mahdollisuuksia (ks. em.
asia von Chamier-Glisczinski, tuomion 82 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Nyt käsiteltävässä asiassa pääasian valittajat väittävät, että koska he ovat siirtäneet asuinpaikkansa toiseen jäsenvaltioon
kuin Alankomaat, he ovat sairausvakuutuksen luontoisetuuksien saamisen suhteen epäedullisemmassa tilanteessa kuin jossa he
olisivat Alankomaissa asuessaan. Koska ZVW tuli voimaan 1.1.2006, heille sairausriskin varalta kuuluvan suojan taso on laskenut
merkittävästi, toisin kuin Alankomaissa asuvien osalta, koska sekä kustannuksellisesti että laadullisesti asuinjäsenvaltion
lainsäädännön nojalla annetut etuudet ovat epäedullisempia kuin yksityisten vakuutussopimusten perusteella suoritetut etuudet.
Sitä vastoin Alankomaissa asuville ZVW:n nojalla tarjotut etuudet ovat puolestaan verrattavissa viimeksi mainittuihin.
Tältä osin on palautettava mieliin, että SEUT 48 artiklassa määrätään jäsenvaltioiden lainsäädäntöjen yhteensovittamisesta
eikä niiden yhdenmukaistamisesta, joten kyseisellä määräyksellä ei puututa eri jäsenvaltioiden sosiaaliturvajärjestelmien
aineellisiin ja menettelyllisiin eroihin eikä siten näihin järjestelmiin kuuluvien henkilöiden oikeuksien välillä vallitseviin
eroihin ja kullakin jäsenvaltiolla on edelleen toimivalta unionin oikeutta noudattaen määrittää lainsäädännössään sosiaaliturvajärjestelmän
etuuksien myöntämisen edellytykset (ks. vastaavasti em. asia van Chamier-Glisczinski, tuomion 84 kohta).
Näin ollen SEUT 21 artiklan 1 kohta ei voi taata vakuutetulle, että muuttaminen toiseen jäsenvaltioon olisi sosiaaliturvan
ja erityisesti sairausetuuksien kannalta neutraalia. Kun otetaan huomioon alaa koskevien jäsenvaltioiden järjestelmien ja
lainsäädäntöjen välillä vallitsevat erot, tällainen muutto voi sosiaaliturvan osalta tapauskohtaisesti olla asianomaiselle
henkilölle enemmän tai vähemmän edullinen tai epäedullinen  (ks. em. asia von Chamier-Glisczinski, tuomion 85 kohta).
Tästä seuraa, että myös tilanteissa, joissa kansallisen sosiaaliturva-alan lainsäädännön soveltaminen on näin ollen epäedullisempaa,
kyseinen lainsäädäntö on edelleen yhteensopiva SEUT 21 artiklan määräysten kanssa, jos sen vaikutuksena ei ole pelkästään
sosiaaliturvamaksujen maksaminen, ilman että niistä koituu asianomaisille mitään etua (ks. analogisesti yhdistetyt asiat C-393/99
ja C-394/99, Hervein ym., tuomio 19.3.2002, Kok., s. I-2829, 51 kohta; asia C-493/04, Piatkowski, tuomio 9.3.2006, Kok., s.
I-2369, 34 kohta ja asia C-50/05, Nikula, tuomio 18.7.2006, Kok., s. I-7029, 30 kohta).
Kuten tämän tuomion 41 kohdasta ilmenee, vaikka nyt käsiteltävässä asiassa Alankomaiden lainsäädännön mukaisen eläkkeen saajat,
jotka asuvat toisessa jäsenvaltiossa kuin Alankomaissa, kuuluvat 1.1.2006 lähtien asuinjäsenvaltionsa lainsäädännössä säädettyjen
sairausvakuutuksen luontoisetuuksien piiriin, vaikka tätä ennen he eivät kuuluneet minkään pakollisen lakisääteisen sairausvakuutusjärjestelmän
soveltamisalaan ja saattoivat siis olla vakuutettuja sairausriskin varalta ainoastaan yksityisten vakuutussopimusten nojalla,
tämä johtuu siitä, että Alankomaiden lainsäätäjä on tehnyt sille sosiaaliturvajärjestelmien suunnittelun alalla kuuluvaa toimivaltaa
käyttäen päätöksen ulottaa pakollinen lakisääteinen sairausvakuutusjärjestelmä koskemaan muun muassa kaikkia Alankomaissa
asuvia, mistä on asetuksen N:o 1408/71 28 ja 28 a artiklassa säädettyjen lainvalintasääntöjen vuoksi seurauksena se, että
mainitut eläkkeensaajat kuuluvat heidän asuinjäsenvaltiossaan tarjottujen sairausetuuksien saajien joukkoon.
On todettava, kuten Alankomaiden hallitus väittää, että pääasiassa kyseessä oleva kansallinen lainsäädäntö, jossa säädetään
asetuksen N:o 1408/71 säännösten mukaisesti, että ulkomailla asuvilla eläkkeensaajilla on oikeus heidän asuinjäsenvaltionsa
lainsäädännön mukaisiin sairausvakuutuksen luontoisetuuksiin, pikemminkin helpottaa unionin kansalaisten vapaata liikkuvuutta
kuin rajoittaa sitä, koska tällainen lainsäädäntö mahdollistaa sen, että nämä henkilöt voivat saada asuinjäsenvaltiossaan
terveydentilansa vaatimat hoidot samoin edellytyksin kuin henkilöt, jotka kuuluvat tämän jäsenvaltion sosiaaliturvajärjestelmään.
Tämä pätee sitäkin suuremmalla syyllä pääasiassa, jossa on selvää, että pääasian valittajien kansallisissa tuomioistuimissa
vireille panemien turvaamistoimimenettelyjen seurauksena niiden maksujen määrä, joka muussa jäsenvaltiossa kuin Alankomaissa
asuvien Alankomaiden lainsäädännön mukaista eläkettä saavien on suoritettava, on sittemmin pienempi kuin se, jonka suorittavat
samaa eläkettä saavat Alankomaissa asuvat henkilöt, koska siihen sovelletaan korjauskerrointa, joka määräytyy asuinjäsenvaltion
elinkustannusten perusteella.
Ei tosin tietenkään voida sulkea pois sitä, että kuten pääasian valittajat väittävät, sairausvakuutuksen luontoisetuudet,
joita tarjotaan asetuksen N:o 1408/71 mukaisesti asuinjäsenvaltiossa, ovat kustannuksiltaan ja laadultaan epäedullisempia
kuin Alankomaissa asuville ZVW:n nojalla tarjotut etuudet.
Tällaista jäsenvaltioiden kansallisten sosiaaliturvajärjestelmien välillä sairausetuuksien suojan tasolla olevaa eroa ei kuitenkaan
voida tämän tuomion 99 ja 100 kohdassa mainitun oikeuskäytännön mukaan pitää SEUT 21 artiklan 1 kohdan soveltamisalaan kuuluvana
rajoituksena, koska se johtuu alaa koskevan unionin lainsäädännön yhdenmukaistamisen puuttumisesta. Toisin kuin van Delft
ja van Willigen ovat väittäneet, tältä osin ei ole merkitystä sillä, että he ovat siirtäneet asuinpaikkansa toiseen jäsenvaltioon
ennen ZVW:n voimaantuloa eikä sen jälkeen.
Pääasiassa kyseessä olevassa kansallisessa lainsäädännössä ei sitä paitsi velvoiteta toisessa jäsenvaltiossa kuin Alankomaissa
asuvia eläkkeensaajia suorittamaan maksua sosiaaliturvajärjestelmään tarjoamatta vastaavaa sosiaaliturvaa.
Vaikka Alankomaiden lainsäädännön mukaista eläkettä saaville henkilöille ei voidakaan myöntää sairausvakuutuksen luontoisetuuksia
heidän asuinjäsenvaltiossaan, jos he eivät ole rekisteröityneet siellä, maksujen suorittaminen Alankomaissa antaa näille sosiaalivakuutetuille
oikeuden saada asuinjäsenvaltiossaan vastaavia etuuksia, joiden kustannuksista Alankomaat vastaa.
On kuitenkin todettava, että nyt käsiteltävässä asiassa pääasiassa kyseessä olevalla kansallisella lainsäädännöllä ei ole
ainoastaan ulotettu pakollista lakisääteistä sairausvakuutusjärjestelmää muun muassa Alankomaissa asuviin ja säädetty asetuksen
N:o 1408/71 mukaisesti, että Alankomaiden lainsäädännön mukaisen eläkkeen saajat, jotka asuvat muussa jäsenvaltiossa kuin
Alankomaissa, saavat, kun he suorittavat maksun tässä viimeksi mainitussa jäsenvaltiossa, sairausvakuutuksen luontoisetuuksia
asuinjäsenvaltiossaan. Tällä samalla lainsäädännöllä on samanaikaisesti säädetty lisäksi, että 1.1.2006 alkaen purkautuvat
enemmittä toimitta ulkomailla asuvien henkilöiden Alankomaihin sijoittautuneen yhtiön kanssa ennen tätä päivää tekemät vakuutussopimukset
siltä osin kuin näiden sopimusten perusteella syntyy asetuksen N:o 1408/71 soveltamisesta johtuvien oikeuksien kanssa samanlaisia
oikeuksia.
Van Delft, van Willigen ja Fokkens väittävät, että tämä IZVW:n 2.5.2 §:ssä säädetty enemmittä toimitta tapahtuva purkautuminen
on vaikuttanut merkittävällä tavalla niihin oikeuksiin, jotka Alankomaiden lainsäädännön mukaista eläkettä saavat ulkomailla
asuvat henkilöt olivat saaneet Alankomaihin sijoittautuneiden yhtiöiden kanssa aikaisemman lakisääteisen järjestelmän voimassa
ollessa tehtyjen vakuutussopimusten perusteella. Tämän lakisääteisen purkautumisen johdosta näiden ulkomailla asuvien henkilöiden
on näistä sopimuksista johtuvan vakuutusturvan kokonaistason säilymisen varmistamiseksi ollut pakko tehdä 1.1.2006 jälkeen
uusia vakuutussopimuksia asuinjäsenvaltiossaan tarjottujen perusetuuksien täydentämiseksi. Heidän ikänsä huomioon ottaen nämä
uudet sopimukset on voitu tehdä vain erityisen epäedullisin hintaehdoin.
Van Delftin ja van Willigenin mukaan Alankomaissa asuvia ja ulkomailla asuvia ei tältä osin ole kohdeltu samalla tavoin. Käytännössä
Alankomaissa asuvien henkilöiden ZVW:n voimaantulon jälkeen tekemien uusien vakuutussopimusten hintaehdot vastaavat lähtökohtaisesti
ZFW:n voimassaoloaikana tehtyihin vakuutussopimuksiin sovellettuja hintaehtoja, kun puolestaan ulkomailla asuvien osalta vakuutusyhtiöiden
tämän lain voimaantulon jälkeen tarjoamat ehdot ovat merkittävästi epäedullisempia kuin ne, joita sovellettiin heidän aikaisempiin
sopimuksiinsa.
Alankomaiden hallitus, jolta tätä asiaa tiedusteltiin istunnossa, korosti, että IZVW:ssä säädettiin Alankomaihin sijoittautuneiden
yhtiöiden kanssa ennen ZVW:n voimaantuloa tehtyjen vakuutussopimusten enemmittä toimitta tapahtuvasta purkautumisesta 1.1.2006
vain ”siltä osin kuin” ne saivat aikaan sairausvakuutuksen luontoisetuuksien suhteen oikeuksia, jotka vastasivat niitä, joita
vakuutetut voivat saada tämän lain voimaantulon jälkeen asetuksen N:o 1408/71 säännösten nojalla. Tämä enemmittä toimitta
tapahtuva purkautuminen ei siis koske vakuutussopimusten koko sisältöä vaan ainoastaan sitä niiden osaa, joka vastaa asuinjäsenvaltiossa
säädettyä lakisääteistä perusjärjestelmää, jotta vältettäisiin kaksinkertaiset vakuutukset ja siten maksujen suorittaminen
kahteen kertaan.
Alankomaiden hallitus myöntää, että käytännössä tosin suurin osa kyseessä olevista vakuutussopimuksista purettiin kokonaisuudessaan,
jolloin niiden asianosaisten, jotka halusivat 1.1.2006 jälkeenkin pitää voimassa lakisääteistä perusjärjestelmää täydentävän
suojan sairausriskin varalta, oli pakko tehdä uudet vakuutussopimukset. Alankomaissa asuvia ja ulkomailla asuvia kuitenkin
kohdeltiin tältä osin samalla tavoin.
On muistutettava, että unionin tuomioistuimen tehtävänä ennakkoratkaisumenettelyssä ei ole lausua kansallisten säännösten
tulkinnasta tai pääasiaa koskevan tosiseikaston arvioinnista, koska tämä tehtävä kuuluu yksinomaan ennakkoratkaisupyynnön
esittäneelle tuomioistuimelle (ks. vastaavasti mm. yhdistetyt asiat C-378/07–C-380/07, Angelidaki ym., tuomio 23.4.2009, Kok.,
s. I-3071, 48 kohta).
On siis ennakkoratkaisupyynnön esittäneen tuomioistuimen tehtävä todeta, säädetäänkö pääasiassa kyseessä olevassa kansallisessa
lainsäädännössä maassa asuvien ja ulkomailla asuvien erilaisesta kohtelusta, ja miltä osin näin tehdään.
Jos tämän suhteen olisi todettava, että mainittu lainsäädäntö sisältää toimenpiteitä, joilla on tarkoitus taata ennen ZVW:n
voimaantuloa tehdyistä vakuutussopimuksista johtuvan vakuutusturvan kokonaistason säilyminen, ja että nämä toimenpiteet koskevat
yksinomaan niitä sopimuksia, jotka maassa asuvat ovat tehneet, tällainen erilainen kohtelu ulkomailla asuviin verrattuna muodostaisi,
kuten julkisasiamies on todennut ratkaisuehdotuksensa 79 kohdassa, SEUT 21 artiklan 1 kohdassa tarkoitetun unionin kansalaisten
vapaan liikkuvuuden rajoituksen, koska se olisi tämän tuomion 97 kohdassa mainitun oikeuskäytännön mukaisesti omiaan saamaan
pääasian valittajien kaltaiset Alankomaiden lainsäädännön mukaisen eläkkeen saajat luopumaan muussa jäsenvaltiossa kuin Alankomaissa
sijaitsevasta asuinpaikastaan. Alankomaiden hallitus tai CVZ eivät ole tämän ennakkoratkaisupyynnön puitteissa esittäneet
pienintäkään perustetta tällaiselle erilaiselle kohtelulle.
SEUT 21 artiklassa tarkoitetun rajoituksen olemassaoloa tutkiakseen ennakkoratkaisupyynnön esittäneen tuomioistuimen olisi
erityisesti otettava huomioon seuraavat asian kannalta merkitykselliset tekijät, jotka käyvät ilmi unionin tuomioistuimelle
esitetystä asiakirja-aineistosta.
IZVW:n 2.5.2 §:n 2 momentin sanamuodosta ilmenee ensinnäkin, että siinä säädetään ainoastaan ulkomailla asuvien tekemien vakuutussopimusten
enemmittä toimitta tapahtuvasta purkautumisesta. Se ei sitä vastoin koske maassa asuvien tekemiä vakuutussopimuksia.
Sen määrittämiseksi, johtaako tämä säännös, kuten sen sanamuoto näyttää osoittavan, maassa asuvien ja ulkomailla asuvien erilaiseen
kohteluun, ennakkoratkaisupyynnön esittäneen tuomioistuimen on todettava, sisältääkö – kuten Alankomaiden hallitus väittää
– pääasiassa kyseessä oleva kansallinen lainsäädäntö toisen säännöksen, jolla säädetään myös ja samoin tavoin maassa asuvien
ennen ZVW:n voimaantuloa tekemien vakuutussopimusten enemmittä toimitta tapahtuvasta purkautumisesta.
Jos vastaus on myönteinen, kansallisen tuomioistuimen on myös selvitettävä, saako tämä enemmittä toimitta tapahtuva purkautuminen
aikaan samanlaiset vaikutukset maassa asuville ja ulkomailla asuville ja erityisesti, kuten tämä sama hallitus on myös väittänyt,
koskeeko tämä purkautuminen kummassakin tapauksessa ainoastaan sitä sopimuksen osaa, jonka perusteella syntyvät sovellettavan
pakollisen lakisääteisen järjestelmän kanssa samanlaiset oikeudet.
Toiseksi sekä van Delftin ja van Willigenin että Alankomaiden hallituksen esittämistä kirjallisista huomautuksista ilmenee,
että niiden maassa asuvien osalta, joilla oli 1.1.2006 voimassaoleva vakuutussopimus, pääasiassa kyseessä olevassa kansallisessa
lainsäädännössä velvoitettiin ZVW:llä säädettyyn pakolliseen lakisääteiseen sairausvakuutusjärjestelmään osallistuvat yhtiöt
hyväksymään kaikki nämä henkilöt vakuutetuiksi kaikkien niiden sairausvakuutuksen luontoisetuuksien osalta, joita heille oli
annettu näillä sopimuksilla, eli sekä ZVW:ssä säädettyjä oikeuksia vastaavien perusetuuksien että tätä lakisääteistä vähimmäissuojaa
täydentävien etuuksien osalta.
Sitä vastoin van Delftin ja van Willigenin mukaan tässä lainsäädännössä ei ole asetettu näille samoille vakuutusyhtiöille
silloin, kun ne ovat sijoittautuneet Alankomaihin, tällaista hyväksymisvelvollisuutta sellaisten ulkomailla asuvien osalta,
jotka olivat ennen ZVW:n voimaantuloa vakuutettuja niiden kanssa tehdyn vakuutussopimuksen perusteella ja joilla tämän lain
voimaantulosta lähtien on oikeus asetuksen N:o 1408/71 28 ja 28 a artiklan nojalla asuinjäsenvaltiossaan luontoisetuuksiin,
joiden maksamisesta Alankomaat vastaa.
Jos nämä selitykset pitävät paikkansa, mikä ennakkoratkaisupyynnön esittäneen tuomioistuimen on todettava, tästä seuraisi
myös, että kyseessä on maassa asuvien ja ulkomailla asuvien erilainen kohtelu, jolla viimeksi mainitut asetetaan huonompaan
asemaan ZVW:n voimaantulon jälkeen.
Koska lakisääteinen velvollisuus vakuuttaa ulkomailla asuvat erityisesti niitä perusetuuksia, joihin näillä ulkomailla asuvilla
on oikeus asuinjäsenvaltiossaan, täydentävien sairausetuuksien osalta puuttui, tällainen kansallinen lainsäädäntö olisi ollut
omiaan houkuttelemaan kyseessä olevat vakuutusyhtiöt käyttämään ZVW:n voimaantulon tarjoamaa tilaisuutta purkaa näiden ulkomailla
asuvien kanssa aikaisemmin tehdyt vakuutussopimukset kokonaan, koska heitä pidetään heidän ikänsä ja terveydentilansa perusteella
”huonon riskin” luokkaan kuuluvina, ja näin olisi voitu uudelleen arvioida ja mukauttaa heille esitetyt hintaehdot ottaen
huomioon näiden parametrien kehitys alkuperäisen sopimuksen tekopäivästä lähtien.
Kolmanneksi van Delft ja van Willigen ovat istunnossa korostaneet, että ZVW:n voimaantuloa edelsi Alankomaiden hallituksen
ja kyseessä olevien vakuutusyhtiöiden läheinen neuvottelu. Tämän neuvottelun päätteeksi oli sovittu ainakin poliittiselta
kannalta, että maassa asuville oli tarjottava kohtuulliset ja lähtökohtaisesti samanlaiset hintaehdot kuin ennen 1.1.2006
tehtyjen sopimusten yhteydessä.
Alankomaiden hallitukselle esitettiin istunnossa tätä koskevia kysymyksiä, ja se väitti, että ennen ZVW:n voimaatuloa tehtyjen
vakuutussopimusten purkautuminen kokonaisuudessaan, mikä sitä paitsi koski sekä maassa asuvia että ulkomailla asuvia, ei ole
luettavissa sen syyksi, koska IZVW:ssä ainoastaan säädettiin kyseessä olevien sopimusten osittaisesta purkautumisesta. Täydentävän
suojan myöntämistä koskevien uusien vakuutussopimusten tekemisen yhteydessä pääasian valittajille asetetut hintaehdot, joiden
väitetään olevan epäedulliset, johtuvat siis ainoastaan kyseisten vakuutusyhtiöiden itsenäisistä kaupallisista päätöksistä.
Ennakkoratkaisupyynnön esittäneen tuomioistuimen tehtävänä on ratkaista, ovatko kyseessä olevat vakuutusyhtiöt todellakin
van Delftin ja van Willigenin väittämällä tavalla antaneet Alankomaiden hallituksen pyynnöstä tällaisen sitoumuksen, että
ne takaavat ennen ZVW:n voimaantuloa tehdyistä vakuutussopimuksista johtuvan vakuutusturvan kokonaistason säilymisen, ja jos
näin on, koskeeko tämä takuu ainoastaan maassa asuvia vai sovelletaanko sitä myös ulkomailla asuviin.
On kuitenkin korostettava, että kaikenlainen maassa asuvien ja ulkomailla asuvien erilainen kohtelu, jonka Alankomaiden hallitus
on ottanut käyttöön ja jonka Alankomaihin sijoittautuneet vakuutusyhtiöt ovat sen tuella toteuttaneet – jos sen olemassaolo
todetaan –, ei, toisin kuin Alankomaiden hallitus väittää, jää SEUT 21 artiklassa määrätyn kiellon soveltamisalan ulkopuolelle
siitä ainoasta syystä, että se ei perustu päätöksiin, jotka oikeudellisesti sitoisivat näitä yhtiöitä.
Myös jäsenvaltioiden viranomaisten toimet, jotka eivät ole sitovia, voivat vaikuttaa yritysten menettelyyn ja niiden vaikutuksesta
SEUT 21 artiklan tavoite voi vaarantua. Näin tapahtuisi, jos vakuutusyhtiöiden omaksumalla hintakäytännöllä pantaisiin täytäntöön
Alankomaiden hallituksen määrittelemä ”poliittinen” sopimus, jonka tarkoituksena on taata ainoastaan maassa asuvien vakuutusturvan
kokonaistason säilyminen, mutta ei ulkomailla asuvien (ks. analogisesti asia 249/81, komissio v. Irlanti, tuomio 24.11.1982,
Kok., s. 4005, Kok. Ep. VI, s. 589, 27–29 kohta).
Edellä todetun perusteella toiseen kysymykseen on vastattava, että SEUT 21 artiklaa on tulkittava niin, että sen kanssa ei
ole ristiriidassa pääasiassa kyseessä olevan kaltainen jäsenvaltion lainsäädäntö, jossa säädetään, että tämän jäsenvaltion
lainsäädännön mukaisen eläkkeen saajien, jotka asuvat toisessa jäsenvaltiossa, jossa heillä on asetuksen N:o 1408/71 28 ja
28 a artiklan nojalla oikeus tämän viimeksi mainitun jäsenvaltion toimivaltaisen laitoksen antamiin sairausvakuutuksen luontoisetuuksiin,
on suoritettava mainitusta eläkkeestä tehtävän pidätyksen muodossa näitä etuuksia koskeva maksu myös silloin, kun mainitut
eläkkeensaajat eivät ole rekisteröityneet asuinjäsenvaltionsa toimivaltaiseen laitokseen.
SEUT 21 artiklaa on tulkittava niin, että sen kanssa on sitä vastoin ristiriidassa tällainen kansallinen lainsäädäntö, jos
siinä otetaan käyttöön tai jos se sisältää, minkä selvittäminen kuuluu kansalliselle tuomioistuimelle, maassa asuvien ja ulkomailla
asuvien perusteetonta erilaista kohtelua sen sairausriskin varalta myönnetyn vakuutusturvan kokonaistason säilymisen osalta,
josta nämä nauttivat ennen tämän lainsäädännön voimaantuloa tehtyjen vakuutussopimusten nojalla.

Oikeudenkäyntikulut
Pääasian asianosaisten osalta asian käsittely unionin tuomioistuimessa on välivaihe kansallisessa tuomioistuimessa vireillä
olevan asian käsittelyssä, minkä vuoksi kansallisen tuomioistuimen asiana on päättää oikeudenkäyntikulujen korvaamisesta.
Oikeudenkäyntikuluja, jotka ovat aiheutuneet muille kuin näille asianosaisille huomautusten esittämisestä unionin tuomioistuimelle,
ei voida määrätä korvattaviksi.
Näillä perusteilla unionin tuomioistuin (toinen jaosto) on ratkaissut asian seuraavasti:
1)
Sosiaaliturvajärjestelmien soveltamisesta yhteisön alueella liikkuviin palkattuihin työntekijöihin, itsenäisiin ammatinharjoittajiin
ja heidän perheenjäseniinsä 14.6.1971 annetun neuvoston asetuksen (ETY) N:o 1408/71, sellaisena kuin se on muutettuna 18.12.2006
annetulla Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksella (EY) N:o 1992/2006, 28, 28 a ja 33 artiklaa, luettuina yhdessä sosiaaliturvajärjestelmien
soveltamisesta yhteisön alueella liikkuviin palkattuihin työntekijöihin ja heidän perheenjäseniinsä annetun asetuksen (ETY)
N:o 1408/71 täytäntöönpanomenettelystä 21.3.1972 annetun neuvoston asetuksen (ETY) N:o 574/72, sellaisena kuin se on muutettuna
19.3.2007 annetulla komission asetuksella (EY) N:o 311/2007, 29 artiklan kanssa, on tulkittava niin, että niiden kanssa ei
ole ristiriidassa pääasiassa kyseessä olevan kaltainen kansallinen lainsäädäntö, jossa säädetään, että tämän jäsenvaltion
lainsäädännön mukaisen eläkkeen saajien, jotka asuvat toisessa jäsenvaltiossa, jossa heillä on asetuksen N:o 1408/71 28 ja
28 a artiklan mukaisesti oikeus tämän viimeksi mainitun jäsenvaltion toimivaltaisen laitoksen tarjoamiin sairausvakuutuksen
luontoisetuuksiin, on suoritettava mainitusta eläkkeestä tehdyn pidätyksen muodossa näitä etuuksia koskeva maksu myös silloin,
kun mainitut eläkkeensaajat eivät ole rekisteröityneet asuinjäsenvaltionsa toimivaltaiseen laitokseen.
2)
SEUT 21 artiklaa on tulkittava niin, että sen kanssa ei ole ristiriidassa pääasiassa kyseessä olevan kaltainen jäsenvaltion
lainsäädäntö, jossa säädetään, että tämän jäsenvaltion lainsäädännön mukaisen eläkkeen saajien, jotka asuvat toisessa jäsenvaltiossa,
jossa heillä on asetuksen N:o 1408/71, sellaisena kuin se on muutettuna asetuksella N:o 1992/2006, 28 ja 28 a artiklan nojalla
oikeus tämän viimeksi mainitun jäsenvaltion toimivaltaisen laitoksen antamiin sairausvakuutuksen luontoisetuuksiin, on suoritettava
mainitusta eläkkeestä tehtävän pidätyksen muodossa näitä etuuksia koskeva maksu myös silloin, kun mainitut eläkkeensaajat
eivät ole rekisteröityneet asuinjäsenvaltionsa toimivaltaiseen laitokseen.
SEUT 21 artiklaa on tulkittava niin, että sen kanssa on sitä vastoin ristiriidassa tällainen kansallinen lainsäädäntö, jos
siinä otetaan käyttöön tai jos se sisältää, minkä selvittäminen kuuluu kansalliselle tuomioistuimelle, maassa asuvien ja ulkomailla
asuvien perusteetonta erilaista kohtelua sen sairausriskin varalta myönnetyn vakuutusturvan kokonaistason säilymisen osalta,
josta nämä nauttivat ennen tämän lainsäädännön voimaantuloa tehtyjen vakuutussopimusten nojalla.
Allekirjoitukset
*
Oikeudenkäyntikieli: hollanti.