CELEX: 62005CJ0444
A szolgáltatásnyújtás szabadságának korlátozása
Magángyógyintézetben történt gyógykezelés költségeinek megtérítése
A kizárás indokolása és arányossága

1       Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem az EK 49. cikk értelmezésére irányul, és különösen arra a kérdésre, hogy e rendelkezéssel
ellentétes az olyan nemzeti jogszabály, amely egyik, 14 éven felüli biztosított tekintetében kizárja a külföldön található
magángyógyintézetben történt gyógykezelés költségeinek valamely nemzeti társadalombiztosítási szerv általi bármely megtérítését.
2       A kérelmet a Görögországban élő, az Organismos Asfaliseos Eleftheron Epangelmationnál (szabadfoglalkozásúak biztosítóintézete,
a továbbiakban: OAEE), a Tameio Asfalisesos Emboron (kereskedők biztosítópénztára) jogutódjánál biztosított Dimitrios Stamatelakis
által benyújtott, az Egyesült Királyságban található magángyógyintézetben történt gyógykezelés költségeinek megtérítésére
irányuló kereset keretében terjesztették elő.

A nemzeti jogi háttér

Törvényi rendelkezések
3       A (Nemzeti Gyógyszerintézet [EOF], a Nemzeti Gyógyszeripar [EF], az Állami Gyógyszertartalék [KF] létrehozásáról, szervezetéről
és hatásköréről, a gyógyszerek szabályozásának módosításáról és kiegészítéséről, valamint egyéb rendelkezésekről szóló) 1316/1983
törvény (FEK 3 A’) 40. cikke, amelynek helyébe a (nem biztosított csoportok biztosításáról, a társadalombiztosítás védelmének
javításáról és egyéb rendelkezésekről szóló) 1759/1988 törvény (FEK 50 A’) 39. cikke lépett, így rendelkezik:
„(1)      Különösen súlyos betegségek esetében külföldön gyógykezelhetők:
a)      […]
b)      […]
c)      az Egészségügyi és Társadalombiztosítás Minisztérium hatáskörébe tartozó társadalombiztosítási szervek és szolgálatok biztosítottjai
[…]
(2)      A külföldön történő gyógykezelést a (3) bekezdés szerinti illetékes egészségügyi bizottság véleménye alapján a nemzeti szerv
határozatával engedélyezi.
(3)      Az (1) bekezdés szerinti személyek külföldön történő gyógykezelésének szükségességét az egészségügyi és társadalombiztosítási
miniszternek a
Hivatalos Lapban
közzétett rendeletével létrehozott egészségügyi bizottságok véleményezik […]
(4)      A külföldön történő gyógykezelés engedélyezésének esetében a beteg gyógykezelése, az esetleges donor, valamint kísérő igénybevétele
engedélyezésének eljárását és módját, a szolgáltatások jellegét és terjedelmét, a költségek összegét, a biztosítottnak a gyógykezelési
költségekben való esetleges részvállalását, valamint ennek összegét, és minden egyéb, a jelen cikk alkalmazásához szükséges
részletes rendelkezést az egészségügyi és társadalombiztosítási miniszternek a
Hivatalos Lapban
közzétett rendelete rögzíti.”

Rendeleti szabályozás
4       Az 1997. január 7‑i F7/oik.15. sz. munkaügyi és társadalombiztosítási miniszteri rendelet (a társadalombiztosítás főtitkárságának
hatáskörébe tartozó társadalombiztosítási szerveknél biztosítottak külföldön történő gyógykezeléséről) (FEK 22 B) 1. cikke
értelmében:
„A betegbiztosítás a társadalombiztosítás főtitkársága hatáskörébe tartozó valamennyi szerve és ágazata biztosítottjai külföldön
történő gyógykezelésének engedélyezése, e szervek nevétől és jogi személyiségétől függetlenül, az érintett biztosítási szerv
határozatával történik, a jelen rendelet 3. cikke szerinti speciális egészségügyi bizottságok véleménye alapján. Az engedély
akkor adható meg, ha a biztosított:
a)      olyan súlyos betegségben szenved, amely Görögországban nem kezelhető, akár azért, mert nem állnak rendelkezésre a megfelelő
tudományos eszközök, vagy azért, mert a speciális orvosi diagnosztikai és kezelési módszer nincs alkalmazásban;
b)      olyan súlyos betegségben szenved, amely Görögországban megfelelő időn belül nem kezelhető, és az esetleges késedelem az életét
veszélyeztetné;
c)      a biztosítási szerve által előírt előzetes engedélyezési eljárás lefolytatása nélkül sürgősen külföldre távozik, mivel betegsége
azonnali kezelésre szorul;
d)      bármely okból időlegesen külföldön tartózkodik, és súlyos, váratlan és elkerülhetetlen baleset áldozata lesz, megbetegszik
és gyógykezelik.
A c) és d) pontban szereplő esetekben a gyógykezelés utólagosan is engedélyezhető.”
5       A rendelet 3. cikke szerint:
„A társadalombiztosítás főtitkársága hatáskörébe tartozó szervekhez tartozó betegek külföldi gyógykezelésének véleményezésére
jogosult szolgálatok a speciális egészségügyi bizottságok.”
6       A rendelet 4. cikke értelmében:
„[…]
(2)      Az illetékes bizottság véleményt bocsát ki, amely tartalmazza a betegség jellegét, az 1. cikkben előírt azon okokat, amelyek
miatt a beteget külföldön kell kezelni, a gyógykezelés valószínű időtartamát, azon ország és/vagy intézmény nevét, ahol a
biztosítottat gyógykezelni fogják […].
(3)      Az egészségügyi bizottságok elutasító véleménye kötelező erővel bír a társadalombiztosítási szervek irányában.
[…]
(6)      A külföldi magánklinikákon folytatott gyógykezelés költségei – a kiskorúak ellátásának kivételével – nem téríthetők meg.
(7)      Az eljárást, az ügymenetet és mindent, ami a számlák megküldését és megtérítését illeti, az egyes biztosítási szervek alapító
rendelkezései szabályozzák […].”
7       Az egyéni vállalkozók biztosítási szervei egészségügyi ágazatának szabályozásáról szóló 35/1385/1999. sz. munkaügyi és társadalombiztosítási
miniszteri rendelet (Az egyéni vállalkozók biztosítási szervei egészségügyi ágazata szabályzatának jóváhagyása) (FEK 1814 B)
13. cikke előírja:
„(1)      A biztosított gyógykezelési ellátások magukban foglalják a beteg kórházban és köz-, valamint az OAEE‑vel szerződött magángyógyintézetekben
történt ápolását […].”
8       E rendelet 15. cikke így rendelkezik:
„(1)      Az OAEE biztosítottjai külföldön a vezető tisztségviselő előzetes határozata alapján és a speciális egészségügyi bizottság
jóváhagyásával gyógykezelhetők, amennyiben megfelelnek a külföldön történő gyógykezelésekre vonatkozó miniszteri rendeletekben
előírt feltételeknek.
(2)      A külföldön történt gyógykezelés megtérített költségei a következők:
a)      a külföldi közgyógyintézményben történt gyógykezelés teljes költsége [...]
A gyógykezelés költsége: a kórházban tartózkodás költségei, az orvosok tiszteletdíjai, minden nélkülözhetetlen orvosi beavatkozás
költsége, a gyógyszerek, a laboratóriumi vizsgálatok, a mozgásterápia költségei, minden egyéb, sebészeti beavatkozáshoz szükséges
művelet költsége, valamint a betegség diagnosztizálásával vagy a kezelés kiegészítésével kapcsolatos, a kórházon kívül felmerült
költségek, ha a kórház ezt szükségesnek ítéli. A külföldi magángyógyintézetekben történő gyógykezelések költségei nem téríthetők
meg, a tizennégy (14) éven aluli gyermekek esetének kivételével.
b)      a beteg, valamint adott esetben a kísérő vagy donor oda- és visszaszállításának költségei;
c)      a beteg, valamint adott esetben a kísérő vagy donor élelmezésének és tartózkodásának költségei; a beteg vagy a donor tekintetében
e költségek a kórházon kívül töltött időszakok vonatkozásában, a kísérő tekintetében szükséges külföldi tartózkodásának teljes
időtartama vonatkozásában téríthetők meg […].”

Az alapeljárás és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések
9       Dimitrios Stamatelakist 1998. május 18‑tól június 12‑ig, illetve június 16‑tól június 18‑ig kezelték az Egyesült Királyságban
található London Bridge Hospital magángyógyintézményben. A gyógykezelésért 13 600 GBP‑t fizetett.
10     A Polymeles Protodikeio Athinonhoz (athéni elsőfokú bíróság) benyújtott keresetében az érdekelt azt kérte, hogy az OAEE térítse
meg számára a hivatkozott összeget. A keresetet 2000. április 26‑án azon indokkal utasították el, hogy az a közigazgatási
bíróságok hatáskörébe tartozik.
11     Az OAEE‑nek 2000. szeptember 8‑án megküldött újabb, megtérítés iránti kérelmet egyrészt azzal az indokkal utasították el,
hogy Dimitrios Stamatelakis igényei e szerv egészségügyi ágazati szabályzatának 21. cikke értelmében egy év alatt elévültek,
másrészt pedig a külföldi magángyógyintézetekben történő gyógykezelés költségei nem téríthetők meg, kivéve a 14 év alatti
gyermekek gyógykezelését.
12     Férje halálát követően, 2000. augusztus 29‑én Aikaterini Stamatelaki, férje kizárólagos örököse, panaszt nyújtott be az elutasító
határozat ellen, amelyet ugyanazon indokokkal utasítottak el 2001. szeptember 18‑án.
13     Miután ez utóbbi határozat ellen keresetet nyújtottak be, a Dioikitiko Protodikeio Athinon felfüggesztette az eljárást, és
előzetes döntéshozatal céljából a következő kérdéseket terjesztette a Bíróság elé:
„1)      A szolgáltatásnyújtásnak az EK 49. cikkben és az azt követő cikkekben a Közösségen belül biztosított szabadsága korlátozását
valósítja‑e meg az a nemzeti szabályozás, amely biztosítottja tekintetében – a 14 éven aluli kiskorúakat leszámítva – minden
esetben kizárja a más tagállamban működő magángyógyintézetben történő gyógykezelés költségeinek valamely nemzeti társadalombiztosítási
szerv általi megtérítését, miközben közgyógyintézetben végzett gyógykezelés esetében előzetes jóváhagyással (amelyet megadnak,
amennyiben a biztosított a biztosítóval szerződött gyógyintézetben nem kaphat idejében megfelelő ellátást) lehetővé teszi
az illető költségek megtérítését?
2)      Az első kérdésre adott igenlő válasz esetén, e korlátozás olyan fontos közérdeken alapuló okkal igazoltnak tekinthető‑e, mint
különösen a görög társadalombiztosítási rendszer pénzügyi egyensúlya jelentős veszélyeztetése elkerülésének követelménye vagy
a kiegyensúlyozott és mindenki számára hozzáférhető kórházi és orvosi ellátás fenntartása?
3)      A második kérdésre adott igenlő válasz esetén, megengedhetőnek tekinthető‑e az ilyen korlátozás abban az értelemben, hogy
az nem sérti az arányosság elvét, mert nem lép túl az általa követett cél eléréséhez objektíven szükséges mértéken, továbbá
mert ez az eredmény nem érhető el kevésbé kényszerítő szabályozással?”

Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésekről
14     Először is a belga kormány érvelését kell elutasítani, amely szerint a kérdéseket az 1996. december 2‑i 118/97EK tanácsi rendelettel
(HL 1997. L 28., 1, o.; magyar nyelvű különkiadás 5. fejezet 3. kötet 3. o.,) módosított és naprakésszé tett, a szociális
biztonsági rendszereknek a Közösségen belül mozgó munkavállalókra és családtagjaikra történő alkalmazásáról szóló, 1971. június
14‑i 1408/71/EGK tanácsi rendelet (a továbbiakban: 1408/71 rendelet) 22. cikkére figyelemmel kell megvizsgálni.
15     Egyrészt ugyanis az előzetes döntéshozatalra utaló határozat nem említi az 1408/71 rendeletet, másrészt az iratok egyikéből
sem derül ki, hogy Dimitrios Stamatelakis bármely előzetes engedélyt kért volna a rendelet 22. cikkének megfelelően.
16     Másrészt arra kell emlékeztetni, hogy a nemzeti bíróság által előterjesztett kérdések kizárólag arra vonatkoznak, hogy egy
görög társadalombiztosítási szerv nem térítette meg egy külföldön található magángyógyintézményben nyújtott ellátások költségeit.
17     Következésképpen e kérdéseket az EK 49. cikk fényében kell megvizsgálni.
18     Három, együtt vizsgálandó kérdésével a kérdést előterjesztő bíróság lényegében azt kívánja megtudni, hogy az EK 49. cikket
úgy kell‑e értelmezni, hogy azzal ellentétes‑e az olyan tagállami szabályozás, mint az alapügyben szereplő, amely kizárja
egy másik tagállamban található magángyógyintézetben történt kezelés költségeinek megtérítését, és hogy az alapügyben szereplő
szabályozás igazolható‑e fontos közérdeken alapuló kényszerítő okokkal, és adott esetben nem lép‑e túl az általa követett
cél eléréséhez objektíven szükséges mértéken, továbbá ez az eredmény nem érhető‑e el kevésbé kényszerítő szabályozással.
19     Emlékeztetni kell arra, hogy az állandó ítélkezési gyakorlat értelmében a díjazás ellenében nyújtott orvosi ellátások a szolgáltatásnyújtás
szabadságára vonatkozó rendelkezések hatálya alá tartoznak, anélkül hogy különbséget kellene tenni aközött, hogy az ellátásokat
kórházi keretek között vagy azon kívül nyújtják (a C‑372/04. sz. Watts‑ügyben 2006. május 16‑án hozott ítélet [EBHT 2006.,
I‑4325. o.] 86. pontja és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
20     A bíróság azt is kimondta, hogy a szolgáltatásnyújtás szabadságába beletartozik a szolgáltatás címzettjeinek, vagyis az orvosi
ellátásra szorulók azon szabadsága, hogy e szolgáltatások igénybevétele céljából más tagállamba utazzanak (a fent hivatkozott
Watts‑ügyben hozott ítélet 87. pontja).
21     A Bíróság már kimondta, hogy az orvosi ellátás nem veszíti el az EK 49. cikk értelmében vett szolgáltatásnyújtási jellegét
azért, mert a beteg – miután kifizette a külföldi szolgáltatónak a kapott ellátást – ezen ellátások költségeinek utólagos
megtérítését kéri valamely szociális biztonsági rendszertől (lásd ebben az értelemben a C‑385/99. sz., Müller‑Fauré és van
Riet ügyben 2003. május 13‑án hozott ítélet [EBHT 2003., I‑4509. o.] 103. pontját).
22     Ebből következik, hogy az EK 49. cikket olyan betegre is alkalmazni kell, mint Dimitrios Stamatelakis, aki valamely lakóhelyétől
eltérő tagállamban vesz igénybe orvosi szolgáltatásokat kórházi körülmények között díjazás ellenében, függetlenül attól, hogy
ez az intézmény köz- vagy magánintézmény.
23     Bár megállapítást nyert, hogy a közösségi jog nem sérti a tagállamoknak a társadalombiztosítási rendszerük kialakítására vonatkozó
hatáskörét, és a közösségi szintű harmonizáció hiányában az egyes tagállamok jogszabályai határozzák meg a társadalombiztosítási
ellátások nyújtásának feltételeit, e hatáskör gyakorlása során a tagállamok kötelesek tiszteletben tartani a közösségi jogot,
különösen a szolgáltatásnyújtás szabadságára vonatkozó rendelkezéseket. Az említett rendelkezések értelmében e szabadságnak
az egészségügyi ellátások terén történő gyakorlásával szemben a tagállamok nem írhatnak elő és tarthatnak fenn nem igazolt
korlátozásokat (lásd különösen a C‑157/99. sz., Smits és Peerbooms ügyben 2001. július 12‑én hozott ítélet [EBHT 2001., I‑5473. o.]
44–46. pontját és a fent hivatkozott Watts‑ügyben hozott ítélet 92. pontját).
24     Azt kell tehát megvizsgálni, hogy az alapügyben szereplő szabályozás bevezetésekor a Görög Köztársaság tiszteletben tartotta‑e
ezen tilalmat.
25     E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy a Bíróság többször megállapította, hogy a Szerződés 49. cikkébe ütközik minden
olyan nemzeti szabályozás alkalmazása, amely a tagállamok közötti szolgáltatásnyújtást nehezebbé teszi a tisztán egy tagállamon
belüli szolgáltatásnyújtásnál (a C‑381/93. sz., Bizottság kontra Franciaország ügyben 1994. október 5‑én hozott ítélet [EBHT 1994.,
I‑5145. o.] 17. pontja, valamint a fent hivatkozott Smits és Peerbooms ügyben hozott ítélet 61. pontja).
26     Az alapeljárásban szereplő görög szabályozásból az következik, hogy ha egy Görögországban valamely biztosítási szervnél biztosított
beteg e tagállamban található magánintézményben vesz igénybe ápolási szolgáltatásokat, ezekért nem kell fizetnie, amennyiben
a hivatkozott intézmény a nemzeti hatóságokkal szerződött. Más a helyzet, ha e beteg egy más tagállamban található magánintézményben
vesz igénybe ápolási szolgáltatásokat, mivel ez esetben az érintettnek kell viselnie a gyógykezelés költségeit, anélkül hogy
lehetősége lenne ezek megtérítetésére. Az egyetlen kivétel a 14 év alatti gyermekekre vonatkozik.
27     Egyébként, míg a sürgősségi helyzet fennállása Görögországban található, nem szerződött magánintézetben történő gyógykezelés
esetében kivételt képez a megtéríthetőség tekintetében, ugyanez a helyzet semmiképpen nem minősül kivételnek valamely más
tagállamban található magánintézményben történő gyógykezelés esetében.
28     Következésképpen, az ilyen szabályozás elbátortalanítja, sőt akadályozza a társadalombiztosításhoz tartozókat abban, hogy
a biztosítójuk szerintitől eltérő tagállamban letelepedett szolgáltatóktól vegyenek igénybe kórházi szolgáltatásokat, és ezért
mind a biztosítottak, mind pedig a szolgáltatók tekintetében korlátozza e szolgáltatások nyújtásának szabadságát.
29     Mielőtt azonban a Bíróság határozna abban a kérdésben, hogy az EK 49. cikkel ellentétes‑e az olyan szabályozás, mint az alapeljárásban
szereplő, meg kell vizsgálni, hogy e szabályozás tárgyilagosan igazolható‑e?
30     A Bíróság már többször megállapította, hogy nem zárható ki, hogy a társadalombiztosítási rendszer pénzügyi egyensúlyában okozott
súlyos kár olyan közérdeken alapuló kényszerítő okot jelent, amely igazolhatja a szolgáltatásnyújtás szabadságának korlátozását
(a C‑158/96. sz. Kohll‑ügyben 1998. április 28‑án hozott ítélet [EBHT 1998., I‑1931. o.] 41. pontja, a fent hivatkozott Smits
és Peerbooms ügyben hozott ítélet 72. pontja, valamint a fent hivatkozott Müller‑Fauré és van Riet ügyben hozott ítélet 73. pontja).
31     A Bíróság azt is kimondta, hogy a kiegyensúlyozott és mindenki számára hozzáférhető orvosi és kórházi ellátás fenntartása
az EK 46. cikkben foglalt közegészségügyi okból eltérést tehet lehetővé, amennyiben e cél hozzájárul az egészségvédelem magas
szintjéhez (a fent hivatkozott Kohll‑ügyben hozott ítélet 50. pontja, a fent hivatkozott Smits és Peerbooms ügyben hozott
ítélet 73. pontja, valamint a fent hivatkozott Müller‑Fauré és van Riet ügyben hozott ítélet 67. pontja).
32     A Bíróság azt is kimondta, hogy az EK‑Szerződés ugyanezen rendelkezése alapján a tagállamok korlátozhatják a szabad orvosi
és kórházi szolgáltatásnyújtást, amennyiben az ellátási kapacitás vagy az orvosi lehetőségek nemzeti területen történő fenntartása
közegészségügyi szempontból vagy akár a népesség fennmaradása szempontjából alapvető jelentőséggel bír (lásd a fent hivatkozott
Kohll‑ügyben hozott ítélet 51. pontját, a fent hivatkozott Smits és Peerbooms ügyben hozott ítélet 74. pontját, valamint a
fent hivatkozott Müller‑Fauré és van Riet ügyben hozott ítélet 67. pontját).
33     E tekintetben a görög kormány azt állítja, hogy a nemzeti társadalombiztosítási rendszer egyensúlya felborulhatna, ha a biztosítottaknak
lehetőségük lenne más tagállamokban található, nem szerződött magángyógyintézeteket igénybe venni, tekintettel e gyógykezelések
magas költségeire, amelyek minden esetben jóval meghaladják egy Görögországban található közgyógyintézményben történő gyógykezelés
költségeit.
34     Ha a jelen ítélet 28. pontjában megállapított korlátozás a jelen ítélet 32–34. pontjában hivatkozott közérdeken alapuló kényszerítő
okokkal igazolható is, még az is szükséges, hogy e korlátozás arányos legyen az elérni kívánt céllal.
35     Amint arra a főtanácsnok is emlékeztet indítványának 70. pontjában, a görög szabályozás által rögzített tilalom abszolút jellege,
a 14 év alatti gyermekek kivételével, nem illeszkedik az elérni kívánt célhoz, mivel kevésbé korlátozó és a szolgáltatásnyújtás
szabadságát jobban tiszteletben tartó intézkedéseket is el lehetne fogadni, mint például egy, a közösségi jog követelményeinek
megfelelő előzetes engedélyeztetési rendszert (a fent hivatkozott Müller‑Fauré és van Riet ügyben hozott ítélet 81. és 85. pontja),
és adott esetben meg lehetne határozni a költségek visszatérítésének felső határát.
36     A görög kormány azon alapuló érvelését is el kell utasítani, miszerint a görög társadalombiztosítási szervek nem ellenőrizhetik
a másik tagállamban található magángyógyintézetekben történő gyógykezelések minőségét, és a szerződött kórházak tekintetében
nem vizsgálhatják, hogy megfelelő, azonos vagy egyenértékű orvosi kezeléseket tudnak‑e nyújtani.
37     Meg kell ugyanis állapítani, hogy a más tagállamokban található magángyógyintézetek e tagállamokban is minőségellenőrzések
alá esnek, és az e tagállamokban letelepedett, és ezen intézményekben dolgozó orvosok a Görögországban letelepedett orvosokkal
egyenértékű szakmai biztosítékokkal rendelkeznek, különösen az orvosok szabad mozgásának elősegítéséről, illetve az orvosi
oklevelek, bizonyítványok és képesítés megszerzéséről szóló egyéb tanúsítványok kölcsönös elismeréséről szóló, 1993. április
5‑i 93/16/EGK tanácsi irányelv (HL L 165., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 6. fejezet, 2. kötet, 86. o.) elfogadását követően.
38     A fenti megállapításokra figyelemmel az előterjesztett kérdésekre azt a választ kell adni, hogy az EK 49. cikkel ellentétes
az alapeljárásban hivatkozotthoz hasonló olyan nemzeti jogszabály, amely a 14 éven aluli gyermekek számára nyújtott ellátások
kivételével biztosítottjai tekintetében kizárja a külföldön található magángyógyintézetben történt gyógykezelés költségeinek
valamely nemzeti társadalombiztosítási szerv általi bármely megtérítését.

A költségekről
39     Mivel ez az eljárás az alapeljárásban részt vevő felek számára a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő eljárás
egy szakaszát képezi, ez a bíróság dönt a költségekről. Az észrevételeknek a Bíróság elé terjesztésével kapcsolatban felmerült
költségek, az említett felek költségeinek kivételével, nem téríthetők meg.
A fenti indokok alapján a Bíróság (második tanács) a következőképpen határozott:
Az EK 49. cikkel ellentétes az alapeljárásban hivatkozotthoz hasonló olyan nemzeti jogszabály, amely a 14 éven aluli gyermekek
számára nyújtott ellátások kivételével biztosítottjai tekintetében kizárja a külföldön található magángyógyintézetben történt
gyógykezelés költségeinek valamely nemzeti társadalombiztosítási szerv általi bármely megtérítését.
Aláírások
*
Az eljárás nyelve: görög.