CELEX: 62003TJ0333
Sopimussuhteen ulkopuolinen yhteisön vastuu
TACIS-ohjelma
Alihankintana suoritetut palvelut
Kieltäytyminen maksamasta
Perusteeton etu
Asiainhuolto
Perusteettoman edun palautus
Luottamuksensuoja
Huolenpitovelvollisuus

Asiaa koskevat oikeussäännöt
Euroopan yhteisöjen yleiseen talousarvioon sovellettavasta varainhoitoasetuksesta 21.12.1977 annetun asetuksen (EYVL L 356,
s. 1; jäljempänä varainhoitoasetus), sellaisena kuin se oli voimassa 4.4.2000, 28 artiklan 2 kohdassa säädetään seuraavaa:
”Toimivaltaisen tulojen ja menojen hyväksyjän on laadittava jokaisesta varmasta, vahvistetusta ja perittävissä olevasta saatavasta
toteamisilmoitus ja perintämääräys – – .”

Asian taustalla olevat tosiseikat
Vuoden 1994 alussa tehtiin entisen Neuvostoliiton uusia itsenäisiä valtioita koskevan teknisen avun ohjelman (TACIS) yhteydessä
komission, jota edusti taloudellisten ulkosuhteiden pääosaston varapääjohtaja, ja Helmico S.A:n, jota edusti sen toimitusjohtaja,
välillä sopimus, jonka viite oli MO.94.01/01.01/B002. Kyseisen sopimuksen (jäljempänä Moldovaa koskeva sopimus) otsikko oli
”Tuki maataloustuottajien yksityisen yhdistyksen perustamiselle”, ja se sisältyi hankkeeseen, jonka viite oli TACIS/FD MOL
9401 (jäljempänä Moldovaa koskeva hanke).
Helmico ja kantaja tekivät vuoden 1996 huhtikuussa sopimuksen, jossa Helmico siirsi kantajalle alihankintana suoritettavaksi
osan Moldovaa koskevassa sopimuksessa sovituista palveluista.
Komission, jota edusti taloudellisten ulkosuhteiden pääosaston varapääjohtaja, ja Helmicon, jota edusti sen toimitusjohtaja,
välillä tehtiin 27.9.1996 TACIS‑sopimus, jonka viite oli RU 96/5276/00. Helmico sitoutui tämän sopimuksen (jäljempänä Venäjää
koskeva sopimus) nojalla suorittamaan Venäjällä palveluja sellaisen hankkeen osalta, jonka otsikko oli ”Siementen sertifiointia
ja siemeniin liittyviä kokeita koskeva liittovaltion järjestelmä” ja jonka viitenumero oli FD RUS 9502 (jäljempänä Venäjää
koskeva hanke).
Helmico ja kantaja tekivät vuoden 1996 joulukuussa Venäjää koskevaan hankkeeseen liittyvän alihankintasopimuksen, joka oli
lähes samansisältöinen kuin vuoden 1996 huhtikuussa Moldovaa koskevan hankkeen osalta tehty alihankintasopimus.
Vuoden 1997 lopulla kantaja huolestui todettuaan viivästyksiä maksuissa, joita sen piti saada Helmicolta, joka puolestaan
vetosi siihen, että viivästykset johtuivat komissiosta. Kantaja otti yhteyttä komission virkamiehiin ja sai tietää, että komissio
oli maksanut laskut, jotka Helmico sille siihen mennessä oli lähettänyt. Asiaa lähemmin tutkittaessa kantaja huomasi, että
Helmico oli ilmoittanut sille myöhässä tai epäasianmukaisella tavalla sellaisista maksuista, joita se oli saanut komissiolta.
Ilmeni muun muassa, että Helmico oli viivytellyt jopa yhdeksän kuukautta ilmoittaakseen kantajalle komission suorittamien
varojen vastaanottamisesta väittäen, ettei se ollut saanut kaikkia niitä maksuja, jotka komission piti maksaa, vaikka ne oli
jo maksettu sille täysimääräisesti, sekä väittäen, että maksumenettely oli yhä kesken, vaikka komissio oli jo suorittanut
maksut, ja toimittaen kantajalle jäljennöksiä komission lähettämistä laskuista, joissa ilmoitetut määrät eivät vastanneet
niitä määriä, jotka kantaja oli laskuttanut Helmicolta.
Masdarin johtaja ja komission edustajat tapasivat 2.10.1998.
Komission virkamiehet lähettivät 5.10.1998 faksin Helmicolle. Komissio ilmoitti kyseisessä faksissa olevansa huolestunut siitä,
että Helmicon yhteenliittymän jäsenten väliset näkemyserot vaarantaisivat Venäjää koskevan hankkeen saattamisen päätökseen,
ja korosti, että se piti erittäin tärkeänä Venäjää koskevan sopimuksen ehtojen noudattamista ja Venäjää koskevan hankkeen
onnistumista. Komissio pyysi Helmicolta takeita, jotka annettaisiin siten, että Helmico ja kantaja allekirjoittaisivat yhdessä
vakuutuksen siitä, että niiden välillä vallitsi täydellinen yhteisymmärrys Venäjää koskevan sopimuksen ehtojen noudattamisesta
ja että Venäjää koskeva hanke toteutettaisiin asetetussa määräajassa. Kirjeessä täsmennettiin, että mikäli komissio ei saisi
tällaisia takeita ennen maanantaita 12.10.1998, komissio turvautuisi Venäjää koskevan sopimuksen mukaisesti muihin keinoihin
taatakseen hankkeen saattamisen päätökseen.
Helmico vastasi 6.10.1998 päivätyllä faksilla komission virkamiehille, että yhteenliittymän jäsenten väliset näkemyserot oli
ratkaistu ja että Venäjää koskevan hankkeen saattaminen päätökseen ei ollut millään tavoin vaarassa. Mainitussa vastauksessa
täsmennettiin, että yhteenliittymän jäsenet olivat sopineet, että kaikki tulevat maksut, mukaan lukien sellaisiin laskuihin
liittyvät maksut, joiden käsittely Venäjää koskevan hankkeen osalta oli yhä kesken, maksettaisiin tähän tarkoitukseen osoitetulle
kantajan pankkitilille eikä Helmicon pankkitilille. Vastauksessa todettiin myös seuraavaa:
”On myös sovittu, että sopimusten hallinnointi on tästä päivästä alkaen siirretty Masdarin hallituksen puheenjohtajalle S:lle.
Toivomme Teidän ottavan meihin yhteyttä mahdollisimman pian vahvistaaksenne sen, että hyväksytte nämä muutokset.”
Kyseisen kirjeen oli allekirjoittanut T Helmicon toimitusjohtajan ominaisuudessa ja se sisälsi seuraavan käsinkirjoitetun
maininnan: ”Hyväksytty, S, Masdar, 6.10.1998.”
Helmico lähetti komissiolle samansisältöisen, samana päivänä päivätyn ja Masdarin hallituksen puheenjohtajan allekirjoituksellaan
vahvistaman kirjeen Moldovaa koskevan hankkeen yhteydessä maksettavien määrien osalta.
Helmico lähetti 7.10.1998 komissiolle kaksi muuta kirjettä, jotka T oli allekirjoittanut ja jotka S oli allekirjoituksellaan
Masdarin puolesta vahvistanut. Kyseiset kirjeet olivat sisällöltään samanlaisia kuin 6.10.1998 päivätty kirje, joskaan Venäjää
koskevaa sopimusta koskevassa kirjeessä ei mainittu mitään pankkitilin numeroa, kun taas Moldovaa koskevaa sopimusta koskevassa
kirjeessä ilmoitettiin Helmicon nimissä Ateenassa olevan pankkitilin numero tulevia maksuja varten.
Helmico lähetti 8.10.1998 kaksi kirjettä komission sopimuksista vastaavan yksikön asianomaisista hankkeista huolehtiville
henkilöille ja pyysi näitä suorittamaan kaikki Venäjää koskevaan sopimukseen ja Moldovaa koskevaan sopimukseen liittyvät vastaiset
maksut Helmicon nimissä Ateenassa olevalle toiselle pankkitilille. Kyseiset kirjeet päättyivät seuraavaan toteamukseen:
”Helmico ei voi peruuttaa näitä ohjeita ilman Masdarin hallituksen puheenjohtajan S:n kirjallista hyväksyntää. Pyydämme Teitä
ilmoittamaan Masdarille, missä vaiheessa maksumenettely on ja minä päivänä maksut tullaan suorittamaan.”
Helmico ja kantaja allekirjoittivat 8.10.1998 sopimuksen, jolla Masdarin hallituksen puheenjohtajalle annettiin valtuutus
varojen siirtämiseksi niiltä kahdelta tililtä, jotka mainittiin komissiolle lähetetyissä 7.10. ja 8.10.1998 päivätyissä kirjeissä.
Komissio julkisti 10.11.1998 Venäjää koskevaa hanketta koskevan loppukertomuksensa. Kuudesta arviointikohdasta neljä sai arvosanan
”erinomainen”, yksi sai arvosanan ”hyvä” ja yksi ”kokonaisuudessaan tyydyttävä”. Komissio julkisti 26.2.1999 loppukertomuksensa
Moldovaa koskevan hankkeen osalta, ja siinä kaksi arviointikohtaa sai arvosanan ”hyvä” ja neljä muuta arvosanan ”kokonaisuudessaan
tyydyttävä”.
Komission virkamiehet suorittivat vuoden 1999 helmikuussa Moldovaa ja Venäjää koskeviin hankkeisiin liittyvän tilintarkastuksen.
Venäjää koskevaan hankkeeseen liittyvä tilintarkastus päättyi saman vuoden huhtikuussa. Moldovaa koskevaan hankkeeseen liittyvä
tilintarkastus oli saman vuoden heinäkuussa vielä kesken.
Komission virkamiehet lähettivät 29.7.1999 kantajalle kirjeen, jossa he totesivat, että komissio, jolle oli ilmoitettu Helmicon
ja kantajan välisistä taloudellisista sääntöjenvastaisuuksista Venäjää ja Moldovaa koskevien sopimusten täytäntöönpanon osalta,
oli keskeyttänyt kaikkien vielä suorittamattomien maksujen maksamisen ja aloittanut kattavan tilintarkastuksen sen selvittämiseksi,
oliko yhteisön varoja käytetty väärin Venäjää ja Moldovaa koskevien sopimusten täytäntöönpanossa. Komissio tiesi kantajan
olevan taloudellisissa vaikeuksissa, ja se ilmoitti tälle, että se maksaisi Venäjää koskevan hankkeen osalta ennakkomaksuna
200 000 euroa Helmicon tilille, joka mainittiin kyseisen yhtiön 8.10.1998 lähettämissä ohjeissa.
Mainitut 200 000 euroa maksettiin vuoden 1999 elokuussa kyseiselle tilille, josta ne siirrettiin kantajan tilille.
Masdarin hallituksen puheenjohtaja kirjoitti vuoden 1999 joulukuun ja vuoden 2000 maaliskuun välisenä aikana useille komission
virkamiehille ja komission ulkosuhteista vastaavalle jäsenelle Pattenille. Kirjeissä käsiteltiin useita kysymyksiä, myös maksua
Masdarin suorittamista palveluista.
Komission ulkosuhteiden yhteisen osaston pääjohtaja kirjoitti 22.3.2000 Masdarin hallituksen puheenjohtajalle ja ilmoitti
tälle seuraavaa:
”Komission virkamiehet ovat tiiviiden neuvottelujen (joissa tarkasteltiin useita mahdollisuuksia, mukaan lukien kyseisten
kahden sopimuksen lopullinen täytäntöönpano suorittamalla Masdarille ylimääräisiä maksuja, jotka laskettaisiin suorittamienne
töiden ja Teille aiheutuneiden kustannusten perusteella) jälkeen päättäneet ryhtyä perimään takaisin varoja, jotka on aiemmin
suoritettu sopimuspuolena olevalle Helmicolle. Oikeudellisesti tarkasteltuna vaikuttaisi siltä, että suoraan Masdarille suoritettua
maksua (myös Helmicon sellaisen pankkitilin kautta suoritettua maksua, jonka käyttöön Teille on annettu valtuutus) olisi Helmicon
maksukyvyttömyyden tapauksessa pidettävä vilpillisenä menettelynä Helmicon pesänhoitajien tai velkojien kannalta; ei myöskään
ole varmaa, että siinä tapauksessa, että Helmicon ja Masdarin välillä syntyy oikeusriita, Euroopan komission maksamat varat
pysyisivät komission toivomalla tavalla lopullisesti Masdarilla.”
Komissio lähetti 23.3.2000 Helmicolle kirjeen ilmoittaakseen tälle siitä, että se kieltäytyi maksamasta tälle maksamatta olevia
maksuja, ja vaatiakseen sitä maksamaan takaisin yhteensä 2 091 168,07 euroa. Komissio päätti ryhtyä tähän toimeen todettuaan,
että Helmico oli toiminut petoksellisesti Moldovaa ja Venäjää koskevien sopimusten täytäntöönpanossa.
Kantaja nosti 31.3.2000 Helmicoa vastaan kanteen High Court of Justice (England & Wales), Queen’s Bench Divisionissa (Yhdistynyt
kuningaskunta) ja vaati maksuna palveluista, joita se oli suorittanut alihankkijana Moldovaa ja Venäjää koskevien sopimusten
täytäntöönpanon osalta, yhteensä 453 000 euroa.
Komissio laati 4.4.2000 kaksi virallista perintämääräystä, jotka lähetettiin Helmicolle varainhoitoasetuksen 28 artiklan 2
kohdan nojalla. Näiden asiakirjojen sisältö annettiin tiedoksi kantajan asianajajille 1.2.2002.
Masdarin hallituksen puheenjohtaja lähetti 15.6.2000 komission ulkosuhteista vastaavalle jäsenelle faksin, jossa hän ilmoitti
seuraavaa:
”Ilmoitimme 18 kuukautta sitten Euroopan komissiolle niistä vaikeuksista, joita meillä oli yhteistyökumppanimme Helmicon kanssa
kahden edellä mainitun hankkeen osalta. Meille annettiin vakuutukset siitä, että mikäli jatkaisimme hankkeiden toteuttamista,
Euroopan komissio varmistaisi, että saisimme maksun palveluistamme. Jatkoimme kyseisten kahden hankkeen rahoittamista ja täytäntöönpanoa
nimissänne huomattavien ylimääräisten kulujen kustannuksella huolimatta siitä, että tiedossamme oli jo, että Helmico oli syyllistynyt
petokselliseen toimintaan Masdariin nähden ja ettei kyseisiä varoja todennäköisesti saataisi perittyä takaisin.”
Komission jäsenen vastauksessa, joka sisältyi 25.7.2000 päivättyyn kirjeeseen, vahvistettiin komission 22.3.2000 päivätyssä
kirjeessä ilmaistu kanta.
Masdarin hallituksen puheenjohtaja lähetti 5.2.2001 ulkosuhteista vastaavalle komission jäsenelle uuden faksin ja vetosi siihen,
että yhtäältä kantaja oli sopimuspuolena komission kanssa tehdyissä, Venäjää ja Moldovaa koskevissa sopimuksissa ja että toisaalta
sille oli 2.10.1998 pidetyssä kokouksessa annettu takeet siitä, että se saisi maksun, mikäli se jatkaisi Venäjää ja Moldovaa
koskevien hankkeiden toteuttamista.
Kantaja otti vuoden 2001 huhtikuussa komissioon yhteyttä selvittääkseen mahdollisuutta saada tältä suoraan maksu niistä palveluista,
jotka oli suoritettu Helmicolle ja laskutettu tältä.
Ulkosuhteista vastaava komission jäsen toisti 8.5.2001 päivätyssä kirjeessä komission kannan, jonka mukaan kantaja ei ole
Venäjää ja Moldovaa koskevien sopimusten osapuolena.
Kantajan asianajajat ja komission virkamiehet kokoontuivat 21.5.2001 tutkiakseen mahdollisuutta maksaa kantajalle suoraan
tämän suorittamista palveluista.
Kantajan asianajajat toistivat 1.8.2001 pyynnön saada komissiolta vapaaehtoinen maksu. Kantaja esitti maksun suuruudeksi 448 947,78
euroa tai vaihtoehtoisesti 249 314 euroa. Ensiksi mainittu määrä vastasi Helmicon komissiolta laskuttamaa, maksamatta olevaa
kokonaismäärää, kun taas toinen määrä vastasi petoksen paljastumisen jälkeen suoritettujen töiden määrää.
Kantajan asianajajat ja komission virkamiehet tapasivat 28.8.2001 tutkiakseen mahdollisuutta maksaa kantajalle suoraan tämän
suorittamista palveluista.
Kantajan asianajajat toimittivat 10.10.2001 komission virkamiehille jäljennöksen vuonna 1998 laaditusta kertomuksesta. Kyseisen
asiakirjan tarkoituksena oli auttaa komission virkamiehiä tavoittamaan Helmicon johtajat.
Komission virkamiehet vastasivat 16.10.2001, että kyseiset tiedot oli toimitettu talousarviosta vastaavan pääosaston toimivaltaisille
virkamiehille, Euroopan petostentorjuntavirastolle ja TACIS‑ohjelmista huolehtivalle, rahoituksesta ja sopimuksista vastaavalle
yksikölle ja että komission virkamiehet aikoivat ryhtyä tarvittaviin toimiin Helmicon johtajien löytämiseksi.
Kantajan asianajajat kirjoittivat 16.10.2001 komissiolle, että komission virkamiesten ja kantajan välillä oli hiljainen sopimus
siitä, että komissio suorittaisi kantajalle maksuja 8.10.1998 alkaen sillä edellytyksellä, että tämä huolehtisi Venäjää koskevan
hankkeen ja Moldovaa koskevan hankkeen saattamisesta päätökseen. Kyseisessä kirjeessä esitettyjen pääasiallisten argumenttien
pyrkimyksenä oli osoittaa, että komissio oli myöntänyt sen, että kantajasta oli tullut Venäjää koskevan hankkeen pääsopimuspuoli
vuodesta 1998 alkaen. Kyseinen kirje päättyi seuraavaan ilmoitukseen:
”Pyydän Teitä ilmoittamaan, hyväksyvätkö komission virkamiehet tässä kirjeessä esitetyt argumentit ja ovatko he tarvittaessa
valmiita suorittamaan Masdar Ltd:lle ennakkomaksuna 279 711,85 euroa odotettaessa Helmicoa vastaan aloitetun perintämenettelyn
päättymistä.”
Komission virkamiehet torjuivat kantajan esittämät argumentit 13.11.2001 päivätyssä kirjeessä. Kirje päättyi seuraavaan ilmoitukseen:
”Komissio ryhtyy perintämääräyksen perusteella perimään Helmicon edustajilta takaisin kyseisen yhtiön saamia määriä. Tämän
menettelyn lopputuloksesta riippuen on mahdollista, että uusia toimia tullaan suunnittelemaan takaisin perittyjen määrien
osalta.”
Komission virkamiehet selittivät 1.2.2002 kirjallisessa vastauksessaan kantajan asianajajien muotoilemaan pyyntöön, että Helmicon
osalta oli 4.4.2000 laadittu kaksi virallista perintämääräystä, joista yksi liittyi Moldovaa koskevaan sopimukseen 1 236 200,91
euron osalta ja toinen Venäjää koskevaan sopimukseen 854 967,16 euron osalta, eli yhteensä määräys koski 2 091 168,07 euroa.
Kantajan asianajajat totesivat 27.2.2002 komission virkamiehille lähettämässään kirjeessä, että kyseisten kahden virallisen
perintämääräyksen määrät vastasivat suunnilleen sellaisia määriä, jotka ilmenivät komission Helmicolle maksamia määriä koskevasta
tositteesta. He päättelivät tämän perusteella, ettei komissio ollut katsonut tarpeelliseksi laatia perintämääräyksiä sellaisten
määrien osalta, jotka Helmico oli laskuttanut komissiolta mutta joita komissio ei ollut maksanut.
Komission virkamiehet lähettivät 11.3.2002 kantajan asianajajille kirjeen, jossa he vahvistivat, etteivät kyseiset kaksi virallista
perintämääräystä, jotka komission virkamiehet olivat 4.4.2000 laatineet Helmicon osalta, kattaneet sellaisia määräyksiä, jotka
Helmico oli laskuttanut komissiolta mutta joita komissio ei ollut maksanut.
Komission oikeudellinen yksikkö toimitti 17.12.2002 kantajan asianajajille tositteen sellaisista määristä, joiden osalta Helmico
oli laskuttanut komissiota, sekä ilmoitti laskujen päivämäärät, maksujen määrät ja suorittamattomien maksujen määrät.
Kantajan asianajajat ja komission virkamiehet tapasivat 18.2.2003.
Kantajan asianajajat lähettivät 23.4.2003 komission virkamiehille kirjatun kirjeen, joka päättyi seuraavaan ilmoitukseen:
” – – Mikäli komission virkamiehet eivät viimeistään 15.5.2003 ole tehneet konkreettista esitystä siitä, miten asiakkaallemme
suoritetaan maksu suoritetuista palveluista, yhteisöjen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimessa tullaan nostamaan EY 235
ja EY 288 artiklan (aiemmin EY:n perustamissopimuksen 178 ja 215 artikla) mukainen vahingonkorvauskanne.”
Komissio lähetti 15.5.2003 kantajan asianajajille faksin, jossa se ehdotti näille tapaamista, jossa keskusteltaisiin mahdollisesta
sovintoratkaisusta, jonka perusteella komissio maksaisi kantajalle 249 314,35 euroa sellaisten töiden perusteella, jotka suoritettiin
Helmicon petoksen paljastumisen jälkeen, jos kantaja kykenisi esittämään näyttöä sellaisesta sopimuksesta, jonka mukaan se
saisi maksun suoraan komissiolta, jos se saattaisi Venäjää ja Moldovaa koskevat hankkeet päätökseen.
Kantajan asianajajat vastasivat 23.6.2003 päivätyllä kirjatulla kirjeellä komission virkamiehille, että he kieltäytyivät jatkamasta
neuvotteluja komission ehdottamalta pohjalta, ja esittivät kantajan vaatimuksiin liittyvät yksityiskohdat ja sellaiset ehdot
ja edellytykset, joiden täyttyessä tämä olisi valmis osallistumaan kokoukseen.
Mainittua kirjattua kirjettä seurasi 3.7.2003 päivätty faksi, jossa kantajan asianajajat pyysivät komissiolta vastausta mahdollisuuteen
järjestää ennen 15.7.2003 kokous ehdotetuin edellytyksin, ja ilmoittivat, että ellei tällaista kokousta järjestettäisi, ensimmäisen
oikeusasteen tuomioistuimessa tultaisiin nostamaan kanne.
Komission virkamiehet vastasivat 22.7.2003 päivätyllä kirjeellä, etteivät he voineet hyväksyä kantajan esittämää maksuvaatimusta.

Oikeudenkäyntimenettely
Kantaja nosti käsiteltävänä olevan kanteen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen kirjaamoon 30.9.2003 toimittamallaan kannekirjelmällä.
Asian kirjallinen käsittely päätettiin 22.4.2004.
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin päätti esittelevän tuomarin kertomuksen perusteella aloittaa suullisen käsittelyn ja
ryhtyä työjärjestyksen 64 artiklan mukaisiin prosessinjohtotoimenpiteisiin pyytämällä asianosaisia vastaamaan tiettyihin kysymyksiin
ja esittämään tiettyjä asiakirjoja. Asianosaiset vastasivat ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen kehotuksiin asetetuissa
määräajoissa.
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen viidennessä jaostossa järjestettiin 6.10.2005 prosessinjohtotoimenpiteenä epävirallinen
kokous sen tutkimiseksi, oliko asiassa mahdollista päästä sovintoratkaisuun.
Asianosaisten lausumat sekä heidän vastauksensa ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen kysymyksiin kuultiin 6.10.2005 pidetyssä
istunnossa.
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin asetti asianosaisille istunnon päätteeksi 30.11.2005 päättyvän määräajan, jonka kuluessa
tutkittaisiin mahdollisuuksia sovintoratkaisun löytämiseksi asiassa. Viidennen jaoston puheenjohtaja päätti näin ollen lykätä
suullisen käsittelyn päättämistä.
Kantaja ilmoitti ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen kirjaamoon 23.11.2005 toimittamallaan kirjeellä tuomioistuimelle,
etteivät asianosaiset kyseiseen päivään mennessä olleet päässeet sovintoratkaisuun.
Kantaja ilmoitti samassa kirjeessä luopuvansa osasta korvausvaatimuksiaan ja muutti vaatimuksiaan vastaavasti. Kantaja ilmoitti
muun muassa, että se luopuisi vaatimasta kokonaan tai osittain korvausta tietyistä välillisistä vahingoista, joiden suuruudeksi
se oli arvioinut yhteensä 1 402 179,95 Englannin puntaa, johon lisättäisiin vielä aineettoman vahingon perusteella maksettavana
korvauksena mahdollisesti myönnettävä määrä.
Komissio ilmoitti ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen kirjaamoon 29.11.2005 toimittamallaan kirjeellä tuomioistuimelle,
ettei asiassa ollut asianosaisten välillä päästy sovintoratkaisuun.
Komissio esitti 6.1.2005 huomautuksensa, jotka koskivat sitä, että kantaja oli osittain luopunut korvausvaatimuksistaan. Komissio
totesi muun muassa, että se piti kiinni päävaatimuksistaan eli siitä, että kanne oli hylättävä ja kantaja velvoitettava korvaamaan
oikeudenkäyntikulut. Komissio väitti toissijaisesti, että vaikka kantaja voittaisi asian kokonaan tai osaksi, se olisi kuitenkin
velvoitettava korvaamaan vähintään kolmasosa oikeudenkäyntikuluista.
Viidennen jaoston puheenjohtaja päätti suullisen käsittelyn 16.1.2006. Tästä ilmoitettiin asianosaisille 18.1.2006 päivätyllä
kirjeellä.

Asianosaisten vaatimukset
Kantaja vaatii, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin
–        määrää komission maksamaan kantajalle
–        ensisijaisen vaatimuksen osalta korvauksena 448 947,78 euroa
–        kyseiselle määrälle 31.7.2003 saakka kertyneenä korkona 98 121,24 Englannin puntaa sekä korkoa 1.8.2003 alkaen tuomion julistamiseen
saakka
–        korvauksena välillisestä vahingosta seuraavat määrät
–        34 751,14 Englannin puntaa asianajajapalkkioina
–        87 000 Englannin puntaa korvauksena vahingosta, joka aiheutui siitä, että kantajan oli välttämätöntä myydä tiettyjä kiinteistöjään
huonona ajankohtana
–        aineettoman vahingon perusteella määrän, jonka ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin katsoo asianmukaiseksi
–        velvoittaa komission korvaamaan tästä oikeudenkäynnistä aiheutuvat kulut.
Komissio vaatii, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin
–        hylkää kanteen perusteettomana
–        velvoittaa kantajan korvaamaan oikeudenkäyntikulut
–        toissijaisesti, jos kantaja voittaa asian kokonaan tai osittain, velvoittaa kantajan korvaamaan vähintään kolmasosan oikeudenkäyntikuluista.

Oikeudellinen arviointi

Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen alustavat huomautukset
Aluksi on todettava, että kuten vakiintuneesta oikeuskäytännöstä ilmenee, EY 288 artiklan toisen kohdan mukaan yhteisö on
sopimussuhteen ulkopuolisessa vastuussa elintensä lainvastaisesta menettelystä ainoastaan, jos seuraavat edellytykset täyttyvät:
toimielimet ovat menetelleet lainvastaisesti, vahinko on todella syntynyt ja kyseisen menettelyn ja väitetyn vahingon välillä
on syy-yhteys (asia 26/81, Oleifici Mediterranei v. ETY, tuomio 29.9.1982, Kok. 1982, s. 3057, 16 kohta; asia T‑175/94, International
Procurement Services v. komissio, tuomio 11.7.1996, Kok. 1996, s. II‑729, 44 kohta ja asia T‑267/94, Oleifici Italiani v.
komissio, tuomio 11.7.1997, Kok. 1997, s. II‑1239, 20 kohta).
Jos yksi näistä edellytyksistä jää täyttymättä, koko kanne on hylättävä, eikä ole tarpeen tutkia kyseisen vastuun muita edellytyksiä
(asia C‑146/91, KYDEP v. neuvosto ja komissio, tuomio 15.9.1994, Kok. 1994, s. I‑4199, 19 ja 81 kohta; asia T‑170/00, Förde-Reederei
v. neuvosto ja komissio, tuomio 20.2.2002, Kok. 2002, s. II‑515, 37 kohta ja asia T‑273/01, Innova Privat-Akademie v. komissio,
tuomio 19.3.2003, Kok. 2003, s. II‑1093, 23 kohta).
Sen edellytyksen täyttyminen, joka koskee sen toiminnan lainvastaisuutta, josta toimielintä syytetään, edellyttää oikeuskäytännön
mukaan, että voidaan näyttää toteen sellaisen oikeusnormin riittävän ilmeinen rikkominen, jolla on tarkoitus antaa yksityisille
oikeuksia (asia C‑352/98 P, Bergaderm ja Goupil v. komissio, tuomio 4.7.2000, Kok. 2000, s. I‑5291, 42 kohta).
Rikkomisen riittävää ilmeisyyttä koskevan vaatimuksen täyttymiseksi ratkaiseva arviointiperuste on asianomaisen yhteisön toimielimen
harkintavallalle asetettujen rajojen ilmeinen ja vakava ylittäminen. Jos kyseisen toimielimen harkintavalta on hyvin vähäinen,
jopa olematon, pelkästään yhteisön oikeuden rikkomisen voidaan katsoa olevan riittävän ilmeinen rikkominen (asia C‑312/00
P, komissio v. Camar ja Tico, tuomio 10.12.2002, Kok. 2002, s. I‑11355, 54 kohta ja yhdistetyt asiat T‑198/95, T‑171/96, T‑230/97,
T‑174/98 ja T‑225/99, Comafrica ja Dole Fresh Fruit Europe v. komissio, tuomio 12.7.2001, Kok. 2001, s. II‑1975, 134 kohta).
Lisäksi on todettava, että EY 288 artiklan toisen kohdan mukaan yhteisölle tässä määräyksessä asetettu velvollisuus korvata
toimielintensä aiheuttama vahinko perustuu ”jäsenvaltioiden lainsäädännön yhteisiin yleisiin periaatteisiin”, eikä siinä näin
ollen rajoiteta näitä periaatteita koskemaan vain sitä sopimussuhteen ulkopuolista yhteisön vastuuta, joka syntyy kyseisten
toimielinten lainvastaisesta menettelystä.
Sopimussuhteen ulkopuolista vastuuta koskevissa kansallisissa lainsäädännöissä annetaan yksityisille mahdollisuus, vaikkakin
vaihtelevasti, saada tuomioistuimissa tietyillä aloilla ja eri menettelysääntöjen mukaisesti korvausta tietyistä vahingoista
silloinkin, kun vahingon aiheuttaja ei ole toiminut lainvastaisesti.
Mikäli vahinko on aiheutunut sellaisesta yhteisön toimielinten menettelystä, jonka lainvastaisuutta ei ole näytetty toteen,
yhteisö voi joutua sopimussuhteen ulkopuoliseen vastuuseen silloin, kun seuraavat edellytykset täyttyvät kumulatiivisesti:
vahinko on todella syntynyt, vahingon ja yhteisön toimielinten menettelyn välillä on syy-yhteys ja kyseessä oleva vahinko
on epätavallinen ja erityinen (ks. vastaavasti asia C‑237/98 P, Dorsch Consult v. neuvosto ja komissio, tuomio 15.6.2000,
Kok. 2000, s. I‑4549, 19 kohta).
Näiden kahden käsitteen osalta on todettava, että vahinko on yhtäältä epätavallinen, kun se on suurempi kuin kyseisen alan
toimintaan luonnostaan kuuluvat taloudelliset riskit, ja toisaalta erityinen, kun se vaikuttaa erityiseen taloudellisten toimijoiden
ryhmään suhteettomalla tavalla muihin toimijoihin verrattuna (em. asia Förde-Reederei v. neuvosto ja komissio, tuomion 56
kohta ja yhdistetyt asiat T‑64/01 ja T‑65/01, Afrikanische Frucht‑Compagnie ja Internationale Fruchtimport Gesellschaft Weichert
v. neuvosto ja komissio, tuomio 10.2.2004, Kok. 2004, s. II‑521, 151 kohta).
Kantajan vahingonkorvausvaatimus on tutkittava näiden huomautusten valossa.
Kantaja väittää, että sen kanne on perusteltu sen takia, että komissio on rikkonut useissa jäsenvaltioissa tunnustettuja sopimussuhteen
ulkopuolista vastuuta koskevia periaatteita. Kantaja vetoaa tältä osin seuraaviin kannetyyppeihin:
–        perusteettoman edun kieltoa koskeva siviilioikeudellinen kanne (de in rem verso)
–        asiainhuoltoon perustuva siviilioikeudellinen kanne (negotiorum gestio)
–        luottamuksensuojaa koskevan yhteisön oikeuden periaatteen loukkaamista koskeva kanne
–        siviilioikeudellinen kanne, joka perustuu siihen, että komission virkamiesten toimet merkitsevät sellaista virhettä tai laiminlyöntiä,
joka on aiheuttanut kantajalle vahinkoa.
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin toteaa, että kantajan korvausvaatimus perustuu yhtäältä sellaisiin sopimussuhteen ulkopuolista
vastuuta koskeviin järjestelmiin, jotka eivät edellytä sitä, että yhteisön toimielimet tai yhteisön henkilöstö olisivat tehtäviään
suorittaessaan toimineet lainvastaisesti (perusteeton etu ja asiainhuolto), ja toisaalta sopimussuhteen ulkopuolista yhteisön
vastuuta koskevaan järjestelmään, joka perustuu siihen, että yhteisön toimielimet tai yhteisön henkilöstö ovat tehtäviään
suorittaessaan toimineet lainvastaisesti (luottamuksensuojaa koskeva periaatteen loukkaaminen ja komission virhe tai laiminlyönti).

Vaatimukset, jotka perustuvat sellaiseen sopimussuhteen ulkopuoliseen yhteisön vastuuseen, johon ei liity yhteisön elinten
lainvastaista käyttäytymistä (perusteetonta etua ja asiainhuoltoa koskevat kanteet)
Asianosaisten lausumat
Perusteetonta etua koskevan siviilioikeudellisen kanteen osalta kantaja esittää, että sen perusteltavuus edellyttää jäsenvaltioille
yhteisten oikeusperiaatteiden mukaan seuraavien neljän edellytyksen täyttymistä:
–        vastaaja on saanut etua
–        kantaja on menettänyt edun
–        vastaajan edun saamisen ja kantajan edun menettämisen välillä on yhteys
–        edun saamiselle ja edun menettämiselle ei kummallekaan ole pätevää oikeudellista perustetta, toisin sanoen edun saaminen on
epäoikeutettua tai ”perusteetonta”.
Ensimmäisen edellytyksen osalta kantaja väittää, että komissio on saanut etua niiden palvelujen kokonaisarvon verran, joiden
osalta laskujen maksu on keskeytetty, eli 448 947,78 euron verran.
Toisen edellytyksen osalta kantaja väittää, että koska ne laskut, joiden maksamisen komissio on keskeyttänyt, vastaavat sellaisia
palveluita, jotka kantaja on suorittanut tai jotka se on antanut alihankintana kolmansien osapuolten suoritettaviksi ja maksanut
itse, kyseisen maksujen keskeyttämisen takia kantaja on menettänyt etua kyseisten määrien verran. Kyseisiä määriä ei ole saatu
perittyä Helmicolta, joka on kantajan Yhdistyneessä kuningaskunnassa nostaman kanteen osalta vedonnut puolustuksekseen siihen,
että komissio on keskeyttänyt maksut ja lähettänyt takaisinperintää koskevia määräyksiä. Kantaja toteaa lisäksi, että Helmicon
ilmeinen konkurssi ja sen johtajien katoaminen merkitsevät sitä, että kantaja on menettänyt edun lopullisesti.
Kolmannen edellytyksen osalta kantaja väittää, että edellä esitetystä seuraa se, että on olemassa yhteys sen määrän, jonka
verran komissio on saanut etua, ja sen määrän välillä, jonka verran kantaja on menettänyt etua.
Neljännen edellytyksen osalta kantaja väittää, ettei sitä, että komissio kieltäytyi suorittamasta maksuja töistä, jotka suoritettiin
sen jälkeen, kun petos paljastui vuoden 1998 lokakuussa, voida perustella varainhoitoasetuksella, koska myöhempien laskujen
sääntöjenmukaisuutta ei ole asetettu kyseenalaiseksi. Kantaja toteaa, että komissio on näin ollen voinut kaikista asiaan vaikuttavista
seikoista tietoisena hyötyä kantajan suorittamista palveluista maksamatta siitä koskaan vastiketta, koska se on käyttänyt
maksujen keskeyttämistä ja takaisinperintää koskevia valtuuksiaan sillä hetkellä, kun kantaja oli saattanut velvoitteidensa
täytäntöönpanon päätökseen ja kun kyseinen maksu oli ainoa sopimusvelvoite, joka sen oli enää täytettävä. Kantajan mukaan
komissio on näin ollen saanut etua epäoikeutetusti ja perusteettomasti.
Kantaja vetoaa myös yhteisön oikeuden yleiseen periaatteeseen, jonka mukaan yhteisö ei saa epäoikeutetusti saada etua kolmansien
osapuolten kustannuksella.
Asiainhuoltoon perustuvan siviilioikeudellisen kanteen osalta kantaja esittää, että sen perusteltavuus jäsenvaltioille yhteisten
oikeusperiaatteiden mukaan edellyttää seuraavien viiden edellytyksen täyttymistä:
–        sen henkilön asioista huolehtimisen, joka on antanut sen muun henkilön tehtäväksi (päämies), on oltava – olipa kyse oikeudellisesta
tai käytännön asiainhuollosta – tälle hyödyksi
–        tosiseikkojen tapahtuma-aikana se henkilö, jonka asioista huolehdittiin, ei voinut itse huolehtia asioistaan vaan tämä oli
muun henkilön tehtävänä
–        asioista huolehtivalla henkilöllä ei ollut aikomusta tehdä tätä vastikkeetta; kyse ei ollut lahjoitustarkoituksesta
–        asioista huolehtivalla henkilöllä ei ollut minkäänlaista sopimusperusteista velvoitetta huolehtia toisen henkilön asioista
–        voidaan perustellusti odottaa, että se henkilö, jonka asioista huolehdittiin, olisi toiminut samalla tavalla kuin asioista
huolehtiva henkilö, jos se olisi ollut tietoinen toiminnan tarpeellisuudesta.
Kantajan mukaan ensimmäinen edellytys täyttyy, koska komissio on hankkeiden osalta julkistanut myönteiset loppukertomukset
ja on näin ollen hyväksynyt kantajan suorittaman työn.
Toinen edellytys täyttyy sillä perusteella, että 5.10.1998 päivättyyn faksiin perustuvasta näytöstä ilmenee, että komission
virkamiehet, jotka pelkäsivät, ettei Venäjää ja Moldovaa koskevien sopimusten täytäntöönpanoa saada vietyä päätökseen, vaativat
kantajaa toteuttamaan tämän kannalta tarvittavat toimenpiteet.
Kolmas edellytys täyttyy kantajan mukaan sen takia, että kantaja ilmaisi vuoden 1998 lokakuussa maksamatta jäämistä koskevan
huolensa, mikä osoittaa, ettei sillä ollut aikomusta suorittaa kyseisiä palveluja vastikkeetta. Tätä tukee se, että se oli
sopinut Helmicon kanssa sellaisen erityisen tilin avaamisesta, jonka käyttämiseen sillä oli valtuutus siten, että kaikki maksut,
jotka komissio suoritti kyseiselle tilille, voitiin siirtää sille.
Neljäs edellytys täyttyy kantajan mukaan sen takia, että komission virkamiehet itsekin toteavat, ettei komission ja kantajan
välillä ole ollut minkäänlaista sopimussuhdetta.
Myös viidennen edellytyksen on kantajan mukaan katsottava täyttyvän, kun otetaan huomioon, että komission virkamiehet ovat
5.10.1998 päivätyssä faksissaan todenneet seuraavaa:
”Mikäli komissio ei saa tällaisia takeita ennen maanantaita 12.10.1998, se turvautuu sopimuksen mukaisesti muihin keinoihin
taatakseen hankkeen saattamisen päätökseen.”
Kantaja toteaa, että asiainhuoltoa koskevan suhteen olemassaolo merkitsee asioista huolehtivaan henkilöön kohdistuvaa velvollisuutta
jatkaa toisen henkilön asioista huolehtimista siihen saakka, kunnes viimeksi mainittu kykenee itse huolehtimaan niistä, ja
toimia järkevästi ja huolellisesti (bonus pater familias). Sen henkilön, jonka asioista huolehditaan, on maksettava asioista
huolehtivalle korvausta asiainhuollon yhteydessä suoritetuista palveluista ja maksetuista kuluista. Kantaja toteaa, että koska
se on käsiteltävänä olevassa asiassa saattanut Venäjää ja Moldovaa koskevat hankkeet päätökseen ja toiminut järkevästi, sillä
on näin ollen oikeus kohtuulliseen korvaukseen suoritetusta työstä ja korvaukseen kaikista niistä kustannuksista, joita sille
on kertynyt kyseisen työn osalta.
Kantaja väittää, ettei kyseisten jäsenvaltioille yhteisten sopimussuhteen ulkopuolista vastuuta koskevien yleisten periaatteiden
soveltaminen edellytä sitä, että etua saanut taho tai se henkilö, jonka asioista on huolehdittu, olisi toiminut lainvastaisesti.
Toiminnasta tulee lainvastaista ainoastaan silloin, jos etua saanut taho kieltäytyy maksamasta korvausta edun menettäneelle
taholle (perusteettoman edun palautuskanne) tai se henkilö, jonka asioista on huolehdittu, kieltäytyy maksamasta korvausta
asioista huolehtineelle henkilölle (asiainhuoltoon perustuva kanne). Kantaja katsoo näin ollen, että kaikki sen vaatimukset
ovat perusteltuja.
Komissio viittaa oikeuskäytäntöön, jonka mukaan sopimussuhteen ulkopuolisen yhteisön vastuun syntymisen edellytyksenä on se,
että kantaja näyttää toteen, että kyseisen toimielimen moitittu toiminta on lainvastaista, että vahinko on todella syntynyt
ja että toiminnan ja väitetyn vahingon välillä on syy-yhteys (asia T‑113/96, Dubois et Fils v. neuvosto ja komissio, tuomio
29.1.1998, Kok. 1998, s. II‑125, 54 kohta ja asia T‑61/01, Vendedurías de Armadores Reunidos v. komissio, tuomio 27.2.2003,
Kok. 2003, s. II‑327, 40 kohta). Jos yksi näistä edellytyksistä jää täyttymättä, vaatimus on kokonaisuudessaan hylättävä,
eikä ole tarpeen tutkia vastuun muita edellytyksiä (ks. em. asia Innova Privat Akademie v. komissio, tuomion 23 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Komissio väittää pääasiallisesti, että koska kantaja ei ole perusteettoman edun palautukseen ja asiainhuoltoon liittyvien
vaatimustensa osalta esittänyt minkäänlaista täsmällistä väitettä, joka koskisi komission toiminnan lainvastaisuutta, kyseiset
vaatimukset on hylättävä sillä perusteella, ettei toimielimen toiminnan lainvastaisuutta koskeva edellytys täyty. Kantaja
on väittänyt, että korvauksen suorittamatta jättäminen olisi itsessään lainvastainen toimi, ja tältä osin komissio esittää,
että kyse on kehäpäätelmästä, koska väitetty vahinko ja vastuun aiheuttanut tekijä ovat yksi ja sama asia.
Komissio väittää toissijaisesti, etteivät edellytykset, jotka koskevat perusteettoman edun kieltoon tai asiainhuoltoon perustuvaa
kannetta, täyty.
Komissio toteaa, ettei sitä voida moittia siitä, että se olisi kantajan vahingoksi saanut etua epäoikeutetusti tai perusteettomasti
sen takia, että Helmicon laskujen maksaminen on keskeytetty ja tämän osalta on laadittu perintämääräykset sen jälkeen, kun
niiden sopimussuhteessa oli paljastunut petos. Komissio on tällä tavoin toimimalla täyttänyt sellaisen varainhoitoasetuksessa
nimenomaisesti säädetyn velvollisuuden, jonka perusteella ei – toisin kuin kantaja väittää – alihankkijan hyväksi ole syntynyt
oikeutta. Komissio katsoo, että tällainen velvollisuus merkitsee päinvastoin sitä, ettei kolmansien osapuolten etuja voida
ottaa huomioon.
Kantaja ei komission mukaan voi esittää, että kantaja olisi menettänyt edun ”epäoikeutetusti”, koska se määrä, jota se vaatii
sopimusvelvoitteidensa nojalla suorittamiensa töiden perusteella, vastaa sitä määrää, jonka Helmico on velvollinen maksamaan
sille alihankintasopimusten nojalla. Komissio muistuttaa, että kantaja on itse päättänyt olla ryhtymättä sopimussuhteeseen
komission kanssa ja ettei se näin ollen voi vaatia sellaisia takeita, joihin sillä olisi oikeus, jos se olisi yksi sopimuspuolista.
Komission mukaan asiainhuoltoon perustuvaa siviilioikeudellista kannetta ei ole tarkoitettu käytettäväksi tilanteessa, jossa
alihankkija suorittaa sopimuksen nojalla töitä kolmannelle osapuolelle. Komissio viittaa tältä osin sellaisiin artikkeleihin,
joita eurooppalaista siviililakia tarkasteleva työryhmä kirjoitti vuoden 2003 lokakuussa yhteisön oikeuden periaatteista,
jotka koskevat vapaaehtoista puuttumista kolmansien osapuolten asioihin. Näissä artikkeleissa suljetaan vastuu pois lähtökohtaisesti
”silloin, kun toimija on sitoutunut kolmanteen osapuoleen nähden toimimaan”. Komission mukaan asiainhuoltoon perustuva vastuu
on käsiteltävänä olevassa asiassa lähtökohtaisesti suljettava pois, koska kantaja ainoastaan pani täytäntöön sellaisia velvoitteita,
jotka sille kuuluivat sen Helmicon kanssa tekemänsä sopimuksen nojalla.
Mainittujen artikkeleiden mukaan asiainhuoltoon perustuva vastuu on suljettava pois myös sillä perusteella, että ”toimijalla”
on oltava ”järkevä syy toimia”. Komissio toteaa, ”ettei toimijalla ole järkevää syytä toimia, jos sillä on tosiasiallinen
mahdollisuus selvittää toimeksiantajan pyrkimykset, mutta se ei tee näin”. Komissio katsoo käsiteltävänä olevassa asiassa,
että vaikka oletettaisiin, että Helmicon kanssa tehty sopimus olisi lakannut olemasta (mitä ei ole tapahtunut), kantajalla
oli mahdollisuus selvittää kaikki komission toiveet. Siinä tapauksessa, että se ei ole näin tehnyt, se ei ole toiminut ”järkevästi”;
jos se on tehnyt näin ja tullut siihen tulokseen, että komissio toivoi sen toimivan kuten se toimi, vaatimuksen tämä osa kuuluisi
luottamuksensuojaa koskevaan periaatteeseen liittyvän kanneperusteen alaan.
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen arviointi asiasta
Ensiksi on todettava, ettei sopimussuhteen ulkopuolista vastuuta koskeva järjestelmä, sellaisena kuin siitä on säädetty useimmissa
kansallisissa oikeusjärjestyksissä, välttämättä sisällä edellytystä, joka koskisi vastaajan toiminnan lainvastaisuutta tai
kyseisessä toiminnassa tehtyä virhettä. Perusteettomaan etuun tai asiainhuoltoon perustuvien kanteiden tarkoituksena on se,
että siviilioikeudessa tarkoitetuissa erityisissä olosuhteissa syntyy etua saaneen tahon tai sellaisen henkilön, jonka asioista
on huolehdittu, asemassa olevalle henkilölle sopimussuhteen ulkopuolinen velvoite, joka pääsääntöisesti merkitsee sitä, että
hänen on palautettava saamansa perusteeton etu tai maksettava korvausta henkilölle, joka on huolehtinut hänen asioistaan.
Tästä seuraa näin ollen se, ettei kantajan esittämiä perusteetonta etua ja asiainhuoltoa koskevia kanneperusteita voida komission
vaatimalla tavalla hylätä yksinomaan sillä perusteella, ettei toimielimen toiminnan lainvastaisuutta koskeva edellytys täyty.
Kuten edellä 63–66 kohdassa on todettu, EY 288 artiklan toisessa kohdassa määrätään, että yhteisö on velvollinen korvaamaan
toimielintensä aiheuttamat vahingot, mutta ei rajoiteta sopimussuhteen ulkopuolista yhteisön vastuuta koskevaa järjestelmää
ainoastaan sellaisiin tapauksiin, jossa yhteisö olisi syyllistynyt virheeseen. Yhteisön toimielimen sellainen toimi tai toiminta,
joka on lainmukaista, voi nimittäin aiheuttaa sellaista epätavallista ja erityistä vahinkoa, jonka yhteisö on edellä mainitun
oikeuskäytännön nojalla velvollinen korvaamaan.
Yhteisöjen tuomioistuimet ovat lisäksi jo saaneet tilaisuuden soveltaa tiettyjä perusteettoman edun palauttamista koskevia
periaatteita, erityisesti itse perusteettoman edun osalta, jonka kielto on yhteisön oikeuden yleinen periaate (asia C‑259/87,
Kreikka v. komissio, tuomio 10.7.1990, Kok. 1990, s. I‑2845, 26 kohta; asia T‑171/99, Corus UK v. komissio, tuomio 10.10.2001,
Kok. 2001, s. II‑2967, 55 kohta ja yhdistetyt asiat T‑44/01, T‑119/01 ja T‑126/01, Vieira ym. v. komissio, tuomio 3.4.2003,
Kok. 2003, s. II‑1209, 86 kohta).
Näin ollen on tutkittava, täyttyvätkö perusteettoman edun palautusta koskevaa kannetta tai asiainhuoltoa koskevaa kannetta
koskevat edellytykset käsiteltävänä olevassa asiassa, jotta voidaan määrittää, onko mainittuja periaatteita sovellettava.
Tältä osin on todettava, että kuten komissio väittää, tämän oikeusriidan tosiasiallisessa ja oikeudellisessa asiayhteydessä
perusteetonta etua tai asiainhuoltoa koskevat kanteet eivät voi menestyä.
Jäsenvaltioiden oikeusjärjestyksille yhteisten yleisten periaatteiden mukaan kyseisiä kanteita ei nimittäin voida pitää perusteltuina,
jos etua saaneen tai sen henkilön, jonka asioista on huolehdittu, saama etu perustuu sopimukseen tai lakisääteiseen velvollisuuteen.
Lisäksi on todettava, että samojen periaatteiden mukaan tällaisiin kanteisiin voidaan lähtökohtaisesti turvautua ainoastaan
toissijaisesti, toisin sanoen niissä tapauksissa, joissa vahinkoa kärsineellä ei ole muuta kannemahdollisuutta käytettävissään
sen saamiseksi, mihin hän on oikeutettu.
Tässä tapauksessa on kuitenkin kiistatonta, että yhtäältä komission ja Helmicon välillä ja toisaalta Helmicon ja kantajan
välillä on sopimussuhde. Aiheutuneeksi väitetty suora vahinko vastaa sen korvauksen määrää, joka Helmicon on maksettava kantajalle
näiden kahden sopimuspuolen välillä tehtyjen sellaisten sopimusten nojalla, joihin sisältyy tältä osin oikeuspaikkalauseke,
jolla Englannin ja Walesin tuomioistuimet nimetään toimivaltaisiksi tuomioistuimiksi käsittelemään mahdollisia sopimusriitoja.
Helmicon tehtävänä on näin ollen kiistattomasti maksaa korvaus kantajan suorittamista töistä ja ottaa vastuu kyseisen korvauksen
mahdollisesta maksamatta jäämisestä, mitä osoittaa lisäksi se, että High Court of Justicessa on parhaillaan vireillä kantajan
Helmicoa vastaan tältä osin nostama kanne, vaikka kanteen käsittelyä onkin lykätty. Helmicon mahdollisella maksukyvyttömyydellä
ei voida perustella sitä, että kyseinen vastuu siirtyy komissiolle, koska kantaja ei voi perustaa oikeuttaan saada korvaus
kahteen lähteeseen. Oikeudenkäyntiaineistosta nimittäin ilmenee – eivätkä asianosaiset ole sitä kiistäneet – että Hight Court
of Justicessa vireillä oleva oikeudenkäynti koskee maksua samoista palveluista, joita nyt käsiteltävänä oleva kanne koskee.
Tästä seuraa, ettei sitä, että mahdollisesti komissio on saanut etua tai kantaja menettänyt edun, voida pitää perusteettomana
siltä osin kuin se perustuu toteutettuun sopimusjärjestelyyn.
Vastaavalla analogisella päättelyllä voidaan sulkea pois myös asiainhuoltoa koskevaa siviilioikeudellista kannetta koskevien
periaatteiden soveltaminen. Kyseistä kannetyyppiä voidaan jäsenvaltioiden oikeusjärjestyksille yhteisten yleisten periaatteiden
mukaan käyttää ainoastaan hyvin poikkeuksellisesti julkisen vallan saattamiseksi vastuuseen, ja erityisesti käsiteltävänä
olevan asian kaltaisessa tosiasiallisessa ja oikeudellisessa asiayhteydessä. Asiainhuoltoon perustuvan siviilioikeudellisen
kanteen käyttöä koskevat edellytykset eivät selvästikään täyty seuraavassa esitettävistä syistä.
On todettava, ettei sitä, että kantaja on täyttänyt sopimusvelvoitteitaan Helmicoon nähden, voida pätevästi pitää vapaaehtoisena
puuttumisena kolmannen osapuolen sellaisiin asioihin, joista on välttämätöntä huolehtia, mitä kyseinen kannetyyppi edellyttää.
Kantaja oli nimittäin ennen osallistumistaan Venäjää ja Moldovaa koskevien hankkeiden toteuttamiseen vuoden 1998 lokakuussa
yhteydessä komission virkamiehiin, mikä merkitsee sitä, ettei kyse ollut kantajan vapaaehtoisesta aloitteesta. Seuraavaksi
on todettava, että se päätelmä, jonka kantaja on tehnyt 5.10.1998 päivätyn kirjeen perusteella ja jonka mukaan komissio ei
kyennyt hallinnoimaan kyseisiä hankkeita, on ilmeisen virheellinen, kun otetaan huomioon mainitun kirjeen sisältö. Komissio
viittasi kyseisessä kirjeessä nimenomaisesti mahdollisuuteen ”turvautua muihin keinoihin taatakseen hankkeen saattaminen päätökseen”.
Kantajan perustelut ovat lopuksi ristiriidassa asianhuoltoa koskevien periaatteiden kanssa niiltä osin kuin kysymys on siitä,
oliko se taho, jonka asioista huolehdittiin, tietoinen asioista huolehtivan tahon toiminnasta. Asioista huolehtivan tahon
toiminta tapahtuu pääsääntöisesti nimittäin sen tahon tietämättä, jonka asioista huolehditaan, tai ainakin siten, ettei viimeksi
mainittu ole tietoinen välittömän toiminnan välttämättömyydestä. Kantaja itse kuitenkin toteaa, että sen päätös jatkaa töiden
suorittamista vuoden 1998 lokakuussa perustui siihen, että komissio rohkaisi sitä toimimaan näin.
On myös hyödyllistä todeta lisäksi, että talouden toimijoiden on kannettava niiden toimintaan yksittäistapausten olosuhteet
huomioon ottaen liittyvät taloudelliset riskit (ks. asia T‑203/96, Embassy Limousines & Services v. parlamentti, tuomio 17.12.1998,
Kok. 1998, s. II‑4239, 75 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Ei ole näytetty toteen, että kantajalle olisi aiheutunut sellaista epätavallista ja erityistä vahinkoa, joka ylittäisi sen
toiminnalle ominaiset taloudelliset ja kaupalliset riskit. Kaikissa sopimussuhteissa on olemassa tietty vaara siitä, ettei
jokin sopimuspuolista täytä sopimusvelvoitteitaan riittävällä tavalla tai jopa joutuu maksukyvyttömäksi. Sopimuspuolten asiana
on vähentää tätä vaaraa asianmukaisesti sopimuksessa. Kantaja tiesi siitä, ettei Helmico täyttänyt sopimusvelvoitteitaan,
mutta päätti kuitenkin asiaan vaikuttavista seikoista tietoisena jatkaa omien velvoitteidensa täyttämistä sen sijaan, että
se olisi turvautunut virallisiin oikeussuojakeinoihin. Kantaja on näin tehdessään ottanut sellaisen kaupallisen riskin, jota
voidaan pitää tavallisena. Kysymys siitä, perustuiko kantajan kyseinen päätös komission rohkaisuun ja/tai kokonaan tai osittain
kantajan uskomukseen siitä, että komissio huolehtisi kantajan suorittamien palvelujen korvaamisesta mikäli Helmico ei pystyisi
näin tekemään, kuuluu näin ollen luottamuksensuojan periaatteen loukkaamista koskevan kanneperusteen alaan.
Edellä esitetystä seuraa, että kantajan kaksi ensimmäistä kanneperustetta, jotka koskevat sopimussuhteen ulkopuolista, tuottamuksesta
riippumatonta vastuuta koskevia, jäsenvaltioiden oikeusjärjestyksille yhteisiä yleisiä periaatteita, on hylättävä perusteettomina.

Vaatimukset, jotka perustuvat sellaiseen sopimussuhteen ulkopuoliseen yhteisön vastuuseen, jonka perustana on yhteisön elinten
lainvastainen toiminta
Luottamuksensuoja
–       Asianosaisten lausumat
Kantaja vetoaa oikeuskäytäntöön, jonka mukaan oikeus vaatia luottamuksensuojaa koskee kaikkia oikeussubjekteja, jotka ovat
sellaisessa tilanteessa, josta ilmenee, että heille on yhteisön toimielimen toiminnan vuoksi syntynyt perusteltuja odotuksia.
Kantaja korostaa lisäksi, että talouden toimijoiden on toki kannettava niiden toimintaan liittyvät taloudelliset riskit mutta
että yksittäistapausten olosuhteet on otettava huomioon.
Kantaja väittää, että komission virkamiesten kanssa 2.10.1998 pidetty kokous ja tätä seurannut kirjeenvaihto, joka koski Helmicon
sellaisen erityisen pankkitilin avaamista, jonka käyttöön kantajalla oli valtuutus, merkitsivät sitä, että kantajalle syntyi
odotus siitä, että komission virkamiehet huolehtisivat, että kantaja todella saisi korvauksen suorittamastaan työstä.
Kantaja toteaa, että se on nimenomaan näihin odotuksiin perustuen saattanut Moldovaa ja Venäjää koskevat hankkeet asianmukaisesti
päätökseen. Se toteaa, ettei se näin tehdessään ole ottanut toiminnalleen ominaista riskiä, koska se oli sen takia, ettei
se ollut komission sopimuskumppani ja ettei se saanut Helmicolta maksua, vapaa lopettamaan kyseisten palvelujen suorittamisen.
Kantaja esittää, että koska se työskenteli komission hyväksi, se saattoi kohtuudella odottaa, että sitä kohdeltaisiin lojaalisti
ja ettei siihen kohdistuisi riskiä siitä, ettei sille maksettaisi korvausta niistä palveluista, joita se suoritti komission
virkamiesten voimakkaan kehotuksen perusteella.
Kantaja toteaa, että koska komissio on kannustanut sitä suorittamaan palvelut asianmukaisesti loppuun ja koska se on tämän
jälkeen kieltäytynyt maksamasta kyseisistä palveluista korvausta Helmicolle eikä ole toteuttanut toimenpiteitä sen varmistamiseksi,
että kantaja saisi korvauksen suorittamastaan työstä, komissio on syyllistynyt sellaiseen virheeseen, joka merkitsee sen sopimussuhteen
ulkopuolisen vastuun syntymistä.
Kantaja väittää, että täsmällisiä, vaikkakaan ei nimenomaisia, vakuutteluja voidaan johtaa koko siitä toimintamallista, jonka
komissio on tässä tapauksessa omaksunut, mukaan lukien sellaiset seikat, joista on osoituksena komission täydellinen passiivisuus.
Mainittu toiminta ja kyseiset seikat voidaan tiivistettyinä ja tulkittuina esittää seuraavasti:
– kantaja kiinnitti komission virkamiesten huomion siihen, ettei Helmico suorittanut maksua kantajalle ja että se johti tätä
harhaan esittämällä väärennettyjä asiakirjoja, jotka koskivat Helmicon komissiolle toimittamia laskuja
– komission virkamiehet pitivät tätä petoksena, koska Helmicolle oli luovutettu yhteisön varoja ja koska Helmico ei ollut
suorittanut maksua kyseisten palvelujen suorittajalle eli kantajalle
– kantaja ilmaisi komission virkamiehille aikomuksensa olla käyttämättä enempää aikaa ja rahaa, kunnes löydettäisiin menettely
sen varmistamiseksi, että kantaja saisi maksun
– komission virkamiehille ilmoitettiin tällaisen menettelyn käyttöönotosta eivätkä nämä esittäneet minkäänlaista vastalausetta.
Tarkemmin ottaen tämä menettely toteutettiin avaamalla Helmicon nimissä pankkitili, jonka käyttöön kantajalla oli valtuutus
– eräs komission virkamiehistä huolestui siitä, ettei Venäjää koskevaa hanketta saatettaisi päätökseen, ja varoitti kantajaa
siitä, että komissio voisi tutkia muita keinoja kyseisten hankkeiden saattamiseksi päätökseen, elleivät asianosaiset löytäisi
ratkaisua erimielisyyksiinsä
– komission virkamiehet antoivat kantajalle luvan jatkaa Venäjää ja Moldovaa koskevien hankkeiden toteuttamista ja ilmoittivat
vasta sen jälkeen, kun kyseiset hankkeet oli saatettu päätökseen, että maksut Helmicolle oli keskeytetty ja että perintämääräyksiä
oli laadittu
– kantaja saattoi Venäjää ja Moldovaa koskevat hankkeet päätökseen ja komission virkamiehet hyväksyivät niiden toteuttamista
koskevat kertomukset
– komissio suoritti maksun Helmicon sellaiselle pankkitilille, jonka käyttöön kantajalla oli valtuutus
– kuten komission 22.3.2000 päivätystä kirjeestä ilmenee, komission virkamiehet harkitsivat sellaisten lisämaksujen suorittamista
kantajalle, joiden määrä laskettaisiin kantajan suorittaman työn ja sille aiheutuneiden kustannusten perusteella, mutta katsoivat,
että oli olemassa oikeudellista epävarmuutta sen osalta, voisivatko Helmico tai sen konkurssipesän hoitajat riitauttaa tällaiset
maksut
– komissio keskeytti kaikki muut maksut ja laati Helmicon osalta perintämääräyksiä vuoden 2000 huhtikuussa eli vasta sen jälkeen,
kun kantaja oli saattanut Venäjää ja Moldovaa koskevat hankkeet päätökseen ja kun hankkeiden päätökseen saattamista koskevat
kertomukset oli hyväksytty
– Masdarin hallituksen puheenjohtaja lähetti 15.6.2000 ulkosuhteista vastaavalle komission jäsenelle faksin, jossa hän totesi
seuraavaa: ”Ilmoitimme 18 kuukautta sitten Euroopan komissiolle niistä vaikeuksista, joita meillä oli yhteistyökumppanimme
Helmicon kanssa kahden edellä mainitun hankkeen osalta. Meille annettiin vakuutteluja siitä, että mikäli jatkaisimme hankkeiden
toteuttamista, Euroopan komissio varmistaisi, että saisimme maksun palveluistamme. Jatkoimme kyseisten kahden hankkeen rahoittamista
ja täytäntöönpanoa nimissänne huomattavien ylimääräisten kulujen kustannuksella huolimatta siitä, että tiedossamme oli jo,
että Helmico oli syyllistynyt petokselliseen toimintaan Masdariin nähden ja ettei kyseisiä varoja todennäköisesti saataisi
perittyä takaisin.”
– komission jäsenen 25.7.2000 päivättyyn kirjeeseen sisältyvässä vastauksessa ei riitautettu Masdarin hallituksen puheenjohtajan
ilmoitusta, jonka mukaan Masdarille oli annettu vakuutteluja siitä, että se saisi maksun.
Komissio muistuttaa, että vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan talouden toimijoiden on kannettava niiden toimintaan yksittäistapausten
olosuhteet huomioon ottaen liittyvät taloudelliset riskit. Tätä sääntöä lieventää kuitenkin luottamuksensuojan periaate. Vakiintuneen
oikeuskäytännön mukaan oikeus vaatia luottamuksensuojaa, joka on yksi yhteisön perustavanlaatuisista periaatteista, koskee
kaikkia oikeussubjekteja, jotka ovat sellaisessa tilanteessa, josta ilmenee, että heille on esimerkiksi yhteisön toimielimen
antamien täsmällisten vakuuttelujen vuoksi syntynyt perusteltuja odotuksia.
Komissio katsoo, ettei komission virkamiesten kanssa 2.10.1998 pidettyä kokousta ja sitä seurannutta kirjeenvaihtoa, joihin
kantaja on vedonnut, voida kohtuudella tulkita komission virkamiesten ”täsmälliseksi vakuutteluksi” siitä, että ne huolehtisivat,
että kantaja todella saisi korvauksen suoritetuista töistä.
Komissio katsoo mainitun kokouksen osalta, että kantajan asiana on näyttää toteen, että tällaisia vakuutteluja, tai ainakin
sellaisia ilmoituksia, jotka voitaisiin kohtuudella tulkita tällaisiksi vakuutteluiksi, on todellakin annettu mainitussa kokouksessa,
mitä kantaja ei ole tehnyt. Komissio toteaa, että se on yhä valmis ratkaisemaan käsiteltävänä olevan asian sovinnollisesti
maksamalla 249 314,35 euron määrän, joka vastaa niiden palvelujen arvoa, jotka kantaja suoritti mainitun kokouksen jälkeen,
mikäli kantaja kykenee esittämään edellä mainittua näyttöä.
Helmicolle 5.10.1998 lähetetyn faksin osalta komissio toteaa, että sen tarkoituksena oli yhtäältä ainoastaan ilmoittaa, että
komissio oli huolestunut siitä, että Helmicon ja kantajan väliset erimielisyydet vaarantaisivat Venäjää koskevan sopimuksen
saattamisen päätökseen, ja toisaalta saada takeet siitä, että Helmico ja kantaja todella noudattaisivat sopimusvelvoitteitaan.
Komissio toteaa, ettei tätä seurannutta kirjeenvaihtoa voida myöskään tulkita tällaiseksi vakuutteluksi. Kyseinen kirjeenvaihto
muodostuu kantajan ja Helmicon välisistä kirjeistä ja Helmicon komissiolle lähettämistä kirjeistä. Kyseiset kirjeet sisältävät
komissio mukaan pääasiallisesti vakuutteluja siitä, että Helmico ja kantaja olivat sopineet erimielisyytensä ja että Venäjää
ja Moldovaa koskevat sopimukset pantaisiin täytäntöön. Kyseiset kirjeet sisältävät myös muita tietoja, jotka koskivat muun
muassa sitä, että kyseisten hankkeiden hallinnointi oli siirretty Masdarin puheenjohtajalle ja että tietyt kyseisten sopimusten
perusteella suoritettavat maksut olisi vastedes suoritettava erikseen osoitetulle Masdarin nimissä olevalle pankkitilille.
Nämä tiedot liittyvät ainoastaan kyseisten osapuolten välisiin järjestelyihin ja niiden tarkoituksena oli todennäköisesti
ainoastaan helpottaa niiden välisten näkemyserojen ratkaisemista, eikä niitä voida tulkita siten, että ne merkitsisivät alkuperäisten
sopimusehtojen muuttamista koskevaa ehdotusta, jonka kyseiset osapuolet olisivat tehneet komissiolle.
Komissio kiistää myös näkemyksen, jonka mukaan se, ettei se reagoinut 25.7.2000 päivätyssä kirjeessään siihen toteamukseen,
jonka Masdar oli esittänyt 15.6.2000 päivätyssä kirjeessään ja jonka mukaan tämä oli saanut ”vakuutteluja siitä, että mikäli
[se] jatkaisi hankkeiden toteuttamista, Euroopan komissio varmistaisi, että [se] saisi maksun palveluistaan”, voitaisiin pitää
nimenomaisena takeena tai sellaisen asiantilan hiljaisena hyväksymisenä, että Masdar olisi sopimussuhteessa komissioon tai
että komissio olisi sitoutunut toimimaan siten, että kantaja saisi korvauksen kaikista niistä töistä, jotka se suoritti Helmicon
kanssa tekemänsä sopimuksen nojalla (asia T‑123/89, Chomel v. komissio, tuomio 27.3.1990, Kok. 1990, s. II‑131, 27 kohta).
Komissio muistuttaa lisäksi, että jotta kantaja voisi vedota luottamuksensuojan periaatteeseen, sen on osoitettava, että annettujen
vakuuttelujen ja kärsityn vahingon välillä on syy-yhteys. Kantajan on komission mukaan toisin sanoen paitsi näytettävä toteen,
että kyseinen yhteisön toimielin on esittänyt vakuutteluja, myös se, että se on itse kärsinyt vahinkoa toimiessaan kyseisiin
vakuutteluihin uskoen (em. asia Embassy Limousines & Services v. parlamentti).
Komissio toteaa, että vaikka oletettaisiin, että 25.7.2000 päivättyyn kirjeeseen olisi sisältynyt vakuuttelua siitä, että
kantajalle tullaan suorittamaan maksu, kyseisellä vakuuttelulla ei olisi merkitystä, koska se mahdollinen vahinko, jonka kantaja
olisi kärsinyt sellaisten kustannusten takia, joita sille aiheutui Helmicon kanssa tekemänsä sopimuksen täytäntöönpanosta,
olisi tapahtunut ennen mainittua päivämäärää.
Komissio toteaa, ettei kantajalle ole esitetty täsmällisiä vakuutteluja, ja vaatii, että luottamuksensuojaa koskeva kanneperuste
on hylättävä.
–       Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen arviointi asiasta
Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan oikeus vaatia luottamuksensuojaa, joka on yksi yhteisön perustavanlaatuisista periaatteista,
koskee kaikkia oikeussubjekteja, jotka ovat sellaisessa tilanteessa, josta ilmenee, että heille on yhteisön toimielimen esittämien
täsmällisten vakuuttelujen vuoksi syntynyt perusteltuja odotuksia. Tällaista vakuuttelua ovat – oli se oikeudellinen muoto,
jolla se on annettu tiedoksi, mikä hyvänsä – täsmälliset, ehdottomat ja yhtäpitävät tiedot, jotka on saatu toimivaltaisista
ja luotettavista lähteistä (ks. yhdistetyt asiat T‑66/96 ja T‑221/97, Mellett v. yhteisöjen tuomioistuin, tuomio 21.7.1998,
Kok. H. 1998, s. I‑A‑449 ja II‑1305, 104 ja 107 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen). Oikeuskäytännössä on myös todettu, että
luottamuksensuojan periaate on oikeusnormi, jolla annetaan oikeuksia yksityisille (asia T‑43/98, Emesa Sugar v. neuvosto,
tuomio 6.12.2001, Kok. 2001, s. II‑3519, 64 kohta). Kyseisen periaatteen loukkaaminen voi näin ollen synnyttää yhteisön vastuun.
Tästä huolimatta talouden toimijoiden on kannettava niiden toimintaan yksittäistapausten olosuhteet huomioon ottaen liittyvät
taloudelliset riskit (ks. vastaavasti yhdistetyt asiat 83/76, 94/76, 4/77, 15/77 ja 40/77, HNL ym. v. neuvosto ja komissio,
tuomio 25.5.1978, Kok. 1978, s. 1209, Kok. Ep. IV, s. 119, 7 kohta ja asia 267/82, Développement ja Clemessy v. komissio,
tuomio 24.6.1986, Kok. 1986, s. 1907, Kok. Ep. VIII, s. 663, 33 kohta).
Oikeudenkäyntiaineistosta ilmenee, että ne odotukset, joihin kantaja vetoaa, koskevat sitä, että komissio suorittaisi maksun
sellaisista palveluista, joita kantaja sopimuksen perusteella suoritti Helmicolle. Tässä tapauksessa on todettava, ettei niitä
asiakirjoja, jotka komissio on laatinut ja jotka ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on saanut tutkittavakseen, voida missään
tapauksessa pitää sellaisina täsmällisinä vakuutteluina siitä, että komissio sitoutui maksamaan korvauksen kantajan suorittamista
palveluista, että niiden perusteella sille olisi voinut syntyä perusteltuja odotuksia.
Edellä mainittu 5.10.1998 päivätty faksi lähetettiin nimittäin Helmicolle ja se sisälsi lisäksi varoituksen siitä, että mikäli
Venäjää koskevan hankkeen saattaminen päätökseen vaarantuisi, komissio voisi saattaakseen sen asianmukaisesti päätökseen turvautua
muihin keinoihin kuin Helmicon ja kantajan muodostaman yhteenliittymän palveluihin. Kyseisestä faksista ei näin ollen voida
johtaa komission ”voimakasta kehotusta” siihen, että kantaja saattaisi Venäjää koskevan hankkeen päätökseen hinnalla millä
hyvänsä, eikä vakuuttelua siitä, että mikäli komissio ei saisi korvausta Helmicolta, komissio huolehtisi sen maksamisesta.
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin katsoo samoin, ettei myöskään sitä kirjeenvaihtoa, joka koski sellaisen erityisen pankkitilin
avaamista Helmicon nimiin, johon kantajalla olisi valtuutus, voida pitää kantajalle esitettynä vakuutteluna, koska komissio
ei ilmaissut kantaansa kyseisessä kirjeenvaihdossa, joka muodostui kantajan ja Helmicon välisistä kirjeistä tai Helmicon ja
komission välisistä kirjeistä. Näillä kirjeillä komissiolle annettiin tiettyjä tietoja, jotka koskivat mainittujen osapuolten
välisiä rahoituksellisia järjestelyjä. Sitä, että komissio otti huomioon Helmicon pankkitilin vaihtumisen, jopa tietoisena
siitä, että kantajalla oli valtuutus kyseisen tilin käyttämiseen, ei kuitenkaan voida pitää minkäänlaisena kantajalle annettuna
ylimääräisenä vakuutteluna.
Tällaista vakuuttelua ei myöskään voida johtaa kantajan 29.7.1999 päivätystä kirjeestä komissiolle. Kyseisessä kirjeessä nimittäin
ilmoitettiin kantajalle komission päätöksestä maksaa ainoastaan 200 000 euron suuruinen ennakkomaksu, joka maksettaisiin Helmicon
pankkitilille tämän lähettämien laskujen perusteella, ja keskeyttää vastaisten maksujen maksaminen, kunnes kysymys Moldovaa
ja Venäjää koskeviin hankkeisiin liittyvistä taloudellisista epäselvyyksistä olisi ratkaistu. Mainitussa kirjeessä ilmoitettiin
näin ollen selvästi, ettei vastaisia maksuja maksettaisi kantajan suorittamien töiden vaan Helmicon lähettämien laskujen perusteella
ja että maksut riippuisivat myös yhteisön varojen käyttöä koskevien tilintarkastusten tuloksista.
Kantaja on komissiolle 22.3.2000 lähettämänsä kirjeen osalta väittänyt, että kyseinen kirje sisälsi maksua koskevia vakuutteluja,
ja tämän osalta on todettava, että kyseinen väite on ristiriidassa kirjeen sisällön kanssa. Komissio näet torjuu kirjeessä
nimenomaisesti kantajan pyynnön siitä, että komissio suorittaisi maksun suoraan sille, vedoten muun muassa sellaisiin oikeudellisiin
seurauksiin, joita Helmicon mahdollisella maksukyvyttömyydellä olisi, kun otetaan huomioon Helmicon ja Masdarin välinen sopimussuhde.
Lopuksi 25.7.2000 päivätyn kirjeen osalta on todettava, että kuten komissio perustellusti huomauttaa, se, ettei se reagoinut
sellaiseen toteamukseen, jonka ensimmäisen kerran on esittänyt kantaja ja joka koski komission esittämien vakuuttelujen olemassaoloa,
voi merkitä tällainen toteamuksen vahvistamista ja ettei kyseistä kirjettä voida sellaisenaan pitää komission esittämänä täsmällisenä
vakuutteluna.
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimella ei myöskään ole tiedossaan seikkoja, jotka osoittaisivat, että tällaisia vakuutteluja
olisi esitetty 2.10.1998 pidetyssä kokouksessa.
On lisäksi todettava, että kun otetaan huomioon muut oikeudenkäyntiaineistoon sisältyvät tiedot, tämä vaikuttaa erittäin epätodennäköiseltä.
Täsmälliset vakuuttelut siitä, että korvaus maksettaisiin suoraan kantajalle, olisivat nimittäin merkinneet alkuperäisten
sopimusehtojen merkittävää muuttamista. Koska alkuperäinen sopimus oli kirjallinen, tässä tilanteessa myös sopimuksen muuttaminen
olisi tavallisesti tullut tehdä kirjallisesti. Siihen nimenomaiseen pyyntöön, joka koski kyseisten muutosten hyväksymistä
ja joka lähetettiin komissiolle sekä Helmicon että kantajan allekirjoittamalla, 6.10.1998 päivätyllä faksilla, ei kuitenkaan
vastattu. Tästä voidaan päätellä, ettei komissio tosiasiallisesti halunnut muutosta voimassa oleviin oikeuksiin ja velvollisuuksiin.
Kuten kyseisistä asiakirjoista ja tosiseikoista ilmenee, komission asenne vaikuttaa johdonmukaiselta siinä mielessä, että
se on koko ajan välttänyt tekemästä sitoumuksia kantajaan nähden ja on yrittänyt pysyä sopimussuhteessa Helmicoon sekä kirjeenvaihdon
osalta että 2.10.1998 pidettyä kokousta seuranneiden maksujen osalta.
Komission antamasta vastauksesta ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen esittämiin kirjallisiin kysymyksiin ilmenee, ettei
kyseisestä kokouksesta laadittu minkäänlaista pöytäkirjaa, mikä osoittaa, että kokous oli epävirallinen. Ensimmäisen oikeusasteen
tuomioistuin katsoo näin ollen, ettei voida kohtuudella katsoa, että komissio olisi tämänkaltaisessa kokouksessa sitoutunut
maksamaan niin suuria määriä, varsinkaan kun millään myöhemmällä toimella ei voida tarvittaessa vahvistaa sitä, että tällainen
sitoumus tehtiin. Lopuksi on todettava, että vaikka katsottaisiin, että komission virkamies olisi epävirallisessa kokouksessa
antanut suullisia täsmennyksiä korvausten maksamista koskevasta kysymyksestä, huolellisen ja asiantuntevan talouden toimijan
ei kuitenkaan olisi järkevää sitoutua tällaisten toteamusten perusteella suorittamaan kalliita töitä ilman, että tällaisten
toteamusten tueksi esitettäisiin muita takeita.
Komissio on ehdottanut kantajalle 15.5.2003 päivätyssä faksissa, että se maksaisi tälle sovintoratkaisuna 249 314,35 euroa
niistä töistä, jotka suoritettiin Helmicon petoksen paljastumisen jälkeen, ja tältä osin on lopuksi todettava, että mainitusta
faksista ilmenee selvästi, että kyseisen tarjouksen edellytyksenä oli näytön esittäminen komission ja kantajan välisen sellaisen
sopimuksen olemassaolosta, jonka mukaan komissio suorittaisi maksun suoraan kantajalle, jos tämä saattaisi Venäjää ja Moldovaa
koskevat hankkeet päätökseen. Kantaja ei ole kuitenkaan kyennyt esittämään tällaista näyttöä komissiolle sen enempää kuin
ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimellekaan, vaan on tyytynyt ainoastaan esittämään toteamuksia, joilla ei voida katsoa
olevan näyttöarvoa, kun otetaan huomioon muu oikeudenkäyntiaineisto.
Tässä tilanteessa on katsottava, etteivät käytettävissä olevat tiedot yhdessä tai erikseen tarkasteltuina osoita, että komissio
olisi antanut täsmällisiä vakuutteluja, joiden perusteella kantajalle olisi voinut syntyä sellaisia perusteltuja odotuksia,
joiden perusteella se voisi vedota luottamuksensuojan periaatteeseen.
Kolmas kanneperuste, joka koskee luottamuksensuojan periaatteen loukkaamista, on näin ollen hylättävä perusteettomana.
Tuottamus tai huolimattomuus
–       Asianosaisten lausumat
Kantaja esittää, että mannereurooppalaisissa oikeusjärjestyksissä voimassa olevista, tuottamukseen perustuvaa sopimussuhteen
ulkopuolista vastuuta koskevista yleisistä periaatteista ja anglosaksisissa oikeusjärjestyksissä voimassa olevasta, huolimattomuuteen
perustuvaa sopimussuhteen ulkopuolista vahingonkorvausvastuuta koskevasta periaatteesta seuraa, että jos komissio käyttää
valtaansa keskeyttää sopimukseen perustuvien maksujen maksamisen sopimuspuolen virheiden, sääntöjenvastaisuuksien tai petoksen
takia, komission on toimittava kohtuullisen huolellisesti sen varmistamiseksi, ettei se aiheuta vahinkoa kolmansille osapuolille,
tai tarvittaessa korvattava kyseinen vahinko kolmansille osapuolille.
Käsiteltävänä olevassa asiassa komission virkamiesten olisi kantajan mukaan lähtökohtaisesti pitänyt tietää, että koska maksut
Helmicolle oli keskeytetty, kantaja ei saisi korvausta niistä palveluista, joita se oli Helmicon alihankkijan ominaisuudessa
vilpittömässä mielessä suorittanut komissiolle. Kantaja toteaa, ettei voida väittää, että kantajalle aiheutunut vahinko ei
ylitä sellaista tavanomaista kaupallista riskiä, joka liittyy siihen, ettei velallinen suorita maksua. Käsiteltävänä olevassa
asiassa ei kantajan mukaan ole kyse tämäntyyppisestä riskistä vaan siitä, että komissio on tietoisesti käyttänyt sellaisia
valtuuksia, joita ei ollut yksityisoikeudellisten talouden toimijoiden käytettävissä, ja että tämän takia komission olisi
pitänyt käyttää varainhoitoasetukseen perustuvia erityisiä valtuuksiaan siten, että olisi vältetty tai rajoitettu sitä vahinkoa,
jota se asiaan vaikuttavista seikoista tietoisena aiheutti kolmansille osapuolille.
Kantaja toteaa, että komissio olisi voinut suorittaa maksun Helmicolle siirtämällä rahaa erityiselle tilille, jonka käyttöön
kantajalla oli valtuutus, samalla tavalla kuin sen 200 000 euron maksun, jonka se suoritti vuoden 1999 syyskuussa. Komissio
olisi näin toimimalla täyttänyt sopimusvelvoitteensa Helmicoon nähden ja samalla sopimussuhteen ulkopuolisen velvoitteensa,
jonka mukaan sen oli vältettävä aiheuttamasta vahinkoa kantajalle. Tällaisessa tapauksessa mahdolliset saatavien perimistä
koskevat kanteet, joita Helmicon konkurssipesän hoitaja olisi tehnyt, olisi kohdistettu kantajaan eikä komissioon, koska kantaja
olisi ollut se taho, joka olisi nostanut varoja Helmicon tililtä.
Kantaja väittää näillä perusteilla, että komissio on velvollinen maksamaan sille korvausta siitä vahingosta, jonka komissio
on sille aiheuttanut päättämällä keskeyttää maksut Helmicolle.
Komissio kiistää kantajan toteamukset. Komissio toteaa ensinnäkin, että kun se katsoo, että on aihetta keskeyttää maksujen
maksaminen, kieltäytyä maksamasta tai periä sopimuksen perusteella jo maksettuja maksuja, sillä ei ole huolenpitovelvollisuutta
kolmansiin osapuoliin nähden. Komissio toteaa seuraavaksi, että vaikka näin olisikin, se on käsiteltävänä olevan asian tilanteessa
toiminut kohtuullista huolenpitoa osoittaen. Komissio väittää lopuksi, ettei kantaja ole näyttänyt toteen, että väitetyn virheen
ja sen vahingon välillä, jonka kantaja väittää kärsineensä, olisi syy-yhteys.
Komissio toteaa, että kun se päättää keskeyttää saamisten maksamisen tai periä niitä takaisin, sillä on julkisten varojen
haltijana tiettyjä sellaisia velvollisuuksia, joita yksityisoikeudellisilla talouden toimijoilla ei ole. Komission on toimittava
ottaen huomioon sellaiset säännöt, joita ei sovelleta talouden toimijoihin. Nämä säännöt merkitsevät erityisesti sitä, ettei
komissiolla ole velvollisuutta ottaa huomioon alihankkijoiden kaltaisten kolmansien osapuolten taloudellisia etuja silloin,
kun se tutkii, onko sen aihetta käyttää varainhoitoasetukseen perustuvia valtuuksiaan.
Vaikka komission käsityksen vastaisesti katsottaisiin, että se on velvollinen ottamaan kantajan edut huomioon silloin, kun
se tutkii sitä, onko Helmicon maksujen maksaminen keskeytettävä, komissio väittää, että se on joka tapauksessa toiminut kohtuullisesti.
Tilintarkastuskertomus osoittaa komission mukaan, että Helmico oli syyllistynyt törkeään petokseen. Tämä petos, joka perustui
sellaisten töiden laskuttamiseen, joita ei ollut koskaan tehty, oli merkitykseltään huomattava, ja sillä oli välitön vaikutus
sellaisiin määriin, joita Helmico saattoi vaatia sopimuksen nojalla. Komission päätöstä ei näin ollen voida pitää kohtuuttomana.
Syy-yhteyden osalta komissio toteaa, että vaikka se olisi maksanut sen määrän, jonka sen vielä väitettiin olevan Helmicolle
velkaa, ei ole mitenkään varmaa, että kyseinen määrä olisi siirretty kantajalle. Jos se olisi maksanut sellaiset määrät, jotka
sen piti väitetysti suorittaa Helmicolle, suoraan kantajalle, se olisi sen takia, ettei sillä ollut sopimukseen perustuvaa
velvoitetta toimia näin, joutunut kantamaan riskin päätyä Helmicon velalliseksi ja syyllistyä edun antamiseen kolluusiotilanteessa
tietylle velkojalle eli kantajalle. Se olisi näin ollen joutunut kantamaan riskin siitä, että se joutuisi maksamaan saman
saatavan kahteen kertaan, jos konkurssipesän selvittäjä olisi päättänyt periä Helmicon saatavia.
–       Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen arviointi asiasta
Kantajan kirjelmistä ilmenee, että se toiminta, josta se komissiota moittii, perustuu siihen, että tämä on keskeyttänyt maksujen
maksamisen Helmicolle. Tämän toiminnan lainvastaisuus taas perustuu kantajan mukaan siihen, ettei komissio ole noudattanut
kohtuullista huolellisuutta varmistaakseen sitä, ettei se kyseiset maksut keskeyttäessään aiheuttaisi vahinkoa kolmansille
osapuolille ja että se tarvittaessa korvaisi kolmansille osapuolille näille aiheuttamansa vahingon.
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin huomauttaa ensiksi, että kantaja tyytyy ainoastaan toteamaan, että tällainen huolenpitovelvollisuus
on olemassa, esittämättä tästä vähäisintäkään näyttöä tai minkäänlaisia oikeudellisia perusteluja tukeakseen näkemystään tai
täsmentääkseen kyseisen velvollisuuden lähdettä tai laajuutta. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin katsoo, että se, että
kantaja viittaa hyvin yleisluonteisin sanamuodoin mannereurooppalaisissa oikeusjärjestyksissä voimassa oleviin, tuottamukseen
perustuvaa sopimussuhteen ulkopuolista vastuuta koskeviin yleisiin periaatteisiin ja anglosaksisissa oikeusjärjestyksissä
voimassa olevaan, huolimattomuuteen perustuvaa vahingonkorvausvastuuta koskevaan periaatteeseen, ei mahdollista sen osoittamista,
että komissiolla olisi velvollisuus ottaa huomioon kolmansien osapuolten edut silloin, kun se päättää sopimussuhteidensa osalta
maksujen keskeyttämisestä. Sama päätelmä pätee niiltä osin kuin kantaja on väittänyt, että komissiolla oli velvollisuus siirtää
rahaa tilille, jonka käyttöön kantajalla oli valtuutus. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin toteaa komission tavoin myös,
ettei kantaja ole osoittanut, että väitetyn velvollisuuden laiminlyönnin ja sen vahingon välillä, johon kantaja on vedonnut,
olisi syy-yhteys. Edellä esitetyn perusteella ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin katsoo, että neljäs kanneperuste on hylättävä
perusteettomana.
Edellä esitetystä seuraa, että kantajan kolmas ja neljäs kanneperuste, jotka koskevat sopimukseen perustumatonta vahingonkorvausvastuuta
koskevaa järjestelmää, on hylättävä.

Pyyntö näytön hankkimisesta
Kantaja esitti ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen kirjaamoon 20.12.2004 toimittamallaan erillisellä asiakirjalla ensimmäisen
oikeusasteen tuomioistuimen työjärjestyksen 68 artiklan 1 kohdan mukaisen pyynnön siitä, että kantajan johtaja W kutsuttaisiin
todistajaksi esittämään näyttöä sen kokouksen sisällöstä, joka pidettiin 2.10.1998 kantajan ja komission virkamiesten välillä.
Komissio toimitti 3.2.2005 ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen kirjaamoon todistajan kuulemista koskevaan pyyntöön liittyvät
huomautuksensa, joissa se hyväksyi W:n kuulemisen sillä edellytyksellä, että myös K:ta ja H:ta, jotka edustivat komissiota
kyseisessä kokouksessa, kuultaisiin.
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen työjärjestyksen 68 artiklan mukaan ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin voi omasta
aloitteestaan tai asianosaisten pyynnöstä määrätä, että tiettyjen seikkojen toteen näyttämiseksi kuullaan todistajia. Tällaisen
prosessinjohtotoimenpiteen tarpeellisuutta on arvioitava ottaen huomioon oikeusriidan ratkaisemisen kannalta relevantit tosiseikat,
ja se riippuu siitä, onko ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen mahdollista ratkaista asia asianmukaisesti kirjallisen ja
suullisen menettelyn aikana esitettyjen vaatimusten, kanneperusteiden ja väitteiden pohjalta sekä esitetyt asiakirjat huomioon
ottaen (ks. vastaavasti asia T‑146/00, Ruf ja Stier v. SMHV (kuva ”DAKOTA”), tuomio 20.6.2001, Kok. 2001, s. II‑1797, 65 kohta).
Kantaja perustelee pyyntönsä kyseisen kokouksen sisältöä koskevien kirjallisten todisteiden puuttumisella. Kantajan mukaan
W:n kuuleminen todistajana mahdollistaisi sellaisten tosiseikkojen selvittämisen, jotka koskevat yhtäältä kantajan aikeita
käynnissä olevien hankkeiden jatkamiseksi ja toisaalta komission virkamiehen kyseisessä kokouksessa ilmennyttä suhtautumista
töiden mahdolliseen päättämiseen.
Kantaja esittää viitteitä W:n todistelun mahdollisesta sisällöstä. Kyseisellä todistuksella näytettäisiin toteen, että ”komission
virkamiehet olivat hyvin halukkaita näkemään, että Venäjää koskeva hanke saatettaisiin päätökseen, ja että W oli valmis siihen,
että kantaja jatkaisi Venäjää koskevaan sopimukseen liittyvien töiden suorittamista, mikäli kantaja saattoi odottaa saavansa
maksun suoritetusta työstä ja aiheutuneista kustannuksista”.
Myöhemmät tosiseikat vahvistavat niiden tietojen paikkansapitävyyden, jotka tällaisen todistuksen perusteella olisi saatu,
eikä komissio riitauta tosiseikkoja koskevaa tällaista tulkintaa, mikä merkitsee, että kyseistä todistusta voidaan pitää todistusvoimaisena.
On kuitenkin todettava, niin valitettavaa kuin se onkin, että vaikka tällaisen todistuksen sisältöä pidettäisiin toteen näytettynä
tosiseikkana, se olisi sitä suuremmallakin syyllä osoitus siitä, että kantajan ja komission välillä vallitsi yhteinen tahto,
jonka mukaisesti kantaja saattaisi Venäjää ja Moldovaa koskevat hankkeet päätökseen ja saisi korvauksen työstään Helmicon
ongelmista huolimatta. Lisäksi on todettava, että kun otetaan huomioon muut oikeudenkäyntiaineistoon sisältyvät seikat, ei
ole epäilystä siitä, että asianosaisten välillä vallitsi tällainen tahto. Se ei kuitenkaan riitä sellaisten täsmällisten,
ehdottomien ja yhtäpitävien tietojen olemassaolon toteamiseksi, jotka osoittaisivat, että komissio sitoutui kyseisestä päivämäärästä
alkaen suorittamaan maksut suoraan kantajalle.
Edellä esitetystä seuraa, että oikeusriidan ratkaisu ei voi missään tapauksessa riippua ainoastaan kyseisestä todistuksesta
ja että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin kykenee ratkaisemaan asian asianmukaisesti kirjallisen ja suullisen käsittelyn
aikana esitettyjen vaatimusten, kanneperusteiden ja väitteiden pohjalta sekä esitetyt asiakirjat huomioon ottaen. Kantajan
esittämä todistajan kuulemista koskeva pyyntö on näin ollen hylättävä.
Edellä esitetyistä seikoista johtuu, ettei väitettyä vahinkoa voida lukea yhteisön toimielimen tai elimen syyksi. Kanne on
näin ollen kokonaisuudessaan hylättävä perusteettomana ilman, että olisi tarpeen tutkia, täyttyvätkö tässä tapauksessa sopimussuhteen
ulkopuolista yhteisön vastuuta koskevat muut edellytykset.

Oikeudenkäyntikulut
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen työjärjestyksen 87 artiklan 2 kohdan mukaan asianosainen, joka häviää asian, velvoitetaan
korvaamaan oikeudenkäyntikulut, jos vastapuoli on sitä vaatinut.
Koska kantaja on hävinnyt asian ja komissio on tätä vaatinut, kantaja on velvoitettava vastaamaan omista oikeudenkäyntikuluistaan
ja tämän lisäksi korvaamaan komission oikeudenkäyntikulut.
Näillä perusteilla
YHTEISÖJEN ENSIMMÄISEN OIKEUSASTEEN TUOMIOISTUIN (viides jaosto)
on ratkaissut asian seuraavasti:
1)
Kanne hylätään.
2)
Kantaja velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
Vilaras
Martins Ribeiro
Jürimäe
Julistettiin Luxemburgissa 16 päivänä marraskuuta 2006.
E. Coulon

M. Vilaras
kirjaaja

jaoston puheenjohtaja
*
Oikeudenkäyntikieli: englanti.