CELEX: 62003TJ0300
Řízení o uložení vyrovnávacího cla
Zapisovatelné kompaktní disky pocházející z Indie
Výpočet výše subvence
Zjišťování újmy
Příčinná souvislost
Práva obhajoby

Rámec právní úpravy
Článek 5 nařízení Rady (ES) č. 2026/97 ze dne 6. října 1997 o ochraně před dovozem subvencovaných výrobků ze zemí, které nejsou
členy Evropského společenství (Úř. věst. L 288, s. 1; Zvl. vyd. 11/10, s. 78, dále jen „základní nařízení“), stanoví:
„Výpočet výše napadnutelných subvencí
Výše napadnutelných subvencí pro účely tohoto nařízení se vypočte na základě výhody, kterou získal příjemce subvence a která
bude zjištěna za posuzované období. Tímto obdobím je zpravidla poslední obchodní rok příjemce subvence, může jím však být
také jiné časové období v délce nejméně šesti měsíců, které předchází dni zahájení šetření a pro něž jsou k dispozici spolehlivé
finanční a ostatní údaje.“
Článek 7 odst. 3 základního nařízení stanoví:
„Pokud lze subvenci spojovat se získáním nebo budoucím získáním stálých aktiv, vypočítá se výše napadnutelné subvence tak,
že se subvence rozloží na dobu odpovídající běžné době amortizace těchto aktiv v daném výrobním odvětví […]“
Článek 8 základního nařízení stanoví:
„Zjišťování a posuzování újmy
[…]
2. Zjištění újmy je založeno na skutečných důkazech a zahrnuje objektivní přezkum:
a)      objemu dovozu subvencovaných výrobků a účinku dovozu subvencovaných výrobků na ceny obdobných výrobků na trhu Společenství
a
b)      následného vlivu dovozu těchto výrobků na výrobní odvětví Společenství.
3. V souvislosti s objemem dovozu subvencovaných výrobků se přezkoumá, zda došlo k významnému zvýšení jejich dovozu v absolutních
hodnotách nebo v poměru k výrobě nebo spotřebě ve Společenství. Pokud jde o účinek dovozu subvencovaných výrobků na ceny,
přezkoumá se, zda ve srovnání s cenou obdobného výrobku výrobního odvětví Společenství existuje značné cenové podbízení ze
strany dovezených subvencovaných výrobků nebo zda tyto dovozy jinak významnou měrou způsobily pokles cen nebo zabránily významnou
měrou jejich růstu, ke kterému by jinak došlo. Žádné z uvedených kritérií nemusí být rozhodující.
[…]
5. Přezkum účinků dovozu subvencovaných výrobků na dotčené výrobní odvětví Společenství zahrnuje posouzení všech relevantních
hospodářských činitelů a ukazatelů, které ovlivňují stav daného výrobního odvětví, včetně skutečnosti, že výrobní odvětví
dosud nepřekonalo účinky dřívějšího subvencování nebo dumpingu, výše napadnutelných subvencí, skutečného a možného poklesu
prodejů, zisku, výroby, podílu na trhu, produktivity, návratnosti investic a vytížení kapacit; činitelů, které ovlivňují vývoj
cen ve Společenství; skutečných a možných nepříznivých účinků na pohyb peněžních prostředků, stav zásob, zaměstnanost, mzdy,
hospodářský růst, schopnost opatřit si kapitál nebo investice a v případě zemědělství také, zda došlo ke zvýšení nákladů vládních
podpůrných programů. Tento výčet není vyčerpávající a žádné z těchto kritérií není nezbytně rozhodující.
6. Ze všech relevantních důkazů předložených podle odstavce 2 musí vyplývat, že dovoz subvencovaných výrobků působí újmu ve
smyslu tohoto nařízení. K tomu zejména patří důkaz o tom, že objem a/nebo cena zjištěné podle odstavce 3 mají na výrobní odvětví
Společenství nepříznivé účinky ve smyslu odstavce 5 a že tyto účinky dosahují takových rozměrů, že mohou být označeny jako
závažné.
7. Jiné známé činitele než dovoz subvencovaných výrobků, které ve stejnou dobu působí újmu výrobnímu odvětví Společenství,
se rovněž zkoumají, aby bylo zajištěno, že újma způsobená těmito jinými činiteli nebude přičítána podle odstavce 6 dovozu
subvencovaných výrobků. V této souvislosti je možno vzít v úvahu následující činitele: objem a ceny dovozů nesubvencovaných
výrobků, snížení poptávky nebo změny struktury spotřeby, restriktivní obchodní praktiky výrobců ve třetích zemích a ve Společenství
a hospodářskou soutěž mezi nimi, rozvoj technologie, vývozní výkonnost a produktivitu výrobního odvětví Společenství.“
Článek 11 odst. 1 základního nařízení stanoví:
„[…] Šetření se současně týká subvence i újmy a je prováděno současně. Aby bylo zjištění reprezentativní, zvolí se posuzované
období, které v případě subvence zpravidla odpovídá posuzovanému období podle článku 5. K informacím, které se týkají pozdějšího
období, se zpravidla nepřihlíží.“
Svým sdělením 98/C 394/04 (Úř. věst. 1998, C 394, s. 6) Komise zveřejnila pokyny pro výpočet výše subvence při šetření o uložení vyrovnávacího cla (dále jen „pokyny“).
Část A pokynů stanoví:
„Články 5, 6 a 7 [základního nařízení] obsahují ustanovení týkající se výpočtu výše subvencí. Cílem tohoto sdělení je vysvětlit
[…] použití těchto ustanovení s cílem upřesnit metodu, kterou Komise použije pro výpočet výše subvencí v rámci řízení o uložení
vyrovnávacího cla, pokud zvláštní okolnosti nebudou důvodem k odchýlení se od této metody. Cílem je zlepšit transparenci způsobu
výpočtu a zajistit větší jistotu hospodářským subjektům a vládám třetích zemí. Toto sdělení nijak nezavazuje orgány Společenství,
nýbrž pouze obsahuje pokyny pro šetření o uložení vyrovnávacího cla prováděných podle [základního nařízení].“
(neoficiální překlad)
Část F písm. a) bod ii) pokynů stanoví:
„Pokud jde o jednorázové subvence, které mohou být spojeny se získáním stálých aktiv, je celková výše subvence rozložena na
běžnou životnost těchto aktiv [čl. 7 odst. 3 základního nařízení (ES)]. V důsledku toho může být výše subvence […] rozložena
na dobu odpovídající běžné době amortizace těchto aktiv v daném výrobním odvětví. Obecně se používá za tímto účelem metoda
lineární amortizace.“
(neoficiální překlad)

Skutečnosti předcházející sporu
Žalobkyní je společnost se sídlem v Indii vyrábějící různé druhy paměťových nosičů, a zejména zapisovatelné kompaktní disky
(dále jen „CD-R“).
Dne 17. května 2002 Komise v důsledku stížnosti Committee of European CD-R Manufacturers (Výbor Evropských výrobců CD-R, CECMA)
zahájila šetření o uložení vyrovnávacího cla na dovozy CD-R pocházejících z Indie (Úř. věst. C 116, s. 4).
Dopisem ze dne 4. března 2003 Komise vylíčila žalobkyni skutkový stav a hlavní úvahy, na základě kterých bylo navrženo stanovení
konečných vyrovnávacích cel. Subvence konstatovaná Komisí spočívala v osvobození vybavení dováženého žalobkyní od cla. Při
výpočtu výše subvence byla subvence rozložena podle čl. 7 odst. 3 základního nařízení na dobu tří let. Odůvodnění stanovilo
uložení vyrovnávacího cla ve výši 10 %.
Dvěma dopisy ze dne 19. března 2003 žalobkyně odpověděla na uvedené odůvodnění, přičemž zpochybnila jednak metodu použitou
pro výpočet výše subvence, a jednak existenci a důvody újmy.
Dvěma dopisy ze dne 9. dubna 2003 Komise jednak odmítla argumenty žalobkyně týkající se existence újmy a příčinné souvislosti,
a jednak zaslala žalobkyni doplňující odůvodnění obsahující nový výpočet výše subvence, ve kterém byla subvence rozložena
na období 4,2 roku. Dodatečné odůvodnění stanovilo uložení vyrovnávacího cla ve výši 7,3 %.
Dopisem ze dne 14. dubna 2003 žalobkyně zpochybnila nový výpočet výše subvence. Komise zaslala žalobkyni dopisem ze dne 5. května
2003 doplňující vysvětlení k tomuto výpočtu. Žalobkyně odpověděla na tento dopis dne 9. května 2003, přičemž podala doplňující
vyjádření.
Na návrh Komise přijatý dne 20. května 2003 přijala Rada nařízení (ES) č. 960/2003 ze dne 2. června 2003 o uložení konečného
vyrovnávacího cla na dovoz zapisovatelných kompaktních disků (CD-R) pocházejících z Indie (Úř. věst. L 138, s. 1; Zvl. vyd.
11/46, s. 250, dále jen „napadené nařízení“). Toto nařízení ukládalo konečné vyrovnávací clo ve výši 7,3 % na dovozy CD‑R
pocházejících z Indie.

Řízení a návrhová žádání účastníků řízení
Návrhem došlým kanceláři Soudu dne 29. srpna 2003 podala žalobkyně projednávanou žalobu.
Usnesením předsedy čtvrtého senátu ze dne 23. ledna 2004 bylo Komisi povoleno vedlejší účastenství na podporu návrhových žádání
Rady. Komise nepodala písemná návrhová žádání.
Usnesením předsedy čtvrtého senátu ze dne 18. dubna 2005 bylo povoleno vedlejší účastenství Committee of European CD-R Manufacturers
(CECMA), nyní Committee of European CD-R and DVD+/‑R Manufacturers (Výbor evropských výrobců CD-R a DVD+/‑R, CECMA) na podporu
návrhových žádání Rady. CECMA předložil spis vedlejšího účastníka ve stanovené lhůtě. Žalobkyně předložila vyjádření k tomuto
spisu.
Žalobkyně dopisy ze dne 13. dubna a 30. června 2004 požádala, aby určité důvěrné skutečnosti obsažené v žalobě, žalobní odpovědi,
replice a duplice nebyly CECMA předány. Předložila nedůvěrné znění uvedených podání. Rada dopisem ze dne 5. dubna 2004 požádala,
aby určité důvěrné skutečnosti obsažené v žalobní odpovědi nebyly CECMA předány. Předložila nedůvěrné znění žalobní odpovědi
vyhovující její vlastní žádosti o důvěrné zacházení, jakož i žádosti předložené žalobkyní. Předání uvedených podání CECMA
bylo omezeno na tuto nedůvěrnou verzi. CECMA nevznesla v této věci námitku.
Na základě zprávy soudce zpravodaje se Soud rozhodl zahájit ústní část řízení a v rámci organizačních procesních opatření
položil písemně některé otázky účastníkům řízení, kteří na ně ve stanovené lhůtě odpověděli.
Řeči hlavních účastníků řízení a Komise a jejich odpovědi na ústní otázky položené Soudem byly vyslechnuty na veřejném jednání
konaném dne 10. května 2006. CECMA sdělil Soudu, že se jednání nezúčastní.
Žalobkyně navrhuje, aby Soud:
–        zrušil napadené nařízení v rozsahu, ve kterém se na ni použije;
–        uložil Radě náhradu nákladů řízení;
–        uložil, že CECMA v každém případě ponese vlastní náklady řízení.
Rada, podporovaná Komisí, navrhuje, aby Soud:
–        zamítl žalobu;
–        podpůrně, zrušil čl. 1 odst. 2 napadeného nařízení v rozsahu, ve kterém ukládá konečné vyrovnávací clo s vyšší sazbou, než
jaká by byla použita, pokud by výše subvence byla určena podle doby amortizace v délce šesti let;
–        uložil žalobkyni náhradu nákladů řízení.
CECMA navrhuje, aby Soud:
–        zamítl žalobu;
–        uložil žalobkyni náhradu nákladů vedlejšího účastníka.

Právní otázky
Žalobkyně formuluje své výtky v pěti žalobních důvodech týkajících se jednak určení běžné doby amortizace dovážených aktiv
v rámci výpočtu výše subvence, a jednak posouzení újmy a příčinné souvislosti.
Pokud jde o určení běžné doby amortizace, uplatňuje žalobkyně zjevně nesprávné posouzení a porušení článku 5, čl. 7 odst. 3
a čl. 11 odst. 1 základního nařízení (první žalobní důvod), jakož i porušení práv obhajoby a nedostatek odůvodnění (druhý
žalobní důvod).
Pokud jde o posouzení újmy a příčinné souvislosti, uplatňuje žalobkyně zjevně nesprávné posouzení a porušení čl. 8 odst. 2,
článků 6 a 7 základního nařízení, pokud jde o přezkum skutečností týkajících se určení újmy a příčinné souvislosti (třetí
žalobní důvod), přezkum účinků dovozů pocházejících z Tchaj-wanu (čtvrtý žalobní důvod) a přezkum účinků protisoutěžního jednání
majitele patentů na CD‑R (pátý žalobní důvod).

K prvnímu žalobnímu důvodu, vycházejícímu z porušení článku 5, čl. 7 odst. 3 a čl. 11 odst. 1 základního nařízení a ze zjevně
nesprávného posouzení při určení běžné doby amortizace aktiv
Úvodní poznámky
Svým prvním žalobním důvodem žalobkyně tvrdí, že určení běžné doby amortizace dovezených aktiv provedené v napadeném nařízení
je stiženo vadou spočívající v nesprávném právním posouzení a zjevně nesprávném posouzení skutkového stavu.
Je třeba připomenout, že v oblasti obchodních ochranných opatření se přezkum posouzení orgánů soudem Společenství musí omezit
na prověření dodržování procesních pravidel, věcné správnosti zjištěných skutečností, na jejichž základě byla provedena zpochybňovaná
volba, neexistence zjevně nesprávného posouzení těchto skutečností, nebo neexistence zneužití pravomoci (viz rozsudek Soudu
ze dne 28. října 2004, Shanghai Teraoka Electronic v. Rada, T‑35/01, Sb. rozh. II‑3663, body 48 a 49 a uvedená judikatura).
Stejně tak je tomu, pokud jde o posouzení doby amortizace podle čl. 7 odst. 3 základního nařízení v projednávaném případě.
Podle tohoto ustanovení se subvence týkající se získání stálých aktiv rozloží „na dobu odpovídající běžné době amortizace
těchto aktiv v daném výrobním odvětví“. Ze znění a struktury tohoto ustanovení, které vyžaduje zejména posouzení toho, co
představuje běžnou praxi v dotyčném výrobním odvětví, vyplývá, že určení dotčené doby je součástí široké posuzovací pravomoci,
kterou mají orgány při analýze složitých hospodářských situací.
Ve světle těchto úvah je třeba přezkoumat každou z výtek předložených v projednávaném případě žalobkyní.
K posouzení skutečností týkajících se doby amortizace (první část)
–       Argumenty účastníků řízení
Žalobkyně uplatňuje, že podle čl. 7 odst. 3 základního nařízení, tak jak jej vykládá část F písm. a) bodě ii) pokynů, měla
být subvence rozložena na „běžnou životnost aktiv“ nebo „běžnou dobu amortizace aktiv v dotyčném výrobním odvětví“. Kromě
toho spočívá praxe orgánů Společenství v určení váženého průměru dob amortizace vyplývajících z účetních záznamů výrobců v dotčeném
odvětví v dotyčné zemi.
V projednávaném případě měla tedy Rada podle žalobkyně zohlednit všechny skutečnosti ve spisu týkající se životnosti dotčených
aktiv. V tomto ohledu Rada tím, že měla za to, že běžná doba amortizace těchto aktiv, tedy jejich běžná životnost, byla 4,2
roku, vzala v úvahu dobu kratší, než vyplývá z důkazů předložených během šetření. Doba amortizace by s ohledem na tyto důkazy
byla třináct let (podle účetních záznamů žalobkyně) nebo dokonce patnáct až dvacet let (podle dodavatelů žalobkyně). Podle
informací výrobního odvětví Společenství by byla šest let.
Krom toho se Rada mylně domnívala, že běžná doba amortizace dotčených aktiv je při použití degresivní metody amortizace stanovené
indickými právními předpisy 4,2 roku. Degresivní metoda amortizace totiž nezná dobu amortizace. Kromě toho vyplývá z výpočtů
žalobkyně, že při použití této metody by aktiva nebyla na konci doby stanovené Radou zcela amortizována, neboť by stále přetrvávala
zbytková hodnota.
Rada uplatňuje, že podle čl. 7 odst. 3 základního nařízení musí být subvence týkající se nabytí stálých aktiv rozložena na
dobu běžné amortizace. Běžná životnost aktiva, což je odlišný pojem, by mohla případně představovat jeden z činitelů, který
je nutno zohlednit při určování doby amortizace. Taková je rovněž praxe orgánů, které se dovolává žalobkyně.
Žalobkyně zaměňuje tyto dva pojmy, když chybně tvrdí, že orgány považovaly dobu 4,2 roku nejen za dobu amortizace, ale též
za životnost aktiv. Pokud jde o důkazy uvedené žalobkyní, uvádí dopisy jejích dodavatelů pouze fyzickou životnost dotyčného
zboží, a nikoliv jeho příslušnou dobu amortizace. V každém případě se v projednávané věci Rada opírala o indický zákon o právu
společností, který stanoví povinnou dobu amortizace nezávislou na životnosti aktiv.
Pokud jde o odkaz na degresivní metodu amortizace, použila ji Rada pro určení rozdílu mezi dobou amortizace při použití této
metody a dobou amortizace v délce šesti let používanou průměrně výrobním odvětvím Společenství. V tomto ohledu není alternativní
výpočet předložený žalobkyní vhodný, neboť nezohledňuje pokračující investice.
–       Závěry Soudu
V rámci první části prvního žalobního důvodu žalobkyně v podstatě vznáší dva body. Zaprvé tvrdí, že použitá doba amortizace
je zjevně nesprávná vzhledem k informacím pocházejícím od ní samotné, od dodavatelů dotyčného zboží, jakož i od výrobního
odvětví Společenství. Zadruhé tvrdí, že se Rada dopustila zjevně nesprávného posouzení doby amortizace vyplývající z degresivní
metody amortizace stanovené indickými právními předpisy.
Co se týče prvního bodu, vyplývá zejména z bodů 43 a 45 odůvodnění napadeného nařízení, že v rámci určování doby amortizace
Rada vzala v úvahu metodu amortizace stanovenou v oblasti účetnictví právními předpisy země žalobkyně.
Je tedy třeba nejprve zkoumat, zda se Rada mohla legálně opírat o tuto skutečnost místo toho, aby vycházela z informací uplatněných
žalobkyní.
Článek 7 odst. 3 základního nařízení neobsahuje zvláštní pravidla týkající se skutečností, které je nutno zohlednit v rámci
určování doby amortizace. Orgány Společenství mají tedy širokou posuzovací pravomoc, pokud jde o skutečnosti, které mohou
být považovány za relevantní.
Co se týče cíle ustanovení uvedeného v předcházejícím bodě, vyplývá ze znění ustanovení článku 5 a čl. 7 odst. 3 základního
nařízení ve vzájemném spojení, že cílem určení běžné doby amortizace v dotyčném výrobním odvětví je vypočítat část výhody
získané vývozcem při získání stálých aktiv, připadající na posuzované období. Je třeba uvést, že žalobkyně netvrdí, že metoda
amortizace stanovená právními předpisy země vývozce není v tomto ohledu relevantní.
Žalobkyně nicméně upozorňuje na to, že zohlednění této skutečnosti se rozchází s pokyny a dřívější praxí orgánů Společenství.
Pokud jde o pokyny, podle jejich části F písm. a) bodu ii) se výše subvence rozloží „na běžnou dobu životnosti [dotyčných
aktiv]“ a „[v] důsledku toho může být výše subvence […] rozložena na dobu odpovídající běžné době amortizace těchto aktiv
v daném výrobním odvětví“. I když je tedy třeba uvést, že pokyny odkazují zároveň na „běžnou dobu amortizace“ a „běžnou životnost“
dotyčného zboží, nevyplývá z existence těchto dvou odkazů, že Komise omezila rozsah skutečností použitých v rámci uplatnění
čl. 7 odst. 3 základního nařízení.
Krom toho žalobkyně sama uplatňuje, že dřívější praxe orgánů Společenství, týkající se uplatnění výše uvedených ustanovení
základního nařízení a pokynů, spočívá v určení průměrné doby amortizace použité v účetních záznamech výrobního odvětví dotyčné
země. Pokud je však amortizace v této zemi upravena, metoda amortizace stanovená vnitrostátními právními předpisy může být
v tomto ohledu relevantní.
Pokud jde o argument žalobkyně, podle kterého orgány Společenství nikdy v rámci výpočtu subvence neodkázaly na metodu amortizace
stanovenou právními předpisy dotyčné země, je třeba připomenout, že čl. 7 odst. 3 základního nařízení ponechává orgánům prostor
pro uvážení, pokud jde o skutečnosti, které je třeba vzít v úvahu při určování běžné doby amortizace. Skutečnost, že orgány
Společenství nepoužily dotčenou metodu v jiných šetřeních o uložení vyrovnávacího cla nevede sama o sobě k porušení tohoto
ustanovení (viz obdobně rozsudek Soudu ze dne 8. července 2003, Euroalliages a další v. Komise, T‑132/01, Recueil, s. II‑2359,
body 68 a 69).
Krom toho, pokud by měl být argument žalobkyně vycházející z dřívější praxe vykládán tak, že je založen na porušení zásady
právní jistoty, je třeba uvést, že pokud použitelná úprava ponechává orgánům určitý prostor pro uvážení, není skutečnost,
že tento prostor pro uvážení využijí, aniž by podrobně a předem vysvětlily kritéria, která zamýšlejí uplatnit v každé konkrétní
situaci, porušením této zásady, a to ani v případech, kdy orgány přijímají nové zásadní politiky (rozsudky Soudního dvora
ze dne 5. října 1988, Brother v. Rada, 250/85, Recueil, s. 5683, body 28 a 29, a ze dne 7. května 1991, Nakajima v. Rada, C‑69/89, Recueil, s. I‑2069, bod 118; rozsudek Soudu ze dne 17. července 1998, Thai Bicycle v. Rada, T‑118/96, Recueil, s. II‑2991, body 67 až 69).
Je tedy namístě mít za to, že orgány Společenství mohly, aniž by porušily čl. 7 odst. 3 základního nařízení, vzít v úvahu
pro určení běžné doby amortizace dotčených aktiv metodu amortizace stanovenou v právních předpisech země dotyčného vývozce.
Co se dále týče informací žalobkyně, podle kterých ve svém účetnictví používala průměrnou dobu amortizace v délce třinácti
let, vyplývá z bodu 40 odůvodnění napadeného nařízení, že hodnověrnost těchto údajů byla zpochybněna skutečností, že zatřídění
aktiv nebylo stejné v účetních a v daňových záznamech.
Pokud jde o osvědčení od dodavatelů, podle kterých mohlo být dotčené vybavení užíváno patnáct až dvacet let, je třeba uvést,
jak to učinila Rada, že tato osvědčení neuvádějí dobu amortizace tohoto vybavení v dotyčném výrobním odvětví, ale představují
pouze údaj o jeho fyzické životnosti.
Pokud jde o dobu amortizace v délce šesti let, používanou výrobním odvětvím Společenství, vyplývá z bodů 44 a 45 odůvodnění
napadeného nařízení, že hospodářská situace tohoto výrobního odvětví není srovnatelná s hospodářskou situací dotyčného indického
výrobního odvětví.
Informace uplatněné žalobkyní tedy nemohou prokázat, že posouzení provedené Radou v projednávané věci je zjevně nesprávné.
Co se týče druhého bodu první části žalobního důvodu žalobkyně, vycházejícího ze zjevně nesprávného použití metody amortizace
stanovené indickými právními předpisy, je třeba uvést, že tato degresivní metoda amortizace nezahrnuje použití určité doby
amortizace jako takové.
V projednávané věci Rada použila vzorec pro výpočet této doby odpovídající použití degresivní metody amortizace podnikem,
který se nachází v situaci žalobkyně. V bodě 45 odůvodnění napadeného nařízení zejména konstatovala, že použití této metody
za situace pokračujícího pravidelného investování umožňuje za reprezentativní dobu šesti let amortizaci aktiv „o 30 % rychlejší“
oproti lineární metodě, což odpovídá době 4,2 roku použité v projednávané věci.
V tomto ohledu žalobkyně neprokázala, že takový přístup je sám o sobě zjevně nesprávný. Nicméně se pokouší zpochybnit správnost
výpočtů provedených Radou, když předkládá alternativní výpočet, podle kterého použití degresivní amortizace vede ke zbytkové
hodnotě na konci pátého roku.
Je třeba v tomto ohledu uvést, že alternativní výpočet předložený žalobkyní je založen na amortizaci aktiva investovaného
v průběhu prvního roku, a nikoliv na pokračujícím investování. Jelikož je tento výpočet založen na posuzovacích kritériích
odlišných od těch, které byly zohledněny Radou, není možno se jej dovolávat za účelem zpochybnění správnosti posouzení provedeného
posledně uvedeným orgánem.
Ve světle výše uvedených úvah nelze vytýkané skutečnosti formulované žalobkyní v rámci první části prvního žalobního důvodu
přijmout.
K zařazení aktiv do kategorie forem a k nezohlednění informací vyplývajících z účetních záznamů žalobkyně (první a druhý bod
druhé části žalobního důvodu)
–       Argumenty účastníků řízení
Žalobkyně se dovolává praxe Rady, podle které účetní záznamy vývozce představují hlavní zdroj informací. Tato praxe je srovnatelná
se zohledněním účetních záznamů vedených podle obecně přijatých zásad dotyčné země pro výpočet výrobních nákladů ve věcech
dumpingu. Rada tedy měla založit své posouzení na době amortizace vyplývající z účetních záznamů.
Rada porušila čl. 7 odst. 3 základního nařízení, tak jak jej vykládá ve své praxi tím, že odmítla vzít v úvahu tuto dobu,
a tím, že zařadila dotčená aktiva do kategorie forem, zatímco tato aktiva byla uvedena v účetních záznamech žalobkyně jako
stroje. Žalobkyně připouští, že zařazení týchž aktiv v jejích účetních a daňových záznamech bylo odlišné. Přesto v případě
odlišnosti nemůže zařazení uvedené v daňových záznamech převážit nad zařazením v účetních záznamech.
Napadené nařízení je v tomto ohledu rovněž stiženo nesprávným odůvodněním. Rada totiž měla odůvodnit svou volbu, pokud jde
o zařazení dotčených aktiv objektivními skutečnostmi souvisejícími s jejich povahou, a nikoliv pouhým rozporem mezi účetními
a daňovými záznamy žalobkyně.
Kromě toho žalobkyně ve svém dopise Komisi ze dne 14. dubna 2003 uvedla, že pouze část dotčených aktiv byla v jejích daňových
záznamech přeřazena do kategorie forem. Tato informace byla prokázána daňovým přiznáním žalobkyně zkoumaným Komisí v průběhu
šetření. Komise měla tedy k dispozici všechny informace nezbytné pro ověření výpočtů provedených žalobkyní.
Rada uplatňuje, že i když účetní záznamy vývozce představují v zásadě hlavní zdroj informací, orgány nejsou vázány těmito
údaji, ale musí brát v úvahu běžnou dobu amortizace v dotyčném výrobním odvětví. V projednávaném případě nebylo vhodné vycházet
z doby amortizace vyplývající z účetních záznamů žalobkyně. Jednak zařazení aktiv v těchto záznamech nebylo konsistentní s jejich
zařazením pro daňové účely. Krom toho výrobní odvětví Společenství, které bylo ztrátové, v průměru používalo dobu amortizace
přibližně šest let a doba amortizace použitá žalobkyní, ziskovým podnikem neustále a značně investujícím, musela být výrazně
nižší než tento průměr.
Žalobkyně přeřadila dotčená aktiva ve svém daňovém přiznání do kategorie forem. Z indických právních předpisů přitom vyplývá,
že účetní a daňové zařazení totožných aktiv musí být konsistentní. Pro určení přiměřené doby amortizace Rada tedy vycházela
z předpokladu, že změna zařazení pro daňové účely musí rovněž vést k téže změně v účetních záznamech žalobkyně.
Tato úvaha je dostatečně odůvodněna zejména bodem 41 odůvodnění napadeného nařízení. S ohledem na toto odůvodnění nebyla Rada
povinna zabývat se otázkou objektivní povahy dotčených aktiv. Kromě toho ani žalobkyně neprokázala, že zařazení aktiv pro
daňové účely bylo založeno na jejich objektivní povaze, a nikoliv výhradně na daňových zájmech.
Pokud jde o tvrzení žalobkyně, podle kterého se přeřazení pro daňové účely netýkalo všech dotčených aktiv, Rada namítá, že
žalobkyně ve svém dopise Komisi ze dne 14. dubna 2003 ani v žalobě neuvedla důkazy na podporu této skutečnosti. Kromě toho
vyplývá z odpovědi Komise ze dne 8. května 2003, že informace uvedené v dopise ze dne 14. dubna 2003, a sice celková hodnota
dovezeného zboží, byly v rozporu s informacemi předloženými dříve a ověřenými v průběhu šetření. Komise tak nemohla nové informace
ověřit, a tedy ani vzít v úvahu.
–        Závěry Soudu
Z bodů 39 až 43 odůvodnění napadeného nařízení vyplývá, že Rada při posouzení doby amortizace dotčených aktiv odkázala na
metodu amortizace stanovenou indickými právními předpisy pro takové vybavení, jako jsou formy. Odmítla tedy založit toto posouzení
na době amortizace uvedené v účetních záznamech žalobkyně, ve kterých byla tato aktiva uvedena jako stroje.
Žalobkyně připouští, že dotčená aktiva ve svém daňovém přiznání za posuzované období přeřadila do kategorie forem. Nicméně
tvrdí, že Rada porušila čl. 7 odst. 3 základního nařízení, když založila své posouzení na zařazení obsaženém v daňových záznamech
místo toho, aby vzala v úvahu informace uvedené v účetních záznamech.
Nejprve je třeba připomenout, jak bylo uvedeno výše v bodě 45, že pouhá skutečnost, že orgány Společenství nepoužily tutéž
metodu v jiných šetřeních o uložení vyrovnávacího cla, nevede sama o sobě k porušení výše uvedeného ustanovení. Nadto v projednávaném
případě vyplývá z bodů 40 a 41 odůvodnění napadeného nařízení, že zohlednění daňových údajů bylo odůvodněno skutečností, že
zařazení dotčených aktiv v účetních záznamech žalobkyně nebylo konsistentní se zařazením v daňových záznamech. Nelze tedy
tvrdit, že Rada odmítla použít informace plynoucí z účetních záznamů žalobkyně svévolně.
Dále je třeba podotknout, že z bodu 38 odůvodnění napadeného nařízení vyplývá, že orgány Společenství založily své posouzení
na době amortizace použitelné z účetního hlediska. V rámci tohoto přezkumu byl odkaz na daňové přiznání žalobkyně omezen na
zjišťování vhodného zařazení dotčených aktiv v účetní oblasti. Jak vyplývá z bodu 41 odůvodnění napadeného nařízení, byl uvedený
odkaz odůvodněn skutečností, že tatáž aktiva měla být zařazena v účetních a daňových záznamech konsistentním způsobem. Žalobkyně
tedy nesprávně tvrdí, že orgány Společenství daly protiprávně přednost daňovým záznamům před účetními záznamy.
Konečně je jednak třeba uvést, že žalobkyně nezpochybnila úvahu Rady, že i když podnik může ve svých účetních a daňových záznamech
použít různé metody amortizace, zařazení téhož aktiva v obou záznamech musí být totožné. Krom toho žalobkyně netvrdí, že zařazení
aktiv v jejích daňových záznamech bylo nesprávné. Šetření vedené Komisí ostatně neodhalilo, že by zařazení aktiv v daňovém
přiznání bylo indickými orgány zpochybněno nebo žalobkyní opraveno.
Za těchto podmínek mohla mít Rada legálně za to, že jelikož žalobkyně změnila zařazení dotčených aktiv ve svých daňových záznamech,
musí být tatáž změna zohledněna pro účely účetnictví.
Pokud jde o podpůrný argument žalobkyně vycházející z nedostatečného odůvodnění uvedeného zjištění, je namístě připomenout,
že podle ustálené judikatury musejí z odůvodnění vyžadovaného článkem 253 ES jasně a jednoznačně vyplývat úvahy orgánu Společenství,
jenž akt vydal, tak aby se zúčastněné osoby mohly seznámit s důvody, které vedly k přijetí opatření, za účelem ochrany jejich
práv a soud Společenství mohl vykonávat svůj přezkum [viz rozsudek Soudu ze dne 12. září 2002, Europe Chemi-Con (Deutschland)
v. Rada, T‑89/00, Recueil, s. II‑3651, bod 65 a uvedená judikatura].
V tomto ohledu se v bodech 40 až 42 odůvodnění napadeného nařízení uvádí, že informace od žalobkyně týkající se zařazení aktiv
v účetních záznamech byly popřeny změnou svého zařazení v daňových záznamech, ač by zařazení týchž aktiv v obou záznamech
mělo být totožné. Napadené nařízení tak dostatečně výslovně uvádí důvody, na základě kterých Rada nezaložila své posouzení
na zařazení aktiv vyplývajícím z účetnictví žalobkyně, ale odvolala se na jiné relevantní skutečnosti.
Konečně žalobkyně tvrdí, že se zařazení aktiv v kategorii forem netýkalo všech dotčených aktiv, což je skutečnost, na kterou
upozornila Komisi v dopise ze dne 14. dubna 2003.
Rada na toto tvrzení namítá, že informace předložené na jeho podporu nebyly konsistentní s ostatními skutečnostmi zjištěnými
během šetření, a že tedy uvedené tvrzení nebylo možno vzít v úvahu.
Ze skutečností předložených účastníky řízení v odpovědi na písemnou otázku položenou Soudem vyplývá, že žalobkyně na podporu
tvrzení, o které se jedná, odkázala na informace vyplývající ze svého daňového přiznání za posuzované období. Je nepochybné,
že hodnota aktiv zapsaná v tomto přiznání neodpovídá jejich hodnotě použité pro výpočet subvence. Rada uvádí, že orgány nebyly
pouze na základě těchto skutečností schopny porovnat dotčené tvrzení s ostatními informacemi ověřenými v rámci šetření.
Žalobkyně nicméně tvrdí, že výsledný rozdíl mezi hodnotami, vysvětlitelný přičtením nákladů na dopravu a instalaci, nebránil
orgánům Společenství povšimnout si, že změna zařazení se netýká všech dovezených aktiv.
Rada v tomto ohledu upřesnila, že orgány Společenství nemohly odhadnout přesnou hodnotu aktiv zařazených do kategorie forem,
protože jednak žalobkyně nevysvětlila kritéria zařazení svých aktiv v daňovém přiznání, a jednak neposkytla úplný a ověřitelný
seznam těchto aktiv. Při neexistenci těchto důkazů nemohly orgány Společenství ověřit číselné údaje předložené žalobkyní na
podporu jejího tvrzení.
S ohledem na posledně uvedené údaje, které žalobkyně před Soudem nezpochybnila, je namístě mít za to, že žalobkyně nepředložila
orgánům Společenství důkazy, které by jim umožnily ověřit správnost jejího tvrzení, a případně zohlednit část dotyčných aktiv,
která nebyla zařazena do kategorie forem. Žalobkyně tedy nemůže pouhým tímto tvrzením zpochybnit posouzení provedené v napadeném
nařízení.
V důsledku toho Rada mohla, aniž by porušila čl. 7 odst. 3 základního nařízení, mít za to, že dotčená aktiva zařazená pro
daňové účely jako formy měla být rovněž vzata v úvahu jako taková za účelem posouzení jejich doby amortizace v účetní oblasti,
a že tedy není přiměřené založit toto posouzení na informacích obsažených v účetních záznamech žalobkyně. Nadto žalobkyně
v tomto ohledu neprokázala existenci nedostatečného odůvodnění.
Je tedy třeba odmítnout tvrzení žalobkyně v rámci prvních dvou bodů druhé části žalobního důvodu jako neopodstatněná.
K zohlednění ziskovosti a investic žalobkyně (třetí bod druhé části)
–       Argumenty účastníků řízení
Podle žalobkyně Rada porušila čl. 7 odst. 3 základního nařízení tím, že za účelem určení doby amortizace učinila rozdíl mezi
ziskovými podniky a neziskovými podniky. Takový rozdíl jednak nijak nevyplývá ze základního nařízení. Krom toho je nelogický,
neboť běžná životnost aktiva, jakož i jeho běžná doba amortizace souvisejí s povahou aktiva, a nikoliv se ziskovostí nebo
plánem investic vlastnického podniku.
Tím, že předpokládala, že žalobkyně bude značně investovat v průběhu šesti let, porušila Rada rovněž článek 5 a čl. 11 odst. 1
základního nařízení. Skutečnost, že žalobkyně byla zisková a že investovala během posuzovaného období, jakož i během dvou
předcházejících let, nepředstavuje důkaz, že si zachovala stejný stupeň ziskovosti a investic po dobu šesti let. Přístup Rady
tedy zahrnuje spekulace o skutečnostech, ke kterým došlo po posuzovaném období.
Rada odpovídá, že nečinila rozdíl mezi ziskovými a neziskovými společnostmi. Pouze uvedla skutečnost, že žalobkyně neustále
a značně investuje, aby došla k závěru, že žalobkyně amortizuje svá aktiva velmi rychle. Rada tedy zjišťovala, jaká je běžná
doba amortizace pro společnost, která je ve stejné situaci jako žalobkyně. Žalobkyně se mylně domnívá, že ziskovost neovlivňuje
dobu amortizace, neboť skutečnost, že je společnost zisková, je důležitá pro volbu této doby.
Pro zjištění, zda je žalobkyně zisková a zda značně investuje, se Rada opírala o skutečnosti zjištěné během šetření, které
nebyly zpochybněny. Neužila žádný důkaz, který by byl pozdější než posuzované období v souladu s článkem 5 a čl. 11 odst. 1
základního nařízení.
–       Závěry Soudu
Je nepochybné, že Rada vzala v úvahu skutečnost prokázanou během šetření, že žalobkyně byla vysoce zisková a že stále a pravidelně
investovala. Tato skutková okolnost byla použita ve dvou ohledech. Zaprvé Rada odkázala, když měla na výběr mezi dvěma metodami
amortizace připuštěnými indickými právními předpisy, na degresivní metodu amortizace, která nabízela rychlejší amortizaci.
Zadruhé Rada vypočetla dobu amortizace podle této metody za podmínek pravidelného a stálého investování.
Tyto úvahy jsou vyloženy v bodě 45 odůvodnění napadeného nařízení:
„[P]ostavení vyvážejícího výrobce se však od postavení průměrného podniku velmi liší. Tato firma je vysoce zisková, neustále
a značně investuje, a proto je na místě předpokládat, že doba odpisu je u ní významně kratší než výše uvedený průměr. Proto
bylo považováno za vhodné uplatnit metodu [degresivního] odpisu, která umožňuje rychlejší odpis než metoda lineárního odpisu.
Je třeba poznamenat, že za situace pokračujícího pravidelného investování metoda [degresivního] odpisu stanovená indickým
zákonem o podnicích, uvedená v bodu odůvodnění 43, umožňuje o 30 % rychlejší odpis oproti ekvivalentní metodě lineárního odpisu
za reprezentativní dobu šesti let, která se uplatňuje při použití lineární metody odpisu. To odpovídá době 4,2 roku oproti
šesti rokům u lineární metody.“
Žalobkyně tvrdí, že Rada tím, že zohlednila její ziskovost a investice, porušila čl. 7 odst. 3 základního nařízení, jakož
i článek 5 a čl. 11 odst. 1 uvedeného nařízení.
Pokud jde o čl. 7 odst. 3 základního nařízení, je třeba uvést, že podle tohoto ustanovení je Rada povinna posoudit dobu amortizace
v dotčeném výrobním odvětví. Toto posouzení může tak zahrnovat zohlednění okolností vlastních dotyčnému vývozci. Jak již bylo
uvedeno v bodě 40 výše, neexistují-li zvláštní pravidla pro tento účel, mají orgány Společenství široký prostor pro uvážení,
pokud jde o relevantní skutečnosti, které je nutno vzít v úvahu.
V tomto ohledu žalobkyně nepředložila žádný důkaz na podporu svého tvrzení, podle kterého ziskovost vývozce nemůže ovlivnit
dobu amortizace jeho aktiv. Oproti tomu Rada důvodně uvedla, že výběr metody amortizace vývozcem může záviset zejména na předpokládaných
investicích, a tedy na ziskovosti dotyčného podniku.
Za těchto podmínek žalobkyně neprokázala, že Rada nedodržela čl. 7 odst. 3 základního nařízení.
Pokud jde o článek 5 základního nařízení, toto ustanovení stanoví, že výše subvence se vypočte na základě výhody, kterou získal
příjemce subvence a která bude zjištěna za posuzované období. V projednávané věci orgány Společenství došly k závěru, že výhodné
postavení žalobkyně během tří sledovaných hospodářských let mohlo ovlivnit její výběr metody amortizace. Odkázaly následně
na takto zvolenou metodu při určení části subvence, která připadá na posuzované období. Žalobkyně tedy nesprávně tvrdí, že
orgány Společenství zahrnuly ve výpočtu výše subvence výhodu připadající na jiné než posuzované období.
Článek 11 odst. 1 základního nařízení zejména stanoví, že k informacím, které se týkají pozdějšího období, se za účelem posouzení
subvence a újmy zpravidla nepřihlíží. V důsledku toho jsou za účelem analýzy ze strany orgánů Společenství zpravidla relevantní
ty údaje, které se týkají období, které končí spolu s posuzovaným obdobím. Toto ustanovení nicméně nevylučuje, aby v rámci
analýzy těchto údajů byly zohledněny odhady týkající se budoucích událostí, jestliže jsou relevantní a zakládají se na objektivních
skutečnostech získaných v průběhu šetření.
Pokud jde o relevanci takových odhadů v projednávaném případě, je třeba připomenout, že se žalobkyni nepodařilo zpochybnit
posouzení Rady, podle kterého ziskovost dotyčného vývozce a jeho předpokládané investice mohou být relevantní pro určení metody
amortizace, která se použije.
Pokud jde o opodstatněnost odhadů zohledněných Radou, je třeba uvést, že žalobkyně nezpochybňuje, že pravidelně investovala
značné částky během období tří let až do konce posuzovaného období. I když tato skutková okolnost nezbytně nevede k tomu,
aby se mělo za to, že dotčená amortizace se provádí v podmínkách pokračujícího pravidelného investování, jak se domnívala
Rada, je třeba uvést, že toto hospodářské posouzení je součástí široké posuzovací pravomoci, kterou mají orgány Společenství
při analýze složitých hospodářských situací. Žalobkyně přitom neprokázala, že posouzení Rady bylo v tomto ohledu stiženo zjevnou
nesprávností.
Žalobkyně tedy neprokázala, že Rada porušila článek 5 nebo čl. 11 odst. 1 základního nařízení.
S ohledem na výše uvedené je tento bod žalobního důvodu neopodstatněný.
K použití degresivní metody amortizace (čtvrtý bod druhé části)
–       Argumenty účastníků řízení
Žalobkyně tvrdí, že Rada porušila čl. 7 odst. 3 základního nařízení tím, že pro výpočet výše subvence použila degresivní metodu
amortizace. Pokyny, jakož i praxe orgánů se odvolávají na použití lineární metody. V tomto ohledu napadené nařízení neobjasňuje
důvody, na základě kterých se orgány Společenství odchýlily od své ustálené praxe, třebaže žalobkyně použila lineární metodu
ve svých účetních záznamech.
Rada namítá, že čl. 7 odst. 3 základního nařízení nevylučuje použití jiné metody amortizace než lineární metody, i když je
tato posledně uvedená metoda obecně užívána. Skutečnost, že se degresivní metoda amortizace v minulosti nepoužívala, je bezvýznamná.
–       Závěry Soudu
Z bodu 45 odůvodnění napadeného nařízení vyplývá, že orgány Společenství určily dobu amortizace tak, že použily degresivní
metodu amortizace stanovenou pro dotčená aktiva indickými právními předpisy.
Žalobkyně v tomto ohledu tvrdí, že použití degresivní metody amortizace jako takové porušuje čl. 7 odst. 3 základního nařízení,
jak jej vykládají pokyny Komise a jak jej používala ve své dřívější praxi.
Je třeba uvést, že znění čl. 7 odst. 3 základního nařízení nevylučuje použití degresivní metody amortizace.
Co se týče pokynů, jejich část F písm. a) bod ii) stanoví, že pro rozložení výše subvence Komise používá obecně metodu lineární
amortizace. Oproti tomu však z tohoto údaje nevyplývá, že je vyloučeno použití jiné metody amortizace. Nadto podle části A pokynů
údaje obsažené v pokynech neplatí, pokud jsou zvláštní okolnosti důvodem k odchylnému přístupu.
V projednávaném případě Rada v bodech 44 a 45 napadeného nařízení vysvětlila, že použití degresivní metody amortizace stanovené
v indických právních předpisech, které vede k rychlejší amortizaci než lineární metoda stanovená týmiž právními předpisy,
je vhodnější s ohledem na dobu amortizace používanou výrobním odvětvím Společenství a na zvláštní okolnosti žalobkyně. Za
těchto podmínek mohly orgány Společenství legálně zaujmout odlišný přístup, než jaký byl obecně stanoven pokyny.
Co se týče argumentu žalobkyně, podle kterého degresivní metoda amortizace nebyla použita orgány Společenství v jiných šetřeních
o uložení vyrovnávacího cla, je třeba připomenout, že tento argument sám o sobě nepostačuje ke zpochybnění legality jejího
použití v projednávané věci (viz body 45 a 46 výše).
Pokud jde o kritiku žalobkyně, podle které Rada použila metodu odlišnou od té, která byla použita v jejích účetních záznamech,
je třeba připomenout, že Rada měla správně za to, že užití metody amortizace použité v uvedených účetních záznamech bylo v projednávané
věci nevhodné (viz body 65 až 67 a 79 výše).
Žalobkyně tedy nemůže důvodně tvrdit, že orgány Společenství porušily čl. 7 odst. 3 základního nařízení jen proto, že se odchýlily
od přístupu stanoveného pokyny a použitého v dřívějších šetřeních o uložení vyrovnávacího cla.
S ohledem na tyto úvahy je nutno projednávaný bod odmítnout jako neopodstatněný.
K údajně svévolné povaze výpočtů (pátý bod druhé části)
–       Argumenty účastníků řízení
Žalobkyně uplatňuje, že metoda, kterou Rada použila, když došla k době 4,2 roku, je svévolná. Orgány zejména svévolně zvolily
dobu šesti let jako dobu pro srovnání dvou metod amortizace, lineární a degresivní, jakož i dobu, během které se předpokládalo,
že žalobkyně stále investovala. Pokud by orgány použily jiný počet let, mohly dojít k jinému výsledku.
Svévolná povaha určení dotčené doby amortizace se ukazuje na skutečnosti, že Komise ve svém prvním odůvodnění navrhla dobu
tří let, nahrazenou následně s ohledem na téže důkazy, které měla k dispozici, dobou 4,2 roku.
Podle Rady skutečnost, že mohla dojít změnou parametrů výpočtu k jiné době amortizace, nedokazuje, že její přístup byl svévolný.
V tomto ohledu žalobkyně neprokázala, že Rada překročila meze své posuzovací pravomoci.
Komise podle názoru Rady mohla změnit svůj přístup v průběhu šetření, i když tato změna nebyla založena na nových skutečnostech.
Tato skutečnost neznamená, že nový přístup je svévolný.
–       Závěry Soudu
Projednávaným bodem žalobkyně tvrdí, že dotčené určení běžné doby amortizace nebylo objektivní. Zaprvé uvádí, že orgány Společenství
svévolně zvolily parametry pro srovnání dvou alternativních metod stanovených indickými právními předpisy, a zadruhé, že změnily
dobu amortizace v pokročilé fázi šetření a aniž by existovaly nové důkazy.
Co se týče prvního tvrzení, vyplývá z bodu 45 odůvodnění napadeného nařízení, že doba šesti let použitá v projednávaném případě
odpovídá zároveň průměrné době amortizace uplatňované výrobním odvětvím Společenství a době, která vyplývá z lineární metody
amortizace stanovené v indických právních předpisech, která byla jednou z použitelných metod. Nelze tedy mít za to, že orgány
učinily svévolný výběr, když použily tuto dobu. Argument žalobkyně, podle kterého by byl výsledek výpočtu pro jinou dobu odlišný,
nemůže zpochybnit výše uvedené zjištění, že použitá doba neměla svévolnou povahu.
Pokud jde o druhé tvrzení, podle kterého Komise původně navrhla dobu tří let, je namístě připomenout, že šetření v oblasti
obchodních ochranných opatření je nepřetržitým procesem, v jehož průběhu je neustále měněno mnoho závěrů. Nelze tedy vyloučit,
že konečné závěry orgánů Společenství se liší od závěrů učiněných v určitém stadiu šetření (výše uvedený rozsudek Shanghai
Teraoka Electronic v. Rada, bod 182). Žalobkyně tedy nemůže tvrdit, že změna v posouzení doby amortizace, ke které došlo v průběhu
šetření, představuje důkaz o svévolné povaze tohoto posouzení. Jak krom toho uvedla Rada, změna v projednávaném případě, i když
nebyla založena na nových důkazech, nastala v návaznosti na písemná a ústní vyjádření žalobkyně.
V důsledku toho žalobkyně neprokázala, že posouzení provedené orgány Společenství bylo svévolné. Projednávaný bod tedy nelze
přijmout.
S ohledem na výše uvedené musí být první žalobní důvod odmítnut v plném rozsahu.

Ke druhému žalobnímu důvodu, vycházejícímu z porušení práv obhajoby a z nedostatku odůvodnění, pokud jde o posouzení běžné
doby amortizace aktiv
Argumenty účastníků řízení
Žalobkyně uplatňuje, že v odůvodnění ze dne 9. dubna 2003 Komise předložila novou metodu výpočtu doby amortizace, podstatně
odlišnou od metody použité v konečné informaci ze dne 4. března 2003. Toto odůvodnění jí neumožnilo nové metodě porozumět.
Komise tuto skutečnost konkludentně uznala tím, že dne 5. května 2003 zaslala dodatečná vysvětlení.
Nadto ani uvedená dodatečná vysvětlení ze dne 5. května 2003 neumožnila žalobkyni vykonat její práva obhajoby. Zaprvé žalobkyně
nemohla po 5. květnu 2003 užitečně předložit své vyjádření, protože v tomto stadiu nebylo možné změnit návrh týkající se přijetí
napadeného nařízení. Zadruhé jí ani dodatečná vysvětlení neumožnila porozumět tomu, jak Komise určila dobu amortizace v délce
4,2 roku. V tomto ohledu by bývalo postačilo připojit tabulku s výpočtem, což Komise neprovedla.
Pokud jde o argument Rady, podle kterého žalobkyně měla požádat o vysvětlení k odůvodnění ze dne 9. dubna 2003, žalobkyně
uvádí, že uvedené odůvodnění stanovilo velmi krátkou lhůtu pro odpověď a že její odpověď ze dne 14. dubna 2003 obsahovala
mlčky učiněnou výzvu k poskytnutí zevrubnějšího vysvětlení.
Podpůrně žalobkyně tvrdí, že napadené nařízení je stiženo vadou odůvodnění, jelikož přebírá neúplné důvody uvedené v odůvodnění
ze dne 9. dubna 2003.
Rada tvrdí, že dodatečné odůvodnění ze dne 9. dubna 2003 bylo dostatečné. Pokud žalobkyně neporozuměla metodě výpočtu předložené
v tomto odůvodnění, měla požadovat vysvětlení. Ve své odpovědi ze dne 14. dubna 2003 však žalobkyně pouze vyjádřila nesouhlas
s metodou použitou Komisí.
Nadto skutečnost, že Komise zaslala dne 5. května 2003 dodatečná vysvětlení neznamená, že uznala nedostatečnost odůvodnění
ze dne 9. dubna 2003. Tato vysvětlení totiž byla pouze odpovědí týkající se výpočtu předloženého žalobkyní dne 14. dubna 2003.
Na rozdíl od toho, co uplatňuje žalobkyně, byla zaslána včas.
Žalobkyně znala metody amortizace používané Komisí a neměla mít potíže s výpočtem dotčených částek. Během správního řízení
nikdy nepožádala, aby jí byly předloženy výpočty ve formě tabulky.
Konečně žalobkyně v každém případě nepředložila argument, který by mohl prokázat, že jí případný nedostatek informací bránil
v její obhajobě.
Závěry Soudu
Je třeba uvést, že podle čl. 30 odst. 1 a 2 základního nařízení mohou dotyční vývozci požádat o konečné informace o nejdůležitějších
skutečnostech a úvahách, na jejichž základě je zamýšleno doporučit přijetí konečných opatření. Cílem této povinnosti konečné
informace je zajistit dodržení práv obhajoby dotyčných podniků (viz obdobně v oblasti dumpingu rozsudek Soudu ze dne 21. listopadu
2002, Kundan a Tata v. Rada, T‑88/98, Recueil, s. II‑4897, bod 131).
Nadto musí být podle ustálené judikatury v oblasti obchodních ochranných opatření podnikům dotčeným šetřením předcházejícím
přijetí konečných opatření v průběhu správního řízení umožněno užitečně vyjádřit jejich stanovisko k reálnosti a relevanci
dovolávaných skutečností a okolností (viz výše uvedený rozsudek Kundan a Tata v. Rada, bod 132 a uvedená judikatura).
V tomto ohledu neúplný charakter konečné informace způsobuje protiprávnost nařízení o uložení konečného cla pouze tehdy, pokud
z důvodu tohoto opomenutí dotyčné strany nemohly účinně hájit své zájmy (viz výše uvedený rozsudek Shanghai Teraoka Electronic
v. Rada, bod 292 a uvedená judikatura).
Ve světle těchto zásad je třeba zkoumat kritiku žalobkyně, pokud jde o neúplnost dotčené informace.
Je třeba uvést, že metoda výpočtu subvence uvedená ve sdělení ze dne 4. března 2003 byla změněna odůvodněním ze dne 9. dubna
2003. Pokud jde o určení doby amortizace použité pro rozložení subvence v čase, tak Komise předložila konečnou informaci v odůvodnění
ze dne 9. dubna 2003.
Bod 28 uvedeného odůvodnění zní následovně:
„[B]ylo považováno za vhodné uplatnit metodu [degresivního] odpisu, která umožňuje rychlejší odpis než metoda lineárního odpisu.
Je třeba poznamenat, že za situace pokračujícího pravidelného investování metoda [degresivního] odpisu stanovená indickým
zákonem o podnicích, uvedená v bodu 43 odůvodnění, umožňuje o 30 % rychlejší odpis oproti ekvivalentní metodě lineárního odpisu
za reprezentativní dobu šesti let, která se uplatňuje při použití lineární metody odpisu. To odpovídá době 4,2 roku oproti
šesti rokům u lineární metody a tato kratší doba byla použita pro rozdělení získaného přínosu.“
Žalobkyně v podstatě tvrdí, že výše uvedená konečná informace, i když odkazuje na situaci pokračujícího pravidelného investování,
neukazuje, že Komise při posuzování dotčené doby amortizace zohlednila investice ve stejné roční výši po dobu šesti let.
V tomto ohledu je třeba uvést, že dotčená konečná informace se týká srovnání dvou metod amortizace stanovených právními předpisy
země žalobkyně a že obsahuje všechny prvky výpočtu, jakož i jeho výsledek. Za těchto podmínek, i když je namístě přiznat,
že věta „za situace pokračujícího pravidelného investování“ nezbytně neznamená, že ročně investované částky jsou během dotčené
doby stejné, dvojznačnost, která může vyplývat z této formulace, nemohla zabránit žalobkyni porozumět použité metodě. I kdyby
totiž žalobkyně měla pochybnosti o přesném významu dotčené věty, byla by schopná ověřit její význam vzhledem k ostatním prvkům
výpočtu, jelikož měla k dispozici všechny prvky výpočtu a znala dotyčné metody amortizace.
Nadto je třeba uvést, že žalobkyně se nikdy nedotázala Komise na význam této věty. V odpovědi na dotčené odůvodnění ze dne
14. dubna 2003 se žalobkyně omezila na zpochybnění správnosti výpočtu Komise tím, že předložila alternativní výpočet. Z tohoto
alternativního výpočtu vyplývá, že žalobkyně navrhla vypočítat amortizaci spíše ve vztahu k počátečnímu investování než předpokládat
pokračující pravidelné investování. Tato korespondence tedy neprokazuje, že žalobkyně nebyla schopna porozumět použité metodě,
nýbrž že zpochybnila jeden z prvků výpočtu.
Za těchto podmínek je namístě mít za to, že žalobkyně neprokázala, že odůvodnění ze dne 9. dubna 2003 bylo neúplné, pokud
jde o posouzení běžné doby amortizace dotčených aktiv.
V každém případě je třeba uvést, že v dopise ze dne 5. května 2003 Komise odpověděla na návrh alternativního výpočtu žalobkyně
tak, že uvedla, že výpočet provedený orgány byl založen na investování stejných ročních částek během celého posuzovaného období.
Jelikož tato informace byla předána žalobkyni přede dnem, kdy Komise přijala návrh týkající se napadeného nařízení, nemůže
žalobkyně tvrdit, že nebyla zaslána včas (viz v tomto smyslu rozsudek Soudu ze dne 19. listopadu 1998, Champion Stationery
a další v. Rada, T‑147/97, Recueil, s. II‑4137, bod 82).
Co se týče podpůrného argumentu žalobkyně vycházejícího z nedostatku odůvodnění, je třeba uvést, že bod 28 odůvodnění ze dne
9. dubna 2003 byl převzat v bodě 45 odůvodnění napadeného nařízení. Vzhledem k tomu, že žalobkyně neprokázala, že toto odůvodnění
bylo neúplné, je nutno považovat odůvodnění napadeného nařízení v tomto ohledu za dostatečné.
S ohledem na výše uvedené žalobkyně neprokázala, že konečná informace byla neúplná, a že tak způsobila porušení jejích práv
obhajoby.
Druhý žalobní důvod tedy nelze přijmout.

Ke třetímu žalobnímu důvodu, vycházejícímu ze zjevně nesprávného posouzení a porušení čl. 8 odst. 2 a 6 základního nařízení,
pokud jde o přezkum prvků týkajících se určení újmy a příčinné souvislosti
Úvodní poznámky
Je třeba připomenout, že otázka, zda výrobní odvětví Společenství utrpělo újmu a zda je tato újma přičitatelná subvencovaným
dovozům, předpokládá posouzení složitých hospodářských otázek, při kterém mají orgány širokou posuzovací pravomoc. Soudní
přezkum této pravomoci se provádí v mezích uvedených v bodě 28 tohoto rozsudku.
Krom toho je na žalobkyni, aby předložila důkazy, které Soudu umožní konstatovat, že se Rada při zjišťování újmy dopustila
zjevně nesprávného posouzení (viz výše uvedený rozsudek Shanghai Teraoka Electronic v. Rada, bod 119 a uvedená judikatura).
V rámci tohoto žalobního důvodu žalobkyně tvrdí, že orgány Společenství provedená analýza hospodářských ukazatelů relevantních
pro určení újmy a příčinné souvislosti byla svévolná, stižená zjevně nesprávným posouzením a podpůrně vadou odůvodnění. V tomto
ohledu vznáší čtyři body žalobního důvodu.
K metodě použité pro srovnání hospodářských trendů (první bod)
–       Argumenty účastníků řízení
Žalobkyně tvrdí, že orgány Společenství při své analýze ukazatelů týkajících se újmy podhodnotily význam pozitivních trendů
pro výrobní odvětví Společenství. Nezpochybňuje skutková zjištění, ale jejich srovnání, jakož i závěry vycházející z tohoto
srovnání.
V první řadě orgány Společenství nesprávně ohodnotily vliv dovozů na základě údajů týkajících se roků 1998 až 2000.
V tomto ohledu zaprvé orgány Společenství nesprávně zohlednily údaje Statistického úřadu Evropských společenství (Eurostat)
týkající se roku 1998. Z informací předložených v tabulce obsažené v bodě 62 odůvodnění napadeného nařízení vyplývá, že žalobkyně,
jediný indický vyvážející výrobce dotčeného výrobku, započala vývoz v průběhu rozpočtového roku 1999/2000.
Zadruhé nejsou údaje Eurostatu za roky 1998 až 2000 hodnověrné. Dotyčná kategorie nomenklatury vytvořená pro statistiku obsahuje
několik jiných výrobků než CD‑R, dovážených s různým druhem obalu a jejich množství je uvedeno v tunách, takže pro odhad počtu
dovezených CD‑R by bylo nezbytné na údaje Eurostatu uplatnit matematický vzorec. Jelikož je však množství velmi malé, nebyl
by takový vzorec statisticky hodnověrný.
Zatřetí z bodů 55 až 64 odůvodnění napadeného nařízení vyplývá, že od roku 1998 do roku 2000 dovozy pocházející z Indie nepřekročily
prahovou hodnotu 1 % trhu Společenství. Byly tedy zanedbatelné ve smyslu čl. 14 odst. 4 základního nařízení.
Začtvrté nebyla skutečnost, že dovozy byly nízké během prvních tří let posuzovaného období dostatečně zohledněna při hodnocení
situace výrobního odvětví Společenství. Orgány Společenství tak srovnaly údaje za rok 1998 a posuzované období a došly k závěru,
že výrobní odvětví Společenství získalo 3,7 procentních bodů na trhu Společenství, zatímco srovnání mezi rokem 2000, prvním
rokem, během něhož se dovozy staly nezanedbatelnými, a posuzovaným obdobím, ukázalo vyšší zisk, ve výši 5 procentních bodů.
V druhé řadě se orgány Společenství dopustily zjevného pochybení, když založily své závěry na srovnání období, která se překrývají.
Zaprvé bylo nesprávné srovnání mezi kalendářními roky na jedné straně a posuzovaným obdobím na straně druhé. Kalendářní rok
2001 a posuzované období, sahající od dubna 2001 do března 2002, se totiž devět měsíců překrývaly, což neumožňuje zohlednění
sezónních změn v rámci jejich srovnání.
Zadruhé Rada nesprávně srovnala trendy vztahující se k několika po sobě následujícím rokům před rokem 2001 s trendy konstatovanými
mezi tímto rokem a posuzovaným obdobím nebo v průběhu tohoto období. Například při srovnání růstu produkce Společenství v bodě
73 odůvodnění napadeného nařízení byl závěr, podle kterého se růst během posuzovaného období zpomalil, nesprávný, neboť číselný
údaj, který se k němu vztahuje, se týká mnohem kratšího období, než ke kterému se vztahují ostatní číselné údaje použité pro
srovnání. Stejně tak tomu je, pokud jde o závěry týkající se snížení cen, omezeného růstu kapacity, jakož i pomalého zvyšování
objemu prodeje, uvedené v bodech 59, 74 a 76 odůvodnění napadeného nařízení.
Rada úvodem uvádí, že podle praxe orgánů Společenství určení újmy předpokládá posouzení hospodářských ukazatelů v období přezkumu
újmy v délce čtyři až pět roků, které končí posuzovaným obdobím. V projednávané věci orgány Společenství prozkoumaly vývoj
činitelů újmy během roků 1998 až 2001 a během posuzovaného období.
V první řadě žalobkyně nesprávně tvrdí, že tento přezkum měl vyloučit roky 1998, 1999 a 2000, během kterých byly dovozy na
nízké úrovni.
Zaprvé není příliš významné, že žalobkyně nevyvážela do Společenství v roce 1998, jelikož orgány Společenství musí analyzovat
údaje na úrovni dotyčné země, a nikoliv na úrovni vývozce.
Zadruhé žalobkyně neprokázala, že údaje Eurostatu pro dotčené roky byly chybné. V každém případě orgány Společenství rovněž
přezkoumaly vývoj ukazatelů týkajících se dovozů na základě číselných údajů poskytnutých žalobkyní a došly k výsledkům srovnatelným
s výsledky, které vyplynuly z údajů Eurostatu.
Zatřetí není srovnání informací týkajících se dotčených let v rozporu s čl. 14 odst. 3 a 4 základního nařízení, které se týkají
případu, kdy byly dovozy v posuzovaném období zanedbatelné.
Začtvrté Rada zohlednila skutečnost, že dovozy byly od roku 1998 do roku 2000 na nízké úrovni. Pokud jde o argument žalobkyně
související se zvýšením podílu výrobního odvětví Společenství na trhu, byl vývoj tohoto ukazatele považován za pozitivní a žalobkyně
neprokázala, jak by požadovaná dodatečná analýza mohla mít vliv na posouzení újmy.
V druhé řadě žalobkyně nesprávně tvrdí, že srovnání trendů vztahujících se k obdobím, která se překrývají, mohlo vést k nesprávnému
posouzení.
Zaprvé, pokud jde o srovnání provedené mezi kalendářním rokem 2001 a posuzovaným obdobím, orgány Společenství považovaly běžně
za posuzované období v souladu s článkem 5 základního nařízení poslední obchodní rok vývozce, který může být odlišný od kalendářního
roku. V takovém případě nic nebrání orgánům Společenství srovnat trendy v průběhu posuzovaného období s trendy předcházejícího
roku, který se částečně překrývá s posuzovaným obdobím. Kromě toho žalobkyně neprokázala, že dovoz CD‑R podléhá sezónním změnám,
které činí srovnání dvou dotčených období nepatřičným.
Zadruhé žalobkyně neuplatňuje žádnou faktickou nesprávnost ovlivňující údaje použité orgány nebo jimi provedenou analýzu.
Konkrétně nezpochybňuje skutková zjištění obsažená v bodech 59, 73, 74 a 76 odůvodnění napadeného nařízení. Žalobkyně ostatně
nevysvětluje, jak tvrzené nesprávnosti ve srovnání údajů ovlivnily celkové posouzení újmy.
–       Závěry Soudu
V rámci prvního bodu žalobkyně v zásadě zpochybňuje zohlednění údajů týkajících se jednotlivých období při srovnání vývoje
hospodářských trendů.
Podle ustálené judikatury mají orgány Společenství při určení období posuzovaného za účelem přezkumu újmy širokou posuzovací
pravomoc (viz výše uvedený rozsudek Shanghai Teraoka Electronic v. Rada, bod 277 a uvedená judikatura).
Je třeba rovněž podotknout, že orgány Společenství mohou zkoumat újmu v průběhu delšího období, než je posuzované období.
Tato možnost je odůvodněna skutečností, že studie hospodářských trendů musí být provedena pro dostatečně dlouhé období (výše
uvedený rozsudek Nakajima v. Rada, bod 87).
V projednávané věci vyplývá z bodu 10 odůvodnění napadeného nařízení, že posuzované období trvalo od 1. dubna 2001 do 31. března
2002 a odpovídalo poslednímu hospodářskému roku žalobkyně. Období brané v úvahu pro přezkum újmy pokrývalo posuzované období
a čtyři předchozí kalendářní roky, a trvalo tedy od 1. ledna 1998 do 31. března 2002.
Žalobkyně uvádí, že nezpochybňuje volbu sledovaného období jako takového. Oproti tomu v první řadě tvrdí, že orgány Společenství
nemohly založit své závěry na údajích týkajících se roků 1998, 1999 a 2000, během kterých byly dovozy na velmi nízké úrovni.
Z bodů 55 a 57 odůvodnění napadeného nařízení vyplývá, že dovozy byly od roku 1998 do roku 1999 velmi nízké, pokud jde jak
o objem, tak o podíl na trhu, a že v roce 2000 dosáhly pouze 1 % trhu Společenství.
Je třeba přezkoumat, zda orgány Společenství zohlednily tuto okolnost při svém posouzení činitelů újmy.
V tomto ohledu žalobkyně zaprvé uvádí, že byla jediným indickým vývozcem a že začala vyvážit do Společenství počínaje dubnem
1999.
Nejprve je třeba uvést, že existence újmy musí být posouzena celkově, aniž by bylo třeba individualizovat účinek dovozů uskutečněných
každou z odpovědných společností (viz obdobně v oblasti dumpingu výše uvedený rozsudek Shanghai Teraoka Electronic v. Rada,
bod 163 a uvedená judikatura). Z judikatury ostatně vyplývá, že orgány Společenství se nedopustí v rámci tohoto posouzení
zjevné nesprávnosti, když založí své rozhodnutí na údajích, které mohly mít rozumně k dispozici (viz výše uvedený rozsudek
Shanghai Teraoka Electronic v. Rada, body 229 a 230 a uvedená judikatura).
Nadto, i kdyby údaje předložené Komisi žalobkyní, podle kterých žalobkyně zahájila vývoz dne 1. dubna 1999, mohly vést ke
zpochybnění reprezentativnosti údajů Eurostatu pro rok 1998 a začátek roku 1999, je v projednávané věci třeba uvést, že orgány
Společenství uvedly v bodě 64 odůvodnění napadeného nařízení, že posouzení ukazatelů týkajících se dovozu bylo zaměřeno na
dobu počínaje rokem 2000, během které žalobkyně skutečně vyvážela do Společenství.
Zadruhé, žalobkyně tvrdí, že nízký objem dovozu ovlivnil reprezentativnost statistických údajů Eurostatu pro roky 1998 až
2000.
V tomto ohledu je třeba uvést, že žalobkyně nepředložila žádný důkaz na podporu svého tvrzení, podle kterého statistický vzorec
použitý Eurostatem pro zjištění dotčených údajů není pro malá množství hodnověrný. Za těchto podmínek není jediný argument
související s malým objemem dovozu během dotčeného období způsobilý prokázat, že údaje Eurostatu, které se k němu vztahují,
nejsou hodnověrné. V každém případě z bodů 61 a 62 odůvodnění napadeného nařízení vyplývá, že orgány Společenství porovnaly
údaje Eurostatu s číselnými údaji poskytnutými žalobkyní a došly pro dotčené období k podobným závěrům.
Je tedy třeba mít za to, že Rada mohla, aniž by se dopustila zjevně nesprávného posouzení, vzít v úvahu údaje Eurostatu pro
roky 1998, 1999 a 2000.
Zatřetí, žalobkyně tvrdí, že zohlednění údajů pro dotčené roky bylo vyloučeno čl. 10 odst. 11 a čl. 14 odst. 3 a 4 základního
nařízení, jelikož dovozy byly v průběhu těchto let zanedbatelné.
Podle čl. 10 odst. 11 a čl. 14 odst. 3 a 4 základního nařízení nemůže být řízení o uložení vyrovnávacího cla zahájeno nebo
je okamžitě zastaveno, pokud je újma považována za zanedbatelnou nebo pokud je podíl dovozů na trhu nižší než 1%.
V projednávané věci žalobkyně netvrdí, že se podíl dovozů na trhu v jakémkoliv okamžiku posuzovaného období, trvajícího od
1. dubna 2001 do 31. března 2002, nacházel pod výše uvedenou prahovou hodnotou 1 %. Skutečnost, že podíl uvedených dovozů
na trhu byl nižší než tato prahová hodnota na začátku delšího období, které bylo zohledněno při posouzení hospodářských trendů,
je přitom s ohledem na výše uvedená ustanovení bezvýznamná. Argument žalobkyně založený na uplatnění těchto ustanovení je
tedy irelevantní.
Konečně, co se začtvrté týče argumentu žalobkyně vycházejícího z posouzení ukazatelů situace výrobního odvětví Společenství
v letech 1998 až 2000, je třeba uvést, že pro provedení studie hospodářských trendů mohou orgány Společenství legálně vzít
v úvahu vývoj konstatovaný ve výrobním odvětví Společenství během celého sledovaného období, včetně roků, během kterých dovozy
ještě nedosáhly významné úrovně.
V projednávané věci žalobkyně neprokázala, že z volby počátečního data sledovaného období vyplývá nesprávné znázornění hospodářských
trendů, pokud jde o souběžnost vstupu dotčených dovozů na trh a negativní vývoj výrobního odvětví Společenství. I když totiž
výrobní odvětví Společenství podle příkladu poskytnutého žalobkyní získalo vyšší podíl na trhu mezi rokem 2000 a posuzovaným
obdobím než mezi rokem 1998 a posuzovaným obdobím, je třeba uvést, že tento ukazatel byl každopádně považován za pozitivní.
V tomto ohledu žalobkyně neprokázala, jak by byly ovlivněny závěry Rady, pokud jde o existenci újmy a příčinné souvislosti,
pokud by za začátek sledovaného období byl považován rok 2000.
Argumenty žalobkyně týkající se zohlednění údajů týkajících se roků 1998, 1999 a 2000 musí tedy být odmítnuty.
V druhé řadě žalobkyně kritizuje provedené posouzení údajů týkajících se období, která se částečně překrývají.
V tomto ohledu zaprvé uvádí, že se orgány Společenství dopustily zjevně nesprávného posouzení tím, že srovnaly údaje vztahující
se ke kalendářním rokům, zejména rokům 1998 a 2001, s údaji o posuzovaném období, které se devět měsíců překrývá s rokem 2001.
V tomto ohledu je třeba uvést, že posuzované období zvolené v projednávané věci trvá jeden rok. Srovnání údajů týkajících
se kalendářních roků s tímto obdobím majícím totožnou délku nemohlo tedy vést k nepřesnému znázornění hospodářských trendů,
ledaže by se prokázalo, že trh s CD‑R podléhá sezónním změnám. Žalobkyně však neuvádí, že trh s CD‑R podléhal takovým změnám.
Zadruhé žalobkyně vytýká Radě, že porovnala vývoj od jednoho roku k druhému s vývojem konstatovaným mezi rokem 2001 a posuzovaným
obdobím. Tato kritika se týká posouzení produkce, úrovně cen, kapacity a objemu prodeje ve Společenství, učiněného v bodech
59, 73, 74 a 76 odůvodnění napadeného nařízení.
V tomto ohledu je namístě uvést, že vývoj, ke kterému došlo mezi zkoumanými po sobě následujícími kalendářními roky, není
přímo srovnatelný s vývojem, ke kterému došlo mezi rokem 2001 a koncem posuzovaného období, neboť posledně uvedený vývoj se
týká odlišně dlouhého období.
Nicméně z analýzy bodů 59, 73, 74 a 76 odůvodnění napadeného nařízení nevyplývá, že závěry ohledně vývoje dotčených ukazatelů
byly založeny na trendech mezi rokem 2001 a koncem posuzovaného období. I když totiž Rada v bodech 73, 74, a 76 odůvodnění
uvedla, že růst produkce ve Společenství „se v posuzovaném období zpomalil“, že růst kapacit od roku 2001 „byl omezený“ a že
růst objemu prodeje výrobního odvětví Společenství „byl během posuzovaného období vůči roku 2001 pouze 6%“, nevyvodila z těchto
zjištění, že se situace výrobního odvětví Společenství vyplývající z těchto ukazatelů zhoršila. Pokud jde o bod 59 odůvodnění,
i když Rada uvedla, že dovozní ceny vzrostly o 17 % mezi rokem 2001 a posuzovaným obdobím, založila nicméně své závěry o újmě
v bodě 102 odůvodnění na celkovém poklesu cen o 59 % mezi rokem 2000 a koncem posuzovaného období. Je třeba uvést, že žalobkyně
nezpochybňuje žádné z těchto skutkových zjištění.
Krom toho, i když žalobkyně kritizuje skutečnost, že orgány Společenství neextrapolovaly údaje týkající se roku 2002, neprokazuje,
v čem v důsledku neprovedení takovéto extrapolace Rada podala nepřesný obraz o vývoji dotyčných ukazatelů. Žalobkyně tak neprokazuje,
že takový údajný nedostatek v prezentaci údajů vedl k nesprávnému posouzení těchto ukazatelů.
Je třeba uvést, že žalobkyně každopádně neuvádí, jaký vliv mohlo mít pochybení, kterého se údajně dopustila Rada ve srovnání
dotčených údajů, na její závěry ohledně existence újmy a příčinné souvislosti (viz v tomto smyslu výše uvedený rozsudek Shanghai
Teraoka Electronic v. Rada, bod 167 a uvedená judikatura). Neuvádí ani, jak by mohly být uvedené závěry znatelně změněny,
kdyby Rada zohlednila extrapolované údaje týkající se roku 2002.
Je tedy namístě mít za to, že žalobkyně neprokázala, že se Rada dopustila nesprávného skutkového zjištění nebo zjevně nesprávného
posouzení dotčených ukazatelů.
Konečně v rámci tohoto bodu žalobkyně uplatňuje čl. 8 odst. 2 a 6 základního nařízení, když tvrdí, že orgány Společenství
neprovedly objektivní analýzu údajů týkajících se jednotlivých období.
Jelikož žalobkyně neprokázala existenci nesprávného skutkového zjištění nebo zjevně nesprávného posouzení dotčených údajů,
nemůže tvrdit, že srovnávaná období byla zvolena svévolně. Argument vycházející z nedostatku objektivity v tomto ohledu tedy
nemůže obstát.
Tento bod je tedy nutno odmítnout jako neopodstatněný.
K posouzení úrovně zásob (druhý bod)
–       Argumenty účastníků řízení
Žalobkyně tvrdí, že se orgány Společenství dopustily zjevného pochybení, když v bodě 103 odůvodnění napadeného nařízení došly
k závěru, že vývoj úrovně zásob výrobního odvětví Společenství představuje jeden z ukazatelů, které se dramaticky zhoršily.
Zásoby výrobního odvětví Společenství se snížily mezi rokem 2000 a posuzovaným obdobím ukazujícím naopak pozitivní trend.
Samo toto pochybení by mohlo vést ke zrušení napadeného nařízení.
Rada uplatňuje, že posouzení zásob provedené v bodě 103 odůvodnění napadeného nařízení je správné, jelikož se vztahuje ke
zhoršení tohoto činitele v průběhu období přezkumu újmy mezi rokem 1998 a posuzovaným obdobím, a nikoliv k situaci v průběhu
posuzovaného období. Úroveň zásob nebyla každopádně určujícím prvkem újmy. Případné pochybení tedy nemůže vést ke zrušení
napadeného nařízení, neboť neovlivňuje výsledek přezkumu újmy.
–       Závěry Soudu
V rámci tohoto bodu žalobkyně tvrdí, že posouzení vývoje zásob výrobního odvětví Společenství je zjevně nesprávné. Nezpochybňuje
číselné údaje, které se k němu vztahují, uvedené v bodě 80 odůvodnění napadeného nařízení. Uvádí nicméně, že Rada nemohla
v bodě 103 odůvodnění napadeného nařízení dojít na základě těchto údajů k závěru, že ukazatel zásob se během posuzované doby
dramaticky zhoršil.
Je třeba připomenout, že sledované období v projednávané věci trvalo od roku 1998 do konce posuzovaného období. Z údajů, které
žalobkyně nezpochybnila, vyplývá, že během tohoto období zásoby výrobního odvětví Společenství významně vzrostly.
V tomto ohledu žalobkyně neprokázala, že by zlepšení ukazatele týkajícího se zásob vyjádřeného v procentech produkce od roku
2000 mohlo obrátit negativní trend konstatovaný pro celé sledované období. Z bodu 80 odůvodnění napadeného nařízení totiž
vyplývá, že zásoby zůstaly na vysoké úrovni během celého sledovaného období, přičemž jejich absolutní úroveň vzrostla ke konci
roku 2001, což se shodovalo s růstem objemu dovozů, a v průběhu posuzovaného období představovala relativně vysokou míru 15 %
výroby.
Tento bod je tedy neopodstatněný.
K posouzení dovozních cen (třetí bod)
–       Argumenty účastníků řízení
Žalobkyně tvrdí, že orgány Společenství založily svůj závěr, že se dovozní ceny snížily, na údajích týkajících se roků 1998,
1999 a 2000, které nebyly relevantní ani hodnověrné. Jediným hodnověrným prvkem, pokud jde o trend dovozních cen, je skutečnost,
že mezi rokem 2001 a posuzovaným obdobím vzrostly o 15 %. Tento vzrůst je ve skutečnosti ještě vyšší, neboť se tato dvě období
překrývají.
Skutečnost, že dovozní ceny byly rovněž analyzovány na základě údajů poskytnutých žalobkyní, v tomto ohledu nic nedodává.
Kromě toho byly dotčené údaje orgány Společenství prezentovány nevhodným způsobem. Údaje týkající se hospodářských roků žalobkyně
byly přiřazeny v celém rozsahu posledním kalendářním rokům. Ceny pro hospodářský rok 1999/2000 pokrývající pouze tři měsíce
z roku 2000, tak byly přiřazeny roku 2000, a nikoliv roku 1999, během kterého byla realizována většina příjmů.
Rada namítá, že žalobkyně nesprávně uvádí, že analýza dovozních cen měla být provedena pro období od roku 2001 do posuzovaného
období, a nikoliv během celého období přezkumu újmy. Skutečnost, že úroveň dovozů zprvu nepřekračuje prahovou hodnotu 1 %
trhu Společenství není relevantní.
Orgány Společenství připustily, že ceny Eurostatu pro roky 1998 a 1999 nebyly reprezentativní z důvodu malého množství dovozů.
V důsledku toho provedly v bodě 59 odůvodnění napadeného nařízení srovnání vývoje cen mezi rokem 2000 a posuzovaným obdobím.
Navíc přistoupily k jiné analýze cen na základě údajů poskytnutých žalobkyní pro období jejího rozpočtového roku 1999/2000
a posuzovaného období. Výsledky byly srovnatelné.
–       Závěry Soudu
Posouzení úrovně dovozních cen představuje v projednávané věci hlavní prvek, na kterém je založen závěr o podbízení se cenám
ve Společenství, a tedy o existenci újmy. Orgány Společenství analyzovaly tento ukazatel v bodech 58 až 64 odůvodnění napadeného
nařízení na základě údajů Eurostatu, jakož i na základě číselných údajů poskytnutých žalobkyní.
Pokud jde o údaje Eurostatu, došly orgány primárně k závěru, že mezi rokem 2000 a koncem posuzovaného období došlo ke značnému
poklesu cen o 59 %. Žalobkyně zpochybňuje zohlednění údajů týkajících se roku 2000, přičemž tvrdí, že dovozy byly ještě bezvýznamné.
Tento argument byl již však přezkoumán a odmítnut v bodech 170 až 175 výše.
Pokud jde o analýzu údajů poskytnutých žalobkyní, je třeba připomenout, že vedla k výsledkům velmi srovnatelným s výsledky
založenými na údajích Eurostatu, a sice k poklesu cen o 54 %. Žalobkyně nicméně tvrdí, že prezentace těchto údajů je nepřesná.
Z tabulky uvedené v bodě 62 odůvodnění napadeného nařízení vyplývá, že procentní hodnota 54 % se vztahuje k vývoji cen mezi
dvěma rozpočtovými roky žalobkyně. I kdyby bod 63 odůvodnění nebyl dostatečné přesný, jelikož uvádí, že se tato procentní
hodnota týká vývoje mezi rokem 2000 a posuzovaným obdobím, nepředstavuje ani tato nepřesnost pochybení. Z tabulky, která je
uvedena před dotyčným bodem odůvodnění jasně vyplývá, že se jedná o vývoj mezi rozpočtovým rokem 2000 a posuzovaným obdobím.
Žalobkyně tedy neprokázala, že údaje, které poskytla, byly prezentovány nesprávným způsobem.
Nadto, i když se údaje poskytnuté žalobkyní vztahují k období počínajícímu dne 1. dubna 1999, zatímco údaje Eurostatu se týkají
období počínajícího dnem 1. ledna 2000, nevede tato prostá skutečnost k tomu, aby zjištění Rady, podle kterého číselné údaje
Eurostatu a údaje žalobkyně ukazují shodné trendy, bylo považováno za nesprávné. Žalobkyně přitom neuvádí, že by zohlednění
jiného výchozího data jejích údajů mohlo vést k odlišným závěrům, pokud jde o dovozní ceny.
Z toho vyplývá, že žalobkyně neprokázala existenci nesprávného skutkového zjištění nebo zjevně nesprávného posouzení, co se
týče analýzy dovozních cen.
Tento bod musí být tedy odmítnut jako neopodstatněný.
K posouzení pozitivních a negativních trendů (čtvrtý bod)
–       Argumenty účastníků řízení
Žalobkyně uplatňuje, že orgány Společenství nezvážily pozitivní a negativní ukazatele újmy v rozporu s čl. 8 odst. 2 a 5 základního
nařízení. Celkové posouzení uvedené v bodech 104 a 105 odůvodnění napadeného nařízení nezahrnuje všechny pozitivní a negativní
ukazatele. Rada došla v zásadě k závěru, že cenové podbízení dovozů ovlivnilo schopnost výrobního odvětví Společenství opatřit
si kapitál, což bylo ilustrováno negativním vývojem návratnosti investic, ziskovosti a pohybu peněžních prostředků. Založila
tak své celkové posouzení na malém počtu úzce spojených ukazatelů, přičemž vyloučila pozitivní faktory.
I když sledované období trvalo od roku 1998 do posuzovaného období, orgány měly vzít v úvahu skutečnost, že dovozy před rokem
2000 byly zanedbatelné. Nevysvětlily přitom, proč několik pozitivních trendů mezi rokem 2000 a posuzovaným obdobím, a sice
růst výroby Společenství, obratu výrobního odvětví Společenství, jeho podílu na trhu, produktivity, jakož i současný pokles
výrobních nákladů, bylo neutralizováno negativními trendy.
Rada připomíná, že období přezkumu újmy začalo v roce 1998. Trendy týkající se období po roce 2000, uvedené žalobkyní, tak
měly omezenou hodnotu. Nadto orgány Společenství nikdy nezpochybnily existenci pozitivních trendů. Nicméně tyto trendy nemohly
být ani započteny, ani vyváženy negativními trendy, ale musely být posouzeny celkově v okolnostech projednávané věci.
V projednávané věci došly orgány Společenství k závěru o existenci újmy na základě činitelů týkajících se schopnosti průmyslu
opatřit si kapitál. Vzaly v úvahu jednak negativní vývoj výrobního odvětví Společenství, pokud jde o ceny, ziskovost a pohyb
peněžních prostředků, vedoucí ke značnému snížení investic, a jednak skutečnost, že se tomuto výrobnímu odvětví nepodařilo
využít svého snižování nákladů. Pozitivní trendy spojené hlavně s růstem byly považovány za méně důležité vzhledem k silnému
růstu spotřeby Společenství. Růst prodeje a snížení nákladů výrobního odvětví Společenství nebyly totiž dostatečné na to,
aby vyrovnaly snížení cen, a přinesly tak pozitivní vývoj ziskovosti. Orgány Společenství tedy důvodně došly k závěru, že
pozitivní trendy byly neutralizovány negativními trendy.
Poměrné zvážení jednotlivých činitelů v rámci této celkové analýzy patří do diskreční pravomoci orgánů Společenství a žalobkyně
neprokázala existenci zjevného pochybení v tomto ohledu.
–       Závěry Soudu
Podle ustálené judikatury se musí přezkum újmy týkat všech činitelů, z nichž ani jeden nemůže sám o sobě být určujícím základem
rozhodnutí. Pozitivní vývoj jednoho činitele není překážkou konstatování podstatné újmy, jelikož toto konstatování je založeno
na různých činitelích, jejichž zohlednění stanoví základní nařízení (viz v tomto smyslu rozsudek Soudu ze dne 30. března 2000,
Miwon v. Rada, T‑51/96, Recueil, s. II‑1841, bod 105 a uvedená judikatura).
Rada ve svých závěrech o újmě způsobené v projednávané věci, zejména v bodech 103 až 105 odůvodnění napadeného nařízení, vzala
v úvahu existenci pozitivních trendů v situaci výrobního odvětví Společenství. Rovněž vysvětlila důvody, na základě kterých
ostatní ukazatelé, které se vyvinuly negativně, nicméně vedly k existenci podstatné újmy.
Žalobkyně nevyvrátila žádné ze skutkových zjištění týkajících se tohoto posouzení ani neprokázala existenci zjevného pochybení
v rámci posuzování jednotlivých činitelů újmy. V rámci tohoto bodu nicméně tvrdí, že orgány Společenství neprovedly správný
přezkum jednotlivých pozitivních a negativních ukazatelů.
V tomto ohledu je třeba uvést, že se žalobce v rámci zpochybnění celkového posouzení újmy nemůže omezit na navržení svého
výkladu jednotlivých hospodářských činitelů, ale musí upřesnit důvody, pro které měla Rada na základě těchto činitelů dojít
k odlišnému závěru, pokud jde o existenci újmy (viz v tomto smyslu výše uvedený rozsudek Miwon v. Rada, bod 103).
I když v projednávaném případě žalobkyně uvádí, že některé ukazatele týkající se situace výrobního odvětví Společenství, zejména
růst výroby, obratu, podílu na trhu a produktivity tohoto výrobního odvětví, jakož i snížení výrobních nákladů, byly pozitivní,
neprokazuje tato skutečnost sama o sobě, že dotyčné výrobní odvětví neutrpělo podstatnou újmu spočívající podle Rady zejména
v negativním vývoji ziskovosti a ve značných ztrátách zaznamenaných během posuzovaného období, které způsobily zpomalení investování.
Žalobkyně přitom nerozvíjí argumentaci, která by mohla prokázat, že Rada došla s ohledem na celkovou analýzu relevantních
činitelů nesprávně k závěru, že výrobní odvětví utrpělo újmu zmíněnou ve výše uvedeném bodě.
Pokud jde krom toho o argument žalobkyně týkající se dne začátku sledovaného období, ten byl již přezkoumán a odmítnut v bodech
176 a 177 výše.
V důsledku toho nelze tento bod vycházející z celkového posouzení ukazatelů újmy přijmout.
Je tudíž namístě zamítnout třetí žalobní důvod jako neopodstatněný.

Ke čtvrtému žalobnímu důvodu, vycházejícímu ze zjevně nesprávného posouzení při použití čl. 8 odst. 6 a 7 základního nařízení,
pokud jde o přezkum účinků dovozu z Tchaj-wanu
Argumenty účastníků řízení
Žalobkyně uvádí, že v napadeném nařízení Rada zkoumala, zda by mohla být újma způsobená výrobnímu odvětví Společenství přičtena
jiným činitelům, než je indický dovoz, a zejména dumpingovým dovozům z Tchaj-wanu, ve vztahu ke kterým bylo uloženo prozatímní
antidumpingové clo v prosinci 2001.
Před uložením tohoto cla zaujímaly dovozy z Tchaj-wanu podíl na trhu ve výši 62 % a jejich průměrná cena byla značně nižší
než cena indických dovozů. V průběhu posuzovaného období byl tento cenový rozdíl ve výši 27,5 % vyšší než antidumpingové clo
uložené tchaj-wanským vývozcům, s výjimkou Princo Corp a nespolupracujících vývozců. Tak nemohla být újma způsobená během
tohoto období přičtena indickým dovozům.
Aby vyloučila zohlednění tchaj-wanských dovozů, mohla Rada založit své posouzení pouze na přezkumu období tří a půl měsíce
od uložení prozatímního antidumpingového cla až do konce posuzovaného období. Rada přitom nemohla prokázat, že výrobní odvětví
Společenství bylo v průběhu tohoto období vystaveno cenovému tlaku indických dovozů. Mezi rokem 2001 a posuzovaným obdobím
tchaj-wanské dovozy ztratily 6 % trhu, zatímco výrobci Společenství, indičtí výrobci a výrobci z ostatních třetích zemí získali
2 %. V průběhu posuzovaného období objem indických dovozů vzrostl pouze o 16 187 000 jednotek, řádově o 0,73 % podílu na trhu.
Tyto skutečnosti byly nedostatečné k tomu, aby mohl být učiněn závěr, že indické dovozy mohly individuálně způsobit podstatnou
újmu.
Kromě toho byl v průběhu téhož období růst dovozů z ostatních třetích zemí, a sice Hongkongu, Švýcarska a Číny, vyšší než
růst indických dovozů a ceny těchto dovozů nižší než indické ceny.
Rada uplatňuje, že příčinná souvislost mezi spornými dovozy a újmou nadále existuje, i když jsou tyto dovozy součástí širšího
souboru činitelů, pokud tyto ostatní činitelé příčinnou souvislost mezi těmito dovozy a újmou nepřerušují.
V projednávané věci Rada došla k závěru, že újma způsobená dovozy z Tchaj-wanu nemohla tuto příčinnou souvislost přerušit.
Zaprvé indický výrobce získal více než 8% podíl na trhu mezi rokem 2000 a posuzovaným obdobím, tedy před vstupem antidumpingových
opatření proti Tchaj-wanu v platnost. Zadruhé po uložení antidumpingových opatření indický výrobce převzal část podílu na
trhu ztraceného tchaj-wanskými výrobci. Zatřetí nízké ceny indických dovozů způsobily znatelné podbízení cenám ve Společenství.
Argument žalobkyně se chybně zakládá na rozdělení posuzovaného období na dvě části, před a po zavedení antidumpingových cel
proti Tchaj-wanu. Její tvrzení týkající se období po zavedení opatření týkajících se Tchaj-wanu není krom toho relevantní.
Žalobkyně tvrdí, že se účinek indických dovozů omezoval na zisk podílu na trhu vyplývajícího z růstu objemu dovozů o 16 187 000
jednotek, a tedy na hypotetickou ztrátu tohoto podílu na trhu výrobním odvětvím Společenství. Újma však v projednávané věci
neměla formu ztráty trhu, ale finančních ztrát výrobního odvětví Společenství, které se odrazily na jeho schopnosti investovat.
V tomto ohledu mělo cenové podbízení, vzhledem k tomu že indické dovozy činily 9 % trhu, značný vliv na tyto finanční ztráty.
Pokud jde o vyjádření žalobkyně týkající se dovozů z Hongkongu, Švýcarska a Číny, byl podíl na trhu, který představovaly,
příliš nízký na to, aby mohl ovlivnit ceny ve Společenství.
Závěry Soudu
Článek 8 odst. 7 základního nařízení stanoví povinnost zkoumat známé činitele, které ve stejnou dobu se subvencovanými dovozy
působí újmu výrobnímu odvětví Společenství. Tento přezkum musí umožnit, aby bylo vyloučeno, že újma způsobená jinými činiteli
je přičtena dotčeným dovozům. Uvedené činitele zahrnují zejména objem a ceny dovozů nesubvencovaných výrobků.
V projednávané věci vyplývá z bodu 116 odůvodnění napadeného nařízení, že v průběhu sledovaného období bylo dotyčné výrobní
odvětví Společenství vystaveno dovozům z Tchaj-wanu, které byly dumpingové a v roce 1997 až 2000 mu způsobily podstatnou újmu.
Nelze ostatně vyloučit, že negativní účinky těchto dovozů pokračovaly až do uložení prozatímních opatření v prosinci 2001
nařízením Komise (ES) č. 2479/2001 ze dne 17. prosince 2001, kterým se ukládá prozatímní antidumpingové clo na dovoz zapisovatelných
kompaktních disků pocházejících z Tchaj-wanu (Úř. věst. L 334, s. 8).
S ohledem na tento známý činitel byly orgány Společenství při určování újmy způsobené indickými dovozy povinny zkoumat, zda
účinek tchaj-wanských dovozů mohl přerušit příčinnou souvislost mezi indickými dovozy a újmou způsobenou výrobnímu odvětví
Společenství (viz v tomto smyslu rozsudky Soudu ze dne 14. července 1995, Koyo Seiko v. Rada, T‑166/94, Recueil, s. II‑2129, bod 81; ze dne 29. ledna 1998, Sinochem v. Rada, T‑97/95, Recueil, s. II‑85, bod 98, a ze dne 15. prosince 1999, Petrotub a Republica v. Rada, T‑33/98 a T‑34/98, Recueil, s. II‑3837, bod 176).
Je třeba uvést, že Rada skutečně přezkoumala účinky tchaj-wanských dovozů v bodech 116 až 118 odůvodnění napadeného nařízení
a že došla k závěru, že i když měly vliv na trh Společenství v průběhu sledovaného období, nebyl nicméně tento vliv takový,
aby mohl přerušit příčinnou souvislost.
Žalobkyně vytýká orgánům Společenství, že se dopustily v rámci tohoto přezkumu zjevného pochybení.
Nejprve je třeba uvést, že žalobkyně při předložení své argumentace rozlišuje období před a po uložení prozatímních opatření
ve vztahu k tchaj-wanským dovozům, čímž naznačuje, že orgány Společenství byly povinny zkoumat tato dvě období každé zvlášť.
Nicméně podle čl. 11 odst. 1 základního nařízení je újmou, která má být určena, újma utrpěná v průběhu posuzovaného období.
Ačkoli tedy měla Rada zohlednit uložení prozatímních opatření v průběhu posuzovaného období, což učinila zejména v bodech
116 a 117 napadeného nařízení, vztahují se její závěry ohledně újmy a příčinné souvislosti správně na celé uvedené období.
Dále je nepochybné, že tchaj-wanské dovozy mohly přispět k újmě způsobené výrobnímu odvětví Společenství v průběhu části sledovaného
období. Žalobkyně nesprávně tvrdí, že tato samotná skutečnost vede k vyloučení možnosti, že indické dovozy v témže období
rovněž způsobily podstatnou újmu.
Podle ustálené judikatury může být odpovědnost za újmu přičtena posuzovaným dovozům, i když jejich účinky představují pouze
část širší újmy přičitatelné jiným činitelům (viz v tomto smyslu rozsudek Soudního dvora ze dne 5. října 1988, Canon a další
v. Rada, 277/85 a 300/85, Recueil, s. 5731, bod 62). Nelze tedy okamžitě vyloučit, že by újma mohla být způsobena zároveň
několika činiteli, přičemž každý z nich představuje izolovaně příčinu podstatné újmy.
Přítomnost takového významného vnějšího činitele, jakým jsou v projednávané věci tchaj-wanské dovozy, nezpůsobuje automaticky
přerušení příčinné souvislosti mezi spornými dovozy a újmou způsobenou výrobnímu odvětví Společenství. Je třeba nicméně přezkoumat,
zda orgány Společenství mohly i navzdory tomuto vnějšímu činiteli oprávněně konstatovat, že subvencované dovozy způsobily
podstatnou újmu.
V tomto ohledu žalobkyně v první řadě uvádí, že tchaj-wanské dovozy zaujímaly podíl na trhu ve výši 62 % a že jejich průměrná
cena byla značně nižší než cena indických dovozů. S ohledem na objem a cenu těchto dovozů nelze přičíst indickým dovozům žádnou
újmu, jelikož tyto zaujímaly pouze 9 % trhu a byly prováděny za značně vyšší ceny.
Nejprve, za předpokladu, že žalobkyně takto poukazuje na skutečnost, že byla přinucena vyrovnat své ceny s cenami dumpingových
tchaj-wanských dovozů, nevylučuje tato skutečnost, že tyto dovozy způsobily podstatnou újmu výrobnímu odvětví Společenství.
Dále je třeba uvést, že žalobkyně nezpochybňuje skutečnost, že indické dovozy zaujímaly značný podíl na trhu, že jejich ceny
byly nižší než ceny ve Společenství a že konkurovaly tchaj-wanským výrobcům. S ohledem na tyto okolnosti je však její tvrzení,
podle kterého existence tchaj-wanských dovozů, mnohem významnějších a za nižší ceny, vylučuje jakoukoliv možnost cenového
podbízení z její strany, nepodložené. Není totiž možno bez dalšího odmítnout, že podstatná újma, tvořená ztrátami způsobenými
podbízením se cenám ve Společenství, byla výsledkem dovozů pocházejících z různých zemí, které měly různý vliv.
Konečně je třeba uvést, že orgány Společenství vysvětlily důvody, pro které přítomnost tchaj-wanských dovozů, i s velmi nízkými
cenami a značným objemem, nevylučuje, že by indické dovozy, posouzeny samostatně, vykonávaly tlak na ceny ve Společenství.
Zejména z bodu 117 odůvodnění napadeného nařízení vyplývá, že indické dovozy byly nejen schopny čelit tchajwanské konkurenci,
ale také získat od roku 2000 do posuzovaného období více než 8% podíl na trhu a převzít část podílu na trhu, který tchaj-wanští
vývozci ztratili od roku 2001 do posuzovaného období. Tyto úvahy, které žalobkyně nezpochybnila, umožnily Radě oprávněně v témže
bodě odůvodnění dojít k závěru, že nízká úroveň indických cen měla značný vliv na ceny ve Společenství.
V důsledku toho žalobkyně neprávem tvrdí, že s ohledem na objemy a ceny tchaj-wanských dovozů nelze přičíst jejím dovozům
žádnou újmu.
Zadruhé žalobkyně tvrdí, že skutečnost, že indické dovozy mohly získat, paralelně s výrobou Společenství, část podílu na trhu
ztraceného tchaj-wanskými vývozci v návaznosti na zavedení prozatímních opatření, není dostatečná k tomu, aby mohl být učiněn
závěr, že měly značný vliv na trh Společenství.
V tomto ohledu je třeba uvést, že závěry Rady uvedené v bodě 117 odůvodnění napadeného nařízení nejsou založeny pouze na úvaze,
že indické dovozy mohly získat část podílu na trhu ztraceného tchaj-wanskými dovozci, ale rovněž na skutečnosti, že mohly
v přítomnosti tchaj-wanské konkurence získat značný podíl na trhu Společenství a že nízká úroveň jejich cen ovlivnila ceny
ve Společenství.
Skutečnost, že ostatní účastníci na trhu, a zejména výrobci ze Společenství, rovněž získali podíl na trhu ztracený tchaj-wanskými
vývozci, nemůže zpochybnit závěr Rady, podle kterého indické dovozy, posuzovány samostatně, způsobily výrobcům ve Společenství
v průběhu posuzovaného období podstatnou újmu.
S ohledem na všechny tyto úvahy se jeví, že žalobkyně neprokázala, že se orgány Společenství dopustily zjevně nesprávného
posouzení, když konstatovaly, že dovozy pocházející z Tchaj-wanu nemohly přerušit příčinnou souvislost v projednávané věci.
Kromě toho žalobkyně podotýká, že celkový růst dovozů z Hongkongu, Švýcarska a Číny byl vyšší a že tyto dovozy byly prováděny
za ceny nižší než indické dovozy.
V tomto ohledu je třeba připomenout, že závěry Rady nejsou založeny pouze na úvaze, že indické dovozy mohly získat značnou
část podílu na trhu ztraceného tchaj-wanskými vývozci. Každopádně žalobkyně připouští, že část získaná indickými dovozy byla
srovnatelná s částmi, které získaly výrobci ze Společenství a všichni výrobci z jiných třetích zemí.
Nadto, má-li být připomínka žalobkyně vykládána v tom smyslu, že orgány dostatečně nepřezkoumaly účinky dovozů z Hongkongu,
Švýcarska a Číny, ani takové tvrzení nemůže obstát. Z bodu 121 odůvodnění napadeného nařízení, který nebyl žalobkyní zpochybněn,
totiž vyplývá, že objem dovozů z Indie byl pět až šestkrát vyšší než objem dovozů z každé ze tří dotčených zemí a že posledně
uvedené měly individuálně během posuzovaného období podíl na trhu ve výši 2 %, zatímco podíl indického výrobce na trhu byl
9 %. Rada tedy každopádně mohla mít za to, že dovozy z těchto třetích zemí nebyly natolik vysoké, aby přerušily příčinnou
souvislost v projednávané věci.
V důsledku toho nelze čtvrtý žalobní důvod přijmout.

K pátému žalobnímu důvodu, vycházejícímu z porušení čl. 8 odst. 6 a 7 základního nařízení, pokud jde o přezkoumání účinků
protisoutěžního chování majitele patentů
Argumenty účastníků řízení
Žalobkyně uvádí, že výrobní odvětví Společenství v rámci správního řízení tvrdilo, že majitel patentů týkajících se CD-R zneužíval
svého dominantního postavení tím, že si účtoval přehnaně vysoké poplatky za autorská práva. Orgány Společenství tím, že odmítly
toto tvrzení v bodě 135 napadeného nařízení z prostého důvodu, že nebylo potvrzeno formálním rozhodnutím příslušných orgánů
v oblasti hospodářské soutěže, porušily čl. 8 odst. 6 a 7 základního nařízení, tak jak jej vykládají rozsudky Soudního dvora
ze dne 11. června 1992, Extramet Industrie v. Rada (C‑358/89, Recueil, s. I‑3813), a rozsudek Soudu ze dne 19. září 2001, Mukand a další v. Rada (T‑58/99, Recueil, s. II‑2521).
Komise věděla o tomto tvrzení o zneužití dominantního postavení, neboť, jak vyplývá z její tiskové zprávy ze dne 3. srpna
2003, bylo šetření týkající se tohoto porušení pravidel hospodářské soutěže v okamžiku přijetí napadeného nařízení v konečném
stádiu.
Pokud jde o posouzení účinků autorských poplatků provedené v bodě 134 odůvodnění napadeného nařízení, nepostačuje k tomu,
aby mohlo odstranit účinky namítaného zneužití dominantního postavení, a zejména účinky přehnaně vysokých autorských poplatků.
Zaprvé možnost, že by indický dovozce mohl rovněž utrpět újmu z důvodu přehnaně vysokých autorských poplatků, není relevantní
pro posouzení újmy, kterou utrpělo výrobní odvětví Společenství. Zadruhé, i když byla ziskovost výrobního odvětví Společenství
nejvyšší v roce 1999, v okamžiku, kdy autorské poplatky již byly použitelné, nelze vyloučit, že autorské poplatky přispěly
k újmě v průběhu posuzovaného období. Zatřetí, připomínka Rady, podle které tlak na snížení cen zabránil výrobnímu odvětví
Společenství v přenesení nákladů na autorské poplatky na spotřebitele není relevantní. Orgány Společenství měly totiž přezkoumat,
zda by v případě neexistence přehnaně vysokých autorských poplatků výrobní odvětví Společenství rovněž utrpělo újmu. Kdyby
nadto byly náklady výrobního odvětví Společenství zvýšeny uměle z důvodu přehnaně vysokých autorských poplatků, nebyla by
analýza cenového podbízení v projednávané věci správná.
Rada tvrdí, že přezkoumala podrobně vliv autorských poplatků, a tudíž údajného protisoutěžního chování v bodech 134 a 135
odůvodnění napadeného nařízení, i když uvedené chování nebylo nikdy potvrzeno. Tvrzení žalobkyně, podle kterého Rada nezohlednila
tuto skutečnost z důvodu neexistence formálního rozhodnutí, se tedy zakládá na nesprávném výkladu napadeného nařízení.
Tvrzení o protisoutěžním chování se týkala stanovení výše autorských poplatků. V tomto ohledu, jelikož byly autorské poplatky
placeny jak výrobci ze Společenství, tak indickými výrobci, nemůže jejich platba vysvětlit rozdíl v ceně. Navíc výrobní odvětví
Společenství muselo platit poplatky stejně tak v roce 1999, kdy jeho ziskovost byla nejvyšší, jako v roce 2000 a během posuzovaného
období, kdy byla jeho ziskovost negativní. Na rozdíl od toho, co tvrdí žalobkyně, je tak otázka, zda výrobní odvětví Společenství
utrpělo újmu v důsledku údajně přehnaně vysokých autorských poplatků, irelevantní pro posouzení příčinné souvislosti v projednávané
věci, neboť nebylo možné, aby jediný činitel nákladů, totožný pro všechny účastníky na trhu, mohl přerušit tuto příčinnou
souvislost. Rada nicméně v bodě 135 odůvodnění vysvětlila, že tvrzení o protisoutěžním chování nebylo potvrzeno žádným formálním
rozhodnutím.
Rada podotýká, že okolnosti projednávané věci se liší od okolností věci, ve které byl vydán výše uvedený rozsudek Mukand a další
v. Rada. Skutečnosti týkající se zde dotčeného chování nebyly nikdy prokázány, neexistuje automatická spojitost mezi namítaným
chováním a cenami výrobku, o který se jedná, a toto chování ovlivňuje rovněž dotyčného vývozce.
Pokud jde o tiskovou zprávu Komise, připojenou k replice, Rada uvádí, že žalobkyně nevysvětlila důvod, proč ji v souladu s čl. 48
odst. 1 jednacího řádu Soudu nepředložila s žalobou. Nadto se uvedená zpráva zmiňuje o nahraných CD, a nikoliv o CD‑R, a netýká
se ostatně ani zneužití dominantního postavení, ani placení přehnaně vysokých autorských poplatků, které uplatňuje žalobkyně.
CECMA uplatňuje, že orgány nebyly povinny zkoumat dotčené tvrzení na základě čl. 8 odst. 7 základního nařízení. Jednak namítané
chování ovlivňuje stejně výrobce ve Společenství jako světové výrobce. Nemůže tedy ovlivnit hospodářskou soutěž mezi výrobci
ze třetích zemí a výrobci ze Společenství. Krom toho namítané protisoutěžní chování nepředstavuje známý činitel.
Závěry Soudu
Podle ustálené judikatury mají orgány Společenství při zjišťování újmy povinnost zkoumat, zda újma, kterou zamýšlejí zohlednit,
vyplývá skutečně z dumpingových nebo subvencovaných dovozů, a vyloučit jakoukoliv újmu plynoucí z jiných činitelů, a zejména
takovou újmu, která by byla způsobena protisoutěžním chováním, kterého by se účastnili výrobci ze Společenství [výše uvedené
rozsudky Extramet Industrie v. Rada, bod 16, a Mukand a další v. Rada, body 39 a 40].
V projednávané věci vyplývá ze spisu, že výrobní odvětví Společenství, které podalo podnět, uplatnilo ve spisu ze dne 7. ledna
2003, že společnost, která je majitelem patentů týkajících se CD-R, zneužívala své dominantní postavení tím, že účtovala přehnaně
vysoké autorské poplatky, a že jeden výrobce ze Společenství se stáhl z trhu poté, co měl spor s touto společností. Výrobní
odvětví vyslovilo tuto připomínku, aby se postavilo proti tvrzení žalobkyně, podle kterého stupeň podpory podnětu ve smyslu
čl. 10 odst. 8 základního nařízení klesl pod prahovou hodnotu vyžadovanou pro pokračování v řízení. Žalobkyně učinila tutéž
připomínku v průběhu šetření, přičemž uplatnila, že účinky údajného protisoutěžního chování, spočívajícího ve stanovení přehnaně
vysokých autorských poplatků, představují činitel, který je třeba přezkoumat v rámci zjišťování újmy.
V rámci tohoto žalobního důvodu žalobkyně tvrdí, že Rada nepřezkoumala tento činitel, když se v bodě 135 odůvodnění napadeného
nařízení omezila na konstatování, že dotčené tvrzení nebylo potvrzeno žádným formálním rozhodnutím plynoucím z šetření vedeného
orgány příslušnými v oblasti hospodářské soutěže.
V tomto ohledu je třeba podotknout, že z bodu 135 odůvodnění napadeného nařízení nevyplývá, že orgány Společenství skutečně
zkoumaly otázku, zda zohledněná újma nevyplývala z namítaného protisoutěžního chování.
I když tento bod odůvodnění tedy nepostačuje k tomu, aby nebyly použity účinky činitele uplatněného žalobkyní, je třeba uvést,
že otázka, zda Rada neopomněla vzít uvedené účinky v úvahu, musí být nicméně přezkoumána ve vztahu ke všem úvahám přijatým
v rámci napadeného nařízení (viz v tomto smyslu výše uvedený rozsudek Koyo Seiko v. Rada, bod 79).
Rada přitom uplatňuje, že zohlednila tento činitel v bodě 134 odůvodnění napadeného nařízení. Z uvedeného bodu odůvodnění
vyplývá, že Rada obecně přezkoumala účinky placení autorských poplatků plynoucích z patentů, přičemž konstatovala, že tento
činitel nemohl v projednávaném případě přerušit příčinnou souvislost. Rada tvrdí, že tímto konstatováním rovněž odpověděla
na tvrzení, podle kterého byly autorské poplatky přehnaně vysoké a představovaly protisoutěžní chování.
V tomto ohledu, i když jsou body 134 a 135 odůvodnění uvedeny ve dvou odlišných pododdílech, a sice „Poplatky za autorská
práva“ a „Jiné faktory“, vyplývá z argumentů účastníků řízení, že se nicméně oba týkají téže skutečnosti uvedené ve spise
týkající se platby autorských poplatků. Nadto, tyto dva body odůvodnění následují po sobě, takže jejich společný výklad je
vyžadován strukturou napadeného nařízení.
Zjištění provedená v bodě 134 odůvodnění je tedy třeba vzít v úvahu při přezkumu, zda Rada vyloučila účinek případné újmy
plynoucí z protisoutěžního chování namítaného žalobkyní.
V první řadě žalobkyně zpochybňuje relevanci uvedených zjištění, přičemž uplatňuje, že orgány měly přesně posoudit účinky
autorských poplatků, aby mohly dojít k závěru, že i v případě neexistence přehnaně vysokých autorských poplatků by výrobní
odvětví Společenství utrpělo újmu.
Je třeba v tomto ohledu uvést, že pro vyloučení účinků plynoucích z vnějšího činitele jsou orgány Společenství povinny přezkoumat,
zda uvedené účinky mohly přerušit příčinnou souvislost mezi dotčenými dovozy a újmou způsobenou výrobnímu odvětví Společenství
(viz bod 232 výše). Tento přezkum přitom nezbytně nezahrnuje zjištění přesných účinků dotčeného činitele. Postačuje, aby orgány
Společenství konstatovaly, že navzdory takovému vnějšímu činiteli byla újma způsobená dotčenými dovozy podstatná.
V projednávané věci Rada uvedla, že indické dovozy způsobily podstatnou újmu výrobnímu odvětví Společenství plynoucí zejména
z podbízení se cenám ve Společenství. Vysvětlila, že i kdyby autorské poplatky měly negativní vliv na zisk výrobního odvětví
Společenství, tento činitel, ovlivňující všechny výrobce na trhu, byl již přítomen v roce 1999, předtím, než se dovozy staly
významnými. Negativní vývoj situace výrobců ve Společenství od roku 1999 nemůže být přičítán tomuto činiteli. S ohledem na
tyto skutečnosti nebylo nedůvodné, že Rada měla za to, že platba autorských poplatků nemohla mít vliv na újmu způsobenou subvencovanými
dovozy.
Rada správně tvrdí, že přezkum otázky, zda byly autorské poplatky přehnaně vysoké z důvodu protisoutěžního chování majitele
patentů, každopádně nemůže vést ke zpochybnění jejího závěru uvedeného v předcházejícím bodě.
Je třeba rovněž poznamenat, že na rozdíl od situací ve věcech, ve kterých byly vydány výše uvedené rozsudky Extramet a Mukand
a další v. Rada, není zde namítané protisoutěžní jednání přičitatelné výrobcům ze Společenství. Pro posouzení účinků tohoto
činitele v projednávané věci nebyly tedy orgány Společenství povinny zkoumat, zda výrobní odvětví Společenství samo přispělo
k utrpěné újmě.
Zadruhé žalobkyně tvrdí s odvoláním na výše uvedený rozsudek Mukand a další v. Rada, že újma určená cenovým podbízením nebyla
správně posouzena, pokud byly ceny ve Společenství uměle zvýšeny v důsledku přehnaně vysokých autorských poplatků.
Je třeba připomenout, že okolnosti věci, ve které byl vydán výše uvedený rozsudek Mukand a další v. Rada, se týkaly chování
ovlivňujícího ceny ve Společenství, ale nikoliv dovozní ceny. V projednávané věci však Rada konstatovala, že dotčené autorské
poplatky musí být placeny všemi výrobci, včetně žalobkyně. Žalobkyně tento skutkový údaj nezpochybnila.
Rada tak v bodě 134 odůvodnění napadeného nařízení mohla mít za to, že dotčený vnější činitel nemohl vysvětlit rozdíl mezi
cenami ve Společenství a indickými cenami, a že tedy neměl vliv na skutečnosti zohledňované pro výpočet úrovně podbízení.
Ani za předpokladu, že by autorské poplatky byly přehnaně vysoké z důvodu protisoutěžního jednání, nemůže tento činitel ovlivnit
toto posouzení.
S ohledem na tyto skutečnosti je namístě mít za to, že žalobkyně neprokázala, že Rada opomněla při posouzení újmy vyloučit
účinky plynoucí z údajného protisoutěžního jednání.
Za těchto podmínek není nezbytné vyjádřit se k přípustnosti skutečnosti předložené žalobkyní v replice, a sice tiskové zprávě
Komise ze dne 3. srpna 2003, která se zmiňuje o šetření týkajícím se použití článků 81 ES a 82 ES na vzorovou dohodu týkající
se patentů na různé druhy CD. Z argumentů žalobkyně totiž vyplývá, že tato skutečnost byla předložena na podporu jejího názoru,
podle kterého dotčený činitel byl znám orgánům Společenství. Žalobkyně naproti tomu nevysvětlila, jak by uvedená zpráva mohla
podpořit argument, podle kterého tento činitel mohl v projednávané věci přerušit příčinnou souvislost.
Pátý žalobní důvod tedy nelze přijmout.
Z předchozího vyplývá, že žalobu je namístě zamítnout v plném rozsahu. V důsledku toho není třeba se vyjadřovat k podpůrným
návrhovým žádáním Rady.

K nákladům řízení
Podle čl. 87 odst. 2 jednacího řádu se účastníku řízení, který neměl úspěch ve věci, uloží náhrada nákladů řízení, pokud to
účastník řízení, který měl ve věci úspěch, požadoval. Vzhledem k tomu, že žalovaná požadovala náhradu nákladů řízení a žalobkyně
neměla ve věci úspěch, je namístě posledně uvedené uložit náhradu nákladů řízení vynaložených žalovanou.
Komise ponese na základě čl. 87 odst. 4 prvního pododstavce jednacího řádu vlastní náklady řízení.
Podle čl. 87 odst. 4 třetího pododstavce jednacího řádu může Soud nařídit, že jiní vedlejší účastníci, než jsou členské státy
a orgány, ponesou vlastní náklady. V okolnostech projednávané věci, a zejména s ohledem na skutečnost, že vyjádření CECMA,
který byl vedlejším účastníkem vystupujícím v postavení sdružení obhajujícího zájmy dotyčného výrobního odvětví Společenství,
nedoplnilo argumenty Rady o rozhodující skutečnosti, považuje Soud za spravedlivé, aby CECMA nesl vlastní náklady řízení.
Z těchto důvodů
SOUD (čtvrtý senát)
rozhodl takto:
1)
Žaloba se zamítá.
2)
Žalobkyně ponese vlastní náklady řízení, jakož i náklady řízení vynaložené žalovanou.
3)
Každý z vedlejších účastníků ponese vlastní náklady řízení.
Legal
Lindh
Vadapalas
Takto vyhlášeno na veřejném zasedání v Lucemburku dne 4. října 2006.
Vedoucí soudní kanceláře

Předseda
E. Coulon

H. Legal
Obsah
Rámec právní úpravy
Skutečnosti předcházející sporu
Řízení a návrhová žádání účastníků řízení
Právní otázky
K prvnímu žalobnímu důvodu, vycházejícímu z porušení článku 5, čl. 7 odst. 3 a čl. 11 odst. 1 základního nařízení a ze zjevně
nesprávného posouzení při určení běžné doby amortizace aktiv
Úvodní poznámky
K posouzení skutečností týkajících se doby amortizace (první část)
– Argumenty účastníků řízení
– Závěry Soudu
K zařazení aktiv do kategorie forem a k nezohlednění informací vyplývajících z účetních záznamů žalobkyně (první a druhý bod
druhé části žalobního důvodu)
– Argumenty účastníků řízení
– Závěry Soudu
K zohlednění ziskovosti a investic žalobkyně (třetí bod druhé části)
– Argumenty účastníků řízení
– Závěry Soudu
K použití degresivní metody amortizace (čtvrtý bod druhé části)
– Argumenty účastníků řízení
– Závěry Soudu
K údajně svévolné povaze výpočtů (pátý bod druhé části)
– Argumenty účastníků řízení
– Závěry Soudu
Ke druhému žalobnímu důvodu, vycházejícímu z porušení práv obhajoby a z nedostatku odůvodnění, pokud jde o posouzení běžné
doby amortizace aktiv
Argumenty účastníků řízení
Závěry Soudu
Ke třetímu žalobnímu důvodu, vycházejícímu ze zjevně nesprávného posouzení a porušení čl. 8 odst. 2 a 6 základního nařízení,
pokud jde o přezkum prvků týkajících se určení újmy a příčinné souvislosti
Úvodní poznámky
K metodě použité pro srovnání hospodářských trendů (první bod)
– Argumenty účastníků řízení
– Závěry Soudu
K posouzení úrovně zásob (druhý bod)
– Argumenty účastníků řízení
– Závěry Soudu
K posouzení dovozních cen (třetí bod)
– Argumenty účastníků řízení
– Závěry Soudu
K posouzení pozitivních a negativních trendů (čtvrtý bod)
– Argumenty účastníků řízení
– Závěry Soudu
Ke čtvrtému žalobnímu důvodu, vycházejícímu ze zjevně nesprávného posouzení při použití čl. 8 odst. 6 a 7 základního nařízení,
pokud jde o přezkum účinků dovozu z Tchaj-wanu
Argumenty účastníků řízení
Závěry Soudu
K pátému žalobnímu důvodu, vycházejícímu z porušení čl. 8 odst. 6 a 7 základního nařízení, pokud jde o přezkoumání účinků
protisoutěžního chování majitele patentů
Argumenty účastníků řízení
Závěry Soudu
K nákladům řízení
*
Jednací jazyk: angličtina.