CELEX: 62004CJ0339
Telekomunikacijų paslaugos
Direktyva 97/13/EB
Individualioms licencijoms taikomi mokesčiai ir rinkliavos

Prašymas priimti prejudicinį sprendimą yra susijęs su 1997 m. balandžio 10 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 97/13/EB
dėl bendrųjų leidimų ir individualių licencijų išdavimo telekomunikacijų paslaugų srityje bendrųjų principų (OL L 117, p. 15)
išaiškinimu.
Šis prašymas buvo pateiktas byloje tarp
Nuova società di telecomunicazioni SpA
(toliau – NST) ir Ryšių ministerijos (
Ministero delle Comunicazioni
) dėl rinkliavos, susijusios su telekomunikacijų tinklo naudojimu privačiais tikslais.

Teisinis pagrindas

Bendrijos teisės aktai
Direktyvoje 97/13 nustatomi bendrieji principai, taikomi leidimų išdavimo tvarkai, kad naujiesiems operatoriams būtų lengviau
ateiti į rinką.
Pagal šios direktyvos 3 straipsnio 3 dalį valstybės narės garantuoja, kad telekomunikacijų paslaugos ir (arba) telekomunikacijų
tinklai gali būti teikiami be leidimų ar gavus leidimą. Ši direktyva nustato dvi skirtingas leidimų priemones, būtent bendrąjį
leidimą ir individualią licenciją.
Pagal Direktyvos 97/13 2 straipsnio 1 dalies a punkto pirmą įtrauką „bendrasis leidimas“ – leidimas, nereikalaujantis iš suinteresuotosios
bendrovės gauti aiškiai išreikštą nacionalinės reguliavimo institucijos sutikimą, neatsižvelgiant į tai, ar jis suteikiamas
„grupine licencija“, ar bendromis teisės normomis.
Pagal šios direktyvos 2 straipsnio 1 dalies a punkto antrą įtrauką individualią licenciją išduoda nacionalinė reguliavimo
institucija, ir ja bendrovei suteikiamos specialios teisės arba jos veiklai nustatomi specialūs įpareigojimai.
Pagal Direktyvos 97/13 7 straipsnio 1 dalį valstybės narės gali išduoti individualias licencijas tik tam tikriems apibrėžtiems
tikslams, visų pirma, leisti licencijos gavėjui naudotis radijo dažniais arba numeriais.
Tačiau šios direktyvos 7 straipsnio 2 dalyje nustatyta, kad individualios licencijos gali būti išduodamos viešųjų telekomunikacijų
bei kitokiems tinklams, kurie naudoja radijo dažnius,
Kiek tai susiję su mokesčiais ir rinkliavomis už individualias licencijas, Direktyvos 97/13 11 straipsnio 1 dalyje nustatyta,
kad mokesčiai turi būti skirti tik individualių licencijų išdavimo, administravimo, kontrolės ir įgyvendinimo procedūrų administracinėms
sąnaudoms padengti. Šios direktyvos tekste taip pat nustatyta, kad šie mokesčiai turi būti proporcingi atliktam darbui, o
informacija apie juos tinkamai ir pakankamai išsamiai paskelbta bei lengvai prieinama.
Atsižvelgdamos į Direktyvos 97/13 11 straipsnio 2 dalį valstybės narės vis dėlto gali, kai naudojami riboti ištekliai, leisti
savo nacionalinėms reguliavimo institucijoms nustatyti rinkliavas, skirtas garantuoti optimalų tokių išteklių panaudojimą.

Nacionalinės teisės aktai
Prieš telekomunikacijų rinkos liberalizaciją viešąsias paslaugas teikiančios bendrovės koncesijos pagrindu galėjo naudoti
telekomunikacijų tinklus savo vidaus poreikiams pagal 1973 m. kovo 29 d. Respublikos Prezidento dekretu Nr. 156 patvirtintą
Pašto ir telekomunikacijų kodeksą (
testo unico delle disposizioni legislative in materia postale di bancoposta e di telecomunicazioni approvato con decreto del
Presidente della Repubblica
Nr. 156, GURI Nr. 113, 1973 m. gegužės 3 d., toliau – kodeksas).
Liberalizuojant telekomunikacijų rinką 1997 m. rugsėjo 19 d. Respublikos Prezidento dekretu Nr. 318 dėl Bendrijos direktyvų
taikymo telekomunikacijų sektoriuje (
decreto del Presidente della Repubblica Nr. 318, Regolamento per l’attuazione di direttive comunitarie nel settore delle telecomunicazioni
, 1997 m. rugsėjo 22 d. paprastas priedas prie GURI Nr. 221, toliau – dekretas Nr. 318/97) tam tikroms bendrovėms buvo numatyta
galimybė gauti individualią licenciją teikti viešąsias telekomunikacijų paslaugas.
Dekreto Nr. 318/97 6 straipsnis reglamentuoja bendrųjų leidimų ir individualių licencijų išdavimo procedūrą bei mokesčių sumokėjimo
būdus. Pagal šį straipsnį, išskyrus ribotų išteklių panaudojimą, iš bendrovių reikalaujami su individualių licencijų gavimo
procedūromis susiję mokesčiai yra skirti tik pačiose licencijose numatytoms instruktavimo, paslaugos administravimo kontrolės
ir sąlygų laikymosi kontrolės administracinėms sąnaudoms padengti.
1998 m. gruodžio 23 d. Įstatymo Nr. 448, nustatančio viešąsias finansines stabilizavimo ir plėtros priemones (
legge Nr. 448, Misure di finanza pubblica per la stabilizzazione e lo sviluppo
, paprastas priedas prie 1998 m. gruodžio 29 d. GURI Nr. 302, toliau – Įstatymas Nr. 448/98), 20 straipsniu Dekreto Nr. 318/97,
pagal kurį nauja tvarka buvo pradėta taikyti ir privatiems tinklams, 21 straipsnio 2–5 dalys buvo panaikintos. Tačiau šiame
įstatymo straipsnyje buvo nustatyta, kad kodekso nuostatos dėl piniginių prievolių, susijusių su privačiais tinklais, apskaičiavimo
taikomos tol, kol šioje srityje bus priimtos naujos įstatymų ir kitų teisės aktų nuostatos.
Pagal 1997 m. liepos 31 d. Įstatymo Nr. 249 dėl telekomunikacijų priežiūros tarnybos įsteigimo ir dėl su telekomunikacijų
bei radijo ir televizijos sistemomis susijusių taisyklių (
legge Nr. 249, Istituzione dell’Autorità per le garanzie nelle comunicazioni e norme sui sistemi delle telecomunicazioni e
radiotelevisivo
, paprastas priedas prie 1997 m. liepos 31 d. GURI Nr. 177) 4 straipsnio 6 dalį viešąsias paslaugas teikiančios bendrovės,
kurios yra įsteigusios privačius tinklus savo poreikiams, įpareigojamos steigti atskirą bendrovę bet kokiai veiklai šiame
sektoriuje vykdyti ir, atsižvelgdamos į Įstatymo Nr. 448/98 20 straipsnį, turi remiantis šiuo pagrindu sumokėti mokesčius.

Ginčas pagrindinėje byloje
Ginčo pagrindinėje byloje aplinkybės, kaip matyti iš prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo sprendimo, gali
būti apibendrinam taip, kaip ir nurodyta toliau.
Pagal kodekso 213 straipsnį
ENI SpA
(toliau –
ENI
) prieš telekomunikacijų rinkos liberalizaciją jos vidaus poreikiams buvo skirti radijo dažniai.
Po šios liberalizacijos, įvykusios ypač dėl Direktyvos 97/13,
ENI
įsteigė NST ir patikėjo šiai bendrovei administruoti telekomunikacijų tinklą, kuris iki tol buvo naudojamas vien jos vidaus
poreikiams.
1998 m. birželio 12 d. NST pagal Dekretą Nr. 318/97, kuriuo į nacionalinę teisę perkeliama Direktyva 97/13, gavo individualią
licenciją viešosioms telekomunikacijų paslaugoms šiuo tinklu teikti.

Ministero delle Comunicazioni
paprašė NST sumokėti du mokesčius už minėtą tinklą: vieną – už viešųjų telekomunikacijų paslaugų teikimą, kitą – už šio tinklo
naudojimą privačiais tikslais. Šį antrą mokestį už 1999 m. buvo pareikalauta sumokėti 1999 m. vasario 26 d. šios ministerijos
rašytiniu pranešimu – jis atitiko sumą, kurią
ENI
pagal kodeksą jau buvo sumokėjusi.
NST Italijos administraciniuose teismuose ginčijo antrąjį mokestį.
Valstybės taryba (
Consiglio di Stato
) turi abejonių dėl NST pareigos mokėti du skirtingus mokesčius dėl telekomunikacijų tinklo naudojimo viešais ir privačiais
tikslais suderinamumo su Direktyva 97/13. Papildomai
Consiglio di Stato
klausia dėl antro mokesčio apskaičiavimo atitikties šios direktyvos 11 straipsniui.
Šiomis aplinkybėmis
Consiglio di Stato
nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir Teisingumo Teismui pateikti šiuos prejudicinius klausimus:
„1.      Ar (Direktyvoje 97/13/EB) numatytiems pagrindiniams principams neprieštarauja nacionalinė tvarka, pagal kurią viešąsias paslaugas
teikiančios bendrovės, savo poreikiams ir atlygintinos koncesijos pagrindu anksčiau naudojusios telekomunikacijų tinklus,
bet kokiai veiklai telekomunikacijų sektoriuje turi įsteigti atskirą bendrovę, ir nustatanti, kad atskira bendrovė, net jeigu
ji turi licenciją teikti viešąsias paslaugas, privalo pereinamuoju laikotarpiu sumokėti papildomą mokestį dėl to, kad telekomunikacijų
tinklu naudojasi patronuojanti bendrovė?
2.      Ar Bendrijos teisei (kaip ją aiškino Teisingumo Teismas 2003 m. rugsėjo 18 d. Sprendime
Albacom ir Infostrada
, C‑292/01 ir C‑293/01, Rink. p. I‑9449) neprieštarauja nacionalinė nuostata, pagal kurią (taikomą pereinamuoju laikotarpiu)
antro papildomo mokesčio, taikomo dėl veiklos patronuojančios bendrovės naudai, dydis yra proporcingas ankstesnės išimtinės
tvarkos, kuriai būdingas atskyrimas tarp telekomunikacijų sistemų viešojo naudojimo ir privataus naudojimo koncesijų, sąlygomis
patronuojančios bendrovės mokėtoms sumoms?”

Dėl prejudicinių klausimų
Šiais dviem klausimais
Consiglio di Stato
iš esmės klausia, ar Direktyvos 97/13 11 straipsnis draudžia tokius nacionalinės teisės aktus, kokie nagrinėjami pagrindinėje
byloje, kuriais individualią licenciją teikti viešąjį telekomunikacijų tinklą turinti bendrovė, už šią licenciją sumokėjusi
šiame straipsnyje nustatytą mokestį, įpareigojama sumokėti papildomą mokestį dėl šio tinklo naudojimo privačiais tikslais.
Italijos vyriausybė teigia, kad Direktyva 97/13 netaikoma privatiems telekomunikacijų tinklams ar privačioms telekomunikacijų
paslaugoms, bet išimtinai viešiesiems telekomunikacijų tinklams ar viešosioms telekomunikacijų paslaugoms. Todėl ji mano,
kad minėta direktyva nedraudžia imti tokį papildomą mokestį, kaip antai pagrindinėje byloje nagrinėjamas antrasis mokestis,
susijusį su telekomunikacijų tinklų naudojimu privačiais tikslais.
Šiuo klausimu konstatuotina, kad pagal Direktyvos 97/13 1 straipsnio 1 dalį, ji yra susijusi su leidimų teikti telekomunikacijų
paslaugas išdavimo procedūromis, neatsižvelgiant į tai, ar kalbama apie viešuosius telekomunikacijų tinklus, ar privačius.
Be to, pagal šios direktyvos 7 straipsnio 2 dalį valstybės narės gali numatyti individualių licencijų, skirtų viešiesiems
telekomunikacijų bei kitokiems tinklams, kurie naudoja radijo dažnius, sistemą.
Iš to matyti, kad minėta direktyva iš esmės taikoma ne tik viešiesiems telekomunikacijų tinklams ir paslaugoms, bet ir privatiems
telekomunikacijų tinklams, kurie nėra viešai prieinami ir kurie skirti uždarai naudotojų grupei, bei šiais privačiais tinklais
teikiamoms paslaugoms.
Taigi pagal prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusį teismą pagrindinėje byloje aptariamas tinklas buvo viešai prieinamas
atsižvelgiant į individualią licenciją, leidžiančią NST teikti viešojo telekomunikacijų tinklo paslaugas pagal Direktyvos
97/13 7 straipsnio 2 dalį.
Šiuo klausimu pažymėtina, kad pagal 1997 m. birželio 30 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 97/33/EB dėl telekomunikacijų
tinklų sujungimo siekiant užtikrinti universaliąsias paslaugas ir sąveiką vadovaujantis atvirojo tinklo teikimo (ATT) nuostatomis
(OL L 199, p. 32) penktąją konstatuojamąją dalį terminas „viešasis“ reiškia bet kokį tinklą ar paslaugą, kurie yra viešai
prieinami naudotis trečiosioms šalims.
Be to, iš 1990 m. birželio 28 d. Komisijos direktyvos 90/387/EEB dėl bendrosios rinkos sukūrimo telekomunikacijų paslaugoms
teikti įdiegiant atvirojo tinklo nuostatą (OL L 192, p. 1), su daliniais pakeitimais, padarytais 1997 m. spalio 6 d. Europos
Parlamento ir Tarybos direktyva 97/51/EB (OL L 295, p. 23), 2 straipsnio 2 dalies antrosios pastraipos išplaukia, kad „viešuoju
telekomunikacijų tinklu“ vadinamas toks telekomunikacijų tinklas, kuris „visiškai arba iš dalies yra naudojamas viešai prieinamoms
telekomunikacijų paslaugoms teikti“.
Iš to aišku, kad toks tinklas, koks nagrinėjamas šioje pagrindinėje byloje, kuris po to, kai juo naudotasi išimtinai privačiais
tikslais, buvo padarytas viešai prieinamu, turi būti laikomas viešuoju telekomunikacijų tinklu Direktyvos 97/13 prasme.
Taigi toks telekomunikacijų tinklas bei visos juo suteiktos telekomunikacijų paslaugos visiškai patenka į šios direktyvos
taikymo sritį.
Šiomis aplinkybėmis reikia nustatyti, ar dviejų skirtingų mokesčių rinkimas viešajam telekomunikacijų tinklui ir šiuo tinklu
teikiamos paslaugos atitinka minėtoje direktyvoje nustatytas taisykles.
Šiuo klausimu pažymėtina, kad valstybės narės gali rinkti tik tuos su leidimų išdavimo procedūromis susijusius mokesčius bei
rinkliavas, kurie yra numatyti Direktyvoje 97/13 (šiuo klausimu žr. minėto sprendimo
Albacom ir Infostrada
41 punktą).
Šios direktyvos 11 straipsnyje aiškiai nustatyta, kad valstybės narės užtikrina, jog bet kokie iš bendrovių reikalaujami su
leidimų gavimo procedūromis susiję mokesčiai, išskyrus, kai naudojami riboti ištekliai, būtų skirti tik padengti administracinėms
sąnaudoms, proporcingoms darbui, kurio reikalauja licencijų sistema (žr. minėto sprendimo
Albacom ir Infostrada
33 punktą).
Tačiau iš prašymo priimti prejudicinį sprendimą ir Teisingumo Teismui pateiktų pastabų matyti, kad antrasis mokestis buvo
apskaičiuotas pagal iki telekomunikacijų rinkos liberalizavimo kodekse nustatytus kriterijus, kurie neatitiko nustatytųjų
Direktyvos 97/13 11 straipsnyje.
Atsižvelgiant į tai, kas pasakyta, į pateiktus klausimus reikia atsakyti taip: Direktyvos 97/13 11 straipsnis draudžia tokius
nacionalinės teisės aktus, kurie įpareigoja individualios licencijos teikti viešąjį telekomunikacijos tinklą turėtoją, sumokėjusį
už ją šiame straipsnyje nustatytą mokestį, sumokėti papildomą mokestį už šio tinklo naudojimą privačiais tikslais, apskaičiuojamą
pagal kriterijus, neatitinkančius nustatytųjų minėtame straipsnyje.

Dėl bylinėjimosi išlaidų
Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą dėl prejudicinio sprendimo pateikusio teismo nagrinėjamoje
byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui,
išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.
Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (trečioji kolegija) nusprendžia:
1997 m. balandžio 10 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 97/13/EB dėl bendrųjų leidimų ir individualių licencijų išdavimo
telekomunikacijų paslaugų srityje bendrųjų principų 11 straipsnis draudžia tokius nacionalinės teisės aktus, kurie įpareigoja
individualios licencijos teikti viešąjį telekomunikacijos tinklą turėtoją, sumokėjusį už ją šiame straipsnyje nustatytą mokestį,
sumokėti papildomą mokestį už šio tinklo naudojimą privačiais tikslais, apskaičiuojamą pagal kriterijus, neatitinkančius nustatytųjų
minėtame straipsnyje.
Parašai.
*
Proceso kalba: italų.