CELEX: 61995TJ0075
Annullationssøgsmål
Beslutning fra Kommissionen om manglende fritagelse for importafgifter

Dommens præmisser
De relevante retsforskrifter
1 Artikel 13, stk. 1, i Raadets forordning (EOEF) nr. 1430/79 af 2. juli 1979 om godtgoerelse af eller fritagelse for import- eller eksportafgifter (EFT L 175, s. 1, herefter "forordning nr. 1430/79"), som aendret ved artikel 1, stk. 6, i Raadets forordning (EOEF) nr. 3069/86 af 7. oktober 1986 om aendring af forordning nr. 1430/79 om godtgoerelse af eller fritagelse for import- eller eksportafgifter (EFT L 286, s. 1, herefter "forordning nr. 3069/86"), indeholder bestemmelse om, at "godtgoerelse af eller fritagelse for importafgifter kan indroemmes, naar der foreligger andre saerlige forhold end dem, der er omhandlet i afdeling A til D, og der ikke er begaaet urigtigheder eller aabenlys forsoemmelse af den berettigede".
2 Artikel 5, stk. 2, i Raadets forordning (EOEF) nr. 1697/79 af 24. juli 1979 om efteropkraevning af import- eller eksportafgifter, som ikke er opkraevet hos debitor for varer, der er angivet til en toldprocedure, som medfoerer en forpligtelse til at betale saadanne afgifter (EFT L 197, s. 1, herefter "forordning nr. 1697/79"), indeholder bestemmelse om, at "de kompetente myndigheder kan undlade at foretage efteropkraevning af import- eller eksportafgift, der ikke er opkraevet som foelge af en fejl, som de kompetente myndigheder selv har begaaet, og som debitor ikke med rimelighed kunne forventes at have opdaget, saafremt sidstnaevnte i forbindelse med toldangivelsen har handlet i god tro og overholdt samtlige bestemmelser i de gaeldende forskrifter".
Faktiske omstaendigheder og sagens baggrund
3 Den 22. maj 1990, den 8. juni 1990 og den 26. juni 1991 importerede sagsoegeren nogle partier staenger af aluminiumslegering fra den tidligere Foederative Republik Jugoslavien. I henhold til de til grund herfor liggende koebekontrakter skulle eventuel told i anledning heraf baeres af de jugoslaviske saelgere. Det var bl.a. af denne grund aftalt med saelgerne, at koebesummen foerst skulle betales efter toldafgoerelsen, saaledes at den i givet fald kunne nedsaettes med et beloeb svarende til den betalte told.
4 Efter sagsoegerens toldangivelser traf det tyske toldsted henholdsvis den 25. maj 1990, den 11. juni 1990 og den 26. juni 1991 nogle toldafgoerelser, hvorefter de paagaeldende indfoersler var fritaget for told.
5 Meddelelserne om toldfritagelse beroede imidlertid paa en fejl fra de tyske toldmyndigheders side. Praeferenceordningen for Jugoslavien var for saa vidt angaar de paagaeldende perioder ophoert med at vaere i kraft, saaledes som det fremgik af De Europaeiske Faellesskabers Tidende (herefter "EF-Tidende") (jf. Kommissionens forordning (EOEF) nr. 1280/90 af 15.5.1990 om genindfoerelse af opkraevningen af told for perioden 19.5. ° 31.12.1990 (EFT L 126, s. 22, herefter "forordning nr. 1280/90") og Kommissionens forordning (EOEF) nr. 1347/91 af 23.5.1991 om genindfoerelse af opkraevningen af told for perioden 27.5 ° 31.12.1991 (EFT L 129, s. 21, herefter "forordning nr. 1347/91")).
6 Endvidere undlod toldstedet at give meddelelse til den centrale toldmyndighed, der foerer tilsyn med kontingenter og lofter. Som foelge heraf blev det, efter en efterfoelgende kontrol af toldangivelserne, foerst konstateret i henholdsvis marts 1991 (vedroerende indfoerslerne i 1990) og august 1991 (vedroerende indfoerslen i 1991), at toldfritagelserne var blevet meddelt med urette.
7 Henholdsvis den 23. april og den 30. juni 1992 fremsendte vedkommende toldkammer sagsoegeren nogle afgoerelser om aendring af toldafgoerelserne, hvorefter der skulle betales 29 429,79 DM i told.
8 Efter at sagsoegeren var blevet bekendt med, at man ville foretage efteropkraevning af told, forsoegte selskabet at komme i kontakt med sine jugoslaviske aftaleparter. Som foelge af uroen i forbindelse med den i mellemtiden udbrudte borgerkrig lykkedes dette dog ikke.
9 Sagsoegeren indgav herefter en klage til de tyske toldmyndigheder med krav om, at der paa grundlag af artikel 5, stk. 2, i forordning nr. 1697/79 blev truffet bestemmelse om at undlade at foretage en efteropkraevning af told. Subsidiaert ansoegte sagsoegeren om en fritagelse for importafgifter paa grundlag af artikel 13 i forordning nr. 1430/79. Ved klagen ansoegte sagsoegeren paa grundlag af nationale bestemmelser endvidere om, og blev indroemmet, en udsaettelse af betalingsfristen.
10 Den 2. maj 1994 anmodede de tyske myndigheder Kommissionen om at afgoere, hvorvidt der efter artikel 13 i forordning nr. 1430/79 var grundlag for at indroemme en fritagelse for importafgifter. Denne anmodning modtog Kommissionen den 16. maj 1994. Efter at have indhentet en udtalelse fra en gruppe eksperter bestaaende af repraesentanter for samtlige medlemsstater fastslog Kommissionen ved beslutning af 14. november 1994 rettet til Forbundsrepublikken Tyskland, at der ikke var grundlag for en fritagelse for importafgifter, idet sagsoegeren ikke kunne paaberaabe sig at vaere uvidende om retsforskrifter, der var blevet offentliggjort i EF-Tidende (herefter "den omtvistede beslutning").
11 Ved skrivelse af 27. december 1994, som sagsoegeren modtog den 29. december 1994, blev den omtvistede beslutning meddelt sagsoegeren.
Retsforhandlinger og parternes paastande
12 Ved staevning indleveret til Rettens Justitskontor den 3. marts 1995 har sagsoegeren herefter anlagt denne sag.
13 Paa grundlag af den refererende dommers rapport har Retten (Tredje Afdeling) besluttet at indlede den mundtlige forhandling uden forudgaaende bevisoptagelse. Ved skrivelse af 15. marts 1996 har Retten dog opfordret parterne til skriftligt at besvare en raekke spoergsmaal og til at fremlaegge en raekke dokumenter. Ved skrivelser af henholdsvis 27. marts og 29. marts 1996 har Kommissionen og sagsoegeren besvaret disse spoergsmaal og fremlagt de paagaeldende dokumenter.
14 Parterne har afgivet mundtlige indlaeg og besvaret spoergsmaal fra Retten i retsmoedet den 18. april 1996.
15 Sagsoegeren har nedlagt foelgende paastande:
° Kommissionens beslutning af 14. november 1994 annulleres.
° Kommissionen tilpligtes at traeffe en ny beslutning vedroerende Tysklands anmodning af 2. maj 1994 angaaende godtgoerelse af eller fritagelse for import- eller eksportafgifter, under hensyntagen til Rettens retsopfattelse.
16 Kommissionen har nedlagt foelgende paastande:
° Frifindelse.
° Sagsoegeren tilpligtes at betale sagens omkostninger.
Formaliteten
Formaliteten for saa vidt angaar paastanden om, at Kommissionen tilpligtes at traeffe en ny beslutning vedroerende Tysklands anmodning af 2. maj 1994
17 Ud over annullationspaastanden har sagsoegeren nedlagt paastand om, at Retten tilpligter Kommissionen at traeffe en ny beslutning vedroerende Tysklands anmodning af 2. maj 1994 angaaende fritagelse for importafgifter.
18 Det bemaerkes herom, at Faellesskabets retsinstanser efter fast retspraksis ikke under et annullationssoegsmaal i henhold til EF-traktatens artikel 173 uden at gribe ind i den administrative myndigheds befoejelser kan tilpligte en faellesskabsinstitution at traeffe de foranstaltninger, som opfyldelsen efter traktatens artikel 176 af en dom om annullation af en afgoerelse indebaerer (jf. senest Rettens dom af 9.11.1995, sag T-346/94, France-aviation mod Kommissionen, Sml. II, s. 2841, praemis 42).
19 Foelgelig kan paastanden om, at Kommissionen tilpligtes at traeffe en ny beslutning vedroerende Tysklands anmodning af 2. maj 1994, ikke antages til realitetsbehandling.
Realiteten
Annullationspaastanden
20 Sagsoegeren har i sagen fremsat ét anbringende, hvorved det goeres gaeldende, at der er sket en tilsidesaettelse af artikel 13, stk. 1, foerste afsnit, i forordning nr. 1430/79, som aendret ved forordning nr. 3069/86.
Parternes argumenter
21 Sagsoegeren har for det foerste anfoert, at der ved fastlaeggelsen af, om der foreligger "saerlige forhold", som omhandlet i artikel 13 i forordning nr. 1430/79, maa tages hensyn til samtlige konkrete omstaendigheder, idet bestemmelsen er udtryk for en generel billighedsklausul. Endvidere tillaegger artikel 13 Kommissionen en skoensbefoejelse, hvorefter denne, naar den traeffer beslutning, skal basere sig paa en korrekt og fuldstaendig fastlaeggelse af de faktiske omstaendigheder. Ved den omtvistede beslutning har Kommissionen ikke opfyldt disse krav.
22 Det maa i denne sammenhaeng laegges til grund, at de fejlagtige toldafgoerelser alene maa tilskrives det tyske toldsteds forsoemmelighed og fejl. Efter at have modtaget toldafgoerelserne, hvorefter de paagaeldende indfoersler var fritaget for told, betalte sagsoegeren i god tro de fuldstaendige koebesummer, saaledes at selskabet paa den naevnte baggrund undlod at stille krav om godtgoerelse over for sine aftaleparter. Toldafgoerelserne naevnte ikke muligheden for, at de senere kunne aendres (jf. ovenfor, praemis 3).
23 Sagsoegeren goer herefter gaeldende, at toldstedet undlod at underrette den centrale toldmyndighed, der var ansvarlig for tilsyn med kontingenter og lofter. Dette var aarsagen til, at de oprindelige fejl foerst blev berigtiget efter to aar (for saa vidt angaar de i 1990 gennemfoerte indfoersler), henholdsvis et aar (for saa vidt angaar den i 1991 gennemfoerte indfoersel). Under den mundtlige forhandling har sagsoegeren endvidere gjort to omstaendigheder gaeldende, som fremgaar af de dokumenter, Kommissionen har fremlagt for Retten paa dennes opfordring. For det foerste fremgaar det heraf, at chefen for toldstedet erkendte, at saafremt dette behoerigt havde underrettet den centrale toldmyndighed, ville denne straks have opdaget fejlene. For det andet fremgaar det af de paagaeldende dokumenter, at aendringsafgoerelserne blev fremsendt ca. tolv maaneder efter, at fejlene, i marts og august 1991, var blevet opdaget.
24 Det er udelukkende paa grund af disse uforklarlige forsinkelser, at sagsoegeren som foelge af borgerkrigen i det tidligere Jugoslavien ikke laengere er i stand til over for sine aftaleparter at stille krav om godtgoerelse for den told, der blev truffet bestemmelse om efteropkraevning af.
25 For det andet goer sagsoegeren gaeldende, at begrebet "saerlige forhold" er et retligt begreb, hvis indhold maa fastlaegges under hensyntagen til formaalet med de paagaeldende importafgifter. Kommissionen burde herefter have undersoegt spoergsmaalet om, hvorvidt anmodningen burde efterkommes, ved at sammenholde tilfaeldet med de forhold, i forbindelse med hvilke der udtrykkeligt gaelder fritagelse for importafgifter. Det maa paa dette grundlag antages, at der boer gaelde fritagelse for importafgifter, naar det formaal af oekonomisk art, der har vaeret tale om i forbindelse med indfoerslen af de paagaeldende varer, ikke laengere kan virkeliggoeres som foelge af omstaendigheder, som importoeren ikke har nogen indflydelse paa.
26 Dette er netop tilfaeldet her. Sagsoegeren ville ikke have skullet baere nogen oekonomisk byrde i anledning af en efteropkraevning, saafremt toldstedet havde anvendt de paagaeldende bestemmelser korrekt, eller saafremt fejlen var blevet berigtiget inden for et rimeligt tidsrum. Den centrale jugoslaviske myndighed kan nemlig ikke laengere efterkomme begrundede anmodninger om godtgoerelser, idet den er ophoert med at eksistere. Foelgelig boer der ogsaa i det foreliggende tilfaelde ske fritagelse for importafgifter.
27 For det tredje goer sagsoegeren ° for saa vidt angaar betingelsen i artikel 13 i forordning nr. 1430/79 om, at der ikke maa vaere "begaaet urigtigheder eller aabenlys forsoemmelse af den berettigede" ° gaeldende, at det ikke kan bestrides, at selskabet ikke har udvist forsoemmelighed eller forsoegt ved hjaelp af urigtige oplysninger at opnaa en uberettiget oekonomisk gevinst, og at det fremgaar af retspraksis, at kravet om at skabe sig vished om den gaeldende faellesskabsret paa de paagaeldende omraader ved laesning af EF-Tidende kun gaelder en erhvervsdrivende, der hovedsagelig beskaeftiger sig med import og eksport (jf. Domstolens dom af 12.7.1989, sag 161/88, Binder, Sml. s. 2415, praemis 22). Da sagsoegeren kun lejlighedsvis gennemfoerer importforretninger, saaledes at selskabet maa anses for at vaere en erhvervsdrivende uden erfaring paa dette omraade, kan det ikke med rimelighed forlanges, at selskabet er bedre underrettet end toldmyndighederne, og endnu mindre, at det skal vaere i stand til at vurdere, om disse myndigheders afgoerelser er rigtige.
28 Over for det af Kommissionen anfoerte, hvorefter sagsoegeren ikke kan paaberaabe sig billighedsklausulen i artikel 13 i forordning nr. 1430/79, idet selskabet efter tysk ret kan anfaegte aendringsafgoerelser vedroerende afgifter (jf. Domstolens dom af 12.3.1987, forenede sager 244/85 og 245/85, Cerealmangimi og Italgrani mod Kommissionen, Sml. s. 1303, praemis 17), goer sagsoegeren gaeldende, at selskabet har gjort dette, og at det netop var som led i denne procedure, at selskabet ex tuto og subsidiaert ansoegte om en fritagelse for told i medfoer af artikel 13. Da sagsoegeren ingen indflydelse har haft paa, at de tyske myndigheder i foerste raekke oenskede at tage stilling til ansoegningen om fritagelse for told og herved fremsendte en forespoergsel vedroerende dette spoergsmaal til Kommissionen, kunne forespoergslen ikke afslaas paa det grundlag, at den nationale klagesag fortsat var under behandling.
29 Endelig anfoerer sagsoegeren, at selv om henholdsvis artikel 13 i forordning nr. 1430/79 og artikel 5, stk. 2, i forordning nr. 1697/79 har "samme formaal", maa det anses for tvivlsomt, om det heraf kan udledes, at de omstaendigheder, hvorunder de to bestemmelser kan finde anvendelse, er de samme. Under alle omstaendigheder har sagsoegeren opfyldt sin forpligtelse til agtpaagivenhed som forudsat i artikel 5, stk. 2, i forordning nr. 1697/79.
30 Kommissionen har i foerste raekke gjort gaeldende, at adgangen i henhold til tysk ret til at anfaegte gyldigheden af aendringsafgoerelserne af 23. april og 30. juni 1992 indebaerer, at sagsoegeren ikke kan paaberaabe sig artikel 13 i forordning nr. 1430/79, idet denne bestemmelse er udtryk for en generel billighedsklausul (jf. Domstolens dom af 15.12.1983, sag 283/82, Schoellershammer mod Kommissionen, Sml. s. 4219, praemis 7, og ovennaevnte dom i sagen Cerealmangimi og Italgrani mod Kommissionen, praemis 10). Naar der bestaar en saadan klageadgang, er det ufornoedent, at der traeffes en afgoerelse paa grundlag af billighedsklausulen (jf. herved dommen i sagen Cerealmangimi og Italgrani mod Kommissionen, praemis 17).
31 Antages det, at sagsoegeren alligevel kan paaberaabe sig artikel 13 i forordning nr. 1430/79, goer Kommissionen gaeldende, at indholdet af begrebet "saerlige forhold" ikke er naermere fastlagt. Begrebets indhold maa fastlaegges i lyset af de former for tilfaelde, der er opregnet i afdeling A til D i forordning nr. 1430/79 og under hensyntagen til, at der er tale om en billighedsklausul.
32 Hvad naermere angaar den fejl, som de tyske toldmyndigheder begik, anfoerer Kommissionen, at de former for ganske usaedvanlige tilfaelde, som udtrykkeligt er opregnet i forordning nr. 1430/79, angaar importerede varer, der ikke kan anvendes til det formaal, som var tilsigtet ved indfoerslen. Et saadant tilfaelde foreligger ikke her. Den blotte omstaendighed, at fortjenesten i forbindelse med importen ikke har vaeret saa stor som paaregnet, medfoerer ikke, at der er tale om saerlige forhold.
33 Hvad angaar det af sagsoegeren anfoerte om, at de jugoslaviske aftaleparter ikke laengere eksisterer, fremgaar det af retspraksis, at det er uden betydning, at sagsoegeren ikke laengere kan rejse krav over for sine aftaleparter i det tidligere Jugoslavien (jf. Domstolens dom af 13.11.1984, forenede sager 98/83 og 230/83, Van Gend & Loos og Bosman mod Kommissionen, Sml. s. 3763, praemis 16, og af 6.7.1993, forenede sager C-121/91 og C-122/91, CT Control (Rotterdam) og JCT Benelux mod Kommissionen, Sml. I, s. 3873, praemis 37).
34 Det foelger heraf, at omstaendighederne i sagen ikke kan vaere udtryk for saerlige forhold, som forudsat i artikel 13 i forordning nr. 1430/79.
35 Under alle omstaendigheder har sagsoegeren udvist "aabenlys forsoemmelse", jf. artikel 13 i forordning nr. 1430/79. De paagaeldende retsforskrifter er saa enkle, at fejlen uden vanskeligheder kunne opdages (jf. Domstolens dom af 26.6.1990, sag C-64/89, Deutsche Fernsprecher, Sml. I, s. 2535, og, for saa vidt angaar et tilfaelde, hvor det modsatte var gaeldende, Domstolens dom af 22.10.1987, sag 314/85, Foto-Frost, Sml. s. 4199, praemis 25). Sagsoegeren har herved ikke oplyst, at selskabet havde vanskeligheder ved at faa adgang til EF-Tidende (jf. Domstolens dom af 15.5.1986, sag 160/84, Kavallas m.fl. mod Kommissionen, Sml. s. 1633).
36 Hvad angaar spoergsmaalet om sagsoegerens angivelige manglende erfaring goer Kommissionen gaeldende, at sagsoegeren paa denne baggrund noeje burde have sat sig ind i de relevante bestemmelser og offentliggoerelser. Ville sagsoegeren sikre sig mod efterfoelgende at skulle betale afgift, burde selskabet ikke uden videre have regnet med afgoerelsen, hvorefter der ikke skulle betales told.
37 Hvad endelig angaar det af sagsoegeren anfoerte, hvorefter det ikke kan forlanges, at en importoer er bedre underrettet end toldmyndighedernes embedsmaend, goer Kommissionen gaeldende, at Domstolen allerede har forkastet et saadant argument (jf. ovennaevnte dom i sagen Deutsche Fernsprecher, praemis 17).
Rettens bemaerkninger
38 Det bemaerkes indledningsvis, at der i henhold til forordning nr. 1280/90 og nr. 1347/91 skulle opkraeves told ved de paagaeldende indfoersler, hvilket er ubestridt. Hvad angaar de to foerste indfoersler, der blev gennemfoert henholdsvis den 22. maj og den 8. juni 1990, var opkraevningen af told ved import til Faellesskabet af varer som de omhandlede med oprindelse i Jugoslavien saaledes blevet genindfoert ved artikel 1 i forordning nr. 1280/90 for perioden 19. maj ° 31. december 1990. Hvad angaar den tredje indfoersel, der blev gennemfoert den 26. juni 1991, var opkraevningen af told ved import til Faellesskabet af varer som de omhandlede med oprindelse i Jugoslavien blevet genindfoert ved artikel 1 i forordning nr. 1347/91 for perioden 27. maj ° 31. december 1991.
39 Det laegges endvidere til grund, at det beroede paa en fejl fra det tyske toldsteds side, at der ikke blev opkraevet told ved de tre indfoersler, og at de tyske myndigheder senere tog skridt til at opkraeve den told, som sagsoegeren ikke var blevet afkraevet ved indfoerslerne. Det fremgaar yderligere af sagen, at sagsoegeren endnu ikke har erlagt tolden.
40 Under disse omstaendigheder maa kravet om fritagelse for efteropkraevning vurderes paa grundlag af forordning nr. 1697/79, jf. navnlig artikel 5, stk. 2, hvorefter "de kompetente myndigheder kan undlade at foretage efteropkraevning af import- eller eksportafgift, der ikke er opkraevet som foelge af en fejl, som de kompetente myndigheder selv har begaaet, og som debitor ikke med rimelighed kunne forventes at have opdaget, saafremt sidstnaevnte i forbindelse med toldangivelsen har handlet i god tro og overholdt samtlige bestemmelser i de gaeldende forskrifter". Formaalet med forordning nr. 1697/79 er saaledes, jf. artikel 1, at fastlaegge de betingelser, hvorunder myndighederne kan efteropkraeve de import- eller eksportafgifter, der ikke er opkraevet hos debitor for varer, der er angivet til en toldprocedure, som medfoerer en forpligtelse til at betale saadanne afgifter (jf. Domstolens dom af 12.11.1981, forenede sager 212/80-217/80, Salumi m.fl., Sml. s. 2735, praemis 7). Det bemaerkes herved, at det fremgaar af de dokumenter, som de tyske myndigheder forelagde Kommissionen, at sagsoegeren, efter at afgoerelserne om aendring af toldafgoerelserne var blevet fremsendt til selskabet, principalt forlangte, at der paa grundlag af artikel 5, stk. 2, blev truffet bestemmelse om at undlade at foretage en efteropkraevning.
41 Det bemaerkes dernaest, at forordning nr. 1697/79, der ved artikel 251 i Raadets forordning (EOEF) nr. 2913/92 af 12. oktober 1992 om indfoerelse af en EF-toldkodeks (EFT L 302, s. 1) blev ophaevet med virkning fra den 1. januar 1994, var i kraft paa tidspunktet for de faktiske omstaendigheder, idet indfoerslerne fandt sted i henholdsvis 1990 og 1991, og aendringsafgoerelserne blev truffet i 1992.
42 Med hensyn til anvendelsen af artikel 5, stk. 2, i forordning nr. 1697/79 bemaerkes, at de kompetente toldmyndigheder i henhold til denne bestemmelse kan undlade at foretage efteropkraevning af importafgift, saafremt foelgende tre betingelser alle er opfyldt: Den oprindelige undladelse af opkraevning af afgifterne skal skyldes en fejl, som de kompetente myndigheder selv har begaaet, den afgiftspligtige skal have handlet i god tro ° dvs. at vedkommende ikke med rimelighed kunne forventes at have opdaget myndighedernes fejl ° og den afgiftspligtige skal have overholdt samtlige bestemmelser i de gaeldende forskrifter vedroerende toldangivelsen (jf. senest Domstolens dom af 4.5.1993, sag C-292/91, Weis, Sml. I, s. 2219, praemis 14). Saafremt disse betingelser er opfyldt, har den afgiftspligtige krav paa, at der undlades efteropkraevning (jf. dommen i Weis-sagen, praemis 15). Derimod er det tilstraekkeligt til, at en ansoegning om, at der undlades efteropkraevning, ikke boer imoedekommes, at en af de naevnte tre betingelser ikke er opfyldt.
43 Retten finder, at der i foerste raekke boer ske en undersoegelse vedroerende den anden betingelse, dvs. af spoergsmaalet om, hvorvidt den paagaeldende erhvervsdrivende kunne have opdaget fejlen. Der maa herved foretages en konkret vurdering paa grundlag af samtlige omstaendigheder i sagen, hvorved der navnlig maa tages hensyn til fejlens karakter, den erhvervsdrivendes erfaring og den agtpaagivenhed, han har udvist (jf. Domstolens dom af 1.4.1993, sag C-250/91, Hewlett Packard France, Sml. I, s. 1819, praemis 28).
44 Hvad angaar karakteren af den fejl, som den paagaeldende tyske myndighed begik, da den i strid med de gaeldende retsforskrifter fritog de paagaeldende indfoersler for told, finder Retten, at disse retsforskrifter var saa enkle, at de uden vanskeligheder kunne forstaas. Det fremgaar saaledes klart af de utvetydige bestemmelser i forordning nr. 1280/90 og nr. 1347/91, at tolden var blevet genindfoert paa tidspunktet for indfoerslerne.
45 Hvad angaar spoergsmaalet om sagsoegerens erfaring finder Retten at burde forkaste det af selskabet anfoerte, hvorefter det maa anses for en erhvervsdrivende uden erfaring, idet det kun lejlighedsvis har importeret staenger af aluminium fra udlandet, saaledes at det ikke med rimelighed kan forlanges af sagsoegeren, at selskabet er bedre underrettet end toldmyndighederne, og endnu mindre, at det skal vaere i stand til at vurdere, om disse myndigheders afgoerelser er rigtige.
46 Det fremgaar saaledes af sagens akter ° og sagsoegeren har ikke bestridt dette ° at selskabet gennemfoerte elleve indfoersler af aluminiumsstaenger i 1990 og otte indfoersler i 1991, og at hver enkelt af disse repraesenterede en ikke ubetydelig vaerdi. Selv om sagsoegeren ikke i det vaesentlige beskaeftiger sig med import og eksport, maa det laegges til grund, at selskabet har opnaaet en vis erfaring med hensyn til import af de paagaeldende varer. Sagsoegeren har endvidere tidligere, som det fremgaar af sagen, foretaget saadanne transaktioner, i forbindelse med hvilke told var blevet beregnet (jf. ovennaevnte dom i sagen Deutsche Fernsprecher, praemis 21).
47 Hvad angaar det af sagsoegeren anfoerte, hvorefter det ikke kan forlanges, at en importoer er bedre underrettet end toldmyndighedernes embedsmaend, bemaerkes blot, at Domstolen allerede har forkastet en saadan argumentation under henvisning til, at saafremt denne opfattelse blev anerkendt i almindelighed, ville det i praksis blive umuligt at foretage efteropkraevning, eftersom fejlen noedvendigvis altid er begaaet af en ansvarlig embedsmand, der ikke har undersoegt alle faktiske og retlige forhold i sagen. Artikel 5, stk. 2, i forordning nr. 1697/79 ville i saa fald vaere uden genstand, da bestemmelsen klart forudsaetter, at aarsagen til, at de omhandlede afgifter ikke er opkraevet, er en fejl fra de kompetente myndigheders side (jf. dommen i sagen Deutsche Fernsprecher, praemis 17).
48 Hvad endelig angaar spoergsmaalet om sagsoegerens agtpaagivenhed finder Retten efter omstaendighederne i sagen, at sagsoegeren ikke har udvist tilstraekkelig agtpaagivenhed. Det bemaerkes herved, at sagsoegeren under den skriftlige forhandling har gjort gaeldende, at det var blevet aftalt med selskabets jugoslaviske aftaleparter, at disse skulle baere omkostningerne til en eventuel told. Sagsoegeren har herom navnlig anfoert, at det var aftalt, at koebesummen foerst skulle betales, efter at toldmyndighederne havde fremsendt deres toldafgoerelse, saaledes at koebesummen i givet fald kunne nedsaettes med et beloeb svarende til den betalte told.
49 Det maa imidlertid fastslaas, at det fremgaar af sagsoegerens svar paa Rettens skriftlige spoergsmaal, at koebesummen for saa vidt angaar de to indfoersler i 1990 blev betalt, foer sagsoegeren havde modtaget toldstedets toldafgoerelse. Den foerste indfoersel fandt saaledes sted den 22. maj 1990, og toldafgoerelsen blev meddelt den 25. maj 1990. Sagsoegeren havde imidlertid allerede den 17. maj 1990 foretaget betaling, foer indleveringen af toldangivelsen. Hvad angaar den anden indfoersel fandt denne sted den 8. juni 1990, og toldafgoerelsen blev meddelt den 11. juni 1990, mens sagsoegeren havde foretaget betaling allerede den 8. juni 1990. Sagsoegeren paatog sig dermed en oekonomisk risiko, som efter de bestaaende aftaleforhold, jf. ovenfor, praemis 3, ikke var uomgaengeligt noedvendig. Herefter kan sagsoegeren ikke haevde at have haft en berettiget forventning, som blev skuffet, for saa vidt angaar gyldigheden af de paagaeldende toldafgoerelser, hvorved bemaerkes, at artikel 5, stk. 2, i forordning nr. 1697/79 navnlig har til formaal at beskytte afgiftsskyldners berettigede forventning med hensyn til, at samtlige forhold, som ligger til grund for afgoerelsen om at foretage eller undlade efteropkraevning, er korrekte (jf. herved Domstolens dom af 27.6.1991, sag C-348/89, Mecanarte, Sml. I, s. 3277, praemis 19).
50 Der maa endvidere gives Kommissionen medhold i, at saafremt sagsoegeren ville sikre sig mod efterfoelgende at skulle betale afgift, burde selskabet have sat sig ind i de relevante bestemmelser og offentliggoerelser. Det bemaerkes herved, at det fremgaar af fast retspraksis, at de relevante faellesskabsretlige bestemmelser fra datoen for offentliggoerelsen i EF-Tidende udgoer de eneste positive retsregler paa omraadet, som enhver maa formodes at kende (jf. Domstolens dom af 28.6.1990, sag C-80/89, Behn, Sml. I, s. 2659, praemis 13, og dommen i Binder-sagen, a.st., praemis 19). En opmaerksom erhvervsdrivende maa antages at have kunnet opdage den paagaeldende fejl ved laesning af EF-Tidende, som de omhandlede forordninger blev offentliggjort i nogle dage foer indfoerslerne (jf. dommen i Binder-sagen, a.st., praemis 20). Der kan ikke gives sagsoegeren medhold i, at der ved denne retspraksis alene sigtes til erhvervsdrivende, der i det vaesentlige beskaeftiger sig med import og eksport.
51 Det maa foelgelig laegges til grund, at sagsoegeren med rimelighed kunne forventes, jf. artikel 5, stk. 2, i forordning nr. 1697/79, at have opdaget de tyske myndigheders fejl med hensyn til spoergsmaalet om toldfritagelse. Da en afgiftspligtig kun har krav paa, at der ikke foretages efteropkraevning af told, saafremt samtlige betingelser i artikel 5, stk. 2, i forordning nr. 1697/79 er opfyldt, maa det herefter fastslaas, at det ville have vaeret berettiget at undlade at efterkomme en anmodning vedroerende manglende opkraevning af den paagaeldende told, i det tilfaelde, at de tyske myndigheder havde anmodet Kommissionen om at traeffe afgoerelse om, hvorvidt artikel 5, stk. 2 ° og ikke artikel 13 i forordning nr. 1430/79 ° ville kunne finde anvendelse (jf. ovenfor, praemis 10).
52 Da det fremgaar af retspraksis, at betingelsen i artikel 5, stk. 2, i forordning nr. 1697/79 om, at fejlen med rimelighed kunne forventes opdaget, svarer til betingelsen i artikel 13 i forordning nr. 1430/79 om "urigtigheder eller aabenlys forsoemmelse" (jf. dommen i sagen Hewlett Packard France, a.st., praemis 46), maa naervaerende anbringende herefter forkastes som vaerende uden grundlag, idet sagsoegeren saaledes under alle omstaendigheder ikke har foert bevis for, at der ikke foreligger "aabenlys forsoemmelse", som forudsat i artikel 13 i forordning nr. 1430/79.
53 Da Kommissionen har taget stilling til den omhandlede anmodning paa grundlag af artikel 13 i forordning nr. 1430/79 og ikke paa grundlag af artikel 5, stk. 2, i forordning nr. 1697/79 (jf. ovenfor, praemis 40), boer der dernaest ske en undersoegelse af spoergsmaalet om de eventuelle foelger heraf, ogsaa selv om sagsoegeren ikke har fremsat noget anbringende om dette spoergsmaal.
54 Det fremgaar af ordlyden af artikel 13 i forordning nr. 1430/79, at det er en forudsaetning for, at denne bestemmelse kan finde anvendelse, at foelgende to betingelser begge er opfyldt: Der skal foreligge saerlige forhold, og der maa ikke vaere begaaet "aabenlys forsoemmelse" eller "urigtigheder", saaledes at det er tilstraekkeligt til, at der ikke boer indroemmes fritagelse for afgift, at en af disse to betingelser ikke er opfyldt (jf. herved dommen i sagen Kavallas m.fl. mod Kommissionen, a.st.). I den anfaegtede beslutning fandt Kommissionen, at den omhandlede anmodning savnede grundlag, idet genindfoerelsen af told var blevet offentliggjort i EF-Tidende. Indholdet af EF-Tidende kan goeres gaeldende over for enhver afgiftspligtig, idet disse maa formodes at have kendskab til deri offentliggjorte retsforskrifter. Kommissionen antog derved i det vaesentlige, at sagsoegeren ikke havde godtgjort, at selskabet ikke havde gjort sig skyldig i "aabenlys forsoemmelse", som forudsat i artikel 13.
55 Selv om Kommissionen burde have vurderet sagsoegerens krav paa grundlag af artikel 5, stk. 2, i forordning nr. 1697/79 (jf. ovenfor, praemis 40), gaelder det dog, at henholdsvis artikel 13 i forordning nr. 1430/79 og artikel 5, stk. 2, i forordning nr. 1697/79 tjener samme formaal, nemlig at begraense efteropkraevning af import- eller eksportafgifter til tilfaelde, hvor efterbetaling er velbegrundet og forenelig med det grundlaeggende princip om beskyttelse af den berettigede forventning. Som allerede fastslaaet ovenfor i praemis 52, foelger det heraf, at betingelsen i artikel 5, stk. 2, i forordning nr. 1697/79 om, at fejlen med rimelighed kunne forventes opdaget, svarer til betingelsen i artikel 13 i forordning nr. 1430/79 om "urigtigheder eller aabenlys forsoemmelse". Ved at vurdere sagsoegerens tilfaelde paa grundlag af artikel 13 i forordning nr. 1430/79 har Kommissionen begaaet en retlig fejl, men Retten finder, at denne alene er af rent formel art, idet den efter omstaendighederne i sagen ikke har haft nogen afgoerende betydning for resultatet af Kommissionens vurdering af det konkrete tilfaelde, der blev forelagt den. Herefter boer den omtvistede beslutning ikke annulleres med den begrundelse, at Kommissionen traf afgoerelse paa et forkert retligt grundlag.
56 Foelgelig, og da det er blevet fastslaaet, at sagsoegeren med rimelighed kunne forventes, jf. artikel 5, stk. 2, i forordning nr. 1697/79, at have opdaget fejlene i de omhandlede afgoerelser om fritagelse for told i forbindelse med de paagaeldende indfoersler, finder Retten, at det var med foeje, at Kommissionen ved den omtvistede beslutning traf den afgoerelse, at anmodningen om, at der ikke blev foretaget efteropkraevning af told, ikke kunne imoedekommes.
57 Som foelge heraf boer naervaerende annullationspaastand forkastes. Det anlagte soegsmaal maa herefter i det hele forkastes.
Afgørelse om sagsomkostninger
Sagens omkostninger
58 I henhold til procesreglementets artikel 87, stk. 2, paalaegges det den tabende part at betale sagens omkostninger, saafremt der er nedlagt paastand herom. Kommissionen har nedlagt en saadan paastand, hvorfor sagsoegeren boer doemmes til at betale sagens omkostninger.
Afgørelse
Paa grundlag af disse praemisser
udtaler og bestemmer
RETTEN (Tredje Afdeling)
1) Sagen afvises, for saa vidt der er nedlagt paastand om, at Retten meddeler Kommissionen paabud.
2) I oevrigt frifindes Kommissionen.
3) Sagsoegeren betaler sagens omkostninger.