CELEX: 62005CJ0142
Direktīva 94/25/EK
Tiesību aktu tuvināšana
Izpriecu kuģi
Aizliegums izmantot ūdens skuterus ārpus publiskiem ūdensceļiem
EKL 28. un 30. pants
Pasākumi ar līdzvērtīgu iedarbību
Pieeja tirgum
Šķērslis
Vides aizsardzība
Samērīgums

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par EKL 28. un 30. panta, kā arī Eiropas Parlamenta un Padomes 1994. gada 16. jūnija Direktīvas 94/25/EK par dalībvalstu normatīvo un administratīvo aktu tuvināšanu attiecībā uz izpriecu kuģiem (
OV L 164, 15. lpp.
), kas grozīta ar Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvu 2003/44/EK (
OV L 214, 18. lpp.
; turpmāk tekstā — “Direktīva 94/25”), interpretāciju.
Šis lūgums ir iesniegts saistībā ar
Åklagaren
(prokuratūra) uzsāktu kriminālprocesu pret Mikelsonu un Rūsu sakarā ar to, ka šīs personas nav ievērojušas aizliegumu izmantot ūdens skuterus (turpmāk tekstā — “ŪS” [vai “ūdens skuteri”]), kas paredzēts Rīkojumā 1993:1053 par ūdens skuteru izmantošanu (
förordning
(1993:1053)
om användning av vattenskoter
), kas grozīts ar rīkojumu 2004:607 (
förordning
(2004:607); turpmāk tekstā — “valsts rīkojums”).
Atbilstošās tiesību normas
Kopienu tiesiskais regulējums
Atbilstoši Direktīvas 94/25 otrajam apsvērumam:
“[..] Dažādās dalībvalstīs spēkā esošie normatīvie un administratīvie akti attiecībā uz izpriecu kuģu drošības parametriem darbības jomas un satura ziņā ir atšķirīgi; [..] šādas atšķirības var radīt šķēršļus tirdzniecībai un nevienlīdzīgus konkurences apstākļus iekšējā tirgū.”
Direktīvas 94/25 trešajā apsvērumā ir paredzēts:
“[..] Valsts tiesību aktu saskaņošana ir vienīgais līdzeklis šādu brīvas tirdzniecības šķēršļu novēršanai; [..] atsevišķas dalībvalstis šādu mērķi nevar veiksmīgi sasniegt; [..] šī direktīva tikai nosaka prasības, kas ir būtiskas izpriecu kuģu kustības brīvībai.”
Direktīvas 94/25 1. pantā ir noteikta šīs direktīvas piemērošanas joma. Šī normas [teksts] tika aizstāts ar tekstu, kas ietverts Direktīvas 2003/44 1. pantā, ar kuru cita starpā tika paplašināta tās piemērošanas joma, lai ietvertu ŪS.
Direktīvas 94/25 2. pantā ar virsrakstu “Laišana tirgū un nodošana ekspluatācijā” ir noteikts:
“1.   Dalībvalstis veic visus vajadzīgos pasākumus, lai nodrošinātu, ka 1. panta 1. punktā minētos izstrādājumus var laist tirgū un nodot ekspluatācijā, lai tos izmantotu paredzētajam mērķim, tikai tad, ja, tos pareizi uzbūvējot un apkopjot, tie neapdraud cilvēku drošību un veselību, īpašumu vai vidi.
2.   Šīs direktīvas noteikumi nekavē dalībvalstis saskaņā ar [EK l]īgumu pieņemt noteikumus attiecībā uz navigāciju konkrētos ūdeņos, lai aizsargātu vidi, ūdensceļu struktūru un nodrošinātu drošību uz ūdensceļiem, ar noteikumu, ka izpriecu kuģi nav jāizmaina atbilstoši šai direktīvai [ka nav jāizmaina izpriecu kuģi, kas atbilst šai direktīvai].”
Direktīvas 94/25 4. panta 1. punktā, kas grozīts ar Direktīvu 2003/44, ir paredzēts:
“Dalībvalstis savā teritorijā neaizliedz, neierobežo vai nekavē to 1. panta 1. punktā minēto ražojumu laišanu tirgū un/vai nodošanu ekspluatācijā, kam ir IV pielikumā minētais CE marķējums, kurš norāda to atbilstību visiem šīs direktīvas noteikumiem, iekļaujot atbilstības procedūras, kas noradītas II nodaļā.”
Direktīvas 2003/44 3. panta 1. punktā ir paredzēts:
“Dalībvalstis pieņem un publicē normatīvos un administratīvos aktus, kas vajadzīgi, lai līdz 2004. gada 30. jūnijam izpildītu šīs direktīvas prasības. Dalībvalstis par to nekavējoties informē Komisiju.
Dalībvalstis piemēro šos noteikumus no 2005. gada 1. janvāra.”
Valsts tiesiskais regulējums
Valsts rīkojums stājās spēkā 2004. gada 15. jūlijā.
Šī rīkojuma 1. pantā ir paredzēts:
“Šajā rīkojumā ar ūdens skuteriem saprot kuģi, kas īsāks par 4 m, 1) kas izmanto iekšdedzes dzinēju, kura primārais dzinējspēks ir ūdensstrūklas sūknis, un 2) kas ierīkots tā, lai persona vai personas varētu to darbināt sēžot, stāvot vai stāvot uz ceļiem uz kuģa korpusa, nevis tā iekšienē.”
Minētā rīkojuma 2. pantā ir paredzēts:
“Ūdens skuterus drīkst izmantot tikai uz publiskajiem ūdensceļiem un 3. panta pirmajā daļā norādītajās ūdenstilpēs.”
Atbilstoši valsts rīkojuma 3. pantam:
“
Länsstyrelsen
[(prefektūra)] var paredzēt normas, kurās provinces ūdenstilpēs ārpus publiskajiem ūdensceļiem drīkst izmantot ūdens skuterus. Tomēr šādas normas katrā ziņā tai ir jāparedz attiecībā uz:
1)
ūdenstilpēm, kuras cilvēku darbība ietekmē tik daudz, ka jebkāds troksnis un cits traucēklis ūdens skuteru izmantošanas dēļ nevar tikt uzskatīts par būtisku apgrūtinājumu sabiedrībai vai videi;
2)
ūdenstilpēm, kuras neatrodas apdzīvojamu vietu vai vasarnīcu rajonu tuvumā un kurām ir neliela nozīme dabas un kultūrvides aizsardzībā, bioloģiskajā daudzveidībā, aktivitātēs brīvā dabā, sporta un profesionālajā zvejniecībā, un
3)
citām ūdenstilpēm, kurās ūdens skuteru izmantošana neapgrūtina sabiedrību ar trokšņiem vai citiem traucējumiem un arī nedraud ar kaitējumu vai būtiskiem traucējumiem dzīvnieku un augu dzīvībai vai lipīgu slimību pārnešanu.
Turklāt
länsstyrelsen
var paredzēt normas par ūdens skuteru izmantošanas uz publiskiem ūdensceļiem ierobežošanu tiktāl, ciktāl tas vajadzīgs, lai saskaņā ar pirmās daļas 3) apakšpunktu izvairītos no apgrūtinājuma vai kaitējuma riska, un par piekļuves ceļiem uz un no publiskajiem ūdensceļiem.”
Atbilstoši valsts rīkojuma 5. pantam ikvienu personu, kura ŪS vada, pārkāpjot šī rīkojuma 2. vai 3.b pantu vai, piemērojot šo 3. pantu, pieņemtās normas, soda ar naudas sodu.
Pamata prāva un prejudiciālie jautājumi
Åklagaren
cēla apsūdzību pret Mikelsonu un Rūsu
Luleå tingsrätt
[Lūleo rajona tiesā] sakarā ar to, ka viņi, pārkāpjot valsts rīkojumu, 2004. gada 8. augustā ir vadījuši ŪS ūdeņos, kuri atrodas ārpus publiskajiem ūdensceļiem. Minētās apsūdzētās personas faktus neapstrīd, bet norāda, ka minētā rīkojuma piemērošana ir pretrunā EKL 28. pantam, kā arī Direktīvai 94/25.
Šādos apstākļos
Luleå tingsrätt
nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai divus šādus prejudiciālos jautājumus:
“1.
a)
Vai EKL 28.–30. pants ir pret tādu valsts tiesisko regulējumu, kāds paredzēts [valsts] rīkojumā, ar kuru aizliedz ūdens skuteru izmantošanu ārpus publiskiem ūdensceļiem un ūdenstilpēm, attiecībā uz kurām provinces valdība ir izsniegusi atļauju?
b)
Ja atbilde uz iepriekšējo jautājumu būtu noliedzoša, vai EKL 28.–30. pants aizliedz dalībvalstij piemērot šādus noteikumus tādējādi, ka tiek aizliegta ūdens skuteru izmantošana ūdenstilpēs, attiecībā uz kurām provinces valdība vēl nav pieņēmusi lēmumu par to, vai ir izsniedzama šāda ūdens skuteru izmantošanas atļauja?
2.
Vai [Direktīva 94/25] ir pret tādām valsts tiesību normām kā iepriekš minētās, ar kurām ir aizliegta ūdens skuteru izmantošana?”
Par prejudiciālajiem jautājumiem
Ar šiem jautājumiem, kuri ir jāizskata kopsakarā, iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai Direktīva 94/25 vai attiecīgajā gadījumā EKL 28. un 30. pants ir interpretējami tādējādi, ka tie ir pret tādu valsts tiesisko regulējumu, kāds tiek izskatīts pamata prāvā, ar kuru tiek aizliegta ŪS izmantošana ārpus norādītajām ūdenstilpēm.
Par Direktīvas 94/25 interpretāciju
Grozot Direktīvas 94/25 1. panta sākotnējo redakciju, ar Direktīvu 2003/44 ir paplašināta pirmās direktīvas piemērošanas joma, lai cita starpā tajā ietvertu ŪS.
Atbilstoši Direktīvas 2003/44 3. panta 1. punktam — dalībvalstīm ir jāpieņem normatīvie un administratīvie akti, kas vajadzīgi, lai līdz 2004. gada 30. jūnijam izpildītu šīs direktīvas prasības. Dalībvalstīm ir jāpiemēro šie noteikumi no .
No tā izriet, ka brīdī, kad radās pamata prāvas fakti attiecībā uz ŪS, Direktīva 2003/44 nebija piemērojama.
Turklāt Direktīvas 94/25 2. panta 2. punktā ir precizēts, ka šīs normas nekavē dalībvalstis saskaņā ar Līgumu pieņemt noteikumus attiecībā uz navigāciju konkrētos ūdeņos, lai aizsargātu vidi, ūdensceļu struktūru un nodrošinātu drošību uz ūdensceļiem, ar noteikumu, ka nav jāizmaina izpriecu kuģi, kas atbilst minētajai direktīvai.
Tādējādi atbilstoši tās 2. panta 2. punktam — šī direktīva nav pret valsts tiesisko regulējumu, ar kuru vides aizsardzības nolūkos ir aizliegta ŪS izmantošana noteiktos ūdeņos, ar nosacījumu, ka ar šiem noteikumiem netiek pārkāptas Līguma normas.
Attiecīgais valsts rīkojums pamata prāvā ietilpst valsts pasākumu kategorijā, kura ir paredzēta pēdējā minētajā Direktīvas 94/25 normā. Šajā rīkojumā ir paredzēts vispārējs aizliegums izmantot ŪS ārpus publiskajiem ūdensceļiem. Atbilstoši šī rīkojuma 3. panta pirmajai daļai
länsstyrelsen
var paredzēt normas, kurās provinces ūdenstilpēs ārpus publiskajiem ūdensceļiem drīkst izmantot ŪS. Tomēr
länsstyrelsen
ir pienākums šajā sakarā pieņemt normas attiecībā uz minētā rīkojuma 3. panta 1)–3) punktā minētajiem ūdeņiem.
Līdz ar to ir jāpārbauda, vai EKL 28. un 30. pants ir pret tādu valsts tiesisko regulējumu, kāds tiek izskatīts pamata prāvā.
Par EKL 28. un 30. panta interpretāciju
Ir jāatgādina, ka par “pasākumiem ar importa kvantitatīvajiem ierobežojumiem līdzvērtīgu iedarbību” EKL 28. panta izpratnē ir uzskatāmi dalībvalsts pasākumi, kuru mērķis ir vai kuru rezultātā rodas nelabvēlīgāka attieksme pret precēm no citām dalībvalstīm, kā arī šķēršļi preču brīvai apritei, kas valsts likumdošanas saskaņošanas neesamības dēļ rodas precēm no citām dalībvalstīm, kur tās ir likumīgi ražotas vai tirgotas, piemērojot noteikumus par prasībām, kurām šīm precēm jāatbilst, pat ja šie noteikumi vienādi attiecas uz visām precēm (šajā sakarā skat. 1979. gada 20. februāra spriedumu lietā
120/78
Rewe-Zentral
, saukts par “Cassis de Dijon”,
Recueil
, 649. lpp.
, 6., 14. un 15. punkts; spriedumu lietā
C-368/95
Familiapress
,
Recueil
, I-3689. lpp.
, 8. punkts, kā arī spriedumu lietā
C-322/01
Deutscher Apothekerverband
,
Recueil
, I-14887. lpp.
, 67. punkts). Šajā jēdzienā ietilpst arī visi citi pasākumi, kuri traucē citu dalībvalstu preču pieeju kādas dalībvalsts tirgum (skat. spriedumu lietā
C-110/05 Komisija/Itālija, Krājums, I-519. lpp.
, 37. punkts).
No Tiesai iesniegtajiem lietas materiāliem izriet, ka pamata prāvas faktu rašanās brīdī nebija noteikta neviena ūdenstilpe kuģošanai ar ŪS, tādējādi ŪS izmantošana bija atļauta tikai uz publiskajiem ūdensceļiem. Tomēr apsūdzētie pamata prāvā, kā arī Komisija apgalvo, ka ūdensceļi, kuri ir paredzēti komerciāla rakstura kravas transportam, ŪS izmantošanu padara bīstamu un ka katrā ziņā lielākā daļa Zviedrijas kuģojamo ūdeņu atrodas ārpus minētajiem ūdensceļiem. Līdz ar to Zviedrijā faktiskas iespējas izmantot ŪS esot ļoti nelielas.
Pat tad, ja attiecīgā valsts tiesiskajam regulējumam nav nedz mērķa, nedz arī tā rezultātā tiek radīta nelabvēlīgāka attieksme pret precēm no citām dalībvalstīm, kas ir jāpārbauda iesniedzējtiesai, preces izmantošanas ierobežojumam atkarībā no tā piemērošanas jomas kādas dalībvalsts teritorijā var būt būtiska ietekme uz patērētāju uzvedību, kura savukārt var ietekmēt šīs preces pieeju šīs dalībvalsts tirgum (šajā sakarā skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Komisija/Itālija, 56. punkts).
Patērētājiem, zinot, ka ar šādu tiesisko regulējumu atļautā izmantošana ir ļoti ierobežota, praktiski nav nekādas intereses pirkt attiecīgo preci (šajā sakarā skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Komisija/Itālija, 57. punkts).
Šajā sakarā, ja valsts tiesiskais regulējums kuģojamo ūdeņu un ūdensceļu noteikšanas rezultātā ŪS izmantotājus kavētu atbilstoši un pilnvērtīgi izmantot šīs preces vai to izmantošana tiktu stingri ierobežota, kas ir jāpārbauda iesniedzējtiesai, šāda tiesiskā regulējuma rezultātā tiktu radīts šķērslis šo preču piekļuvei attiecīgās valsts tirgum un līdz ar to tas būtu ar EKL 28. pantu aizliegts pasākums ar importa kvantitatīviem ierobežojumiem līdzvērtīgu iedarbību, ja vien nepastāvētu pamatojums saskaņā ar EKL 30. pantu vai primārās vispārējo interešu prasības.
Turklāt gan vienā, gan otrā gadījumā valsts tiesību normai ir jānodrošina attiecīgā mērķa īstenošana un tā nedrīkst pārsniegt to, kas ir vajadzīgs šī mērķa sasniegšanai (šajā sakarā skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Komisija/Itālija, 59. punkts un tajā minētā judikatūra).
Zviedrijas valdība apgalvo, ka valsts rīkojums ir pamatots ar vides aizsardzības mērķi, kā arī EKL 30. pantā norādītajiem mērķiem. ŪS izmantošanas ierobežošana ar noteiktiem ūdeņiem ļaujot tostarp izvairīties no nepieļaujamiem vides traucējumiem. ŪS izmantošanai esot negatīva ietekme uz dzīvniekiem, it īpaši tad, ja šāds transporta līdzeklis tiek izmantots ilgākā laikposmā nelielā teritorijā vai tiek vadīts lielā ātrumā. Skaņas emisiju kopums traucējot cilvēkus un dzīvniekus, un it īpaši noteiktas aizsargātās putnu sugas. Turklāt vieglais ŪS transportēšanas veids atvieglojot dzīvnieku slimību izplatīšanos.
Šajā sakarā ir jānorāda, ka saskaņā ar EKL 30. pantu 28. pants neliedz noteikt importa aizliegumus vai ierobežojumus, kas pamatojas tostarp uz cilvēku veselības un dzīvības aizsardzības, kā arī dzīvnieku vai augu aizsardzības apsvērumiem.
Turklāt atbilstoši pastāvīgajai judikatūrai vides aizsardzības mērķi var pamatot valsts pasākumus, kuri var ietekmēt tirdzniecību Kopienā, ja vien šie pasākumi ir samērīgi ar sasniedzamo mērķi (skat. 2008. gada 11. decembra spriedumu lietā C-524/07 Komisija/Austrija, 57. punkts un tajā minētā judikatūra).
Tā kā, no vienas puses, vides aizsardzība un, no otras puses, cilvēku un dzīvnieku veselības un dzīvības aizsardzība, kā arī augu aizsardzība šajā gadījumā ir cieši saistīti mērķi, lai noteiktu tāda tiesiskā regulējuma, kāds tiek izskatīts pamata prāvā, pamatoto raksturu, šie mērķi ir jāpārbauda kopsakarā.
Nav apstrīdams, ka ŪS izmantošanas ierobežošana vai aizliegums ir pasākums, kurš var garantēt vides aizsardzību. Tomēr, lai valsts tiesisko regulējumu varētu uzskatīt par pamatotu, valsts iestādēm ir jāpierāda arī, ka šī ierobežojošā iedarbība uz preču brīvu apriti nepārsniedz to, kas vajadzīgs minētā mērķa sasniegšanai.
Zviedrijas valdība apgalvo, ka ŪS izmantošanas aizliegums to izmantotāju rīcībā atstāj ne mazāk kā 300 publisko ūdensceļu Zviedrijas krastos un lielākajos iekšējos ezeros, kas ir ļoti plašas ūdenstilpes. Turklāt šo ūdens resursu ģeogrāfiskā situācija Zviedrijā izslēdzot pasākumus, kuru piemērojamība būtu atšķirīga no normu, kas ietvertas pamata prāvā izskatāmajā valsts rīkojumā, piemērojamības.
Šajā sakarā, lai gan šajā gadījumā nav izslēgts, ka citi pasākumi, kā valsts rīkojuma 2. pantā paredzētais aizliegums, varētu nodrošināt noteiktu vides aizsardzības līmeni, tomēr dalībvalstīm nevar liegt iespēju panākt tādu mērķi kā vides aizsardzība, ieviešot vispārīgus noteikumus, kuri, no vienas puses, ir vajadzīgi attiecīgajā dalībvalstī esošo ģeogrāfisko īpatnību dēļ un, no otras puses, lai valsts iestādēm to būtu vieglāk pārvaldīt un kontrolēt (skat. pēc analoģijas iepriekš minēto spriedumu lietā Komisija/Itālija, 67. punkts).
Valsts rīkojumā ir paredzēts vispārējs aizliegums izmantot ŪS ārpus publiskajiem ūdensceļiem, izņemot gadījumu, kad
länsstyrelsen
ir noteikusi ūdenstilpes ārpus šiem ūdensceļiem, kuros ŪS var tikt izmantoti. Šajā sakarā
länsstyrelsen
atbilstoši valsts rīkojuma 3. panta redakcijai šajā nolūkā ir jāpieņem normas ar minētajā pantā paredzētajiem nosacījumiem.
Līdz ar to attiecībā uz konkrētā pasākuma iespējamo vajadzīgo raksturu ir jākonstatē, ka pati valsts rīkojuma redakcija liek prezumēt, ka ūdenstilpēs, kuras tādējādi ir jānosaka, ieviešot īstenošanas pasākumus, ŪS var izmantot nepalielinot riskus vai apgrūtinājumus, kuri tiek uzskatīti par videi nepieņemamiem. No tā izriet, ka šādu preču izmantošanas ārpus publiskajiem ūdensceļiem vispārējs aizliegums ir pasākums, kurš pārsniedz to, kas vajadzīgs vides aizsardzības mērķa sasniegšanai.
Tāds tiesiskais regulējums, kāds tiek izskatīts pamata prāvā, principā var tikt uzskatīts par samērīgu, ar nosacījumu, ka kompetentajām valsts iestādēm ir pienākums veikt šādus īstenošanas pasākumus, un turklāt šīs iestādes patiešām ir īstenojušas tām šajā sakarā piešķirtās pilnvaras un ir noteikušas ūdenstilpes, kuras atbilst valsts rīkojumā paredzētajiem nosacījumiem, un visbeidzot, ka šādi pasākumi ir veikti saprātīgā termiņā pēc šī rīkojuma stāšanās spēkā.
No tā izriet, ka valsts tiesiskais regulējums, kāds tiek izskatīts pamata prāvā, var tikt pamatots ar vides aizsardzības mērķi, ar noteikumu, ka tiek ievēroti iepriekš minētie nosacījumi. Iesniedzējtiesai ir jāpārbauda, vai pamata prāvā šie nosacījumi ir izpildīti.
Šajā sakarā ir jāatgādina, ka EKL 234. pantā paredzētā procesa ietvaros, kura pamatā ir funkciju sadale starp valsts tiesām un Tiesu, jebkurš lietas faktu vērtējums ir valsts tiesas kompetencē (2008. gada 14. februāra spriedums lietā
C-450/06
Varec
, Krājums, I-581. lpp.
, 23. punkts). Tomēr, lai valsts tiesai sniegtu lietderīgu atbildi, Tiesa var sadarbības kontekstā ar valsts tiesām tai sniegt visas norādes, ko uzskata par vajadzīgām (skat. tostarp spriedumu lietā
C-49/07
MOTOE
, Krājums, I-4863. lpp.
, 30. punkts).
Pamata prāvas faktu rašanās brīdī valsts tiesiskais regulējums bija stājies spēkā tikai aptuveni pirms trim nedēļām. Tā kā šis tiesiskais regulējums bija tikko stājies spēkā, tā īstenošanas pasākumu neveikšanai obligāti nevajadzētu ietekmēt tā samērīgumu, jo pilnvarotajai iestādei nevarēja būt vajadzīgais laiks, lai sagatavotu attiecīgos pasākumus; tas ir jāpārbauda valsts tiesai.
Turklāt, ja iesniedzējtiesa konstatētu, ka īstenošanas pasākumi ir veikti saprātīgā termiņā, bet pēc faktu pamata prāvā rašanās brīža, un ka ar tiem kā kuģojamas ūdenstilpes ir noteikti ūdeņi, kuros pamata prāvā apsūdzētās personas vadīja ŪS, kā rezultātā pret tām tika uzsākts kriminālprocess, lai valsts pasākums varētu saglabāt savu samērīgumu un tādējādi tā pamatojumu saistībā ar vides aizsardzības mērķi, ir jāļauj apsūdzētajiem atsaukties uz šo noteikšanu, ko, atkarībā no gadījuma, prasa arī Kopienu tiesību vispārīgais labvēlīgāka krimināllikuma un vieglāka soda atpakaļejoša spēka princips (šajā sakarā skat. 2005. gada 3. maija spriedumu apvienotajās lietās
C-387/02, C-391/02 un C-403/02,
Berlusconi
u.c., Krājums, I-3565. lpp.
, 68. punkts).
Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, uz uzdotajiem jautājumiem ir jāatbilst, ka Direktīva 94/25, kas grozīta ar Direktīvu 2003/44, nav pret valsts tiesisko regulējumu, ar kuru vides aizsardzības iemeslu dēļ ir aizliegts izmantot ŪS ārpus noteiktām ūdenstilpēm. EKL 28. un 30. pants nav pret šādu tiesisko regulējumu, ar nosacījumu, ka:
—
kompetentajām valsts iestādēm ir pienākums veikt īstenošanas pasākumus, kas paredzēti, lai noteiktu ūdenstilpes ārpus publiskajiem ūdensceļiem, kuros var tikt izmantoti ŪS;
—
šīs iestādes ir patiešām ir īstenojušas tām šajā sakarā piešķirtās pilnvaras un ir noteikušas ūdenstilpes, kuras atbilst valsts tiesiskajā regulējumā paredzētajiem nosacījumiem, un
—
šādi pasākumi ir veikti saprātīgā termiņā pēc šī tiesiskā regulējuma stāšanās spēkā.
Iesniedzējtiesai ir jāpārbauda, vai pamata prāvā šie nosacījumi ir izpildīti.
Par tiesāšanās izdevumiem
Attiecībā uz lietas dalībniekiem šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Tiesāšanās izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto lietas dalībnieku tiesāšanās izdevumi, nav atlīdzināmi.

Ar šādu pamatojumu Tiesa (otrā palāta) nospriež:

Eiropas Parlamenta un Padomes 1994. gada 16. jūnija Direktīva 94/25/EK par dalībvalstu normatīvo un administratīvo aktu tuvināšanu attiecībā uz izpriecu kuģiem, kas grozīta ar Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvu 2003/44/EK, nav pret valsts tiesisko regulējumu, ar kuru vides aizsardzības iemeslu dēļ ir aizliegts izmantot ūdens skuterus ārpus noteiktām ūdenstilpēm.

EKL 28. un 30. pants nav pret šādu valsts tiesisko regulējumu, ar nosacījumu, ka:

—
kompetentajām valsts iestādēm ir pienākums veikt īstenošanas pasākumus, kas paredzēti, lai noteiktu ūdenstilpes ārpus publiskajiem ūdensceļiem, kuros var tikt izmantoti ūdens skuteri;

—
šīs iestādes ir patiešām ir īstenojušas tām šajā sakarā piešķirtās pilnvaras un ir noteikušas ūdenstilpes, kuras atbilst valsts tiesiskajā regulējumā paredzētajiem nosacījumiem, un

—
šādi pasākumi ir veikti saprātīgā termiņā pēc šī tiesiskā regulējuma stāšanās spēkā.

Iesniedzējtiesai ir jāpārbauda, vai pamata prāvā šie nosacījumi ir izpildīti.

[Paraksti]
(
*1
)	Tiesvedības valoda — zviedru.