CELEX: 62005CJ0440
Prasība atcelt tiesību aktu
LES 31. panta 1. punkta e) apakšpunkts, 34. un 47. pants
Pamatlēmums 2005/667/TI
Tiesību aktu par kuģu radīto piesārņojumu īstenošana
Kriminālsods
Kopienas kompetence
Juridiskais pamats
EKL 80. panta 2. punkts

Ar savu prasības pieteikumu Eiropas Kopienu Komisija lūdz Tiesu atcelt Padomes 2005. gada 12. jūlija Pamatlēmumu 2005/667/TI par krimināltiesiskā pamata stiprināšanu, lai īstenotu tiesību aktus attiecībā uz kuģu radītu piesārņojumu (
OV L 255, 164. lpp.
).
Atbilstošās tiesību normas un prāvas priekšvēsture
2005. gada 12. jūlijā Eiropas Savienības Padome pēc Komisijas priekšlikuma pieņēma Pamatlēmumu 2005/667.
Pamatlēmums 2005/667, kas balstīts uz Līguma par ES VI sadaļu, tostarp uz 31. panta 1. punkta e) apakšpunktu un 34. panta 2. punkta b) apakšpunktu, ir – kā tas izriet no preambulas pieciem pirmajiem apsvērumiem – instruments, ar kuru Eiropas Savienība cenšas saskaņot dalībvalstu tiesību aktus krimināltiesību jomā, uzliekot šīm dalībvalstīm pienākumu paredzēt kopējus kriminālsodus, lai cīnītos pret kuģu radītu piesārņojumu, kas nodarīts tīši vai aiz rupjas nolaidības.
Šis pamatlēmums papildina Eiropas Parlamenta un Padomes 2005. gada 7. septembra Direktīvu 2005/35/EK par kuģu radīto piesārņojumu un par sankciju ieviešanu par pārkāpumiem (
OV L 255, 11. lpp.
), lai stiprinātu jūrniecības drošību, tuvinot dalībvalstu tiesību aktus.
Minētajā pamatlēmumā ir paredzēts, ka dalībvalstīm ir jāparedz noteikti krimināltiesiskie pasākumi, lai sasniegtu Direktīvas 2005/35 mērķi, proti, nodrošināt augsta līmeņa drošību un vides aizsardzību jūras pārvadājumu jomā.
Saskaņā ar Pamatlēmuma 2005/667 1. pantu:
“Šajā pamatlēmumā piemēro Direktīvas 2005/35/EK 2. pantā paredzētās definīcijas.”
Šā pamatlēmuma 2. pantā ir paredzēts:
“1.   Ievērojot šā pamatlēmuma 4. panta 2. punktu, katra dalībvalsts veic pasākumus, kas vajadzīgi, lai nodrošinātu to, ka Direktīvas 2005/35/EK 4. un 5. pantā minētos pārkāpumus uzskata par noziedzīgiem nodarījumiem.
2.   Uz apkalpes locekļiem neattiecas 1. punkts attiecībā uz pārkāpumiem, kas izdarīti starptautiskā kuģošanā izmantojamos jūras šaurumos, ekskluzīvajās ekonomiskajās zonās un atklātā jūrā, ja tiek izpildīti [
Marpol
] Konvencijas 73/78 I pielikuma 11. b) noteikumā vai II pielikuma 6. b) noteikumā izklāstītie nosacījumi.”
Minētā pamatlēmuma 3. pantā ir noteikts:
“Katra dalībvalsts saskaņā ar valsts tiesību aktiem veic pasākumus, kas vajadzīgi, lai nodrošinātu, ka 2. pantā minēto nodarījumu veikšanas atbalstīšana, līdzdalība tajos un kūdīšana uz tiem ir sodāma.”
Pamatlēmuma 2005/667 4. pants ir formulēts šādi:
“1.   Katra dalībvalsts veic pasākumus, kas vajadzīgi, lai nodrošinātu to, ka 2. un 3. pantā minētos nodarījumus soda ar efektīviem, samērīgiem un preventīviem kriminālsodiem, kas ietver, vismaz attiecībā uz smagiem gadījumiem, kriminālsodu, kura maksimālais ilgums ir brīvības atņemšana uz laiku vismaz no viena līdz trim gadiem.
2.   Maznozīmīgās lietās, ja veiktā darbība neizraisa ūdens kvalitātes pasliktināšanos, dalībvalsts var paredzēt cita veida sankcijas ne kā tās, kas paredzētas 1. punktā.
3.   Kriminālsodus, kas paredzēti 1. punktā, var papildināt ar citām sankcijām vai pasākumiem, jo īpaši naudas sodiem vai aizliegumu fiziskai personai veikt darbības, kuru veikšanai vajadzīga oficiāla atļauja vai apstiprinājums, vai dibināt, vadīt vai pārvaldīt uzņēmumu vai organizāciju, ja fakti, kas ir personas sodāmības pamatā, norāda, ka pastāv acīmredzama iespēja, ka tāda paša veida noziedzīga darbība var tikt uzsākta atkārtoti.
4.   Katra dalībvalsts veic pasākumus, kas vajadzīgi, lai nodrošinātu, ka 2. pantā minētie tīši izdarītie nodarījumi ir sodāmi ar brīvības atņemšanu, kuras maksimālais ilgums ir vismaz no pieciem līdz desmit gadiem, ja šie nodarījumi ir izraisījuši nozīmīgu un plaši izplatītu kaitējumu ūdens kvalitātei, dzīvnieku un augu sugām vai to daļām vai personu nāvi vai smagus ievainojumus.
5.   Katra dalībvalsts veic pasākumus, kas vajadzīgi, lai nodrošinātu to, ka 2. pantā minētie tīši izdarītie nodarījumi ir sodāmi ar brīvības atņemšanu, kuras maksimālais ilgums ir vismaz no diviem līdz pieciem gadiem, ja:
a)
nodarījums ir izraisījis nozīmīgu un plaši izplatītu kaitējumu ūdens kvalitātei, dzīvnieku un augu sugām vai to daļām; vai
b)
nodarījumu izdarījusi krimināla [noziedzīga] organizācija Padomes Vienotās rīcības 98/733/TI (1998. gada 21. decembris) par dalības kriminālās [noziedzīgās] organizācijās uzskatīšanu Eiropas Savienības dalībvalstīs [
OV L 351, 1. lpp.
] par noziedzīgu nodarījumu nozīmē neatkarīgi no tā, kāda ir Vienotajā rīcībā minētā sankcija.
6.   Katra dalībvalsts veic pasākumus, kas vajadzīgi, lai nodrošinātu, ka 2. pantā minētie nodarījumi, kas izdarīti rupjas nolaidības dēļ, ir sodāmi ar brīvības atņemšanu, kuras maksimālais ilgums ir vismaz no diviem līdz pieciem gadiem, ja nodarījumi ir izraisījuši nozīmīgu un plaši izplatītu kaitējumu ūdens kvalitātei, dzīvnieku un augu sugām vai to daļām vai personu nāvi vai smagus ievainojumus.
7.   Katra dalībvalsts veic pasākumus, kas vajadzīgi, lai nodrošinātu, ka 2. pantā minētie nodarījumi, kas izdarīti rupjas nolaidības dēļ, ir sodāmi ar brīvības atņemšanu, kuras maksimālais ilgums ir vismaz no viena līdz trim gadiem, ja nodarījumi ir izraisījuši nozīmīgu un plaši izplatītu kaitējumu ūdens kvalitātei, dzīvnieku un augu sugām vai to daļām.
8.   Attiecībā uz brīvības atņemšanu šis pants ir piemērojams, neskarot starptautiskos tiesību aktus un jo īpaši Apvienoto Nāciju Organizācijas 1982. gada Jūras tiesību konvencijas 230. pantu.”
Saskaņā ar Pamatlēmuma 2005/667 5. pantu:
“1.   Katra dalībvalsts veic pasākumus, kas vajadzīgi, lai nodrošinātu to, ka juridiskas personas var saukt pie atbildības par 2. un 3. pantā minētajiem nodarījumiem, ko to labā izdarījusi jebkura persona, kurai ir vadošs amats juridiskā personā, darbojoties neatkarīgi vai kā juridiskas personas kādas struktūras daļa, pamatojoties uz:
a)
pilnvarām pārstāvēt juridisko personu vai
b)
pilnvarām pieņemt lēmumus juridiskās personas vārdā; vai
c)
pilnvarām kontrolēt attiecīgo juridisko personu.
2.   Papildus 1. punktā minētajiem gadījumiem dalībvalstis pieņem [veic] pasākumus, kas vajadzīgi, lai nodrošinātu, ka juridisku personu var saukt pie atbildības, ja 1. punktā minētās personas veiktās pārraudzības vai kontroles trūkums ir devis iespēju izdarīt nodarījumus, kas minēti 2. pantā un ko šīs juridiskās personas labā ir izdarījusi persona, kura ir tās pakļautībā.
3.   Juridiskas personas saukšana pie atbildības saskaņā ar 1. un 2. punktu neizslēdz to fizisko personu kriminālatbildību, kas 2. un 3. pantā minētajā nodarījumā ir iesaistītas kā izdarītāji, kūdītāji vai līdzdalībnieki.”
Pamatlēmuma 2005/667 6. pantā ir noteikts:
“1.   Katra dalībvalsts veic pasākumus, kas vajadzīgi, lai nodrošinātu, ka juridiska persona, kas ir saukta pie atbildības saskaņā ar 5. panta 1. punktu, ir sodāma, tai piemērojot efektīvas, samērīgas un preventīvas sankcijas. Šīs sankcijas:
a)
ietver naudas sodu kā kriminālsodu vai cita veida sodu, kura maksimālais apmērs vismaz attiecībā uz gadījumiem, kad juridiska persona ir saukta pie atbildības par 2. pantā minētajiem nodarījumiem, ir:
i)
vismaz starp EUR 150000 un EUR 300000;
ii)
vismaz starp EUR 750000 un EUR 1500000 vissmagākajos gadījumos, ietverot vismaz tīši izdarītos nodarījumus, uz kuriem attiecas 4. panta 4. un 5. punkts;
b)
visos gadījumos var ietvert sankcijas, kas nav naudas sods, piemēram:
i)
tiesību atņemšanu uz valsts pabalstiem vai valsts atbalstu;
ii)
aizliegumu uz laiku vai pastāvīgi veikt komercdarbību;
iii)
pakļaušanu tiesas uzraudzībai;
iv)
likvidāciju ar tiesas pavēli;
v)
pienākumu pieņemt īpašus pasākumus, lai likvidētu tāda nodarījuma izraisītās sekas, kuras novedušas pie juridiskās personas saukšanas pie atbildības.
2.   Neskarot 1. punkta pirmo teikumu un lai īstenotu 1. punkta a) apakšpunktu, dalībvalsts, kura nav pieņēmusi euro, piemēro maiņas kursu starp euro un tās valūtu, kā publicēts
Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī
2005. gada 12. jūlijā.
3.   Dalībvalsts var īstenot 1. punkta a) apakšpunktu, piemērojot sistēmu, kurā naudas sods ir proporcionāls juridiskās personas apgrozījumam, finansiālajam labumam, kas iegūts vai paredzēts, izdarot nodarījumu, vai jebkādam citam apjomam, kas norāda uz juridiskās personas finansiālo stāvokli, ja vien šāda sistēma pieļauj tādu maksimāla apmēra naudas sodu piemērošanu, kuru apmērs ir vismaz līdzvērtīgs 1. punkta a) apakšpunktā paredzēto maksimāli piemērojamo naudas sodu minimāli pieļaujamajam apmēram.
4.   Dalībvalsts, kas īsteno pamatlēmumu, saskaņā ar 3. punktu paziņo Padomes Ģenerālsekretariātam un Komisijai, ka tai ir nodoms šādi rīkoties.
5.   Katra dalībvalsts veic pasākumus, kas vajadzīgi, lai nodrošinātu to, ka juridiska persona, ko sauc pie atbildības saskaņā ar 5. panta 2. punktu, ir sodāma ar iedarbīgām, samērīgām un preventīvām sankcijām vai pasākumiem.”
Pamatlēmuma 2005/667 7. panta 1. punkts paredz faktiskos to nodarījumu apstākļus, attiecībā uz kuriem dalībvalstis veic pasākumus, kas vajadzīgi, lai noteiktu savu jurisdikciju, ciktāl to pieļauj starptautisko tiesību normas.
Saskaņā ar šā pamatlēmuma 7. panta 4. punktu, ja uz nodarījumu attiecas vairāk nekā vienas dalībvalsts jurisdikcija, attiecīgās dalībvalstis attiecīgi koordinē savu rīcību, it īpaši attiecībā uz izmeklēšanas nosacījumiem un sīki izstrādātiem savstarpējās palīdzības pasākumiem. Minētā pamatlēmuma 7. panta 5. punkts paredz piesaistes kritērijus, kas šajā sakarā ir jāņem vērā.
Pamatlēmuma 2005/667 8. pantā ir noteikts:
“1.   Ja dalībvalsts ir informēta par tāda nodarījuma izdarīšanu, uz ko attiecas 2. pants, vai par šāda nodarījuma izdarīšanas iespēju, kas izraisa vai draud izraisīt nenovēršamu piesārņojumu, tā tūlīt informē tās dalībvalstis, kuras varētu tikt pakļautas šiem postījumiem, kā arī Komisiju.
2.   Ja dalībvalsts ir informēta par tāda nodarījuma izdarīšanu, uz kuru attiecas 2. pants, vai par šāda nodarījuma izdarīšanas iespēju, kas visticamāk ietilpst kādas dalībvalsts jurisdikcijā, tā tūlīt informē šo dalībvalsti.
3.   Dalībvalstis nekavējoties ziņo karoga valstij vai jebkurai citai iesaistītai valstij par pasākumiem, kas veikti, ievērojot šo pamatlēmumu, un jo īpaši tā 7. pantu.”
Saskaņā ar Pamatlēmuma 2005/667 9. pantu:
“1.   Katra dalībvalsts norāda pašreizējos kontaktpunktus vai, ja vajadzīgs, izveido jaunus kontaktpunktus, jo īpaši, lai apmainītos ar informāciju, kā minēts 8. pantā.
2.   Katra dalībvalsts informē Komisiju par struktūrvienību vai struktūrvienībām, kas saskaņā ar 1. punktu darbojas kā kontaktpunkti. Komisija par šiem kontaktpunktiem informē pārējās dalībvalstis.”
Saskaņā ar Pamatlēmuma 2005/667 10. pantu tā teritoriālā piemērošanas joma ir tāda pati kā Direktīvai 2005/35.
Pamatlēmuma 2005/667 11. pantā ir paredzēts:
“1.   Dalībvalstis veic vajadzīgos pasākumus, lai līdz 2007. gada 12. janvārim izpildītu šā pamatlēmuma prasības.
2.   Līdz 2007. gada 12. janvārim dalībvalstis paziņo Padomes Ģenerālsekretariātam un Komisijai to noteikumu tekstu, ar kuriem valsts tiesību aktos transponē saistības, ko tām uzliek šis pamatlēmums. Pamatojoties uz šo informāciju un Komisijas rakstisku ziņojumu, Padome vēlākais līdz 2009. gada 12. janvārim novērtē, kādā mērā dalībvalstis ir ievērojušas šo pamatlēmumu.
3.   Komisija līdz 2012. gada 12. janvārim, pamatojoties uz dalībvalstu sniegto informāciju par šā pamatlēmuma īstenošanas noteikumu praktisko piemērošanu, iesniedz Padomei ziņojumu un izvirza jebkādus priekšlikumus, ko tā uzskata par atbilstīgiem, tostarp priekšlikumus tam, lai dalībvalstis attiecībā uz nodarījumiem, kas izdarīti to teritoriālajā jūrā vai ekskluzīvajā ekonomiskajā zonā vai līdzvērtīgā zonā, neuzskata kuģi, kas kuģo ar citas dalībvalsts karogu, par ārvalstu kuģi Apvienoto Nāciju Organizācijas 1982. gada Jūras tiesību konvencijas 230. panta nozīmē.”
Saskaņā ar Pamatlēmuma 2005/667 12. pantu šis pamatlēmums stājās spēkā nākamajā dienā pēc tā publicēšanas
Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī
.
Direktīvas 2005/35 1. pantā irparedzēts:
“1.   Šīs direktīvas mērķis ir kuģu radītā piesārņojuma starptautiskos standartus iekļaut Kopienas tiesībās un nodrošināt to, ka personām, kas ir atbildīgas par noplūdēm, piemēro atbilstīgas sankcijas saskaņā ar 8. pantu, lai uzlabotu kuģošanas drošību un sekmētu jūras vides aizsardzību no kuģu radītā piesārņojuma.
2.   Šī direktīva neliedz dalībvalstīm noteikt stingrākus pasākumus pret kuģu radīto piesārņojumu saskaņā ar starptautiskajām tiesībām.”
Direktīvas 2005/35 2. pantā ir noteikts:
“Šajā direktīvā:
1.
“Marpol 73/78” ir Starptautiskā konvencija par kuģu radītā piesārņojuma novēršanu (1973) un tās 1978. gada protokols to jaunākajā redakcijā.
2.
“Piesārņojošas vielas” ir vielas, kas minētas
Marpol
73/78 I pielikumā (nafta) un II pielikumā (neiepakotas kaitīgas šķidras vielas).
3.
“Noplūde” ir jebkādā veidā no kuģa izdarīta izvadīšana jūrā, kā minēts
Marpol
73/78 2. pantā.
4.
“Kuģis” ir jebkura veida jūras kuģis, kas darbojas jūras vidē, neatkarīgi no tā karoga, tostarp kuģi ar zemūdens spārniem, kuģi uz gaisa spilveniem, zemūdens kuģi un peldošie kuģi.”
Saskaņā ar šīs direktīvas 3. pantu:
“1.   Šo direktīvu saskaņā ar starptautiskajām tiesībām piemēro attiecībā uz piesārņojošu vielu noplūdi:
a)
dalībvalstu iekšējos ūdeņos, tostarp ostās, ciktāl ir piemērojams
Marpol
režīms;
b)
dalībvalstu teritoriālajos ūdeņos;
c)
starptautiskai kuģošanai izmantotajos jūras šaurumos, ievērojot tranzīta režīmu, kā noteikts III daļas 2. iedaļā 1982. gada ANO Konvencijā par jūras tiesībām, tiktāl, ciktāl šādi jūras šaurumi ir kādas dalībvalsts jurisdikcijā;
d)
kādas dalībvalsts ekskluzīvā ekonomiskajā zonā vai līdzvērtīgā zonā, kas izveidota saskaņā ar starptautiskajām tiesībām; un
e)
atklātā jūrā.
2.   Šo direktīvu piemēro piesārņojošu vielu noplūdei no visiem kuģiem neatkarīgi no to karoga, izņemot visus karakuģus, jūras kara palīgkuģus vai citus kuģus, kas pieder kādai valstij vai ko kāda valsts attiecīgajā laikā ekspluatē un izmanto tikai nekomerciālos valsts nolūkos.”
Minētās direktīvas 4. pantā ir paredzēts:
“Dalībvalstis nodrošina to, ka piesārņojošo vielu noplūdi no kuģiem visās 3. panta 1. punktā minētajās teritorijās uzskata par pārkāpumu, ja tas izdarīts ar nodomu, aiz neuzmanības vai rupjas nolaidības. Šos pārkāpumus uzskata par noziedzīgiem nodarījumiem saskaņā ar Pamatlēmumu 2005/667/TI, ar ko papildina šo direktīvu, un minētajā pamatlēmumā noteiktajos apstākļos.”
Saskaņā ar Direktīvas 2005/35 8. pantu:
“1.   Dalībvalstis veic vajadzīgos pasākumus, lai nodrošinātu to, ka par pārkāpumiem 4. panta nozīmē piemēro efektīvas, samērīgas un preventīvas sankcijas, kas var ietvert krimināltiesiskas vai administratīvas sankcijas.
2.   Katra dalībvalsts veic vajadzīgos pasākumus, lai nodrošinātu to, ka 1. punktā minētās sankcijas piemēro jebkurai personai, kas ir atzīta par atbildīgu par pārkāpumu 4. panta nozīmē.”
Gan Direktīvas 2005/35, gan Pamatlēmuma 2005/667 pieņemšanas laikā Komisija sniedza paziņojumus, lai nepiekristu Padomes veiktajai “dalīšanai”. Paziņojums, kas attiecas uz Pamatlēmumu 2005/667, skan šādi:
“Ņemot vērā to, cik liela nozīme ir cīņai pret kuģu radītu piesārņojumu, Komisija sliecas par labu kuģu radītas piesārņojošu vielu noplūdes sodīšanai un sodu paredzēšanai valsts līmenī, ja tiek pārkāpts Kopienu tiesiskais regulējums par kuģu radītu piesārņojumu.
Tomēr Komisija uzskata, ka pamatlēmums nav piemērots juridisks instruments, lai dalībvalstīm uzliktu pienākumu sodīt par nelikumīgu kuģu radītu piesārņojošu vielu noplūdi un valsts līmenī paredzēt atbilstošus kriminālsodus.
Komisija – kā tā apgalvoja Kopienu Tiesā sakarā ar savu apelāciju lietā C-176/03 [2005. gada 13. septembra spriedums lietā C-176/03 Komisija/Padome, Krājums, I-7879. lpp.], ar ko tā pārsūdz pamatlēmumu par “vides krimināltiesisko aizsardzību”, – uzskata, ka Kopienas sakarā ar kompetenci, kas tai piešķirta, lai īstenotu Eiropas Kopienas dibināšanas līguma 2. panta mērķus, tai ir pilnvaras pieprasīt, lai dalībvalstis valsts līmenī paredzētu sodus, ieskaitot, vajadzības gadījumā, kriminālsodus, ja tas ir vajadzīgs, lai sasniegtu Kopienas mērķi.
Tā tas ir to jautājumu gadījumā, kas attiecas uz kuģu radītu piesārņojumu, kuru juridiskais pamats ir Eiropas Kopienas dibināšanas līguma 80. panta 2. punkts.
Ja, gaidot spriedumu lietā C-176/03, Padome, neievērojot šo Kopienas kompetenci, pieņem pamatlēmumu, Komisija sev patur visas tiesības, ko tai piešķir Līgums.” [Neoficiāls tulkojums]
Uzskatot, ka Pamatlēmums 2005/667 netika pieņemts ar piemērotu juridisku pamatu un ka tādējādi tika pārkāpts LES 47. pants, Komisija cēla šo prasību.
Par prasību
Ar Tiesas priekšsēdētāja 2006. gada 25. aprīļa rīkojumu Eiropas Parlaments, no vienas puses, un Beļģijas Karaliste, Čehijas Republika, Dānijas Karaliste, Igaunijas Republika, Grieķijas Republika, Francijas Republika, Īrija, Latvijas Republika, Lietuvas Republika, Ungārijas Republika, Maltas Republika, Nīderlandes Karaliste, Austrijas Republika, Polijas Republika, Portugāles Republika, Slovākijas Republika, Somijas Republika, Zviedrijas Karaliste, kā arī Lielbritānijas un Ziemeļīrijas Apvienotā Karaliste, no otras puses, saņēma atļauju iestāties lietā attiecīgi Komisijas un Padomes prasījumu atbalstam.
Ar 2006. gada 28. septembra rīkojumu Tiesa atļāva Slovēnijas Republikai iestāties lietā Padomes prasījumu atbalstam.
Lietas dalībnieku argumenti
Komisija uzskata, ka, ņemot vērā Pamatlēmuma 2005/667 juridisko pamatu, ar to tiek pārkāpts LES 47. pants un līdz ar to šis pamatlēmums ir jāatceļ.
Pēc Komisijas domām, no iepriekš minētā sprieduma lietā Komisija/Padome, kurš ir piemērojams ne tikai Kopienas vides aizsardzības politikas jomai, izriet, ka, lai noteiktu piemērotu juridisko pamatu tiesību aktam, ir jāatsaucas uz tā mērķi un saturu. Protams, Tiesa minētajā spriedumā atgādināja, ka krimināltiesības principā neietilpst Kopienas kompetencē. Tomēr tā atzina, ka Kopienai ir netieša kompetence, kas ir saistīta ar īpašo juridisko pamatu, un ka līdz ar to tā var noteikt piemērotus krimināltiesiskus pasākumus ar nosacījumu, ka pastāv vajadzība cīnīties pret pienākumu neizpildi sakarā ar Kopienas politikas īstenošanu un ka minēto pasākumu mērķis ir nodrošināt attiecīgās Kopienu politikas pilnīgu efektivitāti. Turklāt Tiesa nav noteikusi Kopienu likumdevēja kompetences apmēru krimināltiesību jomā, jo tā nav iedalījusi attiecīgos krimināltiesiskos pasākumus atbilstoši to veidam.
Šajā gadījumā no Pamatlēmuma 2005/667 preambulas izriet, ka šā pamatlēmuma mērķis ir papildināt tās tiesību normas, ko ieviesa Direktīva 2005/35, kura tika pieņemta, pamatojoties uz EKL 80. panta 2. punktu, lai nodrošinātu šo direktīvas tiesību normu efektivitāti.
Runājot par šā pamatlēmuma saturu, Komisija apgalvo, ka visi pasākumi, kas minēti tā 1.–10. pantā, ir saistīti ar krimināltiesībām un attiecas uz rīcību, kas saskaņā ar Kopienu tiesībām ir jāuzskata par sodāmām.
Šajā gadījumā ir izpildīts arī kritērijs, kas saistīts ar vajadzības kritēriju, ko Tiesa noteica savā iepriekš minētajā spriedumā lietā Komisija/Padome. Pirmkārt, Padome to netieši atzina, pieņemot Pamatlēmumu 2005/667, jo LES 29. panta otrās daļas trešais ievilkums paredz, ka dalībvalstis var saskaņot to tiesību aktus krimināltiesību jomā tikai “vajadzības gadījumā”. Otrkārt, ņemot vērā Direktīvā 2005/35 paredzēto rīcību īpatnības, visas šā pamatlēmuma tiesību normas ir vajadzīgas, lai nodrošinātu šās direktīvas tiesību normu efektivitāti.
Komisija piebilst, ka, pretēji tam, ko apgalvo Padome, Tiesa nav noteikusi, ka, lai varētu atzīt, ka Kopienai ir kompetence krimināltiesību jomā, ir jāpastāv papildu kritērijam, kas saistīts ar attiecīgās Kopienu politikas “transversālo” raksturu. Turklāt šāds kritērijs liegtu lielākai Kopienu tiesību jomu daļai iespēju nodrošināt pilnīgu krimināltiesisko aizsardzību atbilstoši Kopienu tiesībām pat tādā situācijā, kurā tiktu atzīts, ka ir jāveic pasākumi krimināltiesību jomā.
Attiecībā uz argumentu, saskaņā ar kuru, pamatojoties uz Līguma par ES VI sadaļu, Padome joprojām var brīvi rīkoties, lai veiktu pasākumus, kas saistīti ar dalībvalstu krimināltiesībām, jo saskaņā ar tiesībām, kas tai ir paredzētas EKL 80. panta 2. punktā, tā nolēma Direktīvā 2005/35 neprecizēt sankciju apmēru, Komisija apgalvo, ka šī tiesību norma nav nosacījums Kopienas kompetencei kā tādai, bet tikai tās īstenošanai. Protams, Padome bija varējusi nolemt, ka kompetence paliek dalībvalstīm. Tomēr šādā gadījumā dalībvalstīm būtu bijis jārīkojas atsevišķi, jo LES 47. pants izslēdz iespēju izmantot Līguma par ES VI sadaļu.
Turklāt Komisija apgalvo, ka Pamatlēmums 2005/667 nesaskaņo piemērojamo kriminālsodu apmēru un veidus, tādēļ dalībvalstis saglabā zināmu brīvību šajā jomā un valsts tiesām ir iespēja individualizēt piemērojamo sodu. Līdz ar to šā pamatlēmuma noteikumi būtiski neatšķiras no noteikumiem Padomes 2003. gada 27. janvāra Pamatlēmuma 2003/80/TI par vides krimināltiesisko aizsardzību (
OV L 29, 55. lpp.
) 5. panta 1. punktā, ko Tiesa atcēla savā iepriekš minētajā spriedumā lietā Komisija/Padome.
Protams, krimināltiesības nav autonoma Kopienu politikas joma. Tomēr no tā neizriet, ka Kopienai nav papildu kompetences krimināltiesību jomā, ko tā nevarētu īstenot vajadzības gadījumā. Vajadzības kritērijs, ko Tiesa noteica iepriekš minētajā spriedumā lietā Komisija/Padome, ir piemērojams tikai minētās kompetences īstenošanai, nevis jautājumam par to, vai tā pastāv.
Ņemot vērā funkcionālo pieeju, ko izvēlējusies Tiesa iepriekš minētajā spriedumā lietā Komisija/Padome, kā arī to, ka pasākumi, ko paredz Pamatlēmuma 2005/667 1.–10. pants, ir krimināltiesību noteikumi, kas vajadzīgi, lai nodrošinātu tādas kopējās transporta politikas efektivitāti kā Direktīvā 2005/35 noteiktā, Komisija uzskata, ka šajā pamatlēmumā kopumā nav ievērots LES 47. pants un ka līdz ar to šis pamatlēmums ir jāatceļ.
Komisija arī atzīmē, ka vārdi “obligāts” un “nepieciešams”, no vienas puses, un jēdziens “vajadzības gadījumā” LES 29. panta izpratnē, no otras puses, faktiski ir viens un tas pats jēdziens un ka šajā ziņā nav atšķirību starp EK līgumu un Līgumu par ES.
Visbeidzot, šī iestāde uzskata, ka tāda interpretācija, ko tā ir sniegusi iepriekš minētajam spriedumam lietā Komisija/Padome, neatņem Līguma par ES VI sadaļai lietderīgo iedarbību, jo šīs interpretācijas sekas neskar daudzas jomas, uz ko attiecas šī sadaļa.
Eiropas Parlaments atzīmē, ka Pamatlēmums 2005/667 pilnīgi atbilst tam, kas bija iepriekš minētajā spriedumā lietā Komisija/Padome. Vispirms, gan tā mērķis, gan raksturs ir pilnībā analogs Pamatlēmumam 2003/80, ko Tiesa atcēla šajā spriedumā. Kā izriet no Pamatlēmuma 2005/667 preambulas, piesārņojumu apkarošana un vides aizsardzība nav šā pamatlēmuma papildu vai otršķirīgi mērķi. Tāpat šā pamatlēmuma saturs šķiet līdzīgs Pamatlēmuma 2003/80 saturam, jo abos gadījumos tiek paredzētas sankcijas par piesārņojošu vielu noplūšanu. Protams, atšķiras šajos divos pamatlēmumos noteiktā piemērojamo sankciju apmēru un veidu precīzā definīcija, bet šī atšķirība nevar attaisnot tāda risinājuma izmantošanu šajā prāvā, kas atšķiras no iepriekš minētā sprieduma lietā Komisija/Padome risinājuma. Proti, šajā spriedumā Tiesa jau bija konstatējusi, ka Kopienu likumdevēja kompetence krimināltiesību jomā attiecas arī uz tādām tiesību normām kā Pamatlēmuma 2003/80 5. panta 1. punkts, kas paredz kriminālsodu veidu un apmēru.
Šajā gadījumā ir izpildīts arī vajadzības kritērijs. Visbeidzot, tā kā Pamatlēmuma 2005/667 1.–6. pants attiecas uz Kopienas kompetenci, būtu jāuzskata, ka minētajā lēmumā, kas nav dalāms, LES 47. pants ir pārkāpts kopumā.
Turpretī Padome galvenokārt apgalvo, ka, pieņemot Direktīvu 2005/35, tā atbilstoši EKL 80. panta 2. punktam kopā ar Eiropas Parlamentu saskaņā ar kopīgas lēmumu pieņemšanas procedūru izlēma, “vai” un “ciktāl” Kopienu likumdevējam ir jāīsteno sava kompetence noteikumu par kuģu radītu piesārņojumu pieņemšanā un it īpaši tādu noteikumu pieņemšanā, ar kuriem ievieš sankcijas šo jomu regulējošo normu pārkāpuma gadījumā. Pieņemot šo direktīvu, Kopienu likumdevējs vēlējās noteikt robežas savām rīcības pilnvarām jūras transporta politikas jomā. Šī pieeja pilnībā atbilst EKL 80. panta 2. punktam un Tiesas judikatūrai.
Protams, Kopienu likumdevējs tālāk atbilstoši EKL 80. panta 2. punktam varēja nolemt rīkoties plašāk. Tomēr saskaņā ar EK līgumā tam piešķirtajām tiesībām viņš izvēlējās to nedarīt. Turklāt ir jāatzīmē, ka Eiropas Parlaments un Padome ievēroja Komisijas priekšlikumu par Direktīvas 2005/35 pieņemšanai izmantojamo juridisko pamatu. Kaut arī šīs direktīvas mērķis ir arī vides aizsardzība, Kopienu likumdevējs uzskatīja, ka tā galvenokārt ietilpst kopējā transporta politikā un ka nebija vajadzības pievienot juridisko pamatu, kas attiektos uz vides aizsardzību, tostarp EKL 175. panta 1. punktu. Turklāt izvēlēto juridisko pamatu neapstrīdēja ne Parlaments, ne Komisija.
Ņemot vērā, ka EKL 80. pantā Kopienai piešķirtās kompetences transporta politikas jomā izmantošanai ir nosacījumi un šai politikai, atšķirībā no vides politikas, kas tika izskatīta iepriekš minētajā spriedumā lietā Komisija/Padome, nav mērķu, kam būtu būtisks, transversāls un fundamentāls raksturs, Padome uzskata, ka šā sprieduma sekām nav obligāti jābūt vienādām attiecībā uz šīm divām politikām.
Šādos apstākļos nevar apgalvot, ka Kopienu likumdevējam būtu bijis jāpieņem tiesību normas, kas paredzētas Pamatlēmumā 2005/667.
Pakārtoti – Padome apgalvo, ka Kopienai nav kompetences saistošā veidā noteikt, kādam jābūt to kriminālsodu apmēram un veidam, kas dalībvalstīm ir jāparedz savās valsts tiesībās, un ka tādējādi Padome nav pārkāpusi EKL un LES, pieņemot Pamatlēmuma 2005/667 1. pantu, 4. panta 1., 4., 5., 6. un 7. punktu, 6. panta 1. punkta a) apakšpunktu, 2. un 3. punktu, kā arī 7.–12. pantu.
Ņemot vērā Pamatlēmuma 2005/667 mērķi un saturu, kas ir noteicošie elementi, lai noteiktu akta pieņemšanai piemērotu juridisko pamatu, Padome apgalvo, ka šis pamatlēmums ir paredzēts, lai saskaņotu dalībvalstu tiesību aktus cīņas pret kuģu radītu piesārņojumu jomā, tuvinot piemērojamo kriminālsodu apmēru un veidus. Tomēr no iepriekš minētā sprieduma lietā Komisija/Padome izriet, ka šāda tuvināšana, kas būtiski pārsniedz Pamatlēmumā 2003/80 paredzēto, šobrīd neietilpst Kopienas kompetencē.
Līdz ar to risinājums, ko Tiesa izvēlējās spriedumā, ir jāuzskata par izņēmumu no principa, saskaņā ar kuru krimināltiesību akti, tāpat kā kriminālprocesa noteikumi, neietilpst Kopienas kompetencē, un Padome uzskata, ka kritēriji, ko Tiesa noteica šā risinājuma pamatojumam, ir interpretējami šauri. Tādējādi minētais risinājums ir piemērojams tikai “nepieciešamības” gadījumā, kas nav līdzvērtīgs jēdzienam “vajadzības gadījumā”, ko paredz LES 29. panta otrā daļa.
Padome piebilst, ka, interpretējot iepriekš minēto spriedumu lietā Komisija/Padome tā, kā ieteikusi Komisija, pirmkārt, tiktu lielā mērā atņemta lietderīgā iedarbība Līguma par ES VI sadaļai un, otrkārt, acīmredzami netiktu ņemts vērā tas, ka šajā spriedumā Tiesa izvēlējās tādu risinājumu tādēļ, ka Kopienas mērķis – vides aizsardzība – ir būtisks, transversāls un fundamentāls.
Visbeidzot, Padome atzīmē, ka iepriekš minētajā spriedumā lietā Komisija/Padome Tiesa nosprieda, ka Pamatlēmuma 2003/80 mērķa un satura dēļ Kopienas kompetencē bija pieņemt tā 1.–7. pantu un tādējādi no šīs kompetences jomas bija jāizslēdz šā lēmuma 8. pants par tiesas kompetenci, kā arī 9. pants, kas attiecas uz izdošanu un kriminālvajāšanu. Tāpat šajā gadījumā ir jāatzīst, ka Pamatlēmuma 2005/667 7., 8. un 9. pants attiecas uz jomām, kurās EK līgums Kopienai nav piešķīris nekādu kompetenci.
Dalībvalstu, kas ir iestājušās šajā lietā, izvirzītie argumenti lielā mērā sakrīt ar Padomes argumentiem.
Tiesas vērtējums
Saskaņā ar LES 47. pantu neviens Līguma par ES noteikums neiespaido EK līgumu. Šī pati prasība ir arī LES 29. panta pirmajā daļā, kas ievada LES VI sadaļu ar nosaukumu “Noteikumi par policijas un tiesu iestāžu sadarbību krimināllietās”.
Tiesai ir pienākums nodrošināt, lai tiesību akti, uz kuriem saskaņā ar Padomes viedokli attiecas šī VI sadaļa, neskartu pilnvaras, ko EK līguma normas piešķir Kopienai (skat. 1998. gada 12. maija spriedumu lietā
C-170/96 Komisija/Padome,
Recueil
, I-2763. lpp.
, 16. punkts, un iepriekš minēto 2005. gada 13. septembra spriedumu lietā Komisija/Padome, 39. punkts).
Līdz ar to ir jāpārbauda, vai Pamatlēmuma 2005/667 tiesību normas neskar pilnvaras, kas piešķirtas Kopienai saskaņā ar EKL 80. panta 2. punktu, jo šie panti, kā uzskata Komisija, varēja tikt pieņemti, pamatojoties uz minēto tiesību normu.
Šajā sakarā vispirms ir jāatgādina, ka kopējā transporta politika ir viens no Kopienas pamatiem, jo EKL 70. pants, to skatot kopā ar EKL 80. panta 1. punktu, paredz, ka atbilstoši šādai politikai Līguma mērķus dzelzceļa pārvadājumu, autopārvadājumu un pārvadājumu pa iekšzemes ūdensceļiem nozarē cenšas sasniegt dalībvalstis (skat. 1978. gada 28. novembra spriedumu lietā
97/78
Schumalla
,
Recueil
, 2311. lpp.
, 4. punkts).
Vēl ir jāprecizē, ka EKL 80. panta 2. punkts paredz, ka Padomei ir iespēja nolemt, vai, ciktāl un saskaņā ar kādu procedūru var pieņemt attiecīgus noteikumus par jūras transportu (skat. it īpaši 1994. gada 17. maija spriedumu lietā
C-18/93
Corsica Ferries
,
Recueil
, I-1783. lpp.
, 25. punkts), un ka ir jāpiemēro EKL 71. panta procesuālie noteikumi.
Kā izriet no Tiesas judikatūras – EKL 80. panta 2. punkts ne tikai neizslēdz EK līguma piemērošanu jūras transportam, bet tikai paredz, ka tā īpašie noteikumi, kas attiecas uz kopējo transporta politiku, kas iekļauta šā līguma V sadaļā, nav automātiski piemērojami šai darbības jomai (skat. it īpaši 2007. gada 7. jūnija spriedumu lietā
C-178/05 Komisija/Grieķija, Krājums, I-4185. lpp.
, 52. punkts).
Tā kā EKL 80. panta 2. punkts neparedz nekādus skaidrus ierobežojumus attiecībā uz to īpašo kopējo noteikumu būtību, ko saskaņā ar EKL 71. panta procesuālajiem noteikumiem Padome var pieņemt uz šīs tiesību normas pamata, Kopienu likumdevējam saskaņā ar šo tiesību normu ir plašas pilnvaras izdot tiesību aktus un – ar šādu pilnvarojumu un pēc analoģijas ar citām EK līguma tiesību normām, kas attiecas uz kopējo transporta politiku, it īpaši EKL 71. panta 1. punktu –kompetence tostarp noteikt “pasākumus, kas stiprina transporta drošību”, kā arī “citus attiecīgus noteikumus” jūras transporta jomā (šajā sakarā, runājot par autopārvadājumiem, skat. 2004. gada 9. septembra spriedumu apvienotajās lietās
C-184/02 un C-223/02 Spānija un Somija/Parlaments un Padome, Krājums, I-7789. lpp.
, 28. punkts).
Šo atzinumu, saskaņā ar kuru atbilstoši kompetencei, ko Kopienu likumdevējam piešķir EKL 80. panta 2. punkts, tas var veikt pasākumus jūras transporta drošības stiprināšanai, neietekmē tas, ka šajā gadījumā Padome nav uzskatījusi par vajadzīgu pieņemt Pamatlēmuma 2005/667 tiesību normas uz šā EKL 80. panta 2. punkta pamata. Šajā sakarā pietiek atzīmēt, ka EKL 80. panta 2. punkta piešķirtās kompetences pastāvēšana nenozīmē, ka likumdevējs faktiski nolems to izmantot.
Ir jāpiebilst, ka, tā kā saskaņā ar EKL 6. panta noteikumiem, “nosakot un īstenojot Kopienas politiku un darbības, [..] ir jāparedz” vides aizsardzības prasības, kas ir viens no Kopienas būtiskajiem mērķiem (skat. it īpaši iepriekš minēto 2005. gada 13. septembra spriedumu lietā Komisija/Padome, 41. punkts), šāda aizsardzība ir jāuzskata par mērķi, kas ietilpst arī kopējā transporta politikā. Līdz ar to Kopienu likumdevējs, pamatojoties uz EKL 80. panta 2. punktu un īstenojot pilnvaras, ko tam piešķir šī tiesību norma, var nolemt veicināt vides aizsardzību (pēc analoģijas skat. 2002. gada 19. septembra spriedumu lietā
C-336/00
Huber
,
Recueil
, I-7699. lpp.
, 36. punkts).
Visbeidzot, ir jāatgādina, ka atbilstoši Tiesas pastāvīgajai judikatūrai akta juridiskā pamata izvēle ir jābalsta uz objektīviem elementiem, kurus Tiesa var pārbaudīt, tostarp uz akta mērķi un saturu (skat. it īpaši 1991. gada 11. jūnija spriedumu lietā
C-300/89 Komisija/Padome, sauktu “Titāna dioksīds”,
Recueil
, I-2867. lpp.
, 10. punkts; iepriekš minēto spriedumu lietā
Huber
, 30. punkts, un iepriekš minēto 2005. gada 13. septembra spriedumu lietā Komisija/Padome, 45. punkts).
Runājot tieši par Pamatlēmumu 2005/667, no tā preambulas izriet, ka šā pamatlēmuma mērķis ir stiprināt jūrniecības drošību, vienlaicīgi stiprinot jūras vides aizsardzību no kuģu radītā piesārņojuma. Kā izriet no preambulas otrā un trešā apsvēruma, ar to ir paredzēts saskaņot dalībvalstu tiesību aktus, lai novērstu tādu kaitējumu kā tas, ko radīja naftas tankkuģa “
Prestige
” avārija.
Kā izriet no Direktīvas 2005/35 preambulas ceturtā un sestā apsvēruma, šis pamatlēmums papildina šo direktīvu, paredzot detalizētus noteikumus krimināltiesību jomā. Kā izriet no minētās direktīvas preambulas pirmā un piecpadsmitā apsvēruma, kā arī 1. panta, šīs direktīvas mērķis ir arī nodrošināt augsta līmeņa drošību un vides aizsardzību jūras transporta jomā. Šās direktīvas mērķis, kā minēts tās preambulas piecpadsmitajā apsvērumā un tās 1. punktā, ir ieviest Kopienu tiesībās starptautiskas tiesību normas, kas atteicas uz kuģu radītu piesārņojumu, un – krimināltiesiskas vai administratīvas – sankcijas šo tiesību normu pārkāpuma gadījumā, lai nodrošinātu šo tiesību normu efektivitāti.
Runājot par Pamatlēmuma 2005/667 saturu, šis pamatlēmums saskaņā ar tā 2., 3. un 5. pantu uzliek dalībvalstīm pienākumu paredzēt kriminālsodus fiziskām vai juridiskām personām, kas izdarījušas, uzkūdījušas vai līdzdarbojušās kādā pārkāpumā, kas minēts Direktīvas 2005/35 4. un 5. pantā.
Šis pamatlēmums, saskaņā ar kuru kriminālsodiem ir jābūt efektīviem, samērīgiem un preventīviem, turklāt paredz 4. un 6. pantā to kriminālsodu veidus un apmēru, kas ir jāpiemēro atkarībā no kaitējuma, ko minētie pārkāpumi ir radījuši ūdens kvalitātei, dzīvniekiem vai augiem, vai cilvēkiem.
Kaut arī ir taisnība, ka krimināltiesību akti – tāpat kā kriminālprocesa noteikumi – principā neietilpst Kopienas kompetencē (šajā sakarā skat. 1981. gada 11. novembra spriedumu lietā
203/80
Casati
,
Recueil
, 2595. lpp.
, 27. punkts, 1998. gada 16. jūnija spriedumu lietā
C-226/97
Lemmens
,
Recueil
, I-3711. lpp.
, 19. punkts, un iepriekš minēto 2005. gada 13. septembra spriedumu lietā Komisija/Padome, 47. punkts), tomēr ir fakts, ka, ja kompetento valsts iestāžu veikta efektīvu, samērīgu un preventīvu kriminālsodu piemērošana ir pasākums, kas ir obligāts cīņai pret smagiem pārkāpumiem pret vidi, Kopienu likumdevējs var uzlikt dalībvalstīm pienākumu paredzēt šādas sankcijas, lai nodrošinātu šajā jomā noteikto tiesību normu pilnīgu efektivitāti (šajā sakarā skat. iepriekš minēto 2005. gada 13. septembra spriedumu lietā Komisija/Padome, 48. punkts).
Šajā gadījumā ir jāatzīst, pirmkārt, ka Pamatlēmuma 2005/667 noteikumi, tāpat kā Pamatlēmuma 2003/80 noteikumi, kas izskatīti iepriekš minētajā 2005. gada 13. septembra spriedumā lietā Komisija/Padome, attiecas uz rīcību, kas var izraisīt īpaši smagus vides apdraudējumus, kuri šajā gadījumā rodas tādēļ, ka netiek ievērotas Kopienu normas jūrniecības drošības jomā.
Otrkārt, Direktīvas 2005/35 preambulas no trešā līdz piektajam, septīto un astoto apsvērumu lasot kopā ar Pamatlēmuma 2005/667 preambulas pirmajiem pieciem apsvērumiem, var secināt, ka Padome ir uzskatījusi, ka kriminālsodi ir vajadzīgi, lai nodrošinātu Kopienu tiesiskā regulējuma jūrniecības drošības jomā ievērošanu.
Līdz ar to, tā kā Pamatlēmuma 2005/667 2., 3. un 5. panta mērķis, uzliekot dalībvalstīm pienākumu piemērot kriminālsodus par noteiktu rīcību, ir nodrošināt to jūrniecības drošības jomā pieņemto tiesību normu efektivitāti, kuru neievērošana var radīt smagas sekas videi, šie panti ir jāuzskata kā būtiski jūrniecības drošības stiprināšanas mērķa sasniegšanai, tāpat kā vides aizsardzībai, un tie varēja tikt likumīgi pieņemti uz EKL 80. panta 2. punkta pamata.
Turpretī, runājot par piemērojamo kriminālsodu veida un apmēra noteikšanu, ir jāatzīst, ka, pretēji tam, ko apgalvo Komisija, šī noteikšana neietilpst Kopienas kompetencē.
Tādējādi Kopienu likumdevējs nevar pieņemt tādas tiesību normas kā Pamatlēmuma 2005/667 4. un 6. pants, jo šie panti attiecas uz piemērojamo kriminālsodu veidu un apmēru. Līdz ar to šīs tiesību normas netika pieņemtas, pārkāpjot LES 47. pantu.
Attiecībā uz šīm tiesību normām ir arī jāatzīmē: tas, ka tās atsaucas uz šā paša pamatlēmuma 2., 3. un 5. punktu, apliecina nedalāmas saiknes pastāvēšanu šajā gadījumā starp šīm tiesību normām un tām, kas attiecas uz krimināltiesību pārkāpumiem.
Attiecībā uz Pamatlēmuma 2005/667 7.–12. pantu, kas attiecas uz tiesu kompetenci, informācijas apmaiņu dalībvalstu starpā, kontaktpunktu noteikšanu, šā pamatlēmuma teritoriālo piemērošanas jomu, dalībvalstu īstenošanas pienākumu, kā arī dienu, kad stājas spēkā minētais pamatlēmums, pietiek konstatēt, ka šajā gadījumā arī šie panti ir ar nedalāmām saiknēm apvienoti ar šā sprieduma 69. un 71. punktā minētajām šā paša pamatlēmuma tiesību normām, tādēļ nav jāspriež par to, vai tie var ietilpt Kopienu likumdevēja kompetencē.
Ņemot vērā visu iepriekš minēto, ir jāsecina, ka Pamatlēmumā 2005/667, kas aizskar kompetences, ko EKL 80. panta 2. punkts piešķir Kopienai, nav ievērots LES 47. pants un šā pamatlēmuma nedalāmības dēļ tas ir jāatceļ kopumā.
Par tiesāšanās izdevumiem
Atbilstoši Reglamenta 69. panta 2. punktam lietas dalībniekam, kuram spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs. Tā kā Komisija ir prasījusi piespriest Padomei atlīdzināt tiesāšanās izdevumus un Padomei spriedums nav labvēlīgs, tai ir jāpiespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus. Piemērojot šā paša panta 4. punkta pirmo daļu personas, kas iestājušās šajā lietā, sedz savus tiesāšanās izdevumus pašas.

Ar šādu pamatojumu Tiesa (virspalāta) ar šo pasludina:

1)
atcelt Padomes 2005. gada 12. jūlija Pamatlēmumu 2005/667/TI par krimināltiesiskā pamata stiprināšanu, lai īstenotu tiesību aktus attiecībā uz kuģu radītu piesārņojumu;

2)
Eiropas Savienības Padome atlīdzina tiesāšanās izdevumus;

3)
Beļģijas Karaliste, Čehijas Republika, Dānijas Karaliste, Igaunijas Republika, Grieķijas Republika, Francijas Republika, Īrija, Latvijas Republika, Lietuvas Republika, Ungārijas Republika, Maltas Republika, Nīderlandes Karaliste, Austrijas Republika, Polijas Republika, Portugāles Republika, Slovākijas Republika, Somijas Republika, Zviedrijas Karaliste, Lielbritānijas un Ziemeļīrijas Apvienotā Karaliste, kā arī Eiropas Parlaments sedz savus tiesāšanās izdevumus paši.

[Paraksti]
(
*1
)	Tiesvedības valoda – franču.