CELEX: 61990CJ0046
National typegodkendelse af radioterminaludstyr
tilladelse til anvendelse af sådant terminaludstyr
EØF-traktatens artikel 30-37 og artikel 86
Kommissionens direktiv 88/301/EØF

1 Ved domme af 19. april 1989 og 11. marts 1991, indgaaet til Domstolen henholdsvis den 28. februar 1990 og den 15. marts 1991, har Tribunal de première instance de Bruxelles (57. og 55. Afdeling) i medfoer af EOEF-traktatens artikel 177 forelagt to praejudicielle spoergsmaal vedroerende fortolkningen af EOEF-traktatens artikel 30-37 og artikel 86 samt af Kommissionens direktiv 88/301/EOEF af 16. maj 1988 om konkurrence paa teleterminalmarkederne (EFT L 131, s. 73, berigtiget i EFT 1988 L 317, s. 59) med henblik paa at bedoemme foreneligheden med disse bestemmelser af en national ordning, hvorefter der dels kraeves en ministeriel tilladelse til at besidde radiokommunikationssendere og -modtagere, og det dels er forbudt at udbyde radiosendere og -modtagere til salg eller leje, saafremt et eksemplar ikke forinden er blevet typegodkendt af et offentligt organ, der er underlagt den kompetente minister som overordnet myndighed, som vaerende i overensstemmelse med de af denne minister fastsatte tekniske forskrifter.
2 Spoergsmaalene er rejst under to straffesager.
3 Den foerste straffesag, som har givet anledning til sag C-46/90, er blevet rejst mod Jean-Marie Lagauche og syv andre personer, som bl.a. tiltales for at have besiddet traadloese telefoner og et walkie-talkie-saet uden at have opnaaet den foreskrevne ministerielle tilladelse hertil og for at have udbudt traadloese telefoner til salg eller leje, uden at det belgiske telegraf- og telefonvaesen (Régie des télégraphes et des téléphones, herefter benaevnt "RTT") forinden havde typegodkendt et eksemplar.
4 Den anden straffesag, som har givet anledning til sag C-93/91, er blevet rejst mod Pierre Evrard, som tiltales for mellem den 1. januar og den 2. februar 1989 at have besiddet og udbudt en traadloes telefon til salg, der ikke var typegodkendt af RTT, og for den 23. januar 1990 at have besiddet og udbudt elleve radiokommunikationsapparater til salg, der heller ikke var typegodkendt, uden at have indhentet den foreskrevne ministerielle tilladelse.
5 Evrard har til sit forsvar gjort gaeldende, at et af apparaterne er forsynet med maerke fra Deutsche Bundespost, som havde typegodkendt det. Han har desuden fremlagt en attest fra et af British Telecom autoriseret laboratorium, hvorefter nogle af apparaterne har en sendereffekt paa under 10 milliwatt. Han er derfor af den opfattelse, at besiddelse af de paagaeldende apparater ikke kraever en ministeriel tilladelse, hvilket anklagemyndigheden i oevrigt har tiltraadt. Han anfaegter imidlertid anklagemyndighedens opfattelse, hvorefter samtlige de i sagen omhandlede apparater ikke desto mindre skal vaere i overensstemmelse med de belgiske tekniske forskrifter og som saadanne vaere typegodkendt af RTT, og har henvist til foernaevnte direktiv 88/301 til stoette for sin argumentation.
6 Det fremgaar af sagens akter, at artikel 3, stk. 1, i loven af 30. juli 1979 om radiokommunikation (Moniteur belge af 30.8.1979) bestemmer, at det er forbudt "i Belgien ... at vaere i besiddelse af en radiokommunikationssender eller -modtager ... uden at have indhentet en skriftlig tilladelse fra ministeren (som telegraf- og telefonvaesenet er underlagt)". Det hedder i samme bestemmelse, at den ministerielle tilladelse er personlig og genkaldelig.
7 I henhold til en i samme lovs artikel 3, stk. 2, given bemyndigelse til at afgoere, i hvilke tilfaelde der ikke kraeves tilladelse, har den belgiske konge i artikel 5, stk. 3, i kongelig anordning af 15. oktober 1979 om privat radiokommunikation (Moniteur belge af 30.10.1979) undtaget "radioelektrisk udstyr typegodkendt af RTT med en sendereffekt paa ikke over 10 milliwatt", hvilket indbefatter traadloese telefoner, fra pligten til at indhente tilladelse.
8 I henhold til en lov af 13. oktober 1930 har RTT i Belgien monopol paa at oprette og forestaa driften af telegraf- og telefonlinjer og -kontorer til brug for offentligheden (hvilket omfatter traadloes telefoni). Desuden er RTT ifoelge artikel 2 i den foernaevnte lov om radiokommunikation bemyndiget til at "oprette og drive radiokommunikationstjenester af enhver art".
9 Det fremgaar i oevrigt af artikel 17 i foernaevnte kongelig anordning af 15. oktober 1979, at RTT er blevet paalagt at "forvalte det radioelektriske frekvensspektrum og kontrollere dets anvendelse i Belgien". Det tilkommer i dette oejemed RTT at tildele godkendte stationer og radiokommunikationsnet de frekvenser, som er noedvendige for, at de kan fungere, og at samordne frekvenserne saavel paa nationalt som paa internationalt plan. Det er ligeledes blevet paalagt RTT at behandle ansoegninger til ministeren om tilladelse til at besidde en radiokommunikationssender eller -modtager.
10 Endelig hedder det i artikel 7 i foernaevnte belgiske lov om radiokommunikation, at "radiokommunikationssendere og -modtagere maa ikke udbydes til salg eller leje, foer RTT har typegodkendt et eksemplar som vaerende i overensstemmelse med de af ministeren fastsatte tekniske forskrifter", og at "de naermere bestemmelser vedroerende typegodkendelsen fastsaettes af ministeren".
11 I saa henseende fremgaar det af artikel 1 i den ministerielle bekendtgoerelse af 19. oktober 1979 om privat radiokommunikation (Moniteur belge af 30.10.1979), som fastlaegger de naermere bestemmelser vedroerende typegodkendelsen, at denne ordning omfatter ethvert apparat, som er fremstillet i eller importeret til Belgien med henblik paa salg eller udlejning, saavel som ethvert apparat, der er fremstillet af en privatperson til eget brug. RTT kan dog uden forudgaaende afproevning typegodkende importerede radiokommunikationssendere og -modtagere som vaerende i overensstemmelse med tekniske specifikationer, der svarer til forskrifterne i artikel 6 i den ministerielle bekendtgoerelse, naar apparaterne allerede er blevet typegodkendt i en af de stater, der er medlem af Den Europaeiske Konference af Post- og Teleadministrationer.
12 Tilsidesaettelse af forpligtelsen til at indhente besiddelsestilladelse og typegodkendelse er strafbar. RTT-personale, som i denne forbindelse har samme befoejelser som kriminalpolitiembedsmaend, paaser, at brugerne overholder de gaeldende bestemmelser, og fastslaar overtraedelser af loven af 30. juli 1979 og gennemfoerelsesbestemmelserne til den.
13 Foernaevnte direktiv 88/301/EOEF, der vedroerer teleterminalmarkederne, definerer udtrykket "terminal" som ethvert apparat, der direkte eller indirekte er tilsluttet et offentligt telekommunikationsnets termineringspunkt med henblik paa at transmittere, behandle eller modtage informationer.
14 Ifoelge direktivets artikel 5 skal medlemsstaterne offentliggoere alle specifikationer og godkendelsesprocedurer for terminaler.
15 Direktivets artikel 6 bestemmer:
"Medlemsstaterne soerger for, at formaliseringen af de i artikel 5 omhandlede specifikationer og kontrollen med deres anvendelse samt godkendelse fra den 1. juli 1989 foretages af et organ, der er uafhaengigt af offentlige eller private virksomheder, der udbyder varer og/eller tjenesteydelser paa telekommunikationsomraadet."
16 Tribunal de première instance de Bruxelles, der er i tvivl om, hvorvidt den lovgivning, som anklagemyndigheden paaberaaber sig for at opnaa dom over de tiltalte i hovedsagerne, er forenelig med faellesskabsretten, har udsat sagerne og forelagt Domstolen foelgende spoergsmaal til praejudiciel afgoerelse i sag C-46/90, Lagauche m.fl.:
"Skal artikel 37 og 86 i traktaten om oprettelse af Det Europaeiske OEkonomiske Faellesskab fortolkes saaledes, at de indeholder et forbud mod bestemmelser vedroerende radiokommunikation, herunder ogsaa privat radiokommunikation, som dem, der er fastsat ved lov af 30. juli 1979 og kongelig anordning af 15. oktober 1979, hvorefter personer, der
1) til salg eller leje udbyder en radiokommunikationssender eller -modtager, i dette tilfaelde traadloese telefoner, der ikke er typegodkendt af telegraf- og telefonvaesnet, eller
2) er i besiddelse af, opretter eller anvender en radiosender, i dette tilfaelde traadloese telefoner og et walkie-talkie-saet, uden forinden at have opnaaet den kompetente ministers skriftlige, personlige og genkaldelige tilladelse
straffes med faengsel og/eller boede?"
I sag C-93/91, Evrard, har retten forelagt foelgende spoergsmaal:
"Skal artikel 30-37 og artikel 86 i traktaten om oprettelse af Det Europaeiske OEkonomiske Faellesskab samt Kommissionens direktiv af 16. maj 1988 om konkurrence paa teleterminalmarkederne fortolkes saaledes, at de indeholder et forbud mod bestemmelser vedroerende radiokommunikation som dem, der er fastsat ved lov af 30. juli 1979 og kongelig anordning af 15. oktober 1979, hvorefter personer, der
1) i Belgien eller paa et skib, i en baad eller i et luftfartoej eller en hvilken som helst anden indretning, der er undergivet belgisk ret, har vaeret i besiddelse af en radiokommunikationssender eller -modtager eller oprettet og anvendt en radiostation eller et radionet uden forinden at have opnaaet en skriftlig, personlig og genkaldelig tilladelse fra ministeren eller den statssekretaer, som telegraf- og telefonvaesenet er underlagt, eller
2) til salg eller leje har udbudt en radiokommunikationssender eller -modtager, der ikke er typegodkendt af telegraf- og telefonvaesenet som vaerende i overensstemmelse med de af den kompetente minister fastsatte tekniske forskrifter
straffes med faengsel og/eller boede, selv om der maatte foreligge en typegodkendelse udstedt i henhold til en procedure fastsat af en anden EF-medlemsstat?"
17 I sag C-46/90, der var blevet henvist til Femte Afdeling, blev der holdt retsmoede den 2. maj 1991, og generaladvokaten fremsatte forslag til afgoerelse den 11. juli 1991. Sagen blev derefter i medfoer af procesreglementets artikel 95, stk. 3, henvist til Domstolens plenum. Efter at generaladvokaten havde fremsat forslag til afgoerelse, blev det ved kendelse af 14. juli 1993 besluttet at forene de to sager med henblik paa dommen.
18 Hvad naermere angaar de faktiske omstaendigheder i hovedsagerne, de relevante belgiske retsforskrifter, retsforhandlingernes forloeb samt parternes anbringender og argumenter, henvises til retsmoederapporterne. Disse omstaendigheder omtales derfor kun i det foelgende i det omfang, det er noedvendigt for forstaaelsen af Domstolens argumentation.
19 Den nationale ret oensker med sine spoergsmaal i det vaesentlige svar paa, om det er i strid med dels traktatens artikel 30-37 og artikel 86, dels bestemmelserne i direktiv 88/301 at anvende de ovenfor (praemis 6-12) beskrevne nationale bestemmelser.
20 Indledningsvis skal det anfoeres, at det for saa vidt angaar traktatens bestemmelser om frie varebevaegelser er tilstraekkeligt at behandle spoergsmaalene foerst i relation til traktatens artikel 30 og derefter i relation til dens artikel 37.
21 Endvidere skal det paapeges, at da traktatens artikel 86 kun omhandler konkurrencestridig adfaerd fra virksomhedernes side paa deres eget initiativ (jf. bl.a. dom af 19.3.1991, sag C-202/88, Frankrig mod Kommissionen, Sml. I, s. 1223, praemis 55), hvorimod de praejudicielle spoergsmaal drejer sig om statslige foranstaltninger, skal spoergsmaalene vurderes i forhold til traktatens artikel 90, stk. 1, sammenholdt med artikel 86.
22 Ydermere skal det bemaerkes, at de faktiske omstaendigheder i sag C-46/90 vedroerer perioden foer ikrafttraedelsen den 1. juli 1989 af artikel 6 i direktiv 88/301, mens de i sag C-93/91 delvis vedroerer perioden foer, delvis perioden efter dette tidspunkt.
23 Endelig skal det understreges, at det materielle anvendelsesomraade for direktiv 88/301/EOEF er begraenset til apparater, der direkte eller indirekte er tilsluttet et offentligt telekommunikationsnets termineringspunkt, hvorfor kun nogle af de apparater, som hovedsagerne drejer sig om, falder ind under direktivets anvendelsesomraade.
24 Det foelger af det anfoerte, at de praejudicielle spoergsmaal, uafhaengigt af fortolkningen af traktatens artikel 30 og 37, skal vurderes i forhold til traktatens artikel 86 og artikel 90, stk. 1, for saa vidt angaar de omstaendigheder, der vedroerer perioden foer den 1. juli 1989, og i forhold til direktivets bestemmelser for saa vidt angaar de omstaendigheder, der vedroerer perioden efter denne dato, idet der herved skal sondres mellem apparater, der falder ind under direktivets anvendelsesomraade, og apparater, der ikke goer det.
Traktatens artikel 30
25 I dom af 13. december 1991 (sag C-18/88, GB-Inno-BM, Sml. I, s. 5941) kendte Domstolen for ret, at traktatens artikel 30 er til hinder for, at en offentlig virksomhed tillaegges befoejelse til at godkende telefonapparater, som kan tilsluttes det offentlige net, men som virksomheden ikke selv har leveret, saafremt den offentlige virksomheds afgoerelser ikke kan indbringes for domstolene.
26 Denne fortolkning boer udstraekkes til ogsaa at omfatte tilfaelde, hvor en offentlig virksomhed typegodkender radiokommunikationssendere eller -modtagere, uanset om disse er bestemt til brug ved hjaelp af det offentlige net
27 Den belgiske regering har i sine bemaerkninger anfoert, at et afslag fra RTT paa at meddele en saadan typegodkendelse kan indbringes for Belgiens Conseil d' État.
28 Herefter, og for saa vidt den paagaeldende typegodkendelsesprocedure overholder de i GB-INNO-BM-dommen angivne kriterier, kan den ikke anses for at stride imod traktatens artikel 30.
29 Det foelger af det anfoerte, at traktatens artikel 30 ikke er til hinder for, at en offentlig virksomhed tillaegges befoejelse til at typegodkende radiokommunikationssendere eller -modtagere, som virksomheden ikke selv har leveret, saafremt den offentlige virksomheds afgoerelser kan indbringes for domstolene.
Traktatens artikel 37
30 Indledningsvis bemaerkes, at artikel 37, hvorefter der skal ske en tilpasning af de statslige handelsmonopoler, finder anvendelse paa "ethvert organ, gennem hvilket en medlemsstat, de jure eller de facto, direkte eller indirekte, kontrollerer, leder eller oever maerkbar indflydelse paa indfoersel eller udfoersel mellem medlemsstaterne. Disse bestemmelser finder ogsaa anvendelse paa statskoncessionerede monopoler".
31 Desuden skal det understreges, at et forbud mod at besidde visse apparater uden ministeriel tilladelse ikke falder ind under anvendelsesomraadet for artikel 37.
32 De befoejelser, der er tillagt et offentligt organ som RTT, omfatter behandling af ansoegninger til ministeren om tilladelse til at besidde en radiokommunikationssender eller -modtager, tildeling og samordning af radiofrekvenser samt udstedelse af typegodkendelser, efter at det er kontrolleret, at de markedsfoerte apparater er i overensstemmelse med de af ministeren fastsatte tekniske forskrifter. Befoejelserne har til formaal at forhindre, at radiokommunikationen forstyrres.
33 Udoevelsen af disse befoejelser er saaledes begrundet i offentlige hensyn, nemlig den offentlige regulering af radioboelger, og udgoer ikke en levering af tjenesteydelser. En saadan virksomhed falder under alle omstaendigheder uden for anvendelsesomraadet for artikel 37, der, som Domstolen har fastslaaet (jf. bl.a. dom af 28.6.1983, sag 271/81, Mialocq, Sml. s. 2057), omhandler udveksling af varer og kun vedroerer tjenesteydelser i det omfang, monopolet paa levering af saadanne tilsidesaetter princippet om frie varebevaegelser ved at diskriminere indfoerte varer til fordel for indenlandske varer.
34 Det maa herefter fastslaas, at traktatens artikel 37 ikke er til hinder for anvendelsen af nationale ved lov eller administrativt fastsatte bestemmelser, der forbyder salg eller udlejning af radiokommunikationssendere eller -modtagere, der ikke forinden er blevet typegodkendt af det kompetente offentlige organ som vaerende i overensstemmelse med de af ministeren fastsatte tekniske forskrifter.
Direktiv 88/301
35 Herefter skal der foretages en vurdering af raekkevidden af direktiv 88/301 for saa vidt angaar apparater, der falder ind under dets anvendelsesomraade.
36 Kommissionen har vedtaget direktivet som led i udoevelsen af den retsanordnende kompetence, som traktatens artikel 90, stk. 3, tillaegger den til at udstede generelle regler til praecisering af de forpligtelser, som foelger af traktaten, og som paahviler medlemsstaterne med hensyn til de virksomheder, der er omhandlet i artikel 90, stk. 1 og 2 (jf. foernaevnte dom i sagen Frankrig mod Kommissionen, praemis 14 og 15).
37 Direktivets artikel 6 sondrer mellem aktiviteter eller funktioner, der dels vedroerer formalisering af de tekniske specifikationer for terminaler, kontrollen med deres anvendelse samt typegodkendelse af saadanne terminaler, dels vedroerer en offentlig eller privat virksomheds udbud af varer og/eller tjenesteydelser paa telekommunikationsomraadet.
38 Artikel 6 bestemmer endvidere, at medlemsstaterne skal soerge for, at aktiviteter af foerstnaevnte kategori fra den 1. juli 1989 foretages af et organ, der er uafhaengigt af virksomheder, der udoever aktiviteter af sidstnaevnte kategori.
39 Det kan imidlertid fastslaas, at en saadan adskillelse af aktiviteterne ikke blev gennemfoert i Belgien i perioden efter den 1. juli 1989, hvilket den belgiske regering indroemmede under retsmoedet.
40 Det foelger af det anfoerte, at for saa vidt som de paagaeldende apparater henhoerer under det materielle anvendelsesomraade for direktiv 88/301, og for saa vidt angaar perioden efter den 1. juli 1989, er direktivets artikel 6 til hinder for nationale bestemmelser, der under straf forbyder salg eller udlejning af apparater, der ikke er blevet typegodkendt af en offentlig virksomhed, der udbyder varer og/eller tjenesteydelser paa telekommunikationsomraadet. Det tilkommer den nationale ret at drage konsekvenserne heraf.
41 For saa vidt angaar perioden foer den 1. juli 1989, og hvad angaar apparater, der hverken foer eller efter dette tidspunkt har vaeret omfattet af direktivets materielle anvendelsesomraade, maa spoergsmaalet vurderes i forhold til traktatens artikel 90, stk. 1, sammenholdt med artikel 86.
Traktatens artikel 90, stk. 1, sammenholdt med artikel 86
42 Det skal indledningsvis bemaerkes, at artikel 86 og 90 indgaar i et samlet hele af bestemmelser, der som anfoert i traktatens artikel 3, litra f), skal sikre, at konkurrencen inden for faellesmarkedet ikke fordrejes.
43 Som naevnt i det foregaaende er den offentlige regulering af radioboelger noedvendig af hensyn til radiokommunikationens uforstyrrede funktion saavel paa de offentlige tjenesters som paa de kommercielle og private aktiviteters omraade. En saadan regulering er ogsaa noedvendig for virkeliggoerelsen af en ikke-fordrejet konkurrence mellem de erhvervsdrivende, der anvender radiokommunikation, og mellem fabrikanterne og forhandlerne af apparater, for disse erhvervsdrivende har en klar interesse i, at deres apparater kan benyttes uden forstyrrelser.
44 Samtidig skal det imidlertid bemaerkes, at en ordning med ikke-fordrejet konkurrence, som den der foreskrives i traktaten, forudsaetter, at de erhvervsdrivende er sikret lige muligheder. Dette ville ikke vaere tilfaeldet, hvis en virksomhed, der markedsfoerte terminaler, fik tildelt den opgave at formalisere de specifikationer, som terminalerne skal opfylde, kontrollere deres anvendelse samt typegodkende saadanne terminaler (jf. dommen i foernaevnte sag Frankrig mod Kommissionen, praemis 51, og dommen i foernaevnte sag GB-Inno-BM, praemis 25).
45 Det er paa baggrund af disse betragtninger, at spoergsmaalet om, hvorvidt nationale bestemmelser saasom den belgiske lov af 30. juli 1979 er forenelige med traktaten, skal vurderes.
46 Vedroerende bestemmelsen i den belgiske lovs artikel 3, stk. 1, hvorefter det er en betingelse for at besidde en radiokommunikationssender eller -modtager, at der foreligger en skriftlig tilladelse fra den minister, som telegraf- og telefonvaesenet er underlagt, skal det understreges, at det kun er de foranstaltninger, som medlemsstaterne traeffer med hensyn til offentlige virksomheder og virksomheder, som de indroemmer saerlige og/eller eksklusive rettigheder, der er omfattet af anvendelsesomraadet for artikel 90, stk. 1. Denne traktatbestemmelse kan derfor ikke bruges til at anfaegte en kompetence til at meddele tilladelser, som en minister er tillagt som en del af hans normale opgaver.
47 Bedoemmelsen maa vaere den samme med hensyn til en simpel funktion som den, RTT er blevet betroet, nemlig at behandle de ansoegninger om tilladelse, der indgives til ministeren, for denne funktion er kun et underordnet led i udoevelsen af den ministerielle bemyndigelse.
48 For saa vidt angaar befoejelsen til at meddele typegodkendelse fremgaar det, at den belgiske lov finder anvendelse uden forskel paa enhver radiokommunikationssender eller -modtager, herunder apparater, der ° saasom traadloese telefoner ° er bestemt til at blive tilsluttet et offentligt telenet indirekte.
49 Det fremgaar imidlertid af artikel 7 i den belgiske lov af 30. juli 1979, at det til forskel fra situationen i foernaevnte sag GB-Inno-BM er ministeren, der som led i sine kontrolbefoejelser vedroerende radiokommunikationen i Belgien fastsaetter de tekniske forskrifter, der er fornoedne med henblik paa typegodkendelsen af saadanne apparater. Samme lovs artikel 2 bemyndiger ganske vist RTT til at oprette og drive radiokommunikationstjenester af enhver art, men det fremgaar samtidig af ovennaevnte artikel 7, at RTT' s eneste opgave i relation til typegodkendelse af radiosendere eller -modtagere bestaar i at efterproeve, om saadanne apparater overholder de af ministeren fastsaette tekniske forskrifter.
50 Med hensyn til apparater, som er blevet typegodkendt af et kompetent organ i en anden medlemsstat, skal det bemaerkes, at saa laenge medlemsstaternes tele- og radiokommunikationssystemer ikke er blevet harmoniseret, sikrer typegodkendelse i én medlemsstat ikke, at det paagaeldende apparat ikke forstyrrer disse systemer paa en anden medlemsstats omraade, hvor de tekniske forskrifter stadig kan vaere forskellige.
51 Det foelger af det anfoerte, at traktatens artikel 90, stk. 1, sammenholdt med artikel 86 ikke er til hinder for anvendelsen af nationale bestemmelser, hvorefter det for det foerste er forbudt at besidde radiokommunikationssendere eller -modtagere uden en ministeriel tilladelse og for det andet at saelge eller udleje saadanne apparater, der ikke er blevet typegodkendt som vaerende i overensstemmelse med de af ministeren fastsatte tekniske forskrifter, selv om apparatet er blevet typegodkendt af en anden medlemsstat.
Afgørelse om sagsomkostninger
Sagens omkostninger
De udgifter, der er afholdt af den belgiske regering, af Det Forenede Kongerige og af Kommissionen for De Europaeiske Faellesskaber, som har afgivet indlaeg for Domstolen, kan ikke erstattes. Da sagens behandling i forhold til hovedsagernes parter udgoer et led i de sager, der verserer for den nationale ret, tilkommer det denne at traeffe afgoerelse om sagernes omkostninger.
Afgørelse
Paa grundlag af disse praemisser
kender
DOMSTOLEN
vedroerende de spoergsmaal, der er forelagt af Tribunal de première instance de Bruxelles ved domme af 19. april 1989 og af 11. marts 1991, for ret:
1) EOEF-traktatens artikel 30 er ikke til hinder for, at en offentlig virksomhed tillaegges befoejelse til at typegodkende radiokommunikationssendere eller -modtagere, som virksomheden ikke selv har leveret, saafremt den offentlige virksomheds afgoerelser kan indbringes for domstolene.
2) EOEF-traktatens artikel 37 er ikke til hinder for anvendelsen af nationale ved lov eller administrativt fastsatte bestemmelser, der forbyder salg eller udlejning af radiokommunikationssendere eller -modtagere, der ikke forinden er blevet typegodkendt af det kompetente offentlige organ som vaerende i overensstemmelse med de af ministeren fastsatte tekniske forskrifter.
3) For saa vidt som de paagaeldende apparater henhoerer under det materielle anvendelsesomraade for Kommissionens direktiv 88/301/EOEF af 16. maj 1988 om konkurrence paa teleterminalmarkederne, og for saa vidt angaar perioden efter den 1. juli 1989, er direktivets artikel 6 til hinder for nationale bestemmelser, der under straf forbyder salg eller udlejning af apparater, der ikke er blevet typegodkendt af en offentlig virksomhed, der udbyder varer og/eller tjenesteydelser paa telekommunikationsomraadet. Det tilkommer den nationale ret at drage konsekvenserne heraf.
4) EOEF-traktatens artikel 90, stk. 1, sammenholdt med artikel 86 er ikke til hinder for anvendelsen af nationale bestemmelser, hvorefter det for det foerste er forbudt at besidde radiokommunikationssendere eller -modtagere uden en ministeriel tilladelse og for det andet at saelge eller udleje saadanne apparater, der ikke blevet typegodkendt som vaerende i overensstemmelse med de af ministeren fastsatte tekniske forskrifter, selv om apparatet er blevet typegodkendt af en anden medlemsstat.