CELEX: 62004CJ0434
Áruk szabad mozgása
EK 28. és 30. cikk
A 80 fokot meghaladó alkoholtartalmú, nem denaturált etil-alkohol behozatalát előzetes engedély hiányában tiltó nemzeti szabályozás
Mennyiségi korlátozással azonos hatású intézkedés
A közegészség és közrend védelmére alapított igazolás

Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem az EK 28. és EK 30. cikk értelmezésére vonatkozik, és azt a J.‑E. A. Ahokainen és
M. Leppik ellen etil-alkoholnak Finnországba csempészúton való behozatala miatt indult büntetőeljárás keretében terjesztették
elő.

Jogi háttér
Az 1143/1994. sz. alkoholról szóló törvény [az 1143/1994. sz.
alkoholilaki
, a továbbiakban: alkoholról szóló törvény] célja az 1. cikke értelmében az alkoholfogyasztás oly módon történő befolyásolása,
hogy megelőzze az alkoholtartalmú készítmények egészségre és a társadalomra káros hatásait.
Az 1/2001. sz. törvénnyel módosított alkoholról szóló törvény 3. cikkének (2) bekezdése szerint „alkoholtartalmú ital” alatt
kell érteni minden olyan fogyasztásra szánt italt, amelynek az etilalkohol-tartalma 80 fokos vagy annál kevesebb.
Az említett alkoholról szóló törvény értelmében a fogyasztásra alkalmas alkoholtartalmú italnak nem minősülő borszesz meghatározása
nem denaturált etil-alkohol vagy 80 fokot meghaladó alkoholtartalmú nem denaturált etil-alkohol vizes oldata.
E szabályozás előírja többek között, hogy a borszesz felhasználása, előállítása és behozatala az e célból kiadott engedéllyel
rendelkezők számára van fenntartva.
Az alkoholról szóló törvény 8. cikke szabályozza az alkoholtartalmú italok és a borszesz kereskedelmi célú behozatalát, valamint
az etil-alkohol behozatalának engedélyezését. E cikk (1) bekezdése alapján az alkoholtartalmú italok személyes fogyasztásra,
valamint kereskedelmi célokra való behozatala nem függ külön behozatali engedélytől. Az említett cikk (2) bekezdésének első
albekezdése alapján szakember a
tuotevalvontakeskus
(termékellenőrző hatóság) engedélye alapján hozhat be borszeszt. Ugyanezen cikk (2) bekezdésének második albekezdése alapján
magánszemély a saját fogyasztására akkor hozhat be borszeszt, ha – miután elküldte az importőri minőségét tanúsító nyilatkozatot
– a törvény 17. cikkének megfelelően megkapta az említett ellenőrző hatóság engedélyét.
A borszesz felhasználására vonatkozó engedély kiadásához a kérelmezőnek indokolt szükségletre kell hivatkoznia (az alkoholról
szóló törvény 17. cikkének (3) bekezdése).
A 459/1968. sz. alkoholról szóló törvény – amelynek helyébe a szankciókra vonatkozó rendelkezések kivételével az alkoholról
szóló törvény lépett – 82. cikkének megfelelően az alkoholtartalmú italok vagy etil-alkohol bármilyen jogellenes módon történő
behozatala vagy kivitele, illetve behozatalának vagy kivitelének kísérlete az alkoholtartalmú készítmények csempészetére vonatkozó
szankcióval büntetendő.

Az alapeljárás és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések
A 2002. augusztus 1‑jén történt vámellenőrzés során egy Németországból érkező teherautóban 9492 liter borszeszt (96,4−96,5 fokos
alkoholtartalmú etil-alkohol) találtak egyliteres üvegekben. Tekintettel a csomagolás módjára és a szolgáltatott magyarázatokra,
a terméket valószínűleg hígított alkoholtartalmú italként való fogyasztásra szánták. A fuvarlevél alapján e kamionnak 32 raklap
szezámolaj lett volna a rakománya.
J.‑E. A. Ahokainent és M. Leppiket a Raaseporin käräjäoikeus (raasepori elsőfokú bíróság) alkoholtartalmú készítmények csempészetéért
szabadságvesztésre ítélte. A bíróság elrendelte az etil-alkoholnak az állam javára való elkobzását is.
A Helsingin hovioikeus (helsinki fellebbviteli bíróság) helybenhagyta ezt az ítéletet.
A Korkein oikeus (legfelsőbb bíróság), amelyhez J.‑E. A. Ahokainen és M. Leppik a fellebbviteli bíróság határozatával szemben
fellebbezést nyújtott be, különösen azt szeretné tudni, hogy a borszeszre vonatkozó finn engedélyezési rendszert az EK 28. cikk
értelmében mennyiségi korlátozással azonos hatású intézkedésnek kell‑e tekinteni, és adott esetben a tárgyára tekintettel
jogszerűnek minősülhet‑e az EK 30. cikke alapján.
A Korkein oikeus − mivel szükségesnek tartotta az EK‑Szerződés vonatkozó rendelkezéseinek értelmezését − úgy döntött, felfüggeszti
az eljárást, és előzetes döntéshozatal céljából a következő kérdéseket terjeszti a Bíróság elé:
„1)      Az EK 28. cikket úgy kell‑e értelmezni, hogy azzal ellentétes az olyan tagállami jogszabály, amely szerint 80 fokot meghaladó
alkoholtartalmú, nem denaturált etil-alkoholt csak az hozhat be, aki arra engedélyt kapott?
2)      Az első kérdésre adott igenlő válasz esetén az engedélyezési rendszert az EK 30. cikk alapján megengedettnek lehet‑e tekinteni?”

Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésekről
A kérdéseket előzetes döntéshozatalra előterjesztő bíróság kérdéseivel, amelyeket együtt célszerű megvizsgálni, lényegében
azt szeretné megtudni, hogy a Szerződésnek az áruk szabad mozgására vonatkozó rendelkezéseivel ellentétes‑e a borszesz behozatalára
vonatkozó olyan előzetes engedélyezési feltétel, mint amelyet az alkoholról szóló törvény ír elő.
Ahhoz, hogy a kérdést előterjesztő bíróságnak hasznos választ lehessen adni, emlékeztetni kell arra, hogy a jövedékiadó-köteles
termékekre vonatkozó általános rendelkezésekről és e termékek tartásáról, szállításáról és ellenőrzéséről szóló, 1992. február
25‑i 92/12/EGK tanácsi irányelvnek (HL L 76., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 9. fejezet, 1. kötet, 179. o.), amely az e
termékekre, köztük az alkoholra alkalmazandó vám- és pénzügyi rendelkezések meghatározására irányul, nem tárgya az EK 30. cikkben
említett közérdekű követelmények védelmének azon külön szabályozása, hogy a Szerződés tiszteletben tartásával a tagállamok
megőrizzék hatáskörüket az e követelmények védelméhez szükséges intézkedések meghozatalára (analógia útján lásd a C‑394/97. sz.
Heinonen‑ügyben 1999. június 15‑én hozott ítélet [EBHT 1999., I‑3599. o.] 29. pontját).
Egyrészt tehát azt kell vizsgálni, megvalósul‑e az EK 28. cikk szerinti korlátozás, másrészt igazolható‑e az az EK 30. cikk
alapján.

Az EK 28. cikk szerinti korlátozás
A felek érvei
A Virallinen syyttäjä (ügyészség), valamint a finn és a portugál kormány szerint nem ellentétes az EK 28. cikkel az olyan
tagállami jogszabály, amely a borszesz behozatalát engedélyezési rendszernek veti alá. A svéd kormány és az Európai Közösségek
Bizottsága viszont azt állítják, hogy az érintett áruk behozatala előtt az importáló államtól való engedélykérésre kötelezés
az EK 28. cikk által tiltott intézkedés, még ha ez az engedély puszta formaság is, és automatikusan kiadják.
A Bíróság álláspontja
A tagállamok minden olyan kereskedelemre vonatkozó szabályát, amely közvetlenül vagy közvetve, illetve ténylegesen vagy potenciálisan
akadályozhatja a Közösségen belüli kereskedelmet, mennyiségi korlátozással azonos hatású intézkedésnek kell tekinteni, és
mint olyan, az EK 28. cikkben foglalt tilalom alá esik (lásd különösen a 8/74. sz. Dassonville‑ügyben 1974. július 11‑én hozott
ítélet [EBHT 1974., 837. o.] 5. pontját, a C‑420/01. sz., Bizottság kontra Olaszország ügyben 2003. június 19‑én hozott ítélet
[EBHT 2003., I‑6445. o.] 25. pontját, és a C‑20/03. sz., Burmanjer és társai ügyben 2005. május 26‑án hozott ítélet [EBHT 2005.,
I‑4133. o.] 23. pontját). Elvileg az EK 28. cikk tilalma alá tartozó mennyiségi korlátozással azonos hatású intézkedésnek
minősülnek még a nemzeti termékekre és a behozott termékekre megkülönböztetés nélkül alkalmazandó azon szabályok is, amelyeknek
a behozott termékekre való alkalmazása csökkentheti az értékesítésük mennyiségét (lásd többek között a 120/78. sz., Rewe-Zentral,
ún. „Cassis de Dijon”-ügyben 1979. február 20‑án hozott ítéletet [EBHT 1978., 649. o.]).
A Bíróság azonban kifejtette, hogy az értékesítés egyes módjait korlátozó vagy megtiltó nemzeti jogszabályok más tagállamokból
származó termékekre történő alkalmazása nem alkalmas a Közösségen belüli kereskedelemnek a fent hivatkozott Dassonville‑ügyben
hozott ítélet értelmében vett közvetlen vagy közvetett, tényleges vagy potenciális akadályozására, amennyiben ezek minden
olyan érintett gazdasági szereplőre vonatkoznak, aki az adott állam területén tevékenykedik, és amennyiben a nemzeti termékek
és a más tagállamokból származó termékek forgalmazását mind jogilag, mind ténylegesen ugyanúgy érintik (ebben az értelemben
lásd a C‑267/91. és C‑268/91. sz., Keck és Mithouard egyesített ügyekben 1993. november 24‑én hozott ítélet [EBHT 1993., I‑6097. o.]
16. pontját).
Ami különösen az előzetes behozatali engedélynek a Szerződés rendelkezései szerinti minősülését illeti, a Bíróságnak alkalma
volt arról dönteni, hogy az ilyen rendszer elvileg ellentétes az EK 28. cikkel, mivel ez a rendelkezés a Közösségen belüli
viszonylatban akadályát képezi olyan nemzeti jogszabály alkalmazásának, amely fenntartja a behozatali engedély − legyen az
pusztán formális − követelményét, vagy minden ehhoz hasonló gyakorlatot (a 124/81. sz., Bizottság kontra Egyesült Királyság,
ún. „UHT-tej”‑ügyben 1983. február 8‑án hozott ítélet [EBHT 1983., 203. o.] 9. pontja, a C‑304/88. sz., Bizottság kontra Belgium
ügyben 1990. július 5‑én hozott ítélet [EBHT 1990., I‑2801. o.] 9. pontja; szintén lásd a C‑212/03. sz., Bizottság kontra
Franciaország ügyben 2005. május 26‑án hozott ítélet [EBHT 1990., I‑4213. o.] 16. pontját és az EFTA-Bíróság E‑1/94. sz. Restamark‑ügyben
1994. december 16‑án hozott ítélete [EFTA Court Report, 15. o.] 49. és 50. pontját).
Azon tény ugyanis, hogy a behozatalra formaságokat írnak elő − mint az alapügyben érintett, előzetes engedélyezési rendszert
bevezető rendelkezés −, akadályozhatja a Közösségen belüli kereskedelmet és megakadályozhatja azon termékek piacra jutását,
amelyeket jogszerűen állítottak elő és forgalmaztak más tagállamokban. Az akadály még erősebb, ha a rendszer az említett termékekre
többletköltségeket ró (lásd különösen a C‑189/95. sz. Franzén‑ügyben 1997. október 23‑án hozott ítélet [EBHT 1997., I‑5909. o.]
71. pontját). Ilyen körülmények között nem az egyes értékesítési módok „egyszerű” korlátozásáról vagy megtiltásáról van szó.
Az olyan előzetes engedélyezési feltételt tehát, mint amilyen az alapügyben szerepel, a tagállamok közötti kereskedelem olyan
akadályának kell tekinteni, amely az EK 28. cikk hatálya alá tartozik.

Az EK 30. cikk szerinti igazoló indokok
Az ilyen akadályt ugyanakkor az EK 30. cikkben említett indokokkal igazolni lehet.
A felek érvei
A Virallinen syyttäjä és a finn kormány észrevételezik, hogy Finnországban az alkoholfogyasztás, különösen a fiatalok körében
nemcsak a közegészségre vonatkozó fő veszélyforrás, hanem a közrend és a közbiztonság zavarainak kiváltó oka is, mivel szorosan
összefügg a bűnözéssel és a balesetek előfordulásával.
Ami az arányosságot illeti, azzal érvelnek, hogy a kérdéses szabályozás megfelelő és szükséges az általa kitűzött célok eléréséhez,
mivel a 80 fokot meghaladó alkoholtartalmú alkoholra vonatkozó tilalom a saját fogyasztásra korlátozódik, és az előzetes engedélyezési
rendszer az ilyen fogyasztás különösen a fiatalokra veszélyes kockázatainak az elkerülésére irányul, akik számára a különösen
erős alkoholtartalmú, de nagyon olcsó készítmény, mint amilyen a borszesz, nagyon vonzó terméket jelentene. Ez a rendszer
mindenesetre nem akadályozza meg azt, aki erre engedélyt kapott, hogy a más tagállamokban előállított és a törvényben felsorolt
felhasználásra szánt borszeszt behozza.
A Bizottság a maga részéről a kérdéses intézkedéseket a követett célhoz képest aránytalannak tartja. Megjegyzi többek között,
hogy az importőrök nyilatkozatai és a behozatali engedélyek általában elegendőek a tagállam jogszerű célkitűzéseinek eléréséhez.
Tekintettel arra, hogy a borszesz a saját fogyasztás finn piacáról ki van zárva, a Bizottság szerint felmerül a kérdés, hogy
a kereskedelmi célú felhasználásra és behozatalra vonatkozó előzetes engedélyezési rendszer mennyiben tehet közvetlenül eleget
a közegészség és a közrend védelme célkitűzésének.
A Bíróság álláspontja
Tény, hogy az olyan szabályozás, mint amely az alapjogvitában szerepel, és amelynek a célja az alkoholfogyasztás oly módon
történő befolyásolása, hogy megelőzze az alkoholtartalmú készítményeknek az emberi egészségre és a társadalomra káros hatásait,
és ezáltal a túlzott alkoholfogyasztás elleni fellépésre is törekszik, megfelel az EK 30. cikkben a közegészségre és közrendre
vonatkozóan elismert törekvéseknek.
Ahhoz azonban, hogy a közegészségre és közrendre vonatkozó törekvések igazolhassanak egy olyan akadályt, mint az alapjogvitában
szóban forgó előzetes engedélyezési rendszer, az szükséges, hogy a tekintett intézkedés arányos legyen a kitűzött céllal,
és ne szolgáljon a tagállamok közötti kereskedelemben önkényes hátrányos megkülönböztetés vagy rejtett korlátozás eszközéül.
Ami a hátrányos megkülönböztetés és a korlátozás veszélyét illeti, az iratokban semmilyen adat nem támasztja alá a finn hatóságok
által kifejtett, a közegészségre és közrendre vonatkozó indokok céljával való visszaélést, valamint azt, hogy azok használata
más tagállamokból származó termékekkel szemben hátrányos megkülönböztetéshez vezet, vagy egyes termékek nemzeti előállításának
közvetett védelmét szolgálják (lásd a 34/79. sz., Henn és Darby ügyben 1979. december 14‑én hozott ítélet [EBHT 1979., 3795. o.]
21. pontját, valamint a C‑1/90. és C‑176/90. sz., Aragonesa de Publicidad Exterior és Publivía ügyben 1991. július 25‑én hozott
ítélet [EBHT 1991., I‑4151.o.] 20. pontját).
Az intézkedés arányos jellegét – amely az áruk szabad mozgása elve alóli kivételt képez – illetően, a nemzeti hatóságok feladata
annak bizonyítása, hogy a szabályozásuk eleget tesz az arányosság elvének, azaz, hogy szükséges a kitűzött cél, a jelen esetben
a közegészség és közrend védelme érdekében, és hogy e célt nem lehet elérni a Közösségen belüli kereskedelmet kevésbé tiltó
vagy korlátozó intézkedésekkel (lásd ebben az értelemben a C‑17/93. sz., Van der Veldt ügyben 1994. július 14‑én hozott ítélet
[EBHT 1994., 3537. o.] 15. pontját, valamint a fent hivatkozott Franzén‑ügyben hozott ítélet 75. és 76. pontját).
Amint azt a Virallinen syyttäjä és a finn kormány hangsúlyozták, a tagállamok ugyanakkor mérlegelési lehetőséggel rendelkeznek,
hogy a sajátos társadalmi összefüggéseknek és az olyan jogszerű célkitűzéseknek, mint a túlzott alkoholfogyasztás megelőzése
és az alkoholfogyasztással összefüggő különböző bűnüldözési formák elleni küzdelem, a közösségi jogra tekintettel tulajdonított
jelentősége függvényében meghatározzák azon intézkedéseket, amelyek konkrét eredményekre vezethetnek (lásd többek között a
fent hivatkozott Heinonen-ügyben hozott ítélet 43. pontját).
Amint azt a svéd kormány észrevételezte, az EK 30. cikk által védett javak és érdekek között az emberek egészsége és élete
foglalja el az első helyet. A tagállamok feladata, hogy a közösségi jog és különösen az arányosság elve tiszteletben tartásával
meghatározzák azon szintet, amelyen a védelmet biztosítani akarják és e szint elérésének módját (lásd a C‑320/93. sz. Ortscheit‑ügyben
1994. november 10‑én hozott ítélet [EBHT 1994., I‑5243. o.] 16. pontját, és szintén ebben az értelemben a fent hivatkozott
Heinonen-ügyben hozott ítélet 45. pontját).
Az élőállatok belga és az UHT tej brit behozatali rendszerének a közösségi joggal való összeegyeztethetőségét illetően a Bíróság
úgy vélte, hogy az előzetes engedélyezési rendszer aránytalan intézkedést jelent az emberek és az állatok egészsége és élete
védelmének biztosításához. A Bíróság kifejtette, hogy valamely tagállam hozhat kevésbé korlátozó intézkedéseket ezen érdekek
védelmére, a számára hasznos információk összegyűjtésére szorítkozva, például adott esetben a küldő tagállamok által kiadott
megfelelő engedélyekkel ellátott, az importőrök által aláírt nyilatkozatok útján (lásd a fent hivatkozott „UHT-tej”‑ügyben
hozott ítélet 17. pontját, és a Bizottság kontra Belgium ügyben hozott ítélet 14. pontját).
A Bíróság azt is megállapította, hogy az EK‑Szerződés 30. és 36. cikkével (jelenleg, módosítást követően EK 28. és 30. cikk)
ellentétesek azok a nemzeti rendelkezések, amelyek az alkoholtartalmú italok behozatalát csak gyártási vagy nagykereskedelmi
engedéllyel rendelkező gazdasági szereplők számára teszik lehetővé, amennyiben egyrészt az engedélyezési rendszer a más tagállamokból
származó alkoholtartalmú italok behozatalát akadályozza annyiban, hogy többletköltségeket ró az említett italokra, másrészt
pedig nem bizonyított, hogy az említett nemzeti rendelkezések által bevezetett engedélyezési rendszer − többek között az engedélyjogosultaktól
megkövetelt tárolási kapacitásokra és a nagy összegű díjakra és adókra vonatkozó feltételeket illetően – arányos a közegészségi
célkitűzéssel, sem az, hogy ez a cél nem érhető el a Közösségen belüli kereskedelmet kevésbé korlátozó intézkedésekkel (lásd
a fent hivatkozott Franzén-ítélet 71., 76. és 77. pontját).
A fent hivatkozott Heinonen-ítélet alapjául szolgáló ügyben viszont a Bíróság az ezen ítélet 40−44. pontjában megállapította,
hogy az alkoholról szóló törvényen alapuló és az alkoholtartalmú italok harmadik országokból érkező utazók általi behozatalára
vonatkozóan az utazás időtartamának függvényében korlátozásokat bevezető finn szabályozás nem ellentétes a közösségi joggal.
A Bíróság úgy ítélte meg, hogy az intézkedés megfelelő és szükséges volt, mert hozzájárult a társadalmi és egészségügyi helyzet
javításához, valamint mert korlátozott volt, és csak a pontos kritériumoknak megfelelő utazásokra vonatkozott, míg a Bizottság
által javasolt alternatív intézkedések nem tűntek kellően hatékonynak a kitűzött cél eléréséhez.
Ami azonban az alkoholtartalmú italokat reklámozó hirdetések időszaki kiadványokban való megjelentetését tiltó svéd szabályozás
– amelyet az előző pontban említett finn szabályozás alapjául szolgálókhoz hasonló közegészségi megfontolások indokoltak –
arányosságának és különösen azon kérdésnek a megítélését illeti, hogy a kitűzött cél – vagyis a túlzott alkoholfogyasztás
elleni fellépés – elérhető‑e a Közösségen belüli kereskedelmet kevésbé korlátozó intézkedésekkel, a Bíróság úgy ítélte meg,
hogy ennek megállapítása az érintett tagállamban a helyzetet jellemző jogi és ténybeli körülmények elemzését feltételezi,
amelyet a kérdést előterjesztő bíróság jobban elvégezhet (a C‑405/98. sz., Gourmet International Products ügyben 2001. március
8‑án hozott ítélet [EBHT 2001., I‑1795. o.] 33. pontja).
A jelen esetben az előző pontban hivatkozott okok miatt a nemzeti bíróságra kell bízni a rendelkezésére álló jogi és ténybeli
elemek alapján annak eldöntését, hogy a Finn Köztársaság által elfogadott konkrét intézkedések olyan jellegűek‑e, hogy hatékonyan
fellépnek az olyan ital, mint a borszesz túlzott fogyasztása ellen, vagy hogy kevésbé korlátozó intézkedések hasonló eredménnyel
járhatnak‑e. A meghozott intézkedések arányosságának és hatékonyságának ellenőrzése ugyanis olyan ténymegállapításokon nyugszik,
melyeket a kérdést előterjesztő bíróság jobban megtehet, mint a Bíróság.
Így a kérdést előterjesztő bíróságra tartozik a Virallinen syyttäjänak és a finn kormánynak a borszeszfogyasztás veszélyeire
és az előzetes engedélyezési rendszer hatékonyságára vonatkozó állításai hihetőségének ellenőrzése. Az ő feladata a korlátozó
intézkedések eredményének ellenőrzése is, azaz, hogy lehetővé tették-e, akárcsak részlegesen a Virallinen syyttäjä és a finn
kormány által hivatkozott, a közrend megzavarására vonatkozó és az állampolgárok egészségét veszélyeztető jelenségek megakadályozását.
Végül nem feledkezve meg arról, hogy a borszesz felhasználása és értékesítése egyaránt engedélyezési rendszer alá tartozik,
az ő feladata megvizsgálni, hogy a vitatott szabályozás által követett cél nem érhető‑e el az adott esetben az exportőr tagállam
által kiadott megfelelő engedélyekkel ellátott, az importőrök által aláírt nyilatkozatok útján, amelyek lehetővé teszik a
hatáskörrel rendelkező hatóságok számára, hogy megszerezzék a behozott borszesz rendeltetési céljának ellenőrzéséhez és a
túlzott fogyasztás megakadályozásához szükséges információkat.
Az a válasz adandó tehát, hogy az EK 28. és EK 30. cikkel nem ellentétes az olyan rendszer, mint amelyet az alkoholról szóló
törvény ír elő, amely a 80 fokot meghaladó alkoholtartalmú, nem denaturált etil-alkohol behozatalát előzetes engedélytől teszi
függővé, kivéve ha úgy tűnik, hogy az érintett tagállamban a helyzetet jellemző jogi és ténybeli körülmények között a közegészségnek
és a közrendnek az alkohol káros következményeivel szembeni védelme a Közösségen belüli kereskedelmet kevésbé korlátozó intézkedésekkel
biztosítható.

A költségekről
Mivel ez az eljárás az alapeljárásban részt vevő felek számára a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő eljárás
egy szakaszát képezi, ez a bíróság dönt a költségekről. Az észrevételeknek a Bíróság elé terjesztésével kapcsolatban felmerült
költségek, az említett felek költségeinek kivételével, nem téríthetők meg.
A fenti indokok alapján a Bíróság (harmadik tanács) a következőképpen határozott:
Az EK 28. és EK 30. cikkel nem ellentétes az olyan rendszer, mint amelyet az 1143/1994. sz. alkoholról szóló törvény [az 1143/1994. sz.
alkoholilaki] ír elő, amely a 80 fokot meghaladó alkoholtartalmú, nem denaturált etil-alkohol behozatalát előzetes engedélytől
teszi függővé, kivéve ha úgy tűnik, hogy az érintett tagállamban a helyzetet jellemző jogi és ténybeli körülmények között
a közegészségnek és a közrendnek az alkohol káros következményeivel szembeni védelme a Közösségen belüli kereskedelmet kevésbé
korlátozó intézkedésekkel biztosítható.
Aláírások
*
Az eljárás nyelve: finn.