CELEX: 62001CJ0164
Ieškinys dėl žalos atlyginimo
Deliktinė atsakomybė
Pienas
Papildomas mokestis
Referenciniai kiekiai
Gamintojai įsipareigoję neprekiauti
SLOM gamintojai
Ūkio pakeitimas
Atsisakymas suteikti specialius referencinius kiekius

Apeliaciniu skundu G. van den Berg prašo panaikinti Europos Bendrijų Pirmosios instancijos teismo 2001 m. sausio 31 d. sprendimą
G.
van
den Berg prieš Tarybą ir Komisiją
(T–143/97, Rink. p. II‑277, toliau – skundžiamas sprendimas), kuriuo Pirmosios instancijos teismas atmetė ieškovo ieškinį
dėl Bendrijos deliktinės atsakomybės pagal EB sutarties 178 straipsnį ir 215 straipsnio antrąją pastraipą (dabar EB 235 straipsnis
ir 288 straipsnio antroji pastraipa).

Teisinis pagrindas

Referencinių kiekių režimas
1977 m. gegužės 17 d. Tarybos reglamentas (EEB) Nr. 1078/77, nustatantis premijų už neprekiavimą pienu ir pieno produktais
bei pieninių karvių bandų rekonversijos režimą (OL L 131, p. 1), numatė premijų už neprekiavimą ir premijų už rekonversiją
išmokėjimą gamintojams, kurie įsipareigoja nepardavinėti pieno ar pieno produktų penkerius metus arba nepardavinėti pieno
ar pieno produktų ir perorientuoti pieninių karvių bandas į mėsinių karvių bandas per ketverių metų rekonversijos laikotarpį.
1984 m. kovo 31 d. Tarybos reglamentas (EEB) Nr. 856/68, iš dalies pakeičiantis Reglamentą Nr. 804/68 dėl bendros pieno ir
pieno produktų rinkos organizavimo (OL L 90, p. 10), ir 1984 m. kovo 31 d. Tarybos reglamentas Nr. 857/84, nustatantis Reglamento
(EEB) Nr. 804/68 5c straipsnyje numatyto mokesčio taikymo pieno ir pieno produktų sektoriuje bendrąsias taisykles (OL L 90,
p. 13) nuo 1984 m. balandžio 1 d. įvedė papildomą mokestį, renkamą už pristatyto pieno kiekį, kuris viršija referencinį kiekį,
nustatomą kiekvienam pirkėjui, neperžengiant kiekvienai valstybei narei garantuoto bendro kiekio. Referencinis kiekis, už
kurį nemokamas papildomas mokestis, buvo lygus pieno ar pienui ekvivalentiško produkto kiekiui, pateiktam gamintojo arba nupirktam
pieno perdirbimo įmonės pagal valstybės narės pasirinktą būdą per referencinius metus, Nyderlandų atveju per 1983-iuosius
metus.
Gamintojams, nepateikusiems pieno referenciniais metais, nurodytais susijusios valstybės narės, vykdant įsipareigojimą, prisiimtą
pagal Reglamentą Nr. 1078/77, nebuvo suteikiami referenciniai kiekiai. Šie gamintojai buvo bendrai vadinami „SLOM gamintojais“.
1988 m. balandžio 28 d. Sprendimu
Mulder
(120/86, Rink. p. 2321, toliau – sprendimas
Mulder I
) ir sprendimu
Von Deetzen
(170/86, Rink. p. 2355) Teisingumo Teismas paskelbė negaliojančiu Reglamentą Nr. 857/84, papildytą 1984 m. gegužės 16 d.
Komisijos reglamentu (EEB) Nr. 1371/84, nustatančiu Reglamento (EEB) Nr. 804/68 5c straipsnyje numatyto papildomo mokesčio
taikymo sąlygas (OL L 132, p. 11), tokia apimtimi, kiek jis nenumatė referencinių kiekių suteikimo gamintojams, nepateikusiems
pieno referenciniais metais, nurodytais susijusios valstybės, vykdant įsipareigojimą, prisiimtą pagal Reglamentą Nr. 1078/77.
Po šių sprendimų 1989 m. kovo 20 d. Taryba priėmė Reglamentą Nr. 764/89, iš dalies pakeičiantį Reglamentą Nr. 857/84 (OL L 84,
p. 2), kuris įsigaliojo 1989 m. kovo 29 d., siekdama suteikti SLOM gamintojams specialų referencinį kiekį, atitinkantį 60 %
jų produkcijos per 12 mėnesių iki įsipareigojimo neprekiauti ar perorientuoti, prisiimto pagal Reglamentą Nr. 1078/77.
Taikant Reglamentą Nr. 764/89, 1989 m. balandžio 20 d. Komisijos reglamentas (EEB) Nr. 1033/89, iš dalies pakeičiantis Reglamentą
(EEB) Nr. 1546/88, nustatantį papildomo mokesčio, numatyto Tarybos reglamento (EEB) Nr. 804/68 5c straipsnyje taikymo sąlygas
(OL L 110, p. 27), įterpė į pastarąjį reglamentą 3a straipsnį, kurio 1 dalies pirmoji pastraipa yra išdėstyta taip:
„(Specialaus referencinio kiekio) prašymas, numatytas Reglamento (EEB) Nr. 857/84 3a straipsnio 1 dalyje, yra pateikiamas
suinteresuoto gamintojo valstybės narės nurodytai kompetentingai institucijai jos numatyta tvarka, su sąlyga, kad gamintojas
gali įrodyti, jog jis dar valdo tą patį ūkį visą ar jo dalį, kuriuos jis valdė prašymo suteikti premiją, numatyto Komisijos
reglamento (EEB) Nr. 1391/78 5 straipsnio 2 dalyje, patenkinimo metu“.

Referenciniai kiekiai perleidžiant ūkį
Dėl pasekmių referenciniams kiekiams perleidžiant ūkį, Reglamento Nr. 857/84, pakeisto 1985 m. vasario 26 d. Tarybos reglamentu
(EEB) Nr. 590/85 (OL L 68, p. 1), 7 straipsnio 1 ir 4 dalys numato:
„1.      Ūkį parduodant, išnuomojant ar perleidžiant paveldėjimo būdu, visi atitinkami referenciniai kiekiai ar jų dalis perduodami
ūkio įgijėjui, nuomininkui ar paveldėtojui, laikantis nustatytų išsamių taisyklių.
Tais atvejais, jei žemė perduodama valdžios institucijoms ir (arba) naudoti visuomenės interesams, nepažeidžiant 3 dalies
antros pastraipos, valstybės narės gali numatyti, kad visi ar dalis referencinių kiekių, suteiktų ūkiui ar daliai ūkio, kuris
yra pardavimo objektu, būtų perduota išeinančiam gamintojui, jei jis ketina tęsti pieno perdirbimo veiklą.
<...>
4.      Jei nuoma pasibaigia, ir nuomininkas neturi teisės ją atnaujinti tomis pačiomis sąlygomis, valstybės narės gali numatyti,
kad visi ar dalis referencinių kiekių, suteiktų ūkiui, kuris yra nuomos objektu, butų perduota išeinančiam nuomininkui, jei
jis ketina tęsti pieno perdirbimo veiklą“.
1988 m. birželio 3 d. Komisijos reglamento (EEB) Nr. 1546/88, nustatančio Reglamento (EEB) Nr. 804/68 (OL L 139, p. 12) 5c straipsnyje
numatyto papildomo mokesčio taikymo sąlygas, 7 straipsnio pirmoji pastraipa numato:
„Reglamento (EEB) Nr. 857/84 7 straipsnio taikymui ir nepažeidžiant to paties straipsnio 3 dalies, referenciniai kiekiai,
suteikti gamintojams ir pirkėjams taikant A ir B formules bei gamintojams, parduodantiems tiesioginiam vartojimui, referenciniai
kiekiai perduodami laikantis šių sąlygų:
1)      referenciniai kiekiai perduodami kartu su ūkiu jį perimantiems gamintojams ūkį parduodant, išnuomojant, perleidžiant paveldėjimo
būdu;
<...>
3)      nuostatos, numatytos 1 ir 2 punktuose bei ketvirtojoje pastraipoje, atsižvelgiant į skirtingus nacionalinius teisės aktus,
yra taikomos pagal analogiją kitiems perdavimo atvejams, kurie turi panašias teisines pasekmes gamintojams;
4)      kai yra taikomos Reglamento (EEB) Nr. 857/84 7 straipsnio 1 dalies antrosios pastraipos nuostatos dėl žemės perdavimo valdžios
institucijoms ir (arba) naudoti visuomenės interesams bei to paties straipsnio 4 dalies nuostatos dėl  nuomos pasibaigimo
neturint galimybės ją atnaujinti tomis pačiomis sąlygomis, visi ar dalis referencinių kiekių, skirtų ūkiui, kuris, priklausomai
nuo aplinkybių, yra pardavimo ar nuomos objektu, perduodami susijusiam gamintojui, jei jis ketina tęsti pieno perdirbimo veiklą,
su sąlyga, kad taip perduota referencinių kiekių suma ir perimamo ūkio ar ūkio, kuriame jis tęsia gamybą, referenciniai kiekiai
nebūtų didesni už referencinius kiekius, kuriuos jis turėjo iki perdavimo ar nuomos pasibaigimo“.

Žalos atlyginimas ir senatis
Teisingumo Teismas preliminariu 1992 m. gegužės 19 d. sprendimu
Mulder ir kt. prieš Tarybą ir Komisiją
(C‑104/89 ir C‑37/90, Rink. p. I–3061, toliau –
Mulder II
), pripažino Europos bendriją atsakinga už kai kurių pieno ir pieno produktų gamintojų, kurie buvo įsipareigoję pagal Reglamentą
Nr. 1078/77 ir kuriems dėl to buvo užkirstas kelias pardavinėti pieną, taikant Reglamentą Nr. 857/84, patirtą žalą.
Po šio sprendimo Taryba ir Komisija 1992 m. rugpjūčio 5 d.
Europos Sąjungos oficialiajame leidinyje
paskelbė pranešimą 92/C‑198/04 (OL C 198, p. 4, toliau – 1992 m. rugpjūčio 5 d. pranešimas). Šiuo pranešimu teigiama:
„Po Europos Bendrijų Teisingumo Teismo 1992 m. gegužės 19 d. priimto sprendimo sujungtose bylose C‑104/89 (
Mulder
) ir C‑37/90 (
Heinemann
), Europos Bendrijų institucijos mano, kad yra būtina pranešti suinteresuotiems asmenims šią informaciją.
1)      Teisingumo Teismas pripažino, kad Bendrijos deliktinė atsakomybė pagal EB sutarties 215 straipsnį kyla kiekvienam gamintojui,
apibrėžtam Reglamento (EEB) Nr. 857/84 12 straipsnio c punkte, kuris patyrė atitaisomą žalą minėto sprendimo prasme dėl to,
kad tinkamu laiku negalėjo gauti pieno kvotos dėl dalyvavimo Reglamento (EEB) Nr. 1078/77 numatytame režime, ir kuris iš esmės
atitinka šiame sprendime patvirtintus kriterijus ir sąlygas.
2)      Institucijos įsipareigoja visų 1 punkte numatytų gamintojų atžvilgiu iki 3 punkte numatyto termino pabaigos nesinaudoti Teisingumo
teismo statuto 43 straipsnyje numatyta išimtimi dėl senaties,  jeigu iki šio pranešimo paskelbimo
Europos Sąjungos oficialiajame leidinyje
arba iki datos, kai gamintojai jau kreipėsi į vieną iš institucijų, teisė į žalos atlyginimą dar nebuvo pasibaigusi.
3)      Kad 1992 m. gegužės 19 d. sprendimas būtų visiškai įgyvendintas, institucijos priims praktines taisykles dėl žalos, įskaitant
palūkanas, atlyginimo suinteresuotiems asmenims.
Institucijos patikslins, kokioms valdžios institucijoms ir per kokį terminą turės būti pateikti reikalavimai. Gamintojams
garantuojama, kad nebus sudaromos kliūtys jų teisių pripažinimui, jei jie iki šio termino pradžios neteiks reikalavimų Bendrijos
ar nacionalinėms valdžios institucijoms“.
Po 1992 m. rugpjūčio 5 d. pranešimo Taryba 1993 m. liepos 22 d. priėmė Reglamentą (EEB) Nr. 2187/93, numatantį žalos atlyginimą
tam tikriems pieno ar pieno produktų gamintojams, kuriems laikinai buvo užkirstas kelias vykdyti savo veiklą (OL L 196, p. 6).
Minėto reglamento 8 straipsnis numato:
„1.      Žala atlyginama tik už laikotarpį, kurio atžvilgiu nebuvo pasibaigusi teisė į žalos atlyginimą.
2.      Nustatant laikotarpį, už kurį yra atlyginama žala:
a)      Teisingumo Teismo statuto 43 straipsnyje numatyto penkerių metų senaties termino nutraukimo data yra reikalavimo Bendrijų
institucijoms pareiškimo data arba, jei buvo pareikštas ieškinys Teisingumo Teismui, ieškinio įrašymo į Teisingumo Teismo
bylų registrą data, arba vėliausiai institucijų pranešimo, paskelbto
Europos Sąjungos oficialiajame leidinyje
Nr. C 198, data, t. y. 1992 m. rugpjūčio 5d.;
<...>“
Reglamento Nr. 2187/93 10 straipsnio 2 dalis numato:
„Gamintojas pareiškia savo reikalavimus kompetentingai valdžios institucijai. Gamintojo reikalavimai turi būti pareikšti kompetentingai
valdžios institucijai vėliausiai 1993 m. rugsėjo 30 d. Reikalavimai, pareikšti po šios datos, bus atmesti.
Teisingumo Teismo statuto 43 straipsnyje numatytas senaties terminas visų gamintojų atžvilgiu pradedamas skaičiuoti iš naujo
nuo datos, numatytos pirmojoje pastraipoje, jei joje numatytas reikalavimas nebuvo pareikštas iki šios datos ir senaties terminas
nebuvo nutrauktas dėl Teisingumo Teisme pagal Statuto 43 straipsnį pareikšto ieškinio“.
Teisingumo Teismo statuto EB 43 straipsnis numato:
„Bylos prieš Bendrijas su deliktine atsakomybe susijusiais klausimais nebekeliamos praėjus penkeriems metams po tokio įvykio,
dėl kurio norima bylą iškelti. Ieškinio senaties terminas nutraukiamas, jei byla pradedama nagrinėti Teisme arba jei prieš
iškeliant tokią bylą nukentėjusioji šalis paduoda prašymą atitinkamai Bendrijų institucijai. Pastaruoju atveju byla turi būti
iškelta per EB sutarties 173 straipsnyje nustatytą dviejų mėnesių laikotarpį; tam tikrais atvejais taikomos EB sutarties 175 straipsnio
antrosios pastraipos nuostatos“.
Pagal EB sutarties 175 straipsnio pirmąją ir antrąją pastraipas (dabar EB 232 straipsnio pirmoji ir antroji pastraipos):
„Jei Europos Parlamentas, Taryba ar Komisija, pažeisdami šią Sutartį, nesiima atitinkamų veiksmų, valstybės narės ir kitos
Bendrijos institucijos gali kreiptis į Teisingumo Teismą su ieškiniu dėl šio pažeidimo nustatymo.
Ieškinys priimamas tiktai tuo atveju, jeigu ta institucija buvo pirmiau paraginta imtis atitinkamų veiksmų. Jei per du mėnesius
po tokio paraginimo ta institucija neapibrėžia savo pozicijos, ieškinys gali būti pareiškiamas per kitus du mėnesius“.
Bylose, minėtose sprendime
Mulder II
, Teisingumo Teismas nusprendė dėl reikalaujamo žalos atlyginimo dydžio 2000 m. sausio 27 d. sprendimu
Mulder
ir kt. prieš Tarybą ir Komisiją
(C‑104/89 ir C‑37/90, Rink. p. I–203).

Nyderlandų režimas
Įgyvendindama Reglamentus Nr. 764/89 ir Nr. 1033/89, Nyderlandų Karalystė 1989 m. gegužės 16 d. priėmė sprendimą, pavadintą
„
Beschikking Superheffing SLOM-deelnemers
“ (sprendimas dėl papildomo mokesčio, taikomo gyvulių skerdimo ar pieninių karvių perorientavimo sistemos dalyviams, toliau
– BSD). Šio sprendimo 3 straipsnio 1 dalis numato, kad laikini referenciniai kiekiai remiantis BSD gali būti suteikti, tik
jei „prašymo pateikimo metu gamintojas tebeturi kaip savininkas, ilgalaikis nuomininkas ar nuomininkas visą šiuo pagrindu
savo sąskaita ir savo rizika eksploatuojamą įmonę ar jos dalį, dėl kurių sudarė prekybos atsisakymo sutartį <...>“.

Faktinės bylos aplinkybės
Faktinės aplinkybės, kuriomis remiantis G. van den Berg pateikė apeliacinį skundą, yra išdėstytos skundžiamo sprendimo 14–21 punktuose:
„14      Ieškovas yra pieno gamintojas Nyderlanduose. Įsipareigojęs pagal Reglamentą Nr. 1078/77 neprekiauti pienu (įsipareigojimas
baigėsi 1985 m. vasario 23 d.), jis referenciniais metais, nustatytais taikant Reglamentą Nr. 857/84, negamino pieno. Dėl
to jam nebuvo suteikti referenciniai kiekiai po šio reglamento įsigaliojimo.
15      1985 m. gegužės 1 d. ieškovas įsigijo ūkį Dalfsen (Nyderlandai), kurį jis vienerius metus valdė bendrai su pirminiu ūkiu,
esančiu Wijhe (Nyderlandai). 1986 m. gegužės 13 d. jis pardavė savo ūkį Wijhe.
16      1989 m. kovo 31 d. jų advokato laišku, adresuotu [Europos Sąjungos] Tarybai ir [Europos Bendrijų] Komisijai, ieškovas ir 351
kitas gamintojas, dėl įsipareigojimo pagal Reglamentą Nr. 1078/77 netiekę pieno referenciniais metais, bendrai vadinami SLOM
gamintojais, išvardyti minėto laiško priede, nurodė, kad jie laiko Bendriją atsakinga už žalą, atsiradusią dėl Reglamento
Nr. 857/84 negaliojimo, pripažinto Teisingumo Teismo sprendimu
Mulder I
. Institucijos į šį laišką neatsakė.
17      Remdamasis sprendimu
Mulder I
ir priimtu Reglamentu Nr. 764/89, ieškovas 1989 m. birželio mėn. vėl pateikė prašymą suteikti kotą. 1989 m. rugpjūčio 30 d.
šis prašymas buvo atmestas tuo pagrindu, kad ieškovas nebevaldė ūkio, kurį jis valdė įsipareigojimo neprekiauti prisiėmimo
metu.
18      Ieškovas nesėkmingai skundė šį sprendimą atmesti jo prašymą nacionaliniuose teismuose. Minėtas sprendimas įsigaliojo toks,
koks buvo priimtas.
19      1992 m. liepos 14 d. laišku ieškovo atstovas pareikalavo sustabdyti senaties termino skaičiavimą ieškovui ir 1989 m. kovo
31 d. laiško priede išvardintiems gamintojams nuo šio laiško pateikimo datos. 1992 m. liepos 22 d. laišku Tarybos juridinės
tarnybos generalinis direktorius atsakė, kad senaties terminas buvo pradėtas iš naujo skaičiuoti 348 gamintojams, taip pat
ir ieškovui, kurie nepareiškė ieškinio. Vis dėlto jis pripažino, kad 1992 m. liepos 14 d. laiškas jų atžvilgiu galėtų būti
laikomas nauju preliminariu prašymu pagal Teisingumo Teismo statuto 43 straipsnį. Be to, jis nurodė, kad Taryba nesirems senaties
terminu nuo šios datos iki 1992 m. rugsėjo 17 d. ta apimtimi, kiek susijusių asmenų reikalavimų atlyginti žalą pateikimo senaties
terminas 1992 m. liepos 14 d. dar nebuvo pasibaigęs. Galiausiai jis nurodė:
„Per šį laikotarpį institucijos, atsižvelgdamos į Teisingumo Teismo sprendimą, pasistengs bendrai priimti praktines žalos
atlyginimo taisykles.
Taigi nėra būtina šiuo metu pareikšti ieškinius Teisingumo Teisme siekiant sustabdyti senaties terminą.
Jei šios taisyklės nebus patvirtintos iki rugsėjo 17 d., Taryba jus informuos, kaip reikia toliau elgtis“.
20      1993 m. rugsėjo 10 d. laišku dėl žalos atlyginimo tam tikriems gamintojams pagal Reglamentą Nr. 2187/93 Komisija Nyderlandų
valdžios institucijoms nurodė:
„Pridedamas SLOM ieškovų sąrašas, kurie pagal bendrą Bendrijų institucijų 1992 m. rugpjūčio 5 d. pranešimą sustabdė senaties
termino skaičiavimą jų reikalavimams dėl žalos atlyginimo, pareiškę reikalavimus Komisijai, Tarybai ar Teisingumo Teismui“.
21      Šiame sąraše buvo ieškovo pavardė ir nurodyta data – 1989 m. kovo 31 d., – kai jam buvo sustabdytas senaties termino skaičiavimas
remiantis 1992 m. rugpjūčio 5 d. pranešimu“.

Procesas Pirmosios instancijos teisme ir skundžiamas sprendimas
1997 m. balandžio 29 d. G. van

den Berg Pirmosios instancijos teismo sekretoriatui pateikė ieškinį prieš Tarybą ir Komisiją dėl Bendrijos deliktinės atsakomybės
pagal sutarties 178 ir 215 straipsnius.
Pirmosios instancijos teismas 1997 m. birželio 24 d. nutartimi sustabdė procesą, kol bus priimtas Teisingumo Teismo galutinis
sprendimas bylose
Mulder ir kt. prieš Tarybą ir Komisiją
(C‑104/89) ir
Heinemann prieš Tarybą ir Komisiją
(C‑37/90). Išklausius šalis 1998 m. rugsėjo 30 d. neoficialiame susirinkime, procesas Pirmosios instancijos teismo ketvirtosios
kolegijos pirmininko 1999 m. kovo 11 d. nutartimi buvo atnaujintas.
Savo ieškinyje G. van

den Berg prašė priteisti iš Bendrijos 606 315 NLG patirtų nuostolių kartu su 8 % metinėmis palūkanomis nuo ieškinio pareiškimo
dienos.
Skundžiamu sprendimu Pirmosios instancijos teismas atmetė ieškinį kaip nepriimtiną ir priteisė iš G. van

den Berg bylinėjimosi išlaidas.

Dėl Bendrijos atsakomybės
Pirmosios instancijos teismas skundžiamo sprendimo 38 punkte priminė sąlygas, kurioms esant gali kilti Bendrijos atsakomybė.
Jis skundžiamo sprendimo 39 ir 40 punktuose nusprendė, kad ši atsakomybė SLOM gamintojų atžvilgiu kyla dėl teisėtų lūkesčių
principo pažeidimo.
Dėl reikalavimo atlyginti nuostolius, atsiradusius nuo 1985 m. vasario 23 d. iki 1986 m. gegužės 13 d. – data, kada G. van
den Berg pardavė savo SLOM ūkį, t. y. ūkį, dėl kurio buvo prisiimtas įsipareigojimas neprekiauti pagal Reglamentą Nr. 1078/77,
– Pirmosios instancijos teismas skundžiamo sprendimo 42 punkte konstatavo, kad yra akivaizdu, jog ieškovui, taikant Reglamentą
Nr. 857/84, buvo užkirstas kelias tiekti pieną, ir kad atitinkamą žalą turi atlyginti Bendrija.
Kituose skundžiamo sprendimo punktuose Pirmosios instancijos teismas aiškinosi, kokia apimtimi nurodyta žala už laikotarpį
po 1986 m. gegužės 13 d. buvo pirmojo atsisakymo ieškovui suteikti kvotą 1985 m. pasekmė.
Šiuo klausimu jis skundžiamo sprendimo 44–46 punktuose nusprendė:
„44      Primintina, kad ieškovas perleido savo SLOM ūkį 1986 m. ir perkėlė savo gamybinę veiklą į kitą ūkį dėl ekonominio efektyvumo
priežasčių. Dėl to, akivaizdu, kad šis ieškovo savanoriškai priimtas sprendimas nebuvo visiškai susijęs su atsisakymu suteikti
kvotą, kurios jis reikalavo po įsipareigojimo neprekiauti pabaigos 1985 m.
45      Be to, iš Reglamento Nr. 857/84, iš dalies pakeisto Reglamentu Nr. 590/85 <...>, 7 straipsnio 1 dalies, skaitomos kartu su
Reglamento Nr. 1546/88 7 straipsniu, matyti, kad net įsipareigojimo neprekiauti ar perorientuoti neprisiėmusio gamintojo atveju
galimybės perkelti kvotą iš vieno ūkio į kitą buvo ribotos ir įmanomos tik tais atvejais, kai žemė perduodama valdžios institucijoms
ir (arba) naudoti visuomenės interesams (7 straipsnio 1 dalis) arba kai nuoma pasibaigia ir nėra galimybės ją atnaujinti (7 straipsnio
4 dalis).
46      Dėl to net pripažįstant, kad gamintojai, turintys referencinius kiekius, galėjo 1985–1986 m. juos perkelti pagal Nyderlandų
administracinę praktiką, tai nepriklausytų Bendrijos teisės aktų leidėjo kompetencijai, ir prireikus pačios Nyderlandų valdžios
institucijos turėtų užtikrinti, kad ieškovas nebūtų diskriminuojamas“.
Skundžiamo sprendimo 47 punkte Pirmosios instancijos teismas konstatavo, kad po Reglamento Nr. 764/89 įsigaliojimo G. van
den Berg prašymas suteikti jam kvotą pagal šį reglamentą buvo atmestas remiantis Reglamento Nr. 1546/88, iš dalies pakeisto
Reglamentu Nr. 1033/89, 3a straipsnio 1 dalimi, pagal kurią specialių referencinių kiekių suteikimas turėjo būti pagrįstas
įrodymu, kad gamintojas prašymo pateikimo metu valdo visą SLOM ūkį ar jo dalį.
Skundžiamo sprendimo 48 punkte Pirmosios instancijos teismas šią sąlygą patikslino:
„Taigi priešingai nei ieškovas tvirtina, ir kaip Teisingumo Teismas yra konstatavęs daugelyje sprendimų (žr.,
inter alia
, 1994 m. sausio 27 d. Sprendimą
Herbrink
, C‑98/91, Rink. p. I‑223), šis reikalavimas specialių referencinių kiekių srityje yra ribojamas principo, numatyto Reglamento
Nr. 857/84 7 straipsnio 1 dalyje, pagal kurį referenciniai kiekiai yra perkeliami su žeme, kuriai jie buvo paskirti (13 punktas).
Tokiomis sąlygomis ieškovas negali tvirtinti, kad šio reikalavimo taikymas jam pažeidžia teisėtų lūkesčių principą, kadangi
jis SLOM ūkio perdavimo metu negalėjo numatyti, jog bus taikoma ši sąlyga“.
Skundžiamo sprendimo 49 ir 50 punktuose Pirmosios instancijos teismas padarė šias išvadas:
„49      Kadangi ieškovo SLOM ūkio pardavimas nebuvo aplinkybė, dėl kurios neteisėtai buvo atsisakyta suteikti kvotą 1985 m., ir šiam
pardavimui netaikoma Reglamente Nr. 857/84 numatyta perkėlimo galimybė, Bendrija nėra atsakinga už priežastis, dėl kurių ieškovui
negalėjo būti suteikta kvota pagal Reglamentą Nr. 764/89 ir už dėl to atsiradusią žalą.
50      Dėl to ieškovo patirti nuostoliai dėl referencinių kiekių nesuteikimo galėjo atsirasti tik po 1986 m. gegužės 13 d“.

Dėl senaties
Pirmosios instancijos teismas skundžiamo sprendimo 58–60 punktuose aiškinosi sąlygas, dėl kurių galėjo būti remiamasi senatimi.
Jis patikslino, kad nuo 1985 m. vasario 23 d. (Reglamento Nr. 857/84 taikymo G. van den Berg atžvilgiu data), sąlygos bylos
iškėlimui prieš Bendriją dėl žalos atlyginimo buvo įvykdytos, ir buvo pradėtas skaičiuoti senaties terminas. Pirmosios instancijos
teismas konstatavo, kad šioje byloje teisė į žalos atlyginimą yra susijusi su vienas po kito einančiais laikotarpiais, prasidėjusiais
tomis dienomis, kai prekyba buvo neįmanoma.
Remiantis Teisingumo Teismo statuto 43 straipsniu, Pirmosios instancijos teismas skundžiamo sprendimo 61 punkte nurodė, kad
senaties terminas baigėsi praėjus penkeriems metams po 1986 m. gegužės 13 d., t. y. 1991 m. gegužės 13 d. – SLOM ūkio pardavimo
data, – jeigu jis nebuvo nutrauktas iki šios datos.
Dėl galimo senaties termino nutraukimo Pirmosios instancijos teismas skundžiamo sprendimo 63 punkte nusprendė, kad ieškovas,
siekdamas, kad būtų nutrauktas senaties terminas, numatytas minėtame 43 straipsnyje, negali remtis 1989 m. kovo 31 d. laišku,
adresuotu institucijoms, kadangi po šio laiško nebuvo pareikštas ieškinys Pirmosios instancijos teisme.
G. van den Berg argumentas, kad iš 1992 m. rugpjūčio 5 d. pranešimo taikymo jo atžvilgiu matyti, jog Taryba ir Komisija įsipareigojo
nesiremti senatimi nuo 1989 m. kovo 31 d. – data, kada jis kreipėsi į šias institucijas,  buvo paneigtas skundžiamo sprendimo
65–67 punktuose:
„65      Šiuo klausimu primintina, kad 1992 m. rugpjūčio 5 d. pranešime esantis atsisakymas remtis senatimi buvo vienašalis aktas,
skirtas paskatinti gamintojus palaukti, kol įsigalios Reglamente Nr. 2187/93 numatyta periodinė žalos atlyginimo sistema,
siekiant apriboti ieškinių skaičių ((1998 m. lapkričio 25 d.) sprendimo
Steffens prieš Tarybą ir Komisiją
, (T‑222/97, Rink. p. II‑4175), 38 punktas).
66      Šis pranešimas buvo skirtas specialiai gamintojams, kurių teisė į žalos atlyginimą dar nebuvo pasibaigusi jo paskelbimo
Oficialiajame leidinyje
metu ar tuo metu, kai jie kreipėsi į vieną iš institucijų <...>. Šią nuorodą atsakovai adresavo gamintojams, kurie kreipėsi
į institucijas iki minėto pranešimo paskelbimo reikalaudami žalos atlyginimo, remiantis sprendimu
Mulder II
ir kurių atsakovai prašė nereikšti ieškinių dėl žalos atlyginimo, o palaukti reglamento dėl periodinio žalos mokėjimo. Šios
nuorodos tikslas iš tikrųjų buvo apsaugoti gamintojų teises į žalos atlyginimą.
67      Taigi konstatuotina, kad į 1989 m. kovo 31 d. laišką atsakovai niekada neatsakė ir kad dėl to jie neprisiėmė jokio įsipareigojimo
ieškovui tuo metu. Tokiomis aplinkybėmis ieškovas negali remtis 1992 m. rugpjūčio 5 d. pranešimu“.
Skundžiamo sprendimo 68–70 punktuose Pirmosios instancijos teismas atmetė G. van den Berg argumentą, kad jo pavardė buvo sąraše,
išsiųstame Nyderlandų valdžios institucijoms 1993 m. rugsėjo 10 d., t. y. po Reglamento Nr. 2187/93 įsigaliojimo, Komisijos
laišku, kuris išvardijo gamintojus, kuriems galiojo įsipareigojimas netaikyti senaties termino, nurodytas 1992 m. rugpjūčio
5 d. pranešime (toliau – 1993 m. rugsėjo 10 d. sąrašas).
Šiuo klausimu Pirmosios instancijos teismas skundžiamo sprendimo 69 punkte nurodo:
„<...> šis sąrašas buvo skirtas nacionalinėms valdžios institucijoms, nurodant joms, tuo atveju, jei jos gautų reikalavimus
dėl žalos atlyginimo remiantis susitarimu, numatytu Reglamente Nr. 2187/93, nuo kada buvo nutrauktas senaties terminas. Šis
sąrašas neišskyrė SLOM gamintojų, kuriems buvo suteikti referenciniai kiekiai ir kurie galėjo naudotis susitarimo pasiūlymu,
numatytu Reglamente Nr. 2187/93, iš gamintojų, kuriems, kaip ir ieškovui, nebuvo suteiktos kvotos, ir todėl jie nepateko į
susitarimo taikymo sritį. Dėl to ieškovo pavardė per klaidą buvo įrašyta į šį sąrašą“.
Skundžiamo sprendimo 70 punkte Pirmosios instancijos teismas patikslino, kad tokia klaida ieškovui negalėjo suteikti vilčių,
kad jam taikytinas 1992 m. rugpjūčio 5 d. pranešime numatytas įsipareigojimas ir kad jo reikalavimo senaties terminas buvo
nutrauktas nuo 1989 m. kovo 31 d. Iš tikrųjų Pirmosios instancijos teismo manymu, 1993 m. rugsėjo 10 d. sąrašo išsiuntimo
metu ieškovas jau galėjo žinoti, kad jam nepriklauso išmokos pagal susitarimą, numatytą Reglamente Nr. 2187/93, ir kad dėl
to jis nėra susijęs su minėtu įsipareigojimu.
Skundžiamo sprendimo 71 punkte Pirmosios instancijos teismas atmetė argumentą dėl diskriminacijos, konstatuodamas, kad Tarybos
ir Komisijos pozicija dėl ieškinio senaties negali būti laikoma diskriminuojančia ieškovą, lyginant su Komisijos požiūriu
į SLOM gamintojus, kuriems buvo atlyginta žala, kadangi jų padėtis skyrėsi nuo asmenų, kuriems buvo taikomas Reglamentas Nr. 2187/93,
padėties.
Dėl G. van den Berg tvirtinimo, kad Komisijos juridinio skyriaus narys telefonu patvirtino ieškovo atstovui, kad 1989 m. kovo
31 d. laiškas yra dokumentas, nutraukiantis senaties termino skaičiavimą, Pirmosios instancijos teismas skundžiamo sprendimo
72 punkte konstatavo, kad tai nėra patvirtinta jokiais įrodymais.

Šalių reikalavimai ir panaikinimo pagrindai
G. van den Berg Teisingumo Teismo prašo:
–        panaikinti skundžiamą sprendimą,
–        perduoti bylą Pirmosios instancijos teismui nagrinėti iš naujo ir
–        priteisti iš Tarybos ir Komisijos bylinėjimosi išlaidas.
Taryba Teisingumo Teismo prašo:
–        atmesti apeliacinį skundą kaip iš dalies nepriimtiną ir bet kuriuo atveju kaip visiškai nepagrįstą ir
–        priteisti iš ieškovo bylinėjimosi išlaidas.
Komisija Teisingumo Teismo prašo:
–        pripažinti apeliacinį skundą nepagrįstu,
–        nepatenkinus šio prašymo, pripažinti nepriimtinu ieškinį dėl žalos atlyginimo ir
–        priteisti iš ieškovo bylinėjimosi išlaidas.
G. van den Berg nurodo tris apeliacinio skundo pagrindus, kuriais remdamasis prašo panaikinti skundžiamą sprendimą.
Savo pirmuoju apeliacinio skundo pagrindu jis nurodo sutarties 215 straipsnio antrosios pastraipos pažeidimą, teisėtų lūkesčių
ir motyvavimo principų pažeidimą, taip pat klaidingą priežastinio ryšio aiškinimą, kadangi Pirmosios instancijos teismas neteisingai
vertino Bendrijos atsakomybę, tvirtindamas, kad už žalą, kurią ieškovas patyrė po 1986 m. gegužės 13 d., Bendrija nėra atsakinga.
Antruoju ir trečiuoju pagrindais G. van den Berg tvirtina, kad Pirmosios instancijos teismas pažeidė lygybės, teisinio tikrumo,
teisėtų lūkesčių ir motyvavimo principus, kadangi jis, vertindamas senaties klausimą, ignoravo esmines faktines aplinkybes
arba išdėstė jas akivaizdžiai klaidingai. Šiuo klausimu ieškovas tvirtina, kad Pirmosios instancijos teismas užmiršo konstatuoti,
kad Komisija atsisakė remtis senatimi prieš tam tikrus SLOM gamintojus, tarp kurių buvo ir jis, ir neteisingai manė, kad jo
reikalavimas nebegali būti pareikštas dėl senaties termino pabaigos.

Dėl apeliacinio skundo

Dėl pirmojo apeliacinio skundo pagrindo
Savo pirmuoju pagrindu G. van

den Berg skundžia Pirmosios instancijos teismo pateiktą teisinį įvertinimą skundžiamo sprendimo 43–50 punktuose, kuriuose
buvo sprendžiamas klausimas, ar Bendrijos atsakomybė ieškovo atžvilgiu baigiasi nuo datos, kai jis perkėlė savo pirminį ūkį,
ir dėl perkėlimo fakto.
Grįsdamas šį pirmąjį apeliacinio skundo pagrindą, G. van den Berg nurodo tris kaltinimus. Jie pateikiami, pirmiausia, dėl
Pirmosios instancijos teismo klaidingo Bendrijos ir valstybių narių vykdomųjų institucijų uždavinių ir kompetencijos pasidalinimo
interpretavimo; antra, dėl teisėtų lūkesčių principo pažeidimo ir minėto sprendimo
Herbrink
nesilaikymo dėl Reglamente Nr. 1033/89 numatytos sąlygos taikymo, pagal kurią SLOM gamintojas turi turėti visą pirminį ūkį
ar jo dalį, ir , trečia, dėl klaidingo priežastinio ryšio sąlygos taikymo.
Pirmasis ir trečiasis kaltinimai, kuriuos reikia vertinti kartu, yra nagrinėjami šio sprendimo 49–62 punktuose, o antras –
63–73 punktuose.
Dėl pirmojo ir trečiojo kaltinimų
–       G. van den Berg argumentai
Pirmuoju kaltinimu dėl klaidingo Bendrijos ir valstybių narių vykdomųjų institucijų uždavinių ir kompetencijos pasidalinimo
interpretavimo G. Berg ginčija,
inter alia
, skundžiamo sprendimo 46 punkte esantį Pirmosios instancijos teismo vertinimą  dėl „režimo“, taikomo „įprastiems gamintojams“,
t. y. gavusiems referencinius kiekius. Siekiant įvertinti jų teises nėra būtina nustatyti, ar nagrinėjamos taisyklės tiesiogiai
išplaukia iš Bendrijos teisės aktų ar iš nacionalinių vykdomųjų priemonių, kadangi pastarosios atitinka Bendrijos teisės aktus.
Reikia išsiaiškinti, ar Bendrijų institucijos, priėmusios teisės aktus, tokius kaip Reglamentai Nr. 764/89 ir Nr. 1033/89,
dėl specialių referencinių kiekių suteikimo SLOM gamintojams, turėjo teisinę pareigą traktuoti SLOM gamintojus kuo vienodžiau
su kitais nacionaliniais gamintojais.
G. van den Berg teigia, kad jis nesupranta Pirmosios instancijos teismo tvirtinimo, esančio skundžiamo sprendimo 46 punkte,
kad „prireikus pačios Nyderlandų valdžios institucijos turėtų užtikrinti, kad ieškovas nebūtų diskriminuojamas“. Savaime aišku,
kad Nyderlandų valdžios institucijos turėjo ieškovą traktuoti be diskriminacijos, tačiau klausimas yra – ar Bendrijos teisės
aktai suteikė tokią galimybę minėtoms valdžios institucijoms. Ieškovas nurodo, kad taip nebuvo. Teisiškai neteisinga prielaida,
kuria remiasi minėtas tvirtinimas, yra ta, kad įgyvendindamos Reglamentą Nr. 764 ir Reglamentą 1033/89 jos turėjo galimybę
ieškovui suteikti referencinius kiekius lygybės principo pagrindu.
Trečiuoju kaltinimu tvirtinama, kad Pirmosios instancijos teismas klaidingai pritaikė sąlygą dėl priežastinio ryšio tarp neteisėto
atsisakymo suteikti referencinius kiekius ir tariamos žalos. G.  van

den Berg tvirtina, kad, priešingai nei nusprendė Pirmosios instancijos teismas, atsisakymas jam suteikti specialius referencinius
kiekius 1989 m. negali būti siejamas su faktu, kad jis perkėlė savo ūkį, šis atsisakymas turi būti  siejamas su taikomais
Bendrijos teisės aktais, dėl kurių ieškovas ir „įprastas gamintojas“ buvo traktuojami skirtingai. Principas yra toks, kad
ūkio perkėlimas, kaip tai padarė ieškovas, neturi turėti neigiamų pasekmių tokiam gamintojui.
G. van den Berg ypač daro nuorodą į tariamą Nyderlandų administracinę praktiką, leidžiančią pieno gamintojams, kuriems buvo
suteikti referenciniai kiekiai taikant Reglamentą Nr. 857/84, perkelti ūkį iš vienos vietos į kitą, neprarandant šių referencinių
kiekių, su sąlyga, kad mažiausiai metus abu ūkiai yra dalis to paties pieno ūkio. Ieškovas nurodo, kad ši praktika atitiko
Bendrijos teisę. Jo manymu, dėl šio atitikimo žalą, kurią jis nurodo patyręs po savo pirminio ūkio pardavimo iki Reglamento
Nr. 764/89 įsigaliojimo, turi padengti Bendrijų institucijos.
Atsisakymas ieškovui 1989 m. suteikti specialius referencinius kiekius taikant šį reglamentą negali būti pagrįstas tuo, kad
jis perkėlė savo ūkį. Šis atsisakymas turi būti pagrįstas taikytinais Bendrijos teisės aktais, dėl kurių jis, kaip SLOM gamintojas,
buvo traktuojamas skirtingai nuo „įprasto gamintojo“.
G. van den Berg tvirtina, kad jis nesupranta priežastinio ryšio idėjos, kuria vadovavosi Pirmosios instancijos teismas. Pirmosios
instancijos teismas taikė priežastinio ryšio tarp pirminių teisės aktų dėl papildomo mokesčio ir ūkio perkėlimo 1986 m. kriterijų.
Tačiau tokio ryšio akivaizdžiai nebuvo. Ieškovo manymu, tinkamas priežastinis ryšys turi būti nagrinėjamas tarp Bendrijos
teisės aktų leidėjo neteisėtų veiksmų ir ieškovo prarasto pelno.
–       Teisingumo Teismo vertinimas
Skundžiamo sprendimo 43 punkte Pirmosios instancijos teismas teisingai nurodė, kad reikia nustatyti, kokia apimtimi nurodyta
žala laikotarpiu po 1986 m. gegužės 13 d. kilo dėl pirmojo atsisakymo suteikti ieškovui kvotą 1985 m. Kadangi Pirmosios instancijos
teismas konstatavo, kad SLOM ūkio pardavimas nebuvo šio atsisakymo pasekmė, šis konstatavimas turi būti suprantamas taip,
kad minėtas pardavimas negali būti laikomas grandimi šiuo atsisakymu sukeltų įvykių grandinėje.
Kaip nurodė generalinė advokatė savo išvados 55 ir 56 punktuose, Bendrijų institucijų veiksmai yra žalos priežastis tik tuo
atveju, kai galima nustatyti tiesioginį priežastinį ryšį tarp šių veiksmų ir patirtos žalos. Reikiamo priežastinio ryšio nėra,
jei žala būtų vis tiek atsiradusi be Bendrijų institucijų nagrinėjamų veiksmų.
Tačiau jei G. van den Berg būtų buvę suteikti referenciniai kiekiai taikant Reglamentą Nr. 857/84, ūkio pardavimo atveju jis
negalėtų perkelti jų į naują ūkį dėl priežasčių, nurodytų skundžiamo sprendimo 45 punkte. Dėl šios priežasties po pirminio
ūkio pardavimo atsiradusi žala nepriklauso nuo neteisėto atsisakymo suteikti referencinius kiekius pasibaigus įsipareigojimui
neprekiauti.
Argumentas dėl tariamos Nyderlandų administracinės praktikos negali būti pripažintas tinkamu. Iš tikrųjų ji nepagrįsta jokiais
Bendrijos teisės aktais dėl papildomo mokesčio, taikomais G. van

den Berg ūkio pardavimo metu.
Dėl Pirmosios instancijos tvirtinimo, kad Nyderlandų valdžios institucijos turėjo užtikrinti ieškovo nediskriminavimą, iš
skundžiamo sprendimo 46 punkto aiškiai matyti, kad jis yra perteklinis. Kaltinimai dėl Pirmosios instancijos teismo sprendimo
perteklinių motyvų turi būti atmesti iš karto, kadangi dėl to sprendimas negalėtų būti panaikintas (žr. 2002 m. spalio 24 d.
sprendimo
Aéroports de Paris prieš Komisiją
, C‑82/01 P, Rink. p. I–9297, 41 punktą).
G. van den Berg tvirtinimas, kad atsisakymas suteikti jam 1989 m. specialius referencinius kiekius taikant Reglamentą Nr. 764/89
neturėtų būti grindžiamas faktu, kad jis perkėlė savo ūkį,  remiasi prielaida, kad gamintojai, kuriems buvo suteikti referenciniai
kiekiai, galėjo juos išsaugoti, remdamiesi tariama Nyderlandų administracine praktika, net ir parduodami savo pirminį ūkį.
Tačiau, kaip matyti iš šio sprendimo 59 punkto, tokia praktika nėra pagrįsta jokiais Bendrijos teisės aktais.
Iš to, kas pasakyta, matyti, kad pirmasis ir trečiasis kaltinimai, pateikti G. van

den Berg grindžiant savo apeliacinio skundo pirmąjį pagrindą, atmestini.
Dėl antrojo kaltinimo
–       G. van den Berg argumentai
Antruoju kaltinimu G. van den Berg priekaištauja Pirmosios instancijos teismui skundžiamo sprendimo 48 punkte pažeidus teisėtų
lūkesčių apsaugos principą. Jis mano, kad Pirmosios instancijos teismas nusprendė, kad ieškovas negali remtis šiuo principu,
kadangi nurodytiems lūkesčiams netaikytina tokia apsauga.
G. van den Berg nurodo, kad jis tikėjosi, jog nebus traktuojamas skirtingai nei gamintojas, kuriam buvo suteikti referenciniai
kiekiai, t. y. nebus nustatyta išskirtinių apribojimų vien tik dėl to, kad jis yra SLOM gamintojas. Būtent tokius lūkesčius
Teisingumo Teismas pripažino teisėtais minėtame sprendime
Herbrink
. Šiuo klausimu G. van den Berg ypač remiasi pastarojo sprendimo 15 punktu.
Jis tvirtina, kad tuo metu, kai jis perkėlė savo ūkį, jis teisėtai galėjo tikėtis, kad 1989 m. jis nebus retroaktyviai traktuojamas
skirtingai nei „įprastas gamintojas“.
–       Teisingumo Teismo vertinimas
Iš sprendimo
Mulder I
24 punkto matyti, kad G. van den Berg galėjo teisėtai tikėtis, kad jam nebus nustatyta apribojimų, kurie specifiškai jį paveiktų
tik dėl to, kad jis naudojosi Bendrijos teisės aktų numatytomis galimybėmis, t. y. premijų sistema už neprekiavimą pienu ir
pieno produktais, numatyta Reglamente Nr. 1078/77.
Tačiau, remiantis tuo, kad gamintojai, kuriems buvo suteikti referenciniai kiekiai taikant Reglamentą Nr. 857/84, dėl savo
pirminio ūkio pardavimo patyrę tas pačias pasekmes kaip kritikuojamosios G. van den Berg, pastarajam, kaip SLOM gamintojui,
specialiai nebuvo nustatyti apribojimai šiuo klausimu.
Minėtas sprendimas
Herbrink
nieko nekeičia šiame vertinime. Šiuo klausimu primintina, kad minėto sprendimo 15 punkte Teisingumo Teismas, taikydamas teisėtų
lūkesčių apsaugos principą, pripažino išeinančio nuomininko teisę naudotis specialiais referenciniais kiekiais ta apimtimi,
kiek valstybė narė pagal Bendrijos teisės aktus suteikė naudojimosi teisę tokioje pat situacijoje esančiam nuomininkui, kuris
turėjo referencinius kiekius, suteiktus pagal Reglamento Nr. 857/84 2 straipsnį.
Taigi tariama Nyderlandų administracinė praktika negali pateisinti gamintojo teisėtų lūkesčių, kad Bendrijos požiūris atitiks
šią praktiką. G. van den Berg galėjo tikėtis reikalaujamo traktavimo, leidžiančio jam išsaugoti specialius referencinius kiekius
po pirminio ūkio perkėlimo tik tuo atveju, kai, kaip ir byloje, kurioje buvo priimtas minėtas sprendimas
Herbrink
, taikytini Bendrijos teisės aktai būtų numatę tokią galimybę kompetentingoms nacionalinėms valdžios institucijoms, arba jei
Bendrija pati būtų pirmiausia sudariusi situaciją, galinčią sukelti tokius teisėtus lūkesčius (žr. 1997 m. balandžio 15 d.
Sprendimo
Irish Farmers Association ir kt
., C‑22/94, Rink. p. I‑1809, 19 punktą ir 2000 m. gegužės 18 d. Sprendimo
Rombi ir Arkopharma
, C‑107/97, Rink. p. I‑3367, 67 punktą). Vis dėlto nagrinėjamoje byloje taip nebuvo.
G. van den Berg teisėti lūkesčiai taip pat nebuvo pažeisti 1989 m.
Iš tikrųjų sąlyga, numatyta Reglamento Nr. 1546/88, iš dalies pakeisto Reglamentu Nr. 1033/89, 3a straipsnio 1 dalyje, pagal
kurią suinteresuotas gamintojas turi dar valdyti tą patį ūkį visą ar jo dalį, kuriuos jis valdė savo prašymo dėl premijos
patenkinimo metu, patenka į Pirmosios instancijos teismo skundžiamo sprendimo 45 ir 48 punktuose teisingai nurodytas taisykles,
galiojančias visiems pieno gamintojams. Pagal šias taisykles referenciniai kiekiai yra iš pricipo perkeliami su žeme, kuriai
jie buvo suteikti (žr.,
inter alia
, minėto sprendimo
Herbrink
13 punktą), o galimybė perkelti kvotą iš vieno ūkio į kitą egzistuoja tik išimtiniais atvejais.
Todėl minėta sąlyga negali būti laikoma nustatyta retroaktyviai, o SLOM gamintojas, atsižvelgdamas į traktavimą, identišką
taikomam gamintojams, kuriems buvo suteikti referenciniai kiekiai, turėjo tikėtis panašios sąlygos.
Dėl to antrasis kaltinimas yra nepriimtinas.
Iš to, kas pasakyta, matyti, kad G. van den Berg apeliaciniam skundui pagrįsti pateiktas pirmasis apeliacinio skundo pagrindas
yra atmestinas kaip nepagrįstas.

Dėl antrojo ir trečiojo apeliacinio skundo pagrindų
G. van den Berg argumentai
G. van den Berg patikslina, kad jo antrasis apeliacinio skundo pagrindas yra susijęs tik su ieškinio senatimi, susijusia su
laikotarpiu iki 1992 m. rugpjūčio 5 d. Jis tvirtina, kad Komisija tam tikrų SLOM gamintojų, tarp kurių yra ir jis, atžvilgiu
atsisakė remtis senatimi arba bent jau kad ji neteko teisės taikyti senatį jo atžvilgiu. Be to, savo argumentus jis grindžia
dokumentu, nutraukiančiu senaties termino skaičiavimą, t. y. 1989 m. kovo 31 d. laišku, kuriuo jis pats ir 351 kitas Nyderlandų
bei Airijos SLOM gamintojas pareiškė, kad jie laiko Bendriją atsakinga už jų patirtus nuostolius, atsiradusius dėl Reglamento
Nr. 857/84 negaliojimo, konstatuoto Teisingumo Teismo sprendime
Mulder I
.
Atsižvelgdamos,
inter alia
, į šį laišką, Taryba ir Komisija po sprendimo
Mulder II
paskelbė 1992 m. rugpjūčio 5 d. pranešimą. Susitarimo tarp ieškovo ir minėto 351 kito SLOM gamintojo bei Tarybos ir Komisijos
dėl minėto sprendimo sudarymo metu buvo aiškiai nurodyta, kad šių SLOM gamintojų atžvilgiu institucijos negali remtis senatimi,
kadangi byla, kurioje buvo priimtas sprendimas
Mulder II,
buvo suprantama kaip pavyzdinė įvairioms minėtų gamintojų kategorijoms. Minėtas pranešimas buvo sąmoningai suformuluotas
vartojant platesnes sąvokas nei numatytos Teisingumo Teismo statuto 43 straipsnyje ir apėmė 1989 m. kovo 31 d. laišką sakiniu
„jeigu <...> iki datos, kai gamintojai jau kreipėsi į vieną iš institucijų, teisė į žalos atlyginimą dar nebuvo pasibaigusi“.
G. van den Berg mano, kad faktas, jog 1992 m. rugpjūčio 5 d. pranešimas neišskiria datos, kada nagrinėjami gamintojai pirmą
kartą kreipėsi į vieną iš nagrinėjamų Bendrijų institucijų, turi lemiamos reikšmės. Šis pranešimas nedaro skirtumo priklausomai
nuo to, ar šis kontaktas pirmą kartą buvo 1989 m., 1990 m., 1991 m. ar 1992 m. Ieškovas dėl to mano, kad pagal šį pranešimą
yra visiškai aišku, kad Bendrija pati sau atėmė teisę remtis senatimi iki 1992 m. rugpjūčio 5 d. prieš bet kurį pieno gamintoją,
kuris kreipėsi į minėtas institucijas iki šios datos, kad ir koks būtų laikas, kada buvo pateiktas reikalavimas dėl žalos
atlyginimo.
G. van den Berg mano, kad pagal 1992 m. rugpjūčio 5 d. pranešimo tekstinį aiškinimą senatis nebuvo taikoma jokiam SLOM gamintojui,
esančiam 1993 m. rugsėjo 10 d. sąraše, kuriems buvo pasiūlytas susitarimas pagal Reglamentą Nr. 2187/93.
G. van den Berg tvirtina, kad apskritai yra akivaizdu, jog derybose dėl susitarimo, pradėtose po 1993 m. su SLOM gamintojais,
kuriems nebuvo taikomas Reglamentas Nr. 2187/93, tačiau kurių atžvilgiu vis dėlto buvo pripažinta Bendrijos atsakomybė, Komisija
taip pat nesirėmė senatimi SLOM gamintojų, iškėlusių šios atsakomybės klausimą 1989 m. kovo 31 d. laiške, atžvilgiu. Pirmosios
instancijos teismas neteisingai neatsižvelgia į šį faktą skundžiamame sprendime. Taip pat pamiršta pažymėti, kad Komisija
savo triplike, pateiktame byloje, kurioje 1996 m. lapkričio 29 d. buvo priimta Nutartis
Antonissen prieš Tarybą ir Komisiją
(T‑179/96 R, Rink. P. II–1641), atsisakė apeliacinio skundo pagrindo dėl senaties po to, kai suinteresuoto gamintojo atstovas
šioje byloje priminė 1989 m. kovo 31 d. laišką.
Pagaliau G. van den Berg prieštarauja tvirtinimui, esančiam skundžiamo sprendimo 72 punkte, dėl kontakto, buvusio tarp Nyderlandų
SLOM gamintojų atstovo ir Komisijos juridinio skyriaus nario. Ieškovas mano, kad Pirmosios instancijos teismas neteisingai
nurodė jam pateikti įrodymus dėl Komisijos pareigūno pareiškimų. Nagrinėjami pareiškimai, reziumuoti Komisijos atsakyme į
Pirmosios instancijos teismo raštu pateiktą klausimą, bent jau turėtų būti vertinami kaip netiesioginis prisipažinimas.
Dėl trečiojo apeliacinio skundo pagrindo G. van den Berg nurodo, kad jis taip pat susijęs su Pirmosios instancijos teismo
tvirtinimu, jog ieškovas negali remtis 1992 m. rugpjūčio 5 d. pranešimu, dėl senaties termino nutraukimo laikotarpių po šios
datos atžvilgiu.
Dėl skundžiamo sprendimo 62 ir 63 punktų jis tvirtina, kad, siekdamas senaties termino nutraukimo, jis rėmėsi ne Teisingumo
Teismo statuto EB 43 straipsniu, o 1992 m. rugpjūčio 5 d. pranešimu. Jis tvirtina, kad, atsižvelgiant į jo formuluotes, Bendrija
atsisakė teisės remtis senatimi jo atžvilgiu, atsižvelgiant į tai, kad, kiek tai susiję su juo, „<...> iki datos, kuomet gamintojas
jau kreipėsi į vieną iš institucijų, teisė į žalos atlyginimą dar nebuvo pasibaigusi“, kadangi jis jau kreipėsi į institucijas
1989 m. kovo 31 d. laišku.
G. van den Berg taip pat tvirtina, kad skundžiamo sprendimo atitinkamai 66 ir 67 punktuose Pirmosios instancijos teismas nepastebėjo,
pirma, prieštaravimo tarp 1992 m. rugpjūčio 5 d. pranešimo formuluočių ir minėto 43 straipsnio bei, antra, Komisijos praktikuojamo
šio pranešimo aiškinimo ir taikymo santykiuose su SLOM gamintojais, išvardytais 1989 m. kovo 31 d. laiške. Pirmosios instancijos
teismas atskyrė „gamintojus, kurie kreipėsi į institucijas iki minėto pranešimo paskelbimo, reikalaudami žalos atlyginimo,
remiantis sprendimu
Mulder II,
ir kurių (atsakovai) prašė nereikšti ieškinių dėl žalos atlyginimo, kol bus priimtas reglamentas, nustatantis periodinį žalos
atlyginimą“, bei gamintojus, kurių institucijos to neprašė. Šio pranešimo formuluotės vis dėlto neleidžia tokio išskyrimo.
Pirmosios instancijos teismas rėmėsi savo nuomone tiek dėl 1992 m. rugpjūčio 5 d. pranešimo, tiek dėl jo taikymo 1989 m. kovo
31 d. laiško kontekste. Taip elgdamasis Pirmosios instancijos teismas rimtai pažeidė lygybės, teisinio tikrumo, teisėtų lūkesčių
ir motyvavimo principus G. van den Berg atžvilgiu. Pirmosios instancijos teismas nepateikė net menkiausio argumento, galinčio
paaiškinti priežastis, dėl kurių ieškovas galėjo ar turėjo būti diskriminuojamas lyginant su kitais SLOM gamintojais, kurių
atžvilgiu Komisija aiškiai nurodė, kad 1989 m. kovo 31 d. laiškas ir 1992 m. rugpjūčio 5 d. pranešimas kartu nutraukia senaties
terminą.
Ginčijamo sprendimo 68 ir 69 punktuose Pirmosios instancijos teismas nepripažino 1993 m. rugsėjo 10 d. sąrašo, kurį Komisija
pateikė Nyderlandų valdžios institucijoms svarbos. Jis yra papildomas patvirtinimas, kad Komisija 1992 m. rugpjūčio 5 d. pranešimu
atsisakė teisės remtis senatimi visų asmenų, kurių vardu buvo išsiųstas institucijoms 1989 m. kovo 31 d. laiškas, atžvilgiu.
G. van

den Berg pripažįsta, kad jis pats nebuvo susipažinęs su šiuo sąrašu, tačiau jis tvirtina, kad SLOM gamintojai buvo informuoti
apie tai, kad Komisija savo susirašinėjime su Nyderlandų valdžios institucijomis akivaizdžiai pripažino senaties termino nutraukimą,
remdamasi 1989 m. kovo 31 d. laišku.
Remdamasis šiuo konstatavimu, G. van den Berg taip pat ginčija ir skundžiamo sprendimo 70 punktą. Šis punktas,
inter alia
, išreiškia idėją, pagal kurią SLOM gamintojai, kuriems nebuvo taikomas Reglamentas Nr. 2187/93 − neatsižvelgiant net į 1989 m.
kovo 31 d. laiško kontekstą, – visiškai negali retroaktyviai kildinti savo teisių iš 1992 m. rugpjūčio 5 d. pranešimo, kadangi
pastarasis buvos skirtas tik gamintojams, kurių teisės į žalos atlyginimą buvo akivaizdžiai pripažintos 1993 m. tuo pačiu
reglamentu. Ieškovas mano, kad toks minėto pranešimo aiškinimas yra absurdiškas. Iš tikrųjų jis mano, kad sunku yra suprasti,
kaip vienašalis pažadas (1992 m.) gali būti panaikintas ar apribotas vėlesniu pareiškimu (1993 m.).
G. van den Berg mano, kad paties Pirmosios instancijos teismo, kuris pats pripažino Bendrijų atsakomybę jam, nuomone,  1992 m.
rugpjūčio 5 d. pranešimas yra taikytinas jam.
Neteisingai pripažinęs, kad  ieškinio senaties terminas jau buvo visiškai pasibaigęs 1993 m. rugsėjo 30 d., Pirmosios instancijos
teismas negalėjo nagrinėti klausimo, ar dalinis senaties terminas galėjo būti taikomas laikotarpiu nuo 1993 m. rugsėjo 30 d.
iki ieškinio dėl žalos atlyginimo pareiškimo dienos, t. y. 1997 m. balandžio 27 d., ir kokia apimtimi. Šis klausimas galiausiai
turėtų būti išnagrinėtas Pirmosios instancijos teismo po to, kai Teisingumo Teismas grąžins jam bylą pakartotiniam nagrinėjimui.
G. van den Berg tvirtina, kad jei senaties terminas yra pasibaigęs dalies jo reikalavimų atžvilgiu, jis nėra visiškai pasibaigęs.
Blogiausiu atveju senaties terminas pasibaigė 3 metų, 6 mėnesių ir 29 dienų laikotarpio atžvilgiu. Kadangi nuostoliai atsirado
nuo 1985 m. vasario 23 d., jis mažų mažiausiai turi teisę į žalos, kurią jis patyrė po 1988 m. rugpjūčio 24 d., atlyginimą.
Kadangi nuostoliai auga iki šiol, Bendrija lieka jam atsakinga.
Teisingumo Teismo vertinimas
Pagrindinis kaltinimas, pareikštas antrojo ir trečiojo apeliacinio skundo pagrindų kontekste, yra dėl Pirmosios instancijos
teismo tariamo klaidingo 1992 m. rugpjūčio 5 d. pranešimo vertinimo. Šiuo klausimu G. van

den Berg teigia, kad Pirmosios instancijos teismas padarė neteisingas teisines išvadas dėl šio pranešimo.
Šis klausimas yra teisės klausimas, kurį Teisingumo Teismas gali nagrinėti apeliacinėje byloje (2004 m. balandžio 29 d. Sprendimo
Parlamentas prieš Ripa di Meana ir kt
., C‑470/00 P, Rink. p. I–0000, 41 punktas).
Dėl gamintojų, kurių teisės į žalos atlyginimą tuo metu, kai jie kreipėsi į vieną iš institucijų, dar nebuvo pasibaigusios,
Pirmosios instancijos teismas, kaip matyti iš skundžiamo sprendimo 66 ir 67 punktų, 1992 m. rugpjūčio 5 d. pranešimą išaiškino
kaip skirtą tik asmenims, kurių šios institucijos prašė nereikšti ieškinių dėl žalos atlyginimo, kol bus priimtas reglamentas
dėl periodinio žalos atlyginimo.
Tačiau šis kriterijus neišplaukia iš 1992 m. rugpjūčio 5 d. pranešimo. Net darant prielaidą, kad Taryba ir Komisija norėjo
tokiu būdu apriboti gamintojų, kuriems skirtas šis pranešimas ratą, jos šių norų neišreiškė jame. Tokiomis aplinkybėmis G. van
den Berg galėjo teisėtai tikėtis būti tarp gamintojų, kurių atžvilgiu minėtos institucijos minėtame pranešime atsisakė remtis
senatimi.
Todėl Pirmosios instancijos teismas neteisingai nusprendė, kad G. van den Berg negali remtis 1992 m. rugpjūčio 5 d. pranešimu.
Dėl šios vertinimo klaidos nebūtina toliau nagrinėti ieškovo argumentų, pagal kuriuos 1993 m. rugsėjo 10 d. sąrašas ir Komisijos
juridinio skyriaus nario pareiškimai patvirtina jo pateiktą minėto pranešimo aiškinimą.
Vis dėlto, jei Pirmosios instancijos teismo sprendimo motyvai atskleidžia Bendrijos teisės pažeidimą, tačiau jo rezoliucinė
dalis pagrįsta kitais teisingais teisiniais motyvais, apeliacinis skundas atmestinas (žr. 1992 m. birželio 9 d. Sprendimo
Lestelle prieš Komisiją
, C‑30/91 P, Rink. p. I‑3755, 28 punktą, 2000 m. liepos 13 d. Sprendimo
Salzgitter prieš Komisiją
, C‑210/98 P, Rink. p. I‑5843, 58 punktą ir 2002 m. gruodžio 10 d. Sprendimo
Komisija prieš Camar ir Tico
, C‑312/00 P, Rink. p. I–11355, 57 punktą).
Šiuo klausimu primintina, kad pagal 1992 m. rugpjūčio 5 d. pranešimo 2 punktą institucijos įsipareigojo nesinaudoti išimtimi
dėl senaties reikalavimų dėl žalos atlyginimo atžvilgiu „iki šio pranešimo 3 punkte numatyto termino pabaigos“.
Minėtame 3 punkte institucijos numato priimti praktines taisykles dėl žalos atlyginimo suinteresuotiems gamintojams. Antrasis
šio punkto sakinys teigia: „institucijos patikslins, kokiai valdžios institucijai ir per kokį terminą turės būti pateikti
reikalavimai“.
Šios taisyklės buvo nustatytos Reglamentu Nr. 2187/93, kurio 10 straipsnio 2 dalies pirmosios pastraipos antras sakinys numato,
kad „gamintojo reikalavimai turi būti pareikšti kompetentingai valdžios institucijai vėliausiai 1993 m. rugsėjo 30 d. Reikalavimai,
pareikšti po šios datos, bus atmesti.“
Atsisakymas remtis senatimi, numatytas 1992 m. rugpjūčio 5 d. pranešime, baigėsi 1993 m. rugsėjo 30 d. Po šios datos jis nebebuvo
kliūtimi institucijoms remtis išimtimi dėl G. van den Berg pareikšto reikalavimo senaties. Nors pastarasis nėra tarp tų gamintojų,
kurie atitiko žalos atlyginimo sąlygas pagal minėtą reglamentą, nebuvo jokios priežasties manyti, kad institucijos neribotam
laikui atsisakė jo teisės į žalos atlyginimą atžvilgiu remtis senatimi. Iš tikrųjų institucijų noras tik ribotai atsisakyti
rėmimosi senatimi, aiškiai matyti iš 1992 m. rugpjūčio 5 d. pranešimo 2 punkto.
Minėtas pranešimas nėra pagrindas pradėti naujo penkerių metų senaties termino skaičiavimą nuo 1993 m. rugsėjo 30 d. Jis veikiau
reiškia, kad jeigu, kaip šioje byloje, reikalavimas pagal Reglamento Nr. 2187/93 10 straipsnio 2 dalies pirmąją pastraipą
nebuvo pareikštas kompetentingai valdžios institucijai iki 1993 m. rugsėjo 30 d., Taryba ir Komisija, skaičiuodamos senaties
terminą, nusprendė neatsižvelgti į laikotarpį tarp datos, kai ieškovas kreipėsi į vieną iš institucijų, pareikšdamas dar nepasibaigusią
savo teisę į žalos atlyginimą, ir 1993 m. rugsėjo 30 d.
Dėl senaties termino, taikytino G. van den Berg patirtiems nuostoliams dėl to, kad jam nebuvo suteikti referenciniai kiekiai
nuo 1985 m. vasario 23 d. iki 1986 m. gegužės 13 d., datos, kada buvo parduotas SLOM ūkis, primintina, kad tai susiję, kaip
konstatavo ir Pirmosios instancijos teismas skundžiamo sprendimo 60 punkte, su tęstiniais nuostoliais, atnaujinamais kasdien,
todėl teisė į žalos atlyginimą yra susijusi su vienas po kito einančiais laikotarpiais, prasidėjusiais tomis dienomis, kai
prekyba buvo neįmanoma.  Dėl to penkerių metų terminas, numatytas Teisingumo Teismo statuto 43 straipsnyje, buvo pradėtas
skaičiuoti dėl nuostolių, patirtų pirmą dieną, t. y. 1985 m. vasario 23 d., – nuo vasario 24 d., o už paskutinę dieną, kai
nuostoliai konkretizavosi, t. y. 1986 m. gegužės 13 d., – nuo kitos dienos, t. y. nuo 1986 m. gegužės 14 d. Tačiau konstatuotina,
kad G. van den Berg ieškinys Pirmosios instancijos teismui buvo pateiktas tik 1997 m. balandžio 29 d. Todėl, net neįskaičiuojant
laikotarpio nuo 1989 m. kovo 31 d. laiško gavimo dienos iki 1993 m. rugsėjo 30 d., penkerių metų senaties terminas ieškinio
pareiškimo metu jau buvo pasibaigęs.
Priešingai nei tvirtina G. van den Berg, 1989 m. kovo 31 d. laiškas nenutraukė senaties termino visam laikui. Iš tikrųjų,
atsižvelgiant į tai, kad po šio laiško nebuvo pareikštas ieškinys Pirmosios instancijos teisme per Teisingumo Teismo statuto
EB 43 straipsnyje numatytą terminą, juo daugiau negalima remtis įrodinėjant senaties termino nutraukimą.
Todėl G. van den Berg teisė į žalos atlyginimą buvo jau pasibaigusi ieškinio pareiškimo Pirmosios instancijos teisme metu.
Tokia apimtimi, kiek G. van den Berg nurodo lygybės principo pažeidimą, šis kaltinimas priklauso argumentams, kuriais siekiama
įrodyti, kad jis gali remtis 1992 m. rugpjūčio 5 d. pranešimu. Ieškovas netvirtina, kad Komisija susilaikė nuo išimties dėl
senaties taikymo gamintojų, kurių teisė buvo pasibaigusi, atžvilgiu, nepaisant 1992 m. rugpjūčio 5 d. pranešimo pasekmių jų
atžvilgiu, arba kad Pirmosios instancijos teismas padarė teisės klaidą šiuo klausimu.
Iš viso, kas pasakyta, darytina išvada, kad apeliacinis skundas atmestinas.

Dėl bylinėjimosi išlaidų
Teisingumo Teismo darbo reglamento 122 straipsnio pirmoji pastraipa numato, kad jeigu apeliacinis skundas yra nepagrįstas,
išlaidų klausimą sprendžia Teisingumo Teismas. Pagal to paties reglamento 69 straipsnio 2 dalį, taikomą apeliacinėse bylose,
pagal Darbo reglamento 118 straipsnį pralaimėjusiai šaliai nurodoma padengti bylinėjimosi išlaidas, jeigu laimėjusi šalis
to prašė. Kadangi Taryba ir Komisija prašė priteisti bylinėjimosi išlaidas iš G. van

den Berg, ir pastarasis pralaimėjo bylą, jis turi jas padengti.
Remdamasis šiais motyvais Teisingumo Teismas (antroji kolegija) nusprendžia:
1.
Atmesti apeliacinį skundą.
2.
Priteisti iš G. van
den Berg bylinėjimosi išlaidas.
Parašai.
*
Proceso kalba: olandų.