CELEX: 62002CJ0168
Brüsszeli Egyezmény
5. cikk, 3. pont
Hatáskör jogellenes károkozással, jogellenes károkozással egy tekintet alá eső cselekménnyel vagy ilyen cselekményből fakadó igénnyel kapcsolatos ügyekben
Káresemény bekövetkezésének helye
Más szerződő államban történt tőkebefektetés miatt felmerült vagyoni kár

2002. április 9-i végzésével, amely 2002. május 6-án érkezett a Bírósághoz, az Oberster Gerichtshof a polgári és kereskedelmi
ügyekben a joghatóságról, valamint a határozatok elismeréséről és végrehajtásáról szóló, 1968. szeptember 27-i egyezménynek
a Bíróság általi értelmezéséről szóló, 1971. június 3-i jegyzőkönyv alapján előzetes döntéshozatal céljából – a Dánia, Írország,
valamint Nagy-Britannia és Észak-Írország Egyesült Királysága csatlakozásáról szóló, 1978. október 9-i egyezménnyel (HL L
304., 1. o. és – módosított szöveg – 77. o.), a Görög Köztársaság csatlakozásáról szóló, 1982. október 25-i egyezménnyel (HL
L 388., 1. o.), a Spanyol Királyság és a Portugál Köztársaság csatlakozásáról szóló, 1989. május 26-i egyezménnyel (HL L 285.,
1. o.), valamint az Osztrák Köztársaság, a Finn Köztársaság és a Svéd Királyság csatlakozásáról szóló, 1996. november 29-i
egyezménnyel (HL 1997. C 15., 1. o., a továbbiakban: egyezmény) módosított – az egyezmény (HL 1972. L 299., 32. o.) 5. cikkének
3. pontja értelmezésére vonatkozó kérdést terjesztett a Bíróság elé.
Ez a kérdés az R. Kronhofer (lakóhelye: Ausztria), valamint M. Maier, Ch. Möller, W. Hofius és Z. Karan (a továbbiakban: az
alapeljárás alperesei; lakóhelyük: Németország) közötti jogvitában merült fel, amelynek tárgya R. Kronhofer vagyoni kárának
megtérítése, amely kár az alapeljárás alperesei – mint a németországi székhelyű Protectas Vermögensverwaltungs GmbH (a továbbiakban:
Protectas) befektetés kezelői vagy tanácsadói – által elkövetett jogellenes károkozó magatartása eredményeként következett
be.

Jogi háttér
Az egyezmény 2. cikkének első albekezdése értelmében:
„Ezen egyezmény rendelkezéseire is figyelemmel valamely szerződő államban lakóhellyel rendelkező személy, állampolgárságára
való tekintet nélkül, az adott szerződő állam bíróságai előtt perelhető.”
Az egyezmény 5. cikkének 3. pontja értelmében:
„Valamely szerződő államban lakóhellyel rendelkező alperes más szerződő államban perelhető:
[…]
(3)      jogellenes károkozással, jogellenes károkozással egy tekintet alá eső cselekménnyel vagy ilyen cselekményből fakadó igénnyel
kapcsolatos ügyekben annak a helynek a bírósága előtt, ahol a káresemény bekövetkezett.”

Az alapeljárás és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdés
R. Kronhofer eljárást indított az alapeljárás alperesei ellen a Landesgericht Feldkirch (Ausztria) előtt, abból a célból,
hogy kártérítést kapjon az alperesek állítólagos jogellenes károkozó magatartása miatt felmerült vagyoni veszteségéért.
Az alapeljárás alperesei telefonon arra ösztönözték, hogy részvény-elővásárlásiszerződést kössön, anélkül hogy figyelmeztették
volna az ilyen ügyletek veszélyeire. Ebből következően R. Kronhofer 1997 novemberében és decemberében összesen 82 500 USD-t
utalt át a Protectas németországi befektetési számlájára, amelyet ezt követően a londoni tőzsdén erősen spekulatív jellegű
elővásárlási ügyletek kötésére használtak fel. A kérdéses ügylet az átutalt összeg egy részének elvesztését eredményezte,
és R. Kronhofer csupán a befektetett összeg egy részének visszatérítéséhez jutott hozzá.
A Landesgericht Feldkirch – mint a kár bekövetkezésének helye (jelen esetben R. Kronhofer lakóhelye) szerinti bíróság – hatásköre
az egyezmény 5. cikkének 3. pontja alapján áll fenn.
Miután a keresetet elutasították, R. Kronhofer fellebbezést nyújtott be a határozat ellen az Oberlandesgericht Innsbruckhoz
(Ausztria), amely azzal az indokkal, hogy – mivel sem a kárt okozó cselekmény, sem a kár bekövetkezésének helye nem Ausztriában
található – a lakóhely szerinti bíróság nem a „káresemény bekövetkezésének helye szerinti bíróság”, kijelentette, hogy nem
rendelkezik hatáskörrel.
Az Oberster Gerichtshof, amelyhez „perújítási” kérelmet nyújtottak be, kijelenti, hogy a Bíróság korábban még nem tárgyalta
azt a kérdést, hogy a „káresemény bekövetkezésének helye” kifejezést olyan tágan kell-e értelmezni, hogy – egy kizárólag vagyoni
jellegű kár esetén, amely a károsult másik szerződő államban lévő vagyonának egy részét érinti – az magában foglalja a károsult
lakóhelyét és így vagyonának központját.
Az Oberster Gerichtshof, mivel úgy találta, hogy az ügy megoldása szükségessé teszi az egyezmény értelmezését, úgy határozott,
hogy felfüggeszti az eljárást, és előzetes döntéshozatal céljából a következő kérdést terjeszti a Bíróság elé:
„Az egyezmény 5. cikkének 3. pontjában szereplő »káresemény bekövetkezésének helye« kifejezést […] úgy kell-e értelmezni,
hogy kizárólag vagyoni jellegű kár esetén, amely a károsult személy vagyona egy részének befektetése miatt következett be,
magában foglalja azt a helyet is, ahol e személy lakóhelye található, ha a befektetési ügyletet a Közösség valamely másik
tagállamában hajtották végre?”

Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésről
Kérdésével az előterjesztő bíróság elsősorban azt kívánja megtudni, hogy az egyezmény 5. cikkének 3. pontját úgy kell-e értelmezni,
hogy – kizárólag azon az alapon, hogy a károsult pénzügyi kára vagyona egy részének valamely másik szerződő államban történő
elvesztéséből ered – a „káresemény bekövetkezésének helye” jelentheti-e a kérelmező lakóhelyét, ahol „vagyonának központja”
található.
Előzetesen emlékeztetni kell arra, hogy a közös hatáskörök biztosításának az egyezmény II. címében szabályozott rendje azon
a 2. cikk első albekezdésében megfogalmazott alapelven alapul, amelynek értelmében valamely szerződő államban lakóhellyel
rendelkező személy – állampolgárságára való tekintet nélkül – perelhető az adott szerződő állam bíróságai előtt.
Az egyezmény II. címének 2. része az alperes lakóhelye szerinti bíróság joghatóságának ezen alapelvétől eltérve rendelkezik
bizonyos különös joghatóságokról, amelyek között az egyezmény 5. cikkének 3. pontja is szerepel.
Ezeket a különös joghatósági szabályokat megszorítóan kell értelmezni, hiszen nem teszik lehetővé az egyezményben kifejezetten
előírt eseteken túlterjeszkedő értelmezést (lásd a 189/87. sz. Kalfelis-ügyben 1988. szeptember 27-én hozott ítélet [EBHT
1988., 5565. o.] 19. pontját és a C-433/01. sz. Blijdenstein-ügyben 2004. január 15-én hozott ítélet [az EBHT-ban még nem
tették közzé] 25. pontját).
Az állandó ítélkezési gyakorlat értelmében az egyezmény 5. cikkének 3. pontjában meghatározott szabály alapja a jogvita és
az alperes lakóhelyétől eltérő bíróság közötti különösen szoros kapcsolat megléte, amely a bíróságok megfelelő működése és
a hatékony eljárásszervezés céljára tekintettel igazolja a joghatóság biztosítását (lásd többek között a 21/76. sz. Bier,
más néven „Mines de potasse d’Alsace”-ügyben 1976. november 30-án hozott ítélet [EBHT 1976., 1735. o.] 11. pontját és a C-167/00.
sz. Henkel-ügyben 2002. október 1-jén hozott ítélet [EBHT 2002., I-8111. o.] 46. pontját).
A Bíróság azt is megállapította, hogy abban az esetben, ha az a hely, ahol a jogellenes károkozásért vagy jogellenes károkozással
egy tekintet alá eső cselekményért való felelősség kiváltására alkalmas cselekmény bekövetkezik, valamint az a hely, ahol
ez a cselekmény kárt okozott, nem azonos, az egyezmény 5. cikkének 3. pontjában szereplő „káresemény bekövetkezésének helye”
kifejezést úgy kell értelmezni, mint amely magában foglalja egyrészt azt a helyet, ahol a kár, másrészt azt a helyet, ahol
a kárt okozó esemény bekövetkezett, olyannyira hogy a felperes választásától függően az alperes perelhető mind az egyik, mind
a másik hely szerinti bíróság előtt (lásd különösen a fent említett „Mines de potasse d’Alsace”-ítélet 24. és 25. pontját
és a C-18/02. sz. DFDS Torline ügyben 2004. február 5-én hozott ítélet [az EBHT-ban még nem tették közzé] 40. pontját).
Az előzetes döntéshozatalra utaló végzésből következik, hogy az Oberster Gerichtshof úgy tekinti, hogy az alapeljárásban a
kár bekövetkezésének helye, valamint a kárt okozó esemény helye egyaránt Németországban található. Az eset különlegességét
az jelenti, hogy a felperes által valamely másik szerződő államban elszenvedett állítólagos pénzügyi kár egyidejűleg a teljes
vagyonára hatással van.
Ezzel szemben – amint arra a főtanácsnok indítványának 46. pontjában megalapozottan rámutatott – ilyen esetben semmi nem igazolja,
hogy másik szerződő állam számára biztosítsák a joghatóságot, mint amelynek a területén a kárt okozó cselekmények és a kár,
azaz a felelősséget megalapozó elemek bekövetkeztek. A joghatóság ily módon történő biztosítása a bizonyítás vagy az eljárásszervezés
szempontjából nem felelne meg semmilyen objektív szükségletnek.
A Bíróság megállapította, hogy a „káresemény bekövetkezése helyének” fogalmát nem lehetséges olyan tágan értelmezni, hogy
az magába foglaljon minden olyan helyet, ahol érzékelhetőek egy ténylegesen máshol bekövetkezett kárt okozó cselekmény hátrányos
következményei (lásd a C-364/93. sz. Marinari-ügyben 1995. szeptember 19-én hozott ítélet [EBHT 1995., I-2719. o.] 14. pontját).
Az alapeljáráshoz hasonló helyzetben az ilyen értelmezés a hatáskörrel rendelkező bíróság meghatározását olyan bizonytalan
körülményektől tenné függővé, mint a károsult „vagyona központjának” helye, és ebből következően gátolná a Közösségben lakóhellyel
rendelkező személyek jogi védelmének megerősítését, amely – azzal, hogy egyszerre teszi lehetővé a felperes számára, hogy
könnyen meghatározza, melyik bírósághoz kell fordulnia, és az alperes számára, hogy ésszerűen előre láthassa, melyik előtt
perelhető – az egyezmény egyik célkitűzése (lásd a C-256/00. sz. Besix-ügyben 2002. február 19-én hozott ítélet [EBHT 2002.,
I-1699. o.] 25 és 26. pontját és a fent említett DFDS Torline ítélet 36. pontját). Ezenkívül leggyakrabban arra lenne alkalmas,
hogy megalapozza a felperes lakóhelye szerinti bíróság joghatóságát, amelyet – amint azt a jelen ítélet 14. pontjában a Bíróság
megállapította – az egyezmény az általa kifejezetten előírt esetektől eltekintve nem támogat.
A fenti megállapításokra tekintettel az előterjesztett kérdésre adandó válasz az, hogy az egyezmény 5. cikkének 3. pontját
úgy kell értelmezni, hogy – kizárólag azon az alapon, hogy a károsult pénzügyi kára vagyona egy részének valamely másik szerződő
államban történő elvesztéséből ered – a „káresemény bekövetkezésének helye” nem jelenti a kérelmező lakóhelyét, ahol a „vagyonának
központja” található.

A költségekről
A Bíróságnál észrevételt előterjesztő osztrák és német kormány, valamint az Egyesült Királyság kormánya, továbbá a Bizottság
részéről felmerült költségeket nem kell megtéríteni. Mivel ez az eljárás az alapeljárásban résztvevő felek számára a kérdést
előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő eljárás egy szakaszát képezi, ez a bíróság dönt a költségekről.
A fenti indokok alapján
A BÍRÓSÁG (második tanács)
Az Oberster Gerichtshof 2002. április 9-i végzésével hozzá intézett kérdésére válaszolva a következőképpen határozott:
A polgári és kereskedelmi ügyekben a joghatóságról, valamint a határozatok elismeréséről és végrehajtásáról szóló, 1968. szeptember
27-i – a Dánia, Írország, valamint Nagy-Britannia és Észak-Írország Egyesült Királysága csatlakozásáról szóló, 1978. október
9-i egyezménnyel, a Görög Köztársaság csatlakozásáról szóló, 1982. október 25-i egyezménnyel, a Spanyol Királyság és a Portugál
Köztársaság csatlakozásáról szóló, 1989. május 26-i egyezménnyel, valamint az Osztrák Köztársaság, a Finn Köztársaság és a
Svéd Királyság csatlakozásáról szóló, 1996. november 29-i egyezménnyel módosított – egyezmény (HL 1972. L 299., 32. o.) 5.
cikkének 3. pontját úgy kell értelmezni, hogy – kizárólag azon az alapon, hogy a károsult pénzügyi kára vagyona egy részének
valamely másik szerződő államban történő elvesztéséből ered – a „káresemény bekövetkezésének helye” nem a kérelmező lakóhelyét
jelenti, ahol „vagyonának központja” található.
Timmermans
Puissochet
Cunha Rodrigues
Schintgen

Colneric
Kihirdetve Luxembourgban, a 2004. június 10-i nyilvános ülésen.
R. Grass

C. W. A. Timmermans
hivatalvezető

a második tanács elnöke
*
Az eljárás nyelve: német.