CELEX: 62006CJ0062
Nařízení (EHS) č. 1697/79
Článek 3
Výběr dovozního cla po propuštění zboží
Jednání, které může být předmětem trestního stíhání před soudem
Orgán příslušný k provedení právní kvalifikace jednání

Odůvodnění rozsudku
1. Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu pojmu „jednání, které může být předmětem trestního stíhání před soudem“, obsaženého v čl. 3 prvním pododstavci nařízení Rady (EHS) č. 1697/79 ze dne 24. července 1979 o vybírání dovozního nebo vývozního cla po propuštění zboží, které nebylo požadováno od osoby zodpovědné za zaplacení cla ze zboží navrženého v celním prohlášení do celního režimu s povinností platit toto clo (Úř. věst. L 197, s. 1).
2. Tato žádost byla předložena v rámci sporu mezi společností ZF Zefeser – Importação e Exportação de Produtos Alimentares Lda (dále jen „ZF Zefeser“) a Fazenda Pública – Director Geral das Alfândegas (Státní pokladna – generální ředitel cel, dále jen „Fazenda Pública“) ohledně dodatečného vyměření celního dluhu po propuštění zboží.
Právní rámec
Právní úprava Společenství
3. V rozhodné době z hlediska skutkového stavu dotčeného v původním řízení byla pravidla použitelná v oblasti vybírání cla po propuštění zboží stanovena nařízením č. 1697/79.
4. První dva body odůvodnění uvedeného nařízení zněly následovně:
„vzhledem k tomu, že se může ukázat, že částka dovozního nebo vývozního cla, jejíž zaplacení bylo požadováno od osoby zodpovědné za zaplacení cla ze zboží navrženého v celním prohlášení do celního režimu s povinností platit toto clo, je nižší než částka dlužná podle právních předpisů, buď v důsledku chyby v psaní nebo počtech na straně příslušných orgánů, nebo v důsledku skutečnosti, že tyto orgány vycházely z nesprávných nebo neúplných podkladů pro vyměření cla, zejména pokud jde o druh, množství, hodnotu, původ a určení dotyčného zboží; že jelikož mají dovozní a vývozní cla Společenství v zásadě hospodářskou povahu, má jejich nedostatečný výběr škodlivé důsledky pro hospodářství Společenství; že je tudíž odůvodněné umožnit příslušným orgánům, aby vybraly clo, které je dosud splatné, po propuštění zboží, pokud zjistí, že došlo k takové chybě;
vzhledem k tomu, že výběr dovozního nebo vývozního cla po propuštění zboží do jisté míry ohrožuje jistotu, kterou mohou osoby zodpovědné za zaplacení cla oprávněně očekávat od správních aktů, které mají finanční důsledky; že je proto třeba omezit možnost příslušných orgánů činit úkony v této oblasti stanovením doby, po jejímž uplynutí musí být původní vyměření dovozního nebo vývozního cla považováno za konečné; že však toto omezení úkonů příslušných orgánů nelze použít, pokud nemohla být správná výše dovozního nebo vývozního cla příslušnými orgány určena v celním řízení v důsledku jednání, které může být předmětem trestního stíhání před soudem; […]“ (neoficiální překlad)
5. Článek 2 odst. 1 nařízení č. 1697/79 stanovil:
„Pokud příslušné orgány shledají, že celek nebo část dovozního cla nebo vývozního cla dlužného podle právních předpisů ze zboží navrženého v celním prohlášení do celního režimu s povinností platit toto clo nebyly požadovány od osoby zodpovědné za zaplacení cla, učiní úkony směřující k vybrání nezaplacené částky cla.
Takové úkony nicméně nelze učinit po uplynutí doby tří let od data zaúčtování částky cla, původně požadované po osobě zodpovědné za zaplacení cla, nebo pokud neproběhlo zaúčtování, od data vzniku celního dluhu za uvedené zboží.“ (neoficiální překlad)
6. V článku 3 uvedeného nařízení však byla stanovena výjimka z této tříleté promlčecí doby následujícího znění:
„Pokud příslušné orgány zjistí, že správnou výši dovozního nebo vývozního cla dlužného za uvedené zboží podle právních předpisů nemohly určit v důsledku jednání, které může být předmětem trestního stíhání před soudem, promlčecí doba stanovená v článku 2 se nepoužije.
V tomto případě se úkony příslušných orgánů směřující k vybrání cla provádějí v souladu s ustanoveními platnými v této oblasti v členských státech.“ (neoficiální překlad)
Vnitrostátní právní úprava
7. V rozhodné době z hlediska skutkového stavu dotčeného v původním řízení byla pro portugalské finanční orgány v čl. 34 odst. 1 daňového a poplatkového řádu, ve znění nařízení s mocí zákona č. 154/91 ze dne 23. dubna 1991 (Diário da República, série A, č. 94, ze dne 23. dubna 1991), stanovena doba deseti let, ve které mají provést úkony směřující k vybrání cla, pokud nemohla být výše dlužného cla původně správně určena z důvodu podvodného jednání.
Spor v původním řízení a předběžné otázky
8. Během října roku 1993 vyložilo plavidlo pocházející z Turecka v přístavu Setúbal (Portugalsko) určité množství olivového oleje určené ZF Zefeser, zatímco zbytek nákladu byl v celním prohlášení navržen do celního režimu tranzitu. Uvedené plavidlo se pak opět vydalo na moře směrem k přístavu Ceuta (Španělsko) na pobřeží severní Afriky. Podle informací poskytnutých španělskými orgány tam přitom uvedené plavidlo ve skutečnosti dorazilo prázdné během října 1995.
9. Na základě těchto informací zaslaly celní orgány v Setúbal dne 9. dubna 1997 společnosti ZF Zefeser platební výměr s opravenou výší dlužného cla. Krom toho byli v důsledku trestního oznámení podaného portugalskými celními orgány společníci ZF Zefeser trestně stíháni za nedovolené obchodování, padělání listin, podvod a účast na zločinném spolčení.
10. ZF Zefeser podala proti uvedenému platebnímu výměru žalobu k Tribunal Tributário de Primeira Instância de Setúbal (finanční soud prvního stupně v Setúbal) a dovolávala se zejména promlčení celního dluhu. Tato žaloba byla zamítnuta z důvodu, že použitelnou promlčecí dobou byla doba desetiletá, a nikoli tříletá, jelikož správnému určení výše dlužného cla bylo zabráněno jednáním, které může být předmětem trestního stíhání před soudem. Toto rozhodnutí však bylo v odvolacím stupni změněno Tribunal Central Administrativo (ústředním správním soudem), který měl za to, že se použije tříletá promlčecí doba, jelikož byl mezitím vůči osobám, proti nimž bylo trestní řízení zahájeno, vydán konečný rozsudek zprošťující obžaloby, zčásti z důvodu promlčení, a zčásti z důvodu nedostatku důkazů.
11. Supremo Tribunal Administrativo (Nejvyšší správní soud), projednávající žalobu podanou Fazenda Pública proti rozsudku Tribunal Central Administrativo, se rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:
„1) [Rozumí se] právní kvalifikac[í] jednání jako ,jednání, které může být předmětem trestního stíhání před soudem‘, ve smyslu článku 3 nařízení [č. 1697/79] pouze [kvalifikace provedená celními orgány], nebo […] kvalifikace proveden[á] příslušným trestním soudem?
2) Za předpokladu, že platí druhý uvedený případ, je pouhá skutečnost, že příslušný orgán činný v trestním řízení (v případě Portugalska státní zastupitelství) zahájil trestní stíhání, dostatečná, nebo je nutné, aby byl dlužník odsouzen v dotčeném trestním řízení?
3) Rovněž za předpokladu, že platí druhý uvedený případ, je třeba dospět k odlišnému závěru podle toho, zda soud dlužníka zprostí obžaloby podle zásady in dubio pro reo , nebo proto, že bylo prokázáno, že se dlužník dotčeného protiprávního jednání nedopustil?
4) Pokud se státní zastupitelství rozhodne nezahájit trestní stíhání proti dlužníkovi, protože má za to, že neexistují ani nepřímé důkazy o tom, že došlo k jednání, které může být předmětem trestního stíhání před soudem, jaké z toho musejí být vyvozeny důsledky? Brání takové rozhodnutí zahájení řízení směřujícího k vybrání nezaplaceného cla?
5) Pokud státní zastupitelství nebo sám trestní soud rozhodnou o zastavení trestního stíhání z důvodu promlčení, brání toto rozhodnutí zahájení uvedeného řízení směřujícího k vybrání nezaplaceného cla?“
K předběžným otázkám
K přípustnosti čtvrté otázky
12. Podstatou čtvrté otázky předkládajícího soudu je, zda rozhodnutí státního zastupitelství nezahájit trestní stíhání z důvodu, že neexistují ani nepřímé důkazy, že by došlo k jednání, které může být předmětem trestního stíhání před soudem, brání podání návrhu směřujícího k vybrání cla na základě článku 3 nařízení č. 1697/79.
13. Ve svých vyjádřeních předložených Soudnímu dvoru přitom ZF Zefeser tvrdí, že tato otázka není pro účely řešení sporu v původním řízení relevantní, jelikož bylo trestní stíhání v projednávaném případě státním zastupitelstvím zahájeno.
14. V tomto ohledu je třeba připomenout, že i když je vzhledem k rozdělení příslušnosti v rámci řízení o předběžné otázce pouze vnitrostátní soud příslušný k tomu, aby vymezil předmět otázek, které zamýšlí podat Soudnímu dvoru, rozhodl Soudní dvůr rovněž, že je za výjimečných okolností příslušný k tomu, aby přezkoumal podmínky, za kterých bylo u něho vnitrostátním soudem zahájeno řízení, aby ověřil vlastní příslušnost.
15. Tak je tomu zejména v případě, že je otázka podaná Soudnímu dvoru čistě hypotetické povahy (viz v tomto smyslu zejména rozsudky ze dne 13. března 2001, PreussenElektra, C‑379/98, Recueil, s. I‑2099, bod 39; ze dne 22. ledna 2002, Canal Satélite Digital, C‑390/99, Recueil, s. I‑607, bod 19, jakož i ze dne 5. února 2004, Schneider, C‑380/01, Recueil, s. I‑1389, bod 22). Duch spolupráce, jímž má být veden průběh řízení o předběžné otázce, totiž znamená, že vnitrostátní soud bere ohled na funkci svěřenou Soudnímu dvoru, kterou je přispívat k výkonu spravedlnosti v členských státech, a nikoliv poskytovat poradní stanoviska k obecným či hypotetickým otázkám (výše uvedený rozsudek Schneider, bod 23, jakož i rozsudek ze dne 30. června 2005, Längst, C‑165/03, Sb. rozh. s. I‑5637, bod 33).
16. Jak přitom uvedla generální advokátka v bodě 74 svého stanoviska, z předkládacího rozhodnutí, jakož i z vyjádření předložených Soudnímu dvoru vyplývá, že ve věci v původním řízení státní zastupitelství skutečně proti společníkům ZF Zefeser podalo obžalobu k Tribunal Judicial de Setúbal, takže otázka, jaké by bylo třeba vyvodit důsledky ze skutečnosti, že takové trestní stíhání nebylo zahájeno, není pro účely řešení sporu v původním řízení užitečná.
17. V důsledku toho je třeba shledat, že čtvrtá otázka je nepřípustná.
K první a páté otázce
18. Podstatou první a páté předběžné otázky předkládajícího soudu, které je třeba projednat společně, je, který orgán je příslušný provést právní kvalifikaci jednání jako „jednání, které může být předmětem trestního stíhání před soudem“, pro účely použití článku 3 nařízení č. 1697/79. Konkrétněji se předkládající soud táže jednak, zda jsou k provedení takové kvalifikace příslušné celní orgány, nebo trestní soudy, a jednak, zda rozhodnutí o zastavení trestního stíhání nebo zproštění obžaloby přijaté soudním orgánem z důvodu promlčení trestního stíhání brání provedení uvedené kvalifikace.
19. Portugalská vláda, Irsko, jakož i Komise Evropských společenství navrhují Soudnímu dvoru, aby odpověděl, že rozhodující právní kvalifikací jednání je kvalifikace provedená celními orgány. To podle nich vyplývá nejen ze znění uvedeného článku 3, ale rovněž z obecné struktury nařízení č. 1697/79. Za těchto podmínek nebrání případné promlčení trestního stíhání samo o sobě zahájení řízení směřujícího k vybrání cla po uplynutí tříleté promlčecí doby stanovené v čl. 2 odst. 1 druhém pododstavci tohoto nařízení.
20. Naproti tomu podle ZF Zefeser vyžaduje dodržování zásady právní jistoty a zásady presumpce neviny, aby právní kvalifikace jednání jako „jednání, které může být předmětem trestního stíhání před soudem“, vždy vycházela z konečného odsuzujícího rozhodnutí vydaného v trestním řízení, přičemž právní kvalifikace provedená celními orgány není pro účely použití článku 3 nařízení č. 1697/79 relevantní. Promlčení trestního stíhání tedy brání podání návrhu směřujícího k vybrání nezaplaceného cla podle tohoto ustanovení.
21. Aby mohly být projednávané předběžné otázky zodpovězeny, je důležité nejprve připomenout, že výjimka z použití tříleté promlčecí doby se podle článku 3 nařízení č. 1697/79 uplatní v případě, že „příslušné orgány zjistí, že správnou výši dovozního nebo vývozního cla dlužného za uvedené zboží podle právních předpisů nemohly určit v důsledku jednání, které může být předmětem trestního stíhání před soudem“.
22. Ze znění uvedeného ustanovení tedy výslovně vyplývá, že orgány příslušnými k provedení právní kvalifikace jednání jako „jednání, které může být předmětem trestního stíhání před soudem“, jsou ty orgány, které z důvodu takového jednání nemohly dlužné clo vybrat, a hodlají tedy přikročit k jeho výběru dodatečně, po propuštění zboží. Jak přitom stanoví zejména čl. 2 odst. 1 nařízení č. 1697/79, je nesporné, že k určení výše takového cla a k činění úkonů směřujících k jeho vybrání jsou příslušné celní orgány členských států (viz v tomto smyslu rozsudky ze dne 27. listopadu 1991, Meico-Fell, C‑273/90, Recueil, s. I‑5569, bod 11, jakož i ze dne 14. května 1996, Faroe Seafood a další, C‑153/94 a C‑204/94, Recueil, s. I‑2465, bod 16).
23. Dále je třeba uvést, že argument uplatňovaný společností ZF Zefeser, podle kterého musí být nepoužití tříleté promlčecí doby podmíněno existencí odsuzujícího rozhodnutí vydaného v trestním řízení, je v rozporu se samotným zněním čl. 3 prvního pododstavce nařízení č. 1697/79.
24. Toto ustanovení totiž nehovoří ani o odsuzujícím rozhodnutí vydaném v trestním řízení, dokonce ani o zahájení jakéhokoliv trestního řízení, ale jednoznačně hovoří o jednání, které jednoduše může být předmětem trestního stíhání před soudem. To je ostatně potvrzeno různými jazykovými verzemi uvedeného ustanovení, zejména verzí portugalskou („un acto passível de procedimento judicial“), anglickou („an act that could give rise to criminal court proceedings“), německou („Handlungen, die strafrechtlich verfolgbar sind“), španělskou („un acto que puede dar lugar a la incoación de un proceso judicial punitivo“) a italskou („un atto passibile di un’azione giudiziaria repressiva“).
25. Z toho vyplývá, že pro účely použití výjimky stanovené v článku 3 nařízení č. 1697/79, pokud jde o promlčecí dobu pro učinění úkonů směřujících k vybrání nezaplaceného cla, uvedený článek nevyžaduje, aby bylo trestní stíhání před soudem orgány členského státu činnými v trestním řízení skutečně zahájeno, ani aby toto stíhání skončilo odsouzením původců dotčeného jednání, ani a fortiori , aby takové trestní stíhání nebylo promlčeno.
26. V důsledku toho jsou v rámci použití uvedeného článku 3 k provedení právní kvalifikace jednání jako „jednání, které může být předmětem trestního stíhání před soudem“, ve smyslu prvního pododstavce uvedeného článku, příslušné celní orgány povolané k tomu, aby určily správnou výši dotčeného dovozního nebo vývozního cla.
27. Tento závěr nemůže být zpochybněn argumentací ZF Zefeser, podle které takový výklad ohrožuje dodržování zásady právní jistoty a zásady presumpce neviny osob, které jsou zodpovědné za zaplacení uvedeného cla.
28. Právní kvalifikace jednání jako „jednání, které může být předmětem trestního stíhání před soudem“, celními orgány totiž není zjištěním, že k porušení trestního práva skutečně došlo (viz v tomto smyslu výše uvedený rozsudek Meico-Fell, bod 9). Jak vyplývá z prvního a druhého bodu odůvodnění nařízení č. 1697/79, uvedená kvalifikace se provádí pouze v rámci a pro účely řízení správní povahy, jehož jediným cílem je umožnit uvedeným orgánům napravit případy vybrání dovozního nebo vývozního cla v nesprávné nebo nedostatečné výši.
29. Uvedená kvalifikace se přitom samozřejmě provádí, aniž by tím byla ohrožena pravomoc soudního přezkumu, kterou mohou soudy členských států vykonávat nad rozhodnutími celních orgánů, a aniž by tím byly jakkoliv ohroženy důsledky, včetně důsledku spočívajícího v případném vrácení cla, jež bylo těmito orgány neprávem požadováno,  které použitelné vnitrostátní právo s rozhodnutími uvedených soudů spojuje, zejména s rozhodnutími o zastavení trestního stíhání nebo rozhodnutími, kterými se obžalovaní zprošťují obžaloby.
30. Při neexistenci právní úpravy Společenství v této oblasti proto přísluší vnitrostátnímu právnímu řádu každého členského státu, aby určil podmínky umožňující osobám zodpovědným za zaplacení cla napadnout použití výjimky stanovené v článku 3 nařízení č. 1697/79, pokud jde o promlčení úkonu směřujícího k výběru nezaplaceného cla, a požadovat, aby byly v tomto ohledu ze soudních rozhodnutí vyvozeny případné důsledky, za předpokladu, že tyto podmínky nejsou méně příznivé než podmínky, které se týkají obdobných řízení na základě vnitrostátního práva, a že v praxi neznemožňují nebo nadměrně neztěžují výkon práv přiznaných právním řádem Společenství (viz obdobně zejména rozsudky ze dne 10. července 1980, Ariete, 811/79, Recueil, s. 2545, bod 12; ze dne 4. prosince 2003, Evans, C‑63/01, Recueil, s. I‑14447, body 75 a 76, jakož i ze dne 13. července 2006, Manfredi a další, C‑295/04 až C‑298/04, Sb. rozh. s. I‑6619, body 62 a 77).
31. Vzhledem k předcházejícím důvodům je třeba na první a pátou otázku odpovědět, že k provedení právní kvalifikace jednání jako „jednání, které může být předmětem trestního stíhání před soudem“, ve smyslu čl. 3 prvního pododstavce nařízení č. 1697/79 jsou příslušné celní orgány povolané k tomu, aby určily správnou výši dotčeného dovozního nebo vývozního cla.
K druhé a třetí otázce
32. Vzhledem k odpovědi na první a pátou otázku není třeba na druhou a třetí otázku předkládajícího soudu odpovídat.
K nákladům řízení
33. Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.
Výrok
Z těchto důvodů Soudní dvůr (první senát) rozhodl takto:
K provedení právní kvalifikace jednání jako „jednání, které může být předmětem trestního stíhání před soudem“, ve smyslu čl. 3 prvního pododstavce nařízení Rady (EHS) č. 1697/79 ze dne 24. července 1979 o vybírání dovozního nebo vývozního cla po propuštění zboží, které nebylo požadováno od osoby zodpovědné za zaplacení cla ze zboží navrženého v celním prohlášení do celního režimu s povinností platit toto clo, jsou příslušné celní orgány povolané k tomu, aby určily správnou výši dotčeného dovozního nebo vývozního cla.