CELEX: 62002CJ0237
Direktiivi 93/13/ETY
Kuluttajasopimusten kohtuuttomat ehdot
Pysäköintipaikan rakentamista ja luovutusta koskeva sopimus
Sopimuksen mukaisten velvollisuuksien täyttämisjärjestyksen, josta säädetään dispositiivisessa kansallisessa lainsäädännössä, kääntäminen
Sopimusehto, jonka mukaan kuluttaja on velvollinen maksamaan hinnan ennen kuin elinkeinonharjoittaja on täyttänyt velvollisuutensa
Elinkeinonharjoittajan velvollisuus antaa vakuus

Bundesgerichtshof on esittänyt yhteisöjen tuomioistuimelle 2.5.2002 tekemällään päätöksellä, joka on saapunut yhteisöjen tuomioistuimeen
27.6.2002, EY 234 artiklan nojalla ennakkoratkaisukysymyksen kuluttajasopimusten kohtuuttomista ehdoista 5 päivänä huhtikuuta
1993 annetun neuvoston direktiivin 93/13/ETY (EYVL L 95, s. 29; jäljempänä direktiivi) 3 artiklan 1 kohdan tulkinnasta.
Tämä kysymys on esitetty asiassa, jossa kantajana pääasiassa on Freiburger Kommunalbauten GmbH Baugesellschaft & Co. KG (jäljempänä
Freiburger Kommunalbauten) ja jossa vastaajina pääasiassa ovat U. Hofstetter ja L. Hofstetter ja jossa on kysymys viivästyskorkojen
maksamisesta pysäköintipaikan rakentamisen ja ostamisen kauppahinnan maksun viivästymisen vuoksi.
Asiaa koskevat oikeussäännöt
Direktiivi
Direktiivin 1 artiklan 1 kohdan mukaan direktiivin tarkoituksena on lähentää jäsenvaltioiden elinkeinonharjoittajan ja kuluttajan
välillä tehtyjen sopimusten kohtuuttomia ehtoja koskevia lakeja, asetuksia ja hallinnollisia määräyksiä.
Direktiivin 3 artiklassa säädetään seuraavaa:
”1.

Sopimusehtoa, josta ei ole erikseen neuvoteltu, pidetään kohtuuttomana, jos se hyvän tavan vastaisesti aiheuttaa kuluttajan
vahingoksi huomattavan epätasapainon osapuolten sopimuksesta johtuvien oikeuksien ja velvollisuuksien välille.
2.

Sopimusehtoa ei koskaan pidetä erikseen neuvoteltuna, jos se on ennakolta laadittu, eikä kuluttaja ole näin ollen voinut vaikuttaa
sen sisältöön, varsinkaan ennakolta muotoiltujen vakiosopimusten yhteydessä.
– –
3.

Liitteessä on ohjeellinen luettelo, joka ei ole tyhjentävä, niistä ehdoista, joita voidaan pitää kohtuuttomina.”
Tässä liitteessä mainittuja ehtoja ovat
”ehdot, joiden tarkoituksena tai seurauksena on:
– –
b)
kuluttajan laillisten oikeuksien poissulkeminen tai niiden rajoittaminen sopimattomasti elinkeinonharjoittajan tai toisen
osapuolen suhteen siinä tapauksessa, että elinkeinonharjoittaja jättää kokonaan tai osittain täyttämättä sopimuksesta johtuvia
velvollisuuksiaan tai täyttää ne puutteellisesti – –;
– –
o)
kuluttajan velvoittaminen täyttämään kaikki velvollisuutensa, kun elinkeinonharjoittaja ei täytä omiaan;
– – .”
Direktiivin 4 artiklan 1 kohdassa säädetään seuraavaa:
”Sopimusehdon kohtuuttomuutta arvioidaan ottaen huomioon sopimuksen kohteena olevien tavaroiden ja palvelujen luonne ja viitaten
sopimuksentekohetkellä kaikkiin sopimuksen tekoon liittyviin olosuhteisiin sekä kaikkiin muihin sopimuksen ehtoihin tai toiseen
sopimukseen, josta se on riippuvainen, sanotun kuitenkaan rajoittamatta 7 artiklan soveltamista.”
Kansallinen lainsäädäntö
Pääasian tosiseikkojen kannalta merkityksellisenä ajankohtana direktiivissä tarkoitettu kuluttajien suoja oli taattu Saksan
oikeudessa 9.12.1976 annetulla Gesetz zur Regelung des Rechts der Allgemeinen Geschäftsbedingungen ‑nimisellä lailla (laki
elinkeinonharjoittajien soveltamista yleisistä ehdoista; BGBl. 1976 I, s. 3317; jäljempänä AGBG). Tämän lain 9 §:ssä säädettiin
seuraavaa:
”1.

Elinkeinonharjoittajien soveltamia yleisiä ehtoja ei sovelleta silloin kun ne hyvän tavan vastaisesti ovat kohtuuttomalla
tavalla epäedulliset sopimuspuolelle.
2.

Sopimusehdon voidaan epäillä olevan kohtuuttomalla tavalla epäedullinen silloin kun:
1.
se on yhteensopimaton sen lainsäädännön perusajatuksen kanssa, josta se poikkeaa, tai
2.
sillä rajoitetaan sopimuksen luonteesta johtuvia keskeisiä oikeuksia tai velvollisuuksia siten, että sopimuksen tarkoituksen
toteutuminen on uhattuna.”
Siltä osin kuin on kyse urakkasopimuksesta, Bürgerliches Gesetzbuchin (Saksan siviililaki; jäljempänä BGB) 641 §:n 1 momentissa
on korvauksen erääntymistä koskeva dispositiivinen säännös. Tämän säännöksen mukaan korvaus on maksettava silloin kun hanke
vastaanotetaan.
Pääsian oikeudenkäynti
Freiburger Kommunalbauten, kunnallinen rakennusyritys, on 5.5.1998 notaarin luona tehdyllä sopimuksella myynyt kaupallisen
toimintansa yhteydessä L. ja U. Hofstetterille yksityistä käyttöä varten pysäköintipaikan pysäköintitalossa, joka sen piti
rakentaa.
Sopimuksen 5 kohdan mukaan koko kauppahinta oli maksettava sen jälkeen, kun urakoitsija oli antanut vakuuden. Maksun viivästyessä
ostajan oli maksettava viivästyskorkoa.
Vakuus annettiin pankkitakauksen muodossa ja se toimitettiin L. ja U. Hofstetterille 20.5.1999. Takauksen antanut pankki otti
siinä vastattavakseen ilman, että Freiburger Kommunalbautenin olisi perittävä saatavaansa ensin L. ja U. Hofstetterilta, kaikista
mahdollisista pääasian vastaajien pääasian kantajaa vastaan esittämistä vaatimuksista, jotka koskevat ostohinnan palauttamista,
jonka kantaja oli saanut tai jonka käyttöön sille oli annettu lupa.
L. ja U. Hofstetter kieltäytyivät maksamasta. He väittivät, että koko kauppahinnan erääntymistä koskeva määräys oli AGBG:n
9 §:n vastainen. He maksoivat hinnan vasta sen jälkeen kun he olivat saaneet pysäköintipaikan virheettömästi haltuunsa 21.12.1999.
Freiburger Kommunalbauten vaati viivästyskorkoa maksun viivästymisen vuoksi. Landgericht Freiburg (Saksa) hyväksyi vaatimuksen.
Oberlandesgericht Karlsruhe (Saksa) hylkäsi vaatimuksen valituksen perusteella. Freiburger Kommunalbauten teki näin ollen
Revision-valituksen Bundesgerichtshofiin.
Bundesgerichtshof totesi, että riidanalainen sopimus kuuluu direktiivin soveltamisalaan sellaisena kuin se on määritelty direktiivin
3 artiklan 2 kohdassa. Bundesgerichtshof on taipuvainen katsomaan, että riidanalaisen sopimuksen 5 kohta ei muodosta Saksan
lainsäädännön mukaan kohtuutonta ehtoa. Se katsoo kuitenkin, että ottaen huomioon, että jäsenvaltioissa voimassa olevat lainsäädännöt
ovat hyvin erilaisia, tämä arviointi ei ole täysin selvä. Näin ollen Bundesgerichtshof päätti lykätä asian käsittelyä ja esittää
yhteisöjen tuomioistuimelle seuraavan ennakkoratkaisukysymyksen:
”Onko sellaista luovuttajan yleisiin sopimusehtoihin sisältyvää ehtoa, jonka mukaan rakennettavan rakennuksen luovutuksensaajan
on maksettava koko hinta rakennustöiden edistymisestä riippumatta sen jälkeen kun luovuttaja on antanut hänelle luottolaitoksen
takauksen, jolla turvataan luovutuksensaajalle sopimuksen virheellisen täyttämisen tai sopimuksen täyttämättä jättämisen perusteella
mahdollisesti syntyvät rahalliset vaatimukset, pidettävä kuluttajasopimusten kohtuuttomista ehdoista 5 päivänä huhtikuuta
1993 annetun neuvoston direktiivin 93/13/EY 3 artiklan 1 kohdassa tarkoitettuna kohtuuttomana sopimusehtona?”
Ennakkoratkaisukysymys
Kaikissa yhteisöjen tuomioistuimelle esitetyissä huomautuksissa vertaillaan niitä etuja ja haittoja, joita riidanalaiseen
sopimusehtoon kansallisessa oikeudessa liittyy.
Freiburger Kommunalbauten ja Saksan hallitus katsovat, että riidanalainen sopimusehto ei ole kohtuuton. Niiden mukaan rakennuttajan
antama pankkitakaus hyvittää haittoja, joita kuluttajalle mahdollisesti aiheutuu velvollisuudesta maksaa hinta ennen sopimuksen
täyttämistä. On selvää, että tällä sopimuslausekkeella vaihdetaan suoritusten täyttämisen järjestys päinvastaiseksi kuin mistä
BGB:n 641 §:ssä dispositiivisesti säädetään. Ne katsovat kuitenkin, että siltä osin kuin siinä vähennetään rakennuttajan tarvetta
ottaa lainaa hankkeen rahoittamiseksi, rakennuksen hinta voi tämän seurauksena laskea. Lisäksi rakennuttajan antamalla pankkitakauksella
rajoitetaan luovutuksensaajille aiheutuvia haittoja, koska sillä taataan, että maksetut summat maksetaan takaisin sekä siinä
tapauksessa, että sopimus jätetään täyttämättä, että siinä tapauksessa, että sopimus täytetään virheellisesti, myös silloin,
kun rakennuttaja on maksukyvytön.
L. ja U. Hofstetter katsovat, että riidanalainen sopimusehto on kohtuuton ja kuuluu direktiivin liitteessä olevan 1 kohdan
b ja o kohdassa tarkoitettujen ehtojen luokkaan. Vastaajat katsovat, että sitä kaikissa siviililainsäädännöissä tunnettua
perusperiaatetta on rikottu, jonka mukaan vastavuoroiset suoritukset on täytettävä samanaikaisesti, ja että sopimuspuolten
yhdenvertaisuutta on rikottu kuluttajan vahingoksi siten, että kuluttajan asemaa on huomattavasti heikennetty muun muassa
siinä tilanteessa, että rakennuksen virheiden olemassaolosta syntyy riita-asia. Vastaajat lisäävät, että sopimusehto on yllättävä,
että se ei ole selkeä ja että monopoliasemassa oleva rakennuttaja on sisällyttänyt sen sopimuksiin.
Euroopan yhteisöjen komissio on Saksan lainsäädäntöä perusteellisesti tutkittuaan tehnyt päätelmän, että riidanalaisesta sopimusehdosta
aiheutuu joka tapauksessa haittaa kuluttajalle. Komission mukaan kysymys, joka koskee sitä, onko kyseessä direktiivin 3 artiklan
1 kohdassa tarkoitettu huomattava epätasapaino, jota ei voida perustella, on arviointikysymys, johon kansallisten tuomioistuinten
on vastattava.
Tältä osin on todettava, että direktiivin 3 artiklassa, jossa viitataan hyvän tavan sekä osapuolten oikeuksien ja velvollisuuksien
huomattavan epätasapainon käsitteisiin, määritellään vain abstraktilla tavalla ne seikat, jotka tekevät sellaisesta sopimusehdosta
kohtuuttoman, josta ei ole erikseen neuvoteltu (ks. tältä osin asia C‑478/99, komissio v. Ruotsi, tuomio 7.5.2002, Kok. 2002,
s. I‑4147, 17 kohta).
Direktiivin 3 artiklan 3 kohdassa tarkoitettu liite sisältää vain ohjeellisen luettelon, joka ei ole tyhjentävä, niistä ehdoista,
joita voidaan pitää kohtuuttomina. Luettelossa olevaa ehtoa ei välttämättä ole pidettävä kohtuuttomana, ja päinvastoin sellainen
ehto, joka ei ole luettelossa, voidaan todeta kohtuuttomaksi (em. asia komissio v. Ruotsi, tuomion 20 kohta).
Siltä osin kuin on kysymys siitä, onko tietty sopimusehto kohtuuton vai ei, direktiivin 4 artiklassa säädetään, että sitä
arvioitaessa on otettava huomioon sopimuksen kohteena olevien tavaroiden ja palvelujen luonne ja kaikki sopimuksentekohetkellä
vallinneet sopimuksen tekoon liittyvät olosuhteet. On todettava, että tässä asiayhteydessä on myös arvioitava seurauksia,
joita kyseisellä ehdolla voi olla sopimukseen sovellettavan lainsäädännön puitteissa, mikä edellyttää kansallisen oikeusjärjestelmän
arviointia.
Kuten julkisasiamies on ratkaisuehdotuksensa 25 kohdassa todennut, tästä seuraa, että yhteisöjen tuomioistuin voi EY 234 artiklassa
sille myönnetyn yhteisön oikeuden tulkintaa koskevan toimivallan puitteissa tulkita yleisiä kriteerejä, joita yhteisön lainsäätäjä
on käyttänyt kohtuuttoman sopimusehdon käsitteen määrittelemiseksi. Sen sijaan yhteisöjen tuomioistuin ei voi lausua näiden
yleisten kriteerien soveltamisesta tiettyyn sopimusehtoon, jota on tarkasteltava yksittäistapauksen seikat huomioon ottaen.
On totta, että yhteisöjen tuomioistuin on todennut yhdistetyissä asioissa C‑240/98–C‑244/98, Océano Grupo Editorial ja Salvat
Editores, 27.6.2000 annetussa tuomiossa (Kok. 2000, s. I‑4941, 21–24 kohta), että elinkeinonharjoittajan ennalta laatima ehto,
jonka tarkoituksena on myöntää kaikkia sopimuksesta johtuvia riita-asioita koskeva toimivalta sen alueen tuomioistuimelle,
jossa elinkeinonharjoittajan kotipaikka sijaitsee, täyttää kaikki edellytykset tulla luokitelluksi direktiivissä tarkoitetuksi
kohtuuttomaksi ehdoksi. Tämä arviointi on kuitenkin tehty sellaiseen sopimusehtoon liittyen, josta elinkeinonharjoittaja sai
kaiken edun ja josta kuluttaja ei saanut mitään vastinetta ja joka asetti kyseenalaiseksi, olipa sopimus minkä tyyppinen hyvänsä,
direktiivissä kuluttajille myönnettyjen oikeuksien tehokkaan suojan tuomioistuimissa. Tämän sopimusehdon kohtuuttomuuden toteaminen
oli siis mahdollista ilman, että oli tutkittava kaikkia sopimuksen tekemisen erityisiä olosuhteita, ja ilman, että oli arvioitava
etuja ja haittoja, joita tähän sopimusehtoon liittyy sopimukseen sovellettavassa kansallisessa lainsäädännössä.
Kuten yhteisöjen tuomioistuimelle esitetyistä huomautuksista ilmenee, tästä ei ole kyse pääasian oikeudenkäynnissä kyseessä
olevassa sopimusehdossa.
Esitettyyn kysymykseen on siis vastattava, että kansalliselle tuomioistuimelle kuuluu sen määritteleminen, täyttääkö pääasian
oikeudenkäynnissä kyseessä olevan kaltainen sopimusehto kriteerit, joiden on täytyttävä, jotta se voidaan määritellä kohtuuttomaksi
direktiivin 3 artiklan 1 kohdassa tarkoitetulla tavalla.
Oikeudenkäyntikulut
Yhteisöjen tuomioistuimelle huomautuksensa esittäneille Saksan hallitukselle ja komissiolle aiheutuneita oikeudenkäyntikuluja
ei voida määrätä korvattaviksi. Pääasian asianosaisten osalta asian käsittely yhteisöjen tuomioistuimessa on välivaihe kansallisessa
tuomioistuimessa vireillä olevan asian käsittelyssä, minkä vuoksi kansallisen tuomioistuimen asiana on päättää oikeudenkäyntikulujen
korvaamisesta.
Näillä perusteilla
YHTEISÖJEN TUOMIOISTUIN (viides jaosto)
on ratkaissut Bundesgerichtshofin 2.5.2002 tekemällään päätöksellä esittämän kysymyksen seuraavasti:
Kansalliselle tuomioistuimelle kuuluu sen määritteleminen, täyttääkö pääasian oikeudenkäynnissä kyseessä olevan kaltainen
sopimusehto edellytetyt kriteerit, jotta se voidaan määritellä kohtuuttomaksi kuluttajasopimusten kohtuuttomista ehdoista
5 päivänä huhtikuuta 1993 annetun neuvoston direktiivin 93/13/ETY 3 artiklan 1 kohdassa tarkoitetulla tavalla.
Jann
Timmermans
Rosas
La Pergola
von Bahr
Julistettiin Luxemburgissa 1 päivänä huhtikuuta 2004.
R. Grass
V. Skouris
kirjaaja
presidentti
–
Oikeudenkäyntikieli: saksa.