CELEX: 62006CJ0011
Unionin kansalaisuus
EY 17 ja EY 18 artikla
Opintotuen epääminen jäsenvaltion kansalaisilta, jotka opiskelevat jossain toisessa jäsenvaltiossa
Vaatimus siitä, että jossain toisessa jäsenvaltiossa suoritettavien opintojen on oltava jatkoa aiemmin vähintään yhden vuoden ajan siinä jäsenvaltiossa, josta opiskelija on kotoisin, sijaitsevassa laitoksessa suoritetuille opinnoille

Ennakkoratkaisupyynnöt koskevat EY 17 ja EY 18 artiklan tulkintaa.
Nämä pyynnöt on esitetty kahdessa asiassa, joista toisessa vastakkain ovat Rhiannon Morgan ja Bezirksregierung Köln (Kölnin
paikallinen hallintoviranomainen) ja toisessa Iris Bucher ja Landrat des Kreises Düren (Dürenin piirikunnan piirikuntajohtaja)
ja joissa on kyse Morganin ja Bucherin oikeudesta saada opintotukea opintojen suorittamiseksi korkea-asteen opetusta tarjoavassa
laitoksessa, joka sijaitsee Saksan liittotasavallan ulkopuolella.

Asiaa koskevat kansalliset oikeussäännöt
Liittovaltion opintotukea koskeva laki (Bundesgesetz über individuelle Förderung der Ausbildung – Bundesausbildungsförderungsgesetz,
jäljempänä BAföG) 5 §:n 1 momentissa säädetään seuraavaa:
”Lain 8 §:n 1 momentissa tarkoitetulle opiskelijalle maksetaan opintotukea, jos hän käy päivittäin Saksassa sijaitsevasta
vakinaisesta asuinpaikastaan käsin ulkomailla sijaitsevassa oppilaitoksessa. Tässä laissa tarkoitettu vakinainen asuinpaikka
on sillä paikkakunnalla, joka ei ole vain tilapäinen elinetujen keskus, ilman, että vaadittaisiin halua asettautua sinne pysyvästi;
oleskelu ainoastaan opiskelua varten jollakin paikkakunnalla ei tee siitä opiskelijan vakinaista asuinpaikkaa.”
BAföG:n 5 §:n 2 momentissa säädetään seuraavaa:
”Opintotukea myönnetään opiskelijalle, jonka vakinainen asuinpaikka on Saksassa ja joka opiskelee ulkomaisessa oppilaitoksessa,
jos
– –
3.      suoritettuaan opintoja vähintään vuoden ajan saksalaisessa oppilaitoksessa opiskelija jatkaa opintojaan Euroopan unionin jonkin
jäsenvaltion oppilaitoksessa
ja asianomaisella on riittävä kielitaito.
– –”
BaföG:n 8 §:n 1 momentissa säädetään seuraavaa:
”Opintotukea suoritetaan
1.      perustuslaissa tarkoitetuille Saksan kansalaisille,
– –
8.       opiskelijoille, joilla unionin kansalaisten yleisestä vapaasta liikkuvuudesta annetun lain 3 §:n mukaisesti on aviopuolisoina
tai lapsina oikeus maahan pääsyyn ja maassa oleskeluun tai joilla ei ole unionin kansalaisen lapsina näitä oikeuksia vain
siksi, että he ovat täyttäneet 21 vuotta ja että he eivät ole vanhempiensa tai puolisonsa huollettavina,
9.    opiskelijoille, jotka ovat Euroopan unionin muun jäsenvaltion tai Euroopan talousalueesta tehdyn sopimuksen sopimuspuolena
olevan valtion kansalaisia ja jotka työskentelivät Saksassa ennen opintojen aloittamista;
– –”

Pääasiat

Asia C-11/06
Suoritettuaan lukion Saksassa Rhiannon Morgan, vuonna 1983 syntynyt Saksan kansalainen, vietti vuoden Yhdistyneessä kuningaskunnassa
au pairina.
Morgan on 20.9.2004 lähtien opiskellut sovellettua genetiikkaa University of the West of Englandissa Bristolissa (Yhdistynyt
kuningaskunta).
Elokuussa 2004 Morgan teki Bezirksregierung Kölnille eli pääasian vastaajalle hakemuksen saadakseen opintotukea opintoihinsa
Yhdistyneessä kuningaskunnassa ja esitti erityisesti, että Saksan alueella ei ollut tarjolla genetiikan koulutusohjelmia.
Hakemus hylättiin 25.8.2004 tehdyllä päätöksellä sillä perusteella, ettei Morgan täyttänyt edellytyksiä, jotka BAföG:n 5 §:n
2 momentissa asetetaan opintotuen saamiselle Saksan ulkopuolella sijaitsevassa oppilaitoksessa suoritettaviin opintoihin.
Päätöksessä todettiin erityisesti, että koska Morgan ei ollut jossain toisessa jäsenvaltiossa jatkanut Saksassa vähintään
vuoden ajan suorittamiaan opintoja, hän ei ollut täyttänyt tämän momentin 3 kohdassa asetettua edellytystä, jonka mukaan Saksan
ulkopuolella suoritettujen opintojen on oltava jatkoa Saksan alueella vähintään vuoden ajan kestäneelle opiskelulle (jäljempänä
opintojen ensimmäistä vaihetta koskeva edellytys).
Koska myös Morganin tästä päätöksestä tekemä oikaisuvaatimus hylättiin Bezirksregierung Kölnin 3.2.2005 tekemällä päätöksellä,
asia saatettiin ennakkoratkaisupyynnön esittäneen tuomioistuimen käsiteltäväksi.

Asia C‑12/06
Saksan kansalainen Iris Bucher on 1.9.2003 lähtien opiskellut toimintaterapiaa Hogeschool Zuydissä Heerlenissä (Alankomaat),
Saksan rajan välittömässä läheisyydessä.
Bucher asui vanhempiensa luona Bonnissa (Saksa) 1.7.2003 saakka. Hän muutti tuolloin kumppaninsa kanssa Dürenissa (Saksa)
sijaitsevaan asuntoon, jonka hän on ilmoittanut olevan pääasiallisen asuinpaikkansa ja josta käsin hän kävi Heerlenissä opiskelemassa.
Bucher teki tammikuussa 2004 Landrat des Kreises Dürenille eli pääasian vastaajalle hakemuksen saadakseen opintotukea opintoihin,
joita hän suoritti Alankomaissa.
Hakemus hylättiin 7.7.2004 tehdyllä päätöksellä sillä perusteella, ettei Bucher täyttänyt BAföG:n 5 §:n 1 momentissa asetettuja
edellytyksiä. Bucher oli päätöksen mukaan nimittäin vaihtanut asuinpaikkansa rajaseudulle ainoastaan ammatillisen koulutuksensa
hankkimista varten.
Koska myös Bucherin tästä päätöksestä tekemä oikaisuvaatimus hylättiin Bezirksregierung Kölnin 16.11.2004 tekemällä päätöksellä,
asia saatettiin ennakkoratkaisupyynnön esittäneen tuomioistuimen käsiteltäväksi. Kyseisen tuomioistuimen mukaan Bucher ei
täytä BAföG:n 5 §:n 1 momentissa eikä tämän saman lain 5 §:n 2 momentin 3 kohdassa asetettuja edellytyksiä.

Ennakkoratkaisukysymykset
Morganin ja Bucherin kanteiden johdosta Verwaltungsgericht Aachen pohtii, ovatko vaihtoehtoiset edellytykset, jotka BAföG:n
5 §:n 2 momentin 3 kohdassa ja 5 §:n 1 momentissa asetetaan opintotuen saamiselle jossain muussa jäsenvaltiossa kuin Saksan
liittotasavallassa suoritettaviin opintoihin, ristiriidassa EY 17 ja EY 18 artiklan kanssa.
Verwaltungsgericht Aachen on näin ollen päättänyt lykätä asioiden käsittelyä ja esittää yhteisöjen tuomioistuimelle seuraavat
ennakkoratkaisukysymykset, joista ensimmäinen, joka on molemmille pääasioille yhteinen, on ainoa kysymys asiassa C-11/06:
”1)      Onko unionin kansalaisille EY 17 ja EY 18 artiklassa taatun vapaan liikkuvuuden perusteella kiellettyä, että jäsenvaltio kieltäytyy
myöntämästä opintotukea kansalaiselleen, joka – kuten käsiteltävänä olevassa asiassa – suorittaa opintonsa kokonaan toisessa
jäsenvaltiossa, koska opinnot eivät ole jatkoa vähintään vuoden kestäneelle opiskelulle saksalaisessa oppilaitoksessa?
2)      Onko unionin kansalaisille EY 17 ja EY 18 artiklassa taatun vapaan liikkuvuuden perusteella kiellettyä, että jäsenvaltio kieltäytyy
myöntämästä opintotukea kansalaiselleen, joka – kuten käsiteltävänä olevassa asiassa – suorittaa opintonsa viereisessä jäsenvaltiossa
siten, että hän ylittää säännöllisesti rajan (Grenzpendler), koska hän oleskelee ainoastaan opiskelun vuoksi Saksassa sijaitsevalla
rajapaikkakunnalla eikä tämä oleskelupaikka ole hänen vakinainen asuinpaikkansa?”

Ennakkoratkaisukysymysten tarkastelu

Asioille C‑11/06 ja C‑12/06 yhteinen kysymys
Tällä kysymyksellään kansallinen tuomioistuin tiedustelee, onko opintojen ensimmäistä vaihetta koskevan edellytyksen kaltainen
edellytys ristiriidassa EY 17 ja EY 18 artiklan kanssa. Tässä edellytyksessä, kuten ennakkoratkaisupyynnöistä ilmenee, asetetaan
sille, että voidaan saada opintotukea opintoihin, joita suoritetaan jossain toisessa jäsenvaltiossa kuin siinä, jonka kansalaisia
tällaista tukea hakevat opiskelijat ovat, kaksi vaatimusta eli yhtäältä vaatimus siitä, että opintoja on suoritettu vähintään
vuoden ajan tässä viimeksi mainitussa jäsenvaltiossa, ja toisaalta vaatimus siitä, että opintojen on oltava vain jatkoa näille
samoille opinnoille jossain toisessa jäsenvaltiossa.
Morgan ja Bucher esittävät muun muassa, että koska sovelletun genetiikan ja työterapian ammatillista koulutusta ei ole tarjolla
Saksassa, heidän pitää luopua opintotuesta, jota BAföG:n nojalla myönnetään toisessa jäsenvaltiossa suoritettaville opinnoille.
Saksan hallitus ja pääasioiden vastaajat esittävät, että opintojen ensimmäistä vaihetta koskeva edellytys ei merkitse EY 18
artiklassa määrätyn vapaata liikkuvuutta ja oleskelua koskevan oikeuden rajoitusta, ja toissijaisesti ne esittävät, että mikäli
katsottaisiin, että tällainen rajoitus on olemassa, se on perusteltu ja oikeasuhteinen. Alankomaiden, Itävallan ja Yhdistyneen
kuningaskunnan hallitukset samoin kuin Euroopan yhteisöjen komissio ovat olennaisilta osin samaa mieltä tästä analyysistä.
Italian, Suomen ja Ruotsin hallitusten mukaan opintojen ensimmäistä vaihetta koskeva edellytys merkitsee unionin kansalaisten
vapaan liikkuvuuden rajoitusta. Italian hallitus katsoo tältä osin, toisin kuin Ruotsin hallitus, että tämä rajoitus ei ole
perusteltu pääasioissa kyseessä olevissa olosuhteissa. Suomen hallituksen mukaan kansallisen tuomioistuimen tehtävänä on arvioida,
voidaanko tätä rajoitusta perustella objektiivisilla seikoilla, jotka ovat oikeassa suhteessa hyväksyttävästi tavoiteltuun
päämäärään nähden.
On palautettava mieliin, että Saksan kansalaisina Morganilla ja Bucherilla on EY 17 artiklan 1 kohdan nojalla unionin kansalaisten
asema, joten he voivat tarvittaessa vedota, myös sitä jäsenvaltiota vastaan, josta he ovat lähtöisin, tällaiseen asemaan liittyviin
oikeuksiin (ks. asia C-192/05, Tas‑Hagen ja Tas, tuomio 26.10.2006, Kok. 2006, s. I‑10451, 19 kohta).
Yhteisön oikeuden soveltamisalaan kuuluvia tilanteita ovat muun muassa tilanteet, jotka koskevat EY:n perustamissopimuksessa
taattujen perusvapauksien, erityisesti EY 18 artiklassa myönnetyn vapauden liikkua ja oleskella jäsenvaltioiden alueella,
käyttämistä (ks. asia C-76/05, Schwarz ja Gootjes-Schwarz, tuomio 11.9.2007, 87 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen, ei vielä
julkaistu oikeustapauskokoelmassa). Pääasioissa kyseessä olevat tuet liittyvät juuri opintoihin, joita suoritetaan jossain
toisessa jäsenvaltiossa.
Tältä osin on ensin täsmennettävä, että vaikka, kuten Saksan, Alankomaiden, Itävallan, Ruotsin ja Yhdistyneen kuningaskunnan
hallitukset sekä komissio ovat korostaneet, jäsenvaltiot ovat EY 149 artiklan 1 kohdan nojalla toimivaltaisia opetuksen sisällön
ja koulutusjärjestelmiensä järjestämisen suhteen, tätä toimivaltaa käytettäessä on kuitenkin noudatettava yhteisön oikeutta
(ks. vastaavasti asia C-308/89, di Leo, tuomio 13.11.1990, Kok. 1990, s. I-4185, Kok. Ep. X, s. 607, 14 ja 15 kohta; asia
C-337/97, Meeusen, tuomio 8.6.1999, Kok. 1999, s. I-3289, 25 kohta; asia C-147/03, komissio v. Itävalta, tuomio 7.7.2005,
Kok. 2005, s. I-5969, 31–35 kohta ja em. asia Schwarz ja Gootjes-Schwarz, tuomion 70 kohta) ja erityisesti niitä perustamissopimuksen
määräyksiä, jotka liittyvät vapauteen liikkua ja oleskella jäsenvaltioiden alueella, sellaisena kuin tämä vapaus myönnetään
EY 18 artiklan 1 kohdassa (ks. vastaavasti em. asia Schwarz ja Gootjes-Schwarz, tuomion 99 kohta).
Tämän jälkeen on todettava, että kansallinen lainsäädäntö, jolla tietyt oman maan kansalaiset asetetaan huonompaan asemaan
pelkästään sen vuoksi, että he ovat käyttäneet vapauttaan liikkua ja oleskella toisessa jäsenvaltiossa, on EY 18 artiklan
1 kohdassa jokaiselle unionin kansalaiselle tunnustettuja vapauksia koskeva rajoitus (ks. asia C-406/04, De Cuyper, tuomio
18.7.2006, Kok. 2006, s. I-6947, 39 kohta; em. asia Tas-Hagen ja Tas, tuomion 31 kohta ja em. asia Schwarz ja Gootjes-Schwarz,
tuomion 93 kohta).
Mahdollisuudet, jotka perustamissopimuksessa annetaan unionin kansalaisten liikkumisen osalta, eivät nimittäin saisi täyttä
vaikutustaan, jos niiden käyttäminen saataisiin tehdä jäsenvaltion kansalaiselle vähemmän houkuttelevaksi sillä tavalla, että
hänen oleskelulleen jossain toisessa jäsenvaltiossa asetetaan esteitä hänen lähtövaltionsa lainsäädännössä, joka on hänelle
epäedullinen pelkästään sen vuoksi, että hän on käyttänyt näitä mahdollisuuksiaan (ks. vastaavasti asia C-224/98, D’Hoop,
tuomio 11.7.2002, Kok. 2002, s. I-6191, 31 kohta; asia C-224/02, Pusa, tuomio 29.4.2004, Kok. 2004, s. I-5673, 19 kohta ja
em. asia Schwarz ja Gootjes-Schwarz, tuomion 89 kohta).
Tällä seikalla on erityinen merkitys koulutuksen alalla, kun otetaan huomioon EY 3 artiklan 1 kohdan q alakohdan ja EY 149
artiklan 2 kohdan toisen luetelmakohdan tavoitteet eli muun muassa opiskelijoiden ja opettajien liikkuvuuden edistäminen (ks.
em. asia D’Hoop, tuomion 32 kohta ja em. asia komissio v. Itävalta, tuomion 44 kohta).
Kun jäsenvaltio säätää opintotukijärjestelmästä, jossa opiskelijat voivat saada opintotukia siinä tapauksessa, että he opiskelevat
jossain toisessa jäsenvaltiossa, jäsenvaltion on näin ollen huolehdittava siitä, että näiden tukien myöntämistavat eivät luo
perusteetonta rajoitusta tälle oikeudelle liikkua ja oleskella jäsenvaltioiden alueella (ks. analogisesti, siltä osin kuin
kyse on EY 39 artiklasta, asia C-109/04, Kranemann, tuomio 17.3.2005, Kok. 2005, s. I-2421, 27 kohta).
Nyt esillä olevissa tapauksissa on selvää, että pääasioiden kantajiin, jotka ovat aloittaneet korkea-asteen opintonsa jossain
muussa jäsenvaltiossa kuin Saksan liittotasavallassa, on opintotukea myönnettäessä sovellettu opintojen ensimmäistä vaihetta
koskevaa edellytystä, jota kuitenkin sovelletaan vain siinä tapauksessa, että opintoja suoritetaan Saksan ulkopuolella.
Opintojen ensimmäistä vaihetta koskevasta edellytyksestä seuraavat kaksi vaatimusta – jotka on selostettu tämän tuomion 18
kohdassa – ovat kuitenkin omiaan niistä unionin kansalaisille koituvien henkilökohtaisten haittojen, lisäkustannusten ja mahdollisten
viiveiden vuoksi tekemään heille vähemmän houkuttelevaksi lähteä Saksan liittotasavallasta opiskelemaan johonkin toiseen jäsenvaltioon
ja siten käyttää vapauttaan liikkua ja oleskella tässä toisessa jäsenvaltiossa, sellaisena kuin tämä vapaus myönnetään EY
18 artiklan 1 kohdassa.
Niinpä se, että opiskelijan on opiskeltava vuosi Saksassa sijaitsevassa oppilaitoksessa ennen kuin hän voi saada tukea jossain
toisessa jäsenvaltiossa suoritettaviin opintoihin, on omiaan tekemään hänelle vähemmän houkuttelevaksi lähteä myöhemmin johonkin
toiseen jäsenvaltioon opiskelemaan. Näin on varsinkin silloin, kun tällaista vuotta ei hyvitetä opinnoissa opiskellessa toisessa
jäsenvaltiossa.
Toisin kuin Saksan hallitus väittää, opintojen ensimmäistä vaihetta koskevan edellytyksen rajoittavat vaikutukset eivät ole
varsinkaan niiden kannalta, joiden taloudelliset resurssit ovat vähäisimmät, liian satunnaisia eivätkä liian vähäisiä muodostaakseen
rajoituksen vapaudelle liikkua ja oleskella jäsenvaltioiden alueella, sellaisena kuin tämä vapaus myönnetään EY 18 artiklan
1 kohdassa.
Tällainen rajoitus voi olla yhteisön oikeuden perusteella oikeutettu ainoastaan silloin, jos se perustuu objektiivisiin, yleistä
etua koskeviin ja kyseessä olevien henkilöiden kansalaisuudesta riippumattomiin syihin ja jos se on oikeassa suhteessa kansallisessa
oikeudessa hyväksyttävästi tavoiteltuun päämäärään (ks. em. asia De Cuyper, tuomion 40 kohta; em. asia Tas-Hagen ja Tas, tuomion
33 kohta ja em. asia Schwarz ja Gootjes-Schwarz, tuomion 94 kohta). Yhteisöjen tuomioistuimen oikeuskäytännöstä ilmenee, että
toimenpide on oikeasuhteinen, kun sillä voidaan toteuttaa tavoiteltu päämäärä ja kun sillä ei ylitä sitä, mikä on tarpeen
tämän päämäärän saavuttamiseksi (em. asia De Cuyper, tuomion 42 kohta).
Yhteisöjen tuomioistuimelle esitettyjä argumentteja, joilla pyritään perustelemaan opintojen ensimmäistä vaihetta koskeva
edellytys, on tarkasteltava edellisessä kohdassa mieliin palautetussa oikeuskäytännössä todettujen vaatimusten valossa.
Ensinnäkin Bezirksregierung Kölnin mukaan tämä edellytys on oikeutettu, koska on tarpeen taata se, että opintotukea myönnetään
vain opinnoissaan menestymään kykeneville opiskelijoille. Samoin Saksan hallitus on istunnossa korostanut, että kyseisen edellytyksen
tavoitteena on se, että opiskelijat voivat osoittaa halunsa opiskella ja saattaa loppuun opintonsa menestyksekkäästi ja ripeästi.
Ei ole epäilystäkään siitä, että sen varmistamista koskeva tavoite, että opiskelijat saattavat opintonsa päätökseen nopeasti
ja näin osaltaan myötävaikuttavat muun muassa kyseisen jäsenvaltion koulutusjärjestelmän taloudelliseen tasapainoon, voi olla
hyväksyttävä päämäärä tällaisen järjestelmän järjestämisessä. Minkään yhteisöjen tuomioistuimelle esitetyn seikan perusteella
ei kuitenkaan voida katsoa, että edellytys siitä, että opintojen ensimmäinen vaihe on suoritettava Saksassa, on tai voisi
olla omiaan sellaisenaan takaamaan sen, että asianomaiset opiskelijat saattavat opintonsa päätökseen. Lisäksi se, että tämän
edellytyksen täyttämistä on vaadittu ehdottomasti pääasioissa, on ristiriidassa kyseisen tavoitteen kanssa, koska käytännön
vaikutuksena voi olla niiden opintojen kokonaiskeston pidentyminen, joita varten pääasioissa kyseessä olevat tuet on myönnetty,
joten se ei sovellu tämän tavoitteen saavuttamiseen. Tällaisen edellytyksen ei näin ollen voitaisi katsoa olevan oikeassa
suhteessa tavoiteltuun päämäärään nähden.
Toiseksi Saksan hallitus on väittänyt istunnossa myös, että opintojen ensimmäistä vaihetta koskevan edellytyksen tavoitteena
on se, että opiskelijat voivat varmistua siitä, ovatko he tehneet ”oikean valinnan” opinnoissaan.
Siltä osin kuin tässä edellytyksessä vaaditaan, että toisessa jäsenvaltiossa suoritetut opinnot ovat jatkoa Saksassa vähintään
vuoden ajan kestäneille opinnoille, on selvää, että tämä edellytys on kuitenkin ristiriidassa kyseisen tavoitteen kanssa.
Tämä opintojen jatkumoa koskeva vaatimus nimittäin voi paitsi tehdä opiskelijoille vähemmän houkuttelevaksi opiskella jossain
toisessa jäsenvaltiossa kuin Saksan liittotasavallassa jotain muuta kuin mitä he ovat opiskelleet vähintään vuoden ajan Saksassa
tai jopa estää heitä tekemästä näin, niin myös tämän johdosta tehdä heille vähemmän houkuttelevaksi alun perin valituista
opinnoista luopumisen, jos he katsovat, että tehty valinta ei enää sovi heille, ja jos he haluavat opiskella jossain toisessa
jäsenvaltiossa kuin Saksan liittotasavallassa.
Sitä paitsi, siltä osin kuin kyse on koulutusohjelmista, joita vastaavia ei ole Saksassa, tällä opintojen jatkumoa koskevalla
vaatimuksella velvoitetaan, kuten kansallinen tuomioistuin on todennut, asianomaiset opiskelijat – joiden joukkoon pääasioiden
kantajat väittävät kuuluvansa, kuten tämän tuomion 19 kohdasta ilmenee – valitsemaan sen välillä, että he joko luopuvat kokonaan
opinnoista, jotka he olivat suunnitelleet suorittavansa jossain toisessa jäsenvaltiossa, tai menettävät kokonaan opintotuen.
Tämän edellytyksen ei näin ollen voida katsoa olevan oikeassa suhteessa tavoitteeseen eli siihen, että pyritään helpottamaan
niiden opintojen harkittua valintaa, jotka asianomaiset opiskelijat aikovat suorittaa.
Kolmanneksi Saksan hallitus on sitä paitsi väittänyt istunnossa, että saksalainen opintotukijärjestelmä kokonaisuutena tarkastellen
on omiaan edistämään opiskelua muissa jäsenvaltioissa kuin Saksan liittotasavallassa. Kun asianomaiset opiskelijat ovat täyttäneet
opintojen ensimmäistä vaihetta koskevan edellytyksen, he voivat saada opintotukea yhden lisävuoden ajan, jos he palaavat Saksan
täydentääkseen opintojaan saksalaisessa oppilaitoksessa, ja he voivat tällöin myös vaatia avustuksia tiettyihin matkakuluihin
samoin kuin tarvittaessa ja tietyissä etukäteen vahvistetuissa rajoissa kirjoittautumismaksuihin ja sairasvakuutusmaksuihin.
Tältä osin riittää, kun todetaan, että vaikka nämä edut tosin ovat hyödyllisiä opiskelijoille, jotka täyttävät opintojen ensimmäistä
vaihetta koskevan edellytyksen, niillä ei sellaisinaan voida perustella EY 18 artiklassa määrätyn vapaata liikkuvuutta ja
oleskelua koskevan oikeuden rajoitusta, jonka tämä edellytys muodostaa, varsinkaan siltä osin kuin kyse on opiskelijoista,
jotka lähtevät toiseen jäsenvaltioon suorittaakseen siellä koko korkea-asteen opintonsa ja jotka siis eivät saata opintojaan
päätökseen Saksassa sijaitsevassa oppilaitoksessa.
Neljänneksi Bezirksregierung Köln samoin kuin Alankomaiden ja Itävallan hallitukset esittävät, että opintojen ensimmäistä
vaihetta koskevasta edellytyksestä seuraavan rajoituksen kaltainen rajoitus voi olla oikeutettu sen vuoksi, että halutaan
välttää se, että muussa jäsenvaltiossa kuin siinä, josta opiskelija on lähtöisin, kokonaan suoritettuihin opintoihin myönnetyt
opintotuet aiheuttavat kohtuuttoman kustannuksen, joka voisi johtaa jäsenvaltiosta, josta opiskelija on lähtöisin, opintoihin
myönnettävien etuuksien kokonaismäärän yleisen tason laskuun. Ruotsin hallitus ja komissio esittävät, että jäsenvaltiolla
on oikeus opintotukea myöntäessään varmistaa se, että asianomaiset opiskelijat kuuluvat sekä kyseisen jäsenvaltion yhteiskuntaan
yleisesti että sen koulutusjärjestelmään.
Yhteisöjen tuomioistuin on tosin todennut, että jäsenvaltiolla voi olla oikeus sen välttämiseksi, että toisesta jäsenvaltiosta
tuleville opiskelijoille toimeentuloa varten myönnettävien tukien myöntämisestä koituu kohtuuton kustannus, jolla saattaisi
olla vaikutuksia niiden tukien kokonaismäärään, joita kyseinen valtio voi myöntää, myöntää opiskelijoille toimeentuloa varten
myönnettävää tukea ainoastaan sellaisille opiskelijoille, jotka ovat osoittaneet integroituneensa kyseisen jäsenvaltion yhteiskuntaan
jossain määrin (asia C-209/03, Bidar, tuomio 15.3.2005, Kok. 2005, s. I-2119, 56 ja 57 kohta).
Lähtökohtaisesti on niin, että jos on olemassa vaara tällaisesta kohtuuttomasta kustannuksesta, samankaltaiset huomiot voivat
soveltua siihen, että jäsenvaltio myöntää opintotukea opiskelijoille, jotka haluavat opiskella muissa jäsenvaltioissa.
Kuten kansallinen tuomioistuin on korostanut, pääasioissa kyseessä olevissa asioissa yhteiskuntaansa integroitumista koskeva
aste, jota jäsenvaltio voisi hyväksyttävästi vaatia, on kuitenkin joka tapauksessa katsottava toteennäytetyksi, koska pääasioiden
kantajat ovat varttuneet Saksassa ja he ovat käyneet siellä koulunsa.
Näin ollen on niin, että opintojen ensimmäistä vaihetta koskeva edellytys, jonka mukaan korkea-asteen opintoja on ensin suoritettava
vähintään vuoden ajan siinä jäsenvaltiossa, josta opiskelija on lähtöisin, on luonteeltaan liian yleinen ja ehdoton tässä
suhteessa. Sillä nimittäin asetetaan aiheettomasti etusijalle sellainen osatekijä, joka ei välttämättä kuvasta tämän jäsenvaltion
yhteiskuntaan integroitumisen astetta tuen hakuhetkellä. Sillä siis ylitetään se, mikä on tarpeen tavoitellun päämäärän saavuttamiseksi,
eikä sitä näin ollen voida pitää oikeasuhteisena (ks. analogisesti em. asia D’Hoop, tuomion 39 kohta).
Viidenneksi Itävallan, Ruotsin ja Yhdistyneen kuningaskunnan hallitukset samoin kuin komissio vetoavat siihen, ettei ole olemassa
säännöksiä opintotuen yhteensovittamisesta jäsenvaltioiden välillä.  Koska tällaisia säännöksiä ei ole, vaarana on oikeuksien
päällekkäisyys, mikäli opintojen ensimmäistä vaihetta koskevan edellytyksen kaltainen edellytys olisi poistettava.
Tältä osin Yhdistyneen kuningaskunnan hallitus on vedonnut sekä kirjallisissa huomautuksissaan että istunnossa siihen, että
on selvää, että Morgan on saanut Yhdistyneen kuningaskunnan viranomaisilta University of the West of Englandissa suorittamiinsa
opintoihin taloudellista tukea lukukausimaksuja ja toimeentuloa koskevan avustuksen ja lainan muodossa.
Tästä aiheesta Saksan hallitus on istunnossa esittänyt vastauksena yhteisöjen tuomioistuimen esittämään kysymykseen, että
BAföG:n 21 §:n 3 momentissa on säännös, jolla pyritään ottamaan huomioon tämän lain soveltamiseksi tarpeellisessa tulojen
laskemisessa opintotuet ja muut samantyyppiset avustukset, joita saadaan muilla perusteilla kuin kyseisen lain säännösten
nojalla.
Opintojen ensimmäistä vaihetta koskevalla edellytyksellä ei sitä vastoin mitenkään pyritä estämään samantyyppisiä tukia, joita
mahdollisesti saadaan jossain toisessa jäsenvaltiossa, tai ottamaan niitä huomioon. Ei siis voida menestyksekkäästi väittää,
että tämä edellytys olisi sellaisenaan omiaan tai tarpeen varmistamaan sen, ettei näitä tukia myönnetä päällekkäin.
Kaiken edellä esitetyn perusteella pääasioissa kyseessä oleville kahdelle oikeusriidalle yhteiseen kysymykseen on vastattava,
että pääasioissa kyseessä olevien olosuhteiden kaltaisissa olosuhteissa edellytys, jonka mukaan sellaisen opintotuen saamiseksi,
joka myönnetään muussa jäsenvaltiossa kuin siinä, jonka kansalaisia kyseisten tukien hakijoina olevat opiskelijat ovat, suoritettaviin
opintoihin, näiden opintojen on oltava jatkoa siinä jäsenvaltiossa, josta tukea hakevat opiskelijat ovat lähtöisin, vähintään
vuoden ajan kestäneille opinnoille, on ristiriidassa EY 17 ja EY 18 artiklan kanssa.

Toinen kysymys asiassa C‑12/06
Kansallisen tuomioistuimen mukaan Bucherin kanne pitäisi hyväksyä, mikäli kyseessä olevissa kahdessa pääasiassa yhteiseen
kysymykseen vastataan myöntävästi.
Koska kyseiseen kysymykseen on vastattu myöntävästi, asiassa C-12/06 ei näin ollen ole tarpeen vastata toiseen kysymykseen.

Oikeudenkäyntikulut
Pääasian asianosaisten osalta asian käsittely yhteisöjen tuomioistuimessa on välivaihe kansallisessa tuomioistuimessa vireillä
olevan asian käsittelyssä, minkä vuoksi kansallisen tuomioistuimen asiana on päättää oikeudenkäyntikulujen korvaamisesta.
Oikeudenkäyntikuluja, jotka ovat aiheutuneet muille kuin näille asianosaisille huomautusten esittämisestä yhteisöjen tuomioistuimelle,
ei voida määrätä korvattaviksi.
Näillä perusteilla yhteisöjen tuomioistuin (suuri jaosto) on ratkaissut asian seuraavasti:
Pääasioissa kyseessä olevien olosuhteiden kaltaisissa olosuhteissa edellytys, jonka mukaan sellaisen opintotuen saamiseksi,
joka myönnetään muussa jäsenvaltiossa kuin siinä, jonka kansalaisia kyseisten tukien hakijoina olevat opiskelijat ovat, suoritettaviin
opintoihin, näiden opintojen on oltava jatkoa siinä jäsenvaltiossa, josta tukea hakevat opiskelijat ovat lähtöisin, vähintään
vuoden ajan kestäneille opinnoille, on ristiriidassa EY 17 ja EY 18 artiklan kanssa.
Allekirjoitukset
*
Oikeudenkäyntikieli: saksa.