CELEX: 62003TJ0093
Uradniki
Zaposlovanje
Zavrnitev prijave
Ničnostna tožba

1.
Uradniki – Odločba, ki posega v položaj – Zavrnitev prijave – Obveznost obrazložitve najpozneje ob zavrnitvi pritožbe
(Kadrovski predpisi za uradnike, člena 25, drugi odstavek, in 90(2))
2.
Uradniki – Objava prostega delovnega mesta – Določitev zahtevane minimalne usposobljenosti za delovno mesto direktorja
(Kadrovski predpisi za uradnike, člen 29)
3.
Uradniki – Prosto delovno mesto – Zasedba prostega delovnega mesta z napredovanjem – Primerjalna ocena uspešnosti kandidatov
(Kadrovski predpisi za uradnike, člena 29(1) in 45)
4.
Uradniki – Prosto delovno mesto – Primerjalna ocena uspešnosti kandidatov
(Kadrovski predpisi za uradnike, člena 5(3) in 29)
5.
Uradniki – Prosto delovno mesto – Primerjalna ocena uspešnosti kandidatov
(Kadrovski predpisi za uradnike, člena 4 in 29)
1.
Čeprav organu za imenovanja ni treba obrazložiti odločb o napredovanju v zvezi s kandidati, ki niso napredovali, pa nasprotno
mora obrazložiti odločbo o zavrnitvi pritožbe, ki jo je na podlagi člena 90(2) Kadrovskih predpisov vložil kandidat, ki ni
napredoval, saj se šteje, da je obrazložitev te odločbe enaka obrazložitvi, zoper katero je vložena pritožba. V zvezi s tem
zadostuje, da se obrazložitev odločbe o zavrnitvi prijave uradnika na prosto delovno mesto, ki se zasede z napredovanjem,
nanaša na izpolnjevanje zakonskih pogojev, s katerimi Kadrovski predpisi pogojujejo zakonitost postopka.
Čeprav popolnega neobstoja obrazložitve zavrnitve prijave uradnika na prosto delovno mesto, ki se zasede z napredovanjem,
ni mogoče nadomestiti s pojasnili organa za imenovanja po vložitvi tožbe, pa nasprotno nezadostna obrazložitev, navedena v
predhodnem postopku, ne more utemeljiti razglasitve ničnosti sprejete odločitve, kadar uprava navede dodatna pojasnila med
sodnim postopkom. Tako je mogoče začetno nezadostnost obrazložitve odpraviti z dodatnimi pojasnili celo med sodnim postopkom,
če je zainteresirani uradnik pred vložitvijo tožbe že imel na voljo elemente, ki so začetek obrazložitve.
(Glej točke 51, 53, 54 in 58.)
Napotitev na: Sodišče, 30. oktober 1974, Grassi proti Svetu, 188/73, Recueil, str. 1099, točka 14; Sodišče, 9. december 1993,
Parlament proti Volgerju, C‑115/92 P, Recueil, str. I‑6549, točka 22; Sodišče, 19. november 1998, Parlament proti Gaspari,
C‑316/97 P, Recueil, str. I‑7597, točka 29; Sodišče prve stopnje, 12. februar 1992, Volger proti Parlamentu, T‑52/90, Recueil,
str. II‑121, točka 40, potrjena z zgoraj navedeno sodbo Parlament proti Volgerju, točke od 22 do 24; Sodišče prve stopnje,
18. marec 1997, Picciolo in Caló proti Odboru regij, združeni zadevi T‑178/95 in T‑179/95, RecFP, str. I‑A‑51 in II‑155, točka 34;
Sodišče prve stopnje, 26. januar 2000, Gouloussis proti Komisiji, T‑86/98, RecFP, str. I‑A‑5 in II‑23, točke od 73 do 77;
Sodišče prve stopnje, 20. februar 2002, Roman Parra proti Komisiji, T‑117/01, RecFP, str. I‑A‑27 in II‑121, točki 26 in 30;
Sodišče prve stopnje, 12. december 2002, Morello proti Komisiji, T‑135/00, RecFP, str. I‑A‑265 in II‑1313, točki 34 in 37;
Sodišče prve stopnje, 15. september 2005, Casini proti Komisiji, T‑132/03, ZOdl. JU, str. I‑A‑253 in II‑1169, točka 36.
2.
Organ za imenovanja ima široko diskrecijsko pravico pri opredelitvi kvalifikacij, zahtevanih za prosta delovna mesta, in samo
očitna napaka pri presoji pri opredelitvi minimalnih pogojev, ki se zahtevajo za zasedbo zadevnega delovnega mesta, lahko
povzroči nezakonitost objave prostega delovnega mesta.
Institucija lahko glede delovnega mesta direktorja, ne da bi storila očitno napako pri presoji, sklepa, da so izkušnje ali
posebna znanja na področju, na katerem deluje zadevni direktorat, lahko manj odločilni kot splošne sposobnosti za vodenje,
analizo in presojo, ki so na visoki ravni, ker so izkušnje in tehnično znanje vedno na razpolago znotraj direktorata.
(Glej točki 72 in 74.)
Napotitev na: Sodišče prve stopnje, 16. oktober 1990, Gallone proti Svetu, T‑132/89, Recueil, str. II‑549, točka 27; Sodišče
prve stopnje, 3. marec 1993, Booss in Fischer proti Komisiji, T‑58/91, Recueil, str. II‑147, točka 69; Sodišče prve stopnje,
29. maj 1997, Contargyris proti Svetu, T‑6/96, RecFP, str. I‑A‑119 in II‑357, točka 100; zgoraj navedena sodba Morello proti
Komisiji, točka 69.
3.
Ocenjevalno poročilo je nujen element presoje vsakič, ko nadrejeni obravnavajo kariero uradnika. Postopek napredovanja je
nezakonit, kadar organ za imenovanja ni mogel opraviti primerjalne ocene uspešnosti kandidatov, ker so bila ocenjevalna poročila
enega ali več teh kandidatov zaradi uprave sestavljena z veliko zamudo. Taka nezakonitost vseeno lahko povzroči razglasitev
ničnosti odločbe o imenovanju samo, če je neobstoj ocenjevalnega poročila lahko odločilno vplival na postopek.
V zvezi s tem obstajajo razlike med postopkom zasedbe prostega delovnega mesta s premestitvijo ali napredovanjem, ki poteka
v skladu s členom 29(1)(a) Kadrovskih predpisov, in postopkom napredovanja iz člena 45 teh predpisov. Če je namen zadnjenavedenega
postopka oblikovati kariero uradnikov v skladu z vloženim trudom in uspešnostjo, izkazano pri opravljanju njihovih nalog,
torej nagraditi uradnike, ki so v preteklosti izkazali na splošno večjo uspešnost, je namen postopka zasedbe prostega delovnega
mesta, da se v samem interesu službe poišče uradnik, ki je najbolj sposoben opravljati naloge, povezane s prostim delovnim
mestom. Zato organu za imenovanja pri primerjalni oceni uspešnosti ni treba utemeljiti svoje presoje ocenjevalnih poročil,
ampak mora upoštevati druga dejstva v zvezi z uspešnostjo kandidatov, kot so informacije o njihovem upravnem statusu ali osebnem
položaju. Take informacije lahko relativizirajo oceno, opravljeno na podlagi ocenjevalnih poročil.
(Glej točke 88 in od 90 do 92.)
Napotitev na: Sodišče, 27. januar 1983, List proti Komisiji, 263/81, Recueil, str. 103, točki 25 in 26; Sodišče, 12. februar
1987, Bonino proti Komisiji, 233/85, Recueil, str. 739, točka 5; Sodišče prve stopnje, 3. marec 1993, Vela Palacios proti
ESO, T‑25/92, Recueil, str. II‑201, točki 40 in 43; Sodišče prve stopnje, 25. november 1993, X proti Komisiji, združene zadeve
T‑89/91, T‑21/92 in T‑89/92, Recueil, str. II‑1235, točki 49 in 50; Sodišče prve stopnje, 5. marec 1998, Manzo-Tafaro proti
Komisiji, T‑221/96, RecFP, str. I‑A‑115 in II‑307, točka 18; Sodišče prve stopnje, 24. februar 2000, Jacobs proti Komisiji,
T‑82/98, RecFP, str. I‑A‑39 in II‑169, točka 36; Sodišče prve stopnje, 5. oktober 2000, Rappe proti Komisiji, T‑202/99, RecFP,
str. I‑A‑201 in II‑911, točka 40; zgoraj navedena sodba Morello proti Komisiji, točka 89.
4.
V okviru diskrecijske pravice, ki je organu za imenovanja priznana pri opredelitvi pravil za izvajanje primerjalnega preizkusa
prijav, morajo ta organ in različni nadrejeni, s katerimi se je posvetoval v zadevnem postopku napredovanja ali premestitve,
v vsaki fazi preizkusa prijav presoditi, ali je treba v tej fazi zbrati dodatne informacije ali elemente presoje v pogovorih
z vsemi kandidati ali samo z nekaterimi med njimi, da lahko odločijo ob polnem poznavanju dejstev. Nobena določba Kadrovskih
predpisov kandidatu v postopku zaposlitve ne daje pravice do pogovora z morebitnim nadrejenim. Organ za imenovanja mora zato
organizirati pogovore s kandidati za delovno mesto samo, če in kolikor taka obveznost izhaja iz pravnega okvira, ki ga je
določil.
Vendar je diskrecijska pravica, priznana upravi v zvezi z določitvijo postopka ali metode, ki jo je treba uporabiti pri primerjalnem
preizkusu prijav, omejena s potrebo po tem, da se ta preizkus opravi skrbno in nepristransko v interesu službe in v skladu
z načelom enakega obravnavanja uradnikov, ki je na splošno potrjeno v členu 5(3) Kadrovskih predpisov. V praksi je treba primerjalno
oceno uspešnosti opraviti na enaki podlagi ter na podlagi primerljivih virov podatkov in informacij.
(Glej točke 107, 108 in 110.)
Napotitev na: Sodišče, 21. april 1983, Ragusa proti Komisiji, 282/81, Recueil, str. 1245, točka 21; Sodišče prve stopnje,
30. november 1993, Perakis proti Parlamentu, T‑78/92, Recueil, str. II‑1299, točka 15; Sodišče prve stopnje, 30. november 1993,
Tsirimokos proti Parlamentu, T‑76/92, Recueil, str. II‑1281, točka 20; Sodišče prve stopnje, 5. november 2003, Cougnon proti
Sodišču, T‑240/01, RecFP, str. I‑A‑263 in II‑1283, točki 67 in 70.
5.
Kar zadeva oceno skladnosti prijave z zahtevami, določenimi v objavi prostega delovnega mesta, ima organ za imenovanja, zlasti
kadar je treba zasesti prosto delovno mesto naziva A 1 ali A 2, široko diskrecijsko pravico pri primerjavi uspešnosti kandidatov
za tako delovno mesto. Izvajanje te široke diskrecijske pravice vseeno predpostavlja skrbno preučitev prijavnih dokumentacij
in vestno upoštevanje zahtev, navedenih v objavi prostega delovnega mesta, tako da mora organ za imenovanja izločiti vsakega
kandidata, ki ne izpolnjuje teh zahtev. Objava prostega delovnega mesta je namreč pravni okvir, ki ga je organ za imenovanja
določil samemu sebi in ki ga mora strogo upoštevati.
(Glej točki 120 in 121.)
Napotitev na: Sodišče prve stopnje, 9. julij 2002, Tilgenkamp proti Komisiji, T‑158/01, RecFP, str. I‑A‑111 in II‑595, točki 50
in 51; Sodišče prve stopnje, 11. november 2003, Faita proti ESO, T‑248/02, RecFP, str. I‑A‑281 in II‑1365, točka 70.