CELEX: 62006CJ0173
Bendrijos muitinės kodeksas
Laikinasis įvežimas perdirbti
Asociacijos sutartis
Išankstinis ryžių eksportas į trečiąją šalį, su kuria sudaryta sutartis dėl preferencinio muitų tarifo
Muitinės kodekso 216 straipsnis
Importo muito išieškojimas išleidus prekes
Muitinės kodekso 220 straipsnio 2 dalies b punktas

Prašymas priimti prejudicinį sprendimą yra susijęs su 1992 m. spalio 12 d. Tarybos reglamento (EEB) Nr. 2913/92, nustatančio Bendrijos muitinės kodeksą (
OL L 302, p. 1
), iš dalies pakeisto 2000 m. lapkričio 16 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamentu (EB) Nr. 2700/2000 (
OL L 311, p. 17
, toliau – Muitinės kodeksas), 216 ir 220 straipsnių išaiškinimu.
Šis prašymas buvo pateiktas nagrinėjant ieškinį dėl panaikinimo, kurį
Agrover Srl
(toliau –
Agrover
) pareiškė dėl
Agenzia Dogane Circoscrizione Doganale di Genova
(Genujos muitinė) išduoto reikalavimo grąžinti muitus.
Teisinis pagrindas
1991 m. gruodžio 16 d. Briuselyje pasirašyta Europos Sutartis, steigianti asociaciją tarp Europos Bendrijų bei jų Valstybių Narių, iš vienos pusės, ir Vengrijos Respublikos, iš kitos pusės, Europos Bendrijų vardu buvo patvirtinta 1993 m. gruodžio 13 d. Tarybos ir Komisijos sprendimu 93/742/Euratomas, EAPB, EB (
OL L 347, p. 1
). Šios sutarties Protokolo Nr. 4 dėl prekių kilmės sąvokos apibrėžimo ir administracinio bendradarbiavimo metodų, iš dalies pakeisto 1996 m. gruodžio 28 d. Europos Bendrijų bei jų Valstybių Narių ir Vengrijos Respublikos Asociacijos Tarybos sprendimu Nr. 3/96 (
OL L 92, 1997, p. 1
, toliau — Protokolas Nr. 4), 15 straipsnyje „Draudimas grąžinti muitus ar atleisti nuo jų“ yra tokios nuostatos:
a)
Neturinčioms kilmės įrodymų žaliavoms, naudojamoms Bendrijos, Vengrijos ar kitos 4 straipsnyje nurodytos valstybės kilmės produktų, kurių kilmės įrodymai pateikti ar nustatyti pagal V skyriaus nuostatas, gamyboje, nei Bendrijoje, nei Vengrijoje netaikomas muitų grąžinimas ar atleidimas nuo jų, kad ir kokia būtų forma.
<…>
2.   1 dalyje numatytas draudimas taikomas bet kokiai sutarčiai dėl muitų ar ekvivalentinio poveikio mokesčių, taikomų Bendrijoje ar Vengrijoje gamyboje naudojamoms žaliavoms, taip pat 1 dalies b punkte numatytiems produktams, grąžinimo, sumažinimo ar atleidimo nuo jų, jei šis grąžinimas, sumažinimas ar atleidimas aiškiai ar iš tiesų taikomas, jei iš minėtų žaliavų gauti produktai yra eksportuojami, o ne skirti nacionaliniam vartojimui.
3.   Produktų, kurie turi kilmės įrodymus, eksportuotojas muitinei paprašius bet kuriuo momentu turi pateikti visus tinkamus dokumentus, įrodančius, kad už neturinčias kilmės įrodymų medžiagas, naudotas atitinkamų produktų gamyboje, muitai nebuvo grąžinti, o visi šioms žaliavoms taikytini muitai ar ekvivalentinio poveikio mokesčiai iš tiesų buvo sumokėti.
<…>“
Muitinės kodekso 114 straipsnio 1 dalis konkrečiai nustato, kad įforminus laikinojo įvežimo perdirbti procedūrą Bendrijos muitų teritorijoje atliekant vieną arba daugiau perdirbimo operacijų galima naudoti ne Bendrijos prekes, skirtas reeksportuoti iš Bendrijos muitų teritorijos, suteikus joms kompensacinių produktų pavidalą, neapmokestinant šių prekių importo muitais ir netaikant joms prekybos politikos priemonių. Ši laikinojo įvežimo perdirbti procedūros forma yra vadinama „sąlyginio neapmokestinimo sistema“ (Muitinės kodekso 114 straipsnio 2 dalies a punktas). Iš šio kodekso 114 straipsnio 2 dalies c ir d punktų išplaukia, kad kompensaciniai produktai yra visi produktai, gauti atlikus perdirbimo operacijas, pavyzdžiui, prekių apdorojimą ar perdirbimą.
Muitinės kodekso 115 straipsnio 1 dalies a punktas taip pat leidžia gauti kompensacinius produktus iš „ekvivalentiškų prekių“, šio kodekso 114 straipsnio 2 dalies e punkte apibrėžtų kaip „Bendrijos prekės, kurios naudojamos kompensaciniams produktams gaminti vietoj importuotų prekių“, su sąlyga, kad šios prekės technine ir komercine prasme yra ekvivalentiškos importuojamoms prekėms. Tai yra „ekvivalentiškos kompensacijos“ sistema. Be to, Muitinės kodekso 115 straipsnio 1 dalies b punktas numato, kad kompensaciniai produktai, gauti iš ekvivalentiškų prekių, gali būti eksportuoti iš Bendrijos anksčiau už trečiųjų valstybių kilmės prekių importą („išankstinio eksporto“ sistema arba „EX/IM“).
Pagal Muitinės kodekso 115 straipsnio 3 dalį ekvivalentiškos kompensacijos taikymas keičia muitinį statusą: „importuotos prekės muitinės požiūriu laikomos ekvivalentiškomis prekėmis, o pastarosios – importuotomis prekėmis“.
Pagal Muitinės kodekso 216 straipsnį:
„1.   Jeigu tarp Bendrijos ir tam tikrų trečiųjų šalių sudarytose sutartyse nustatyta, kad į šias šalis importuojamoms Bendrijos kilmės prekėms, kaip jos apibrėžtos tose sutartyse, taikomas lengvatinis režimas, su sąlyga, kad tais atvejais, kai tokios prekės buvo išgautos arba pagamintos taikant laikinojo įvežimo perdirbti procedūrą, už minėtą prekių kilmės statusą turinčių prekių sudėtyje esančias ne Bendrijos prekes buvo sumokėti už jas mokėtini importo muitai, importo skolos muitinei atsiradimą lemia dokumentų, kurių reikia, kad prekėms trečiosiose šalyse galėtų būti taikomas preferencinis muitų tarifų režimas, patvirtinimas.
2.   Tokios skolos muitinei atsiradimo momentu laikomas momentas, kai muitinė priima eksporto deklaraciją, kuria deklaruojamos atitinkamos prekės.
3.   Skolininku laikomas deklarantas. Netiesioginio atstovavimo atveju asmuo, dėl kurio interesų pateikiama deklaracija, taip pat laikomas skolininku.
4.   Šią skolą muitinei atitinkanti importo muitų suma apskaičiuojama tokiomis pačiomis sąlygomis kaip ir tais atvejais, kai skola muitinei atsiranda tą pačią dieną priėmus deklaraciją atitinkamų prekių išleidimui į laisvą apyvartą įforminti, pateiktą norint užbaigti laikinojo įvežimo perdirbti procedūrą.“
Muitinės kodekso 220 straipsnio 2 dalis nustato:
„Išskyrus 217 straipsnio 1 dalies antrojoje ir trečiojoje pastraipose nurodytus atvejus, paskesnis įtraukimas į apskaitą neatliekamas, jeigu:
<…>
b)
teisiškai privaloma sumokėti muito suma nebuvo įtraukta į apskaitą dėl muitinės padarytos klaidos, kurios, yra pagrindo manyti, asmuo, privalėjęs sumokėti tokią pinigų sumą, negalėjo nustatyti, veikdamas sąžiningai ir laikydamasis visų galiojančių teisės aktų nuostatų, susijusių su muitinės deklaracijos pateikimu.
<…>“
Pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai
Agrover
yra Italijoje įsteigta bendrovė, kuri turi laikino įvežimo perdirbti žaliavinius ryžius leidimą. 2000 m. gruodžio mėn. ji eksportavo į Vengriją tris siuntas Bendrijos kilmės nulukštentų ryžių, vėliau, 2001 m. vasario mėn., iš Tailando taikant atleidimą nuo muito importavo ekvivalentišką kiekį lukštentų ryžių.
2004 m. sausio 26 d. Italijos institucijos, remdamosi Muitinės kodekso 216 straipsniu, nusprendė, kad šioms ūkinėms operacijoms negali būti taikoma laikinojo įvežimo perdirbti procedūra. Šios institucijos iš esmės manė, kad atleidimas nuo muito galėjo būti taikomas, tik jei kompensacinis importas būtų susijęs su preke, importuota iš šalies, sudariusios preferencinę sutartį su Bendrija, o taip nėra Tailando Karalystės atveju. Todėl minėtos institucijos pradėjo muito, susijusio su ryžių importu (73767,88 euro), išieškojimą.
Agrover
apskundė šį sprendimą
Commissione tributaria provinciale di Genova
(Genujos provincijos mokestinių ginčų komisija). 2004 m. liepos 2 d. Sprendimu ši atmetė
Agrover
ieškinį, o pastaroji padavė apeliacinį skundą prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui.
Tokiomis aplinkybėmis
Commissione tributaria regionale di Genova
(Genujos regiono mokestinių ginčų komisija) nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus:
„1.
Ar <…> muitinės kodekso <…> 216 straipsnis gali būti taikomas tada, kai Bendrijos prekei (ryžiai), kuri pirmiau buvo eksportuojama taikant laikinojo įvežimo perdirbti procedūrą su sertifikatu EUR1 į trečiąją šalį (su kuria sudaryta sutartis dėl preferencinio muitų tarifo režimo), taikomi importo muitai, kai vėliau ta pati (ekvivalentiška) prekė reimportuojama kaip kompensacinis produktas iš trečiosios šalies, kuria su Bendrija nėra sudariusi sutarties?
2.
Jeigu kompensacinių produktų importui nebuvo taikyti <…> muitinės kodekso 216 straipsnyje numatyti muitai, ar muitinė gali jų reikalauti vėliau, o gal vis dėlto taikomas to paties kodekso 220 straipsnyje numatytas atleidimas nuo muitų?“
Dėl prejudicinių klausimų
Dėl pirmojo klausimo
Teisingumo Teismui pateiktos pastabos
Agrover
ir Europos Bendrijų Komisija tvirtina, kad Muitinės kodekso 216 straipsnis nėra taikomas laikinojo įvežimo perdirbti su išankstiniu eksportu ūkinėms operacijoms, priešingai nei teigia Italijos vyriausybė.
Agrover
tvirtina, kad minėtas 216 straipsnis numato, jog ne Bendrijos prekės yra „įnkorporuotos“ į kompensacinį produktą. Todėl ši nuostata netaikytina, jei, kaip šioje pagrindinėje byloje, kompensacinis produktas buvo eksportuotas anksčiau, nei importuota trečiosios šalies kilmės prekė. Šį aiškinimą paremia Protokolo Nr. 4 15 straipsnis, kuris draudžia grąžinti muitus tik „už neturinčias kilmės įrodymų medžiagas, naudotas (būtent) Bendrijos kilmės produktų gamyboje“.
Agrover
priduria, kad Muitinės kodekso 216 straipsnio taikymas sutrikdytų pagrindinėje byloje nagrinėjamus sandorius ir ji patirtų už ryžių toną apie 210 eurų nuostolių.
Komisija primena, kad Muitinės kodekso 216 straipsnis susijęs su „Bendrijos kilmės“ prekėmis. Tačiau dėl muitinės statuso inversijos, atsirandančios dėl Muitinės kodekso 115 straipsnio 3 dalies, EX/IM rūšies ūkinė operacija negali būti prilyginta prekių eksportui į trečiąją šalį, su kuria sudaryta preferencinių muitų tarifų sutartis. Be to, faktas, kad šio kodekso 216 straipsnio 2 dalis nustato, jog skola muitinei atsiranda, kai muitinė priima eksporto deklaraciją, rodo, kad ši nuostata aiškiai netaikoma EX/IM rūšies ūkinei operacijai. Atsižvelgiant į šią teisinę fikciją, Italijos institucijos neturėjo forminti EUR.1 sertifikato Bendrijos kilmės ryžiams, kurie turėjo būti eksportuoti į Vengriją, bet, atvirkščiai, laikyti šiuos ryžius kilusiais iš Tailando, kuriuos reikia eksportuoti į Vengriją taikant EX/IM laikinojo įvežimo perdirbti procedūrą.
Italijos vyriausybės teigimu,
Agrover
teiginys reikštų per didelį pranašumą atliekant tą pačią ūkinę operaciją, nes tiek anksčiau eksportuotiems, tiek trečiosios šalies kilmės produktams nebūtų taikomi jokie muitai. Abejones dėl Muitinės kodekso 216 straipsnio išaiškinimo panaikino Muitinės kodekso komitetas 2003 m. kovo 20 d. Dokumentu TAXUD/724/2003, kuriame nusprendė, kad ši nuostata taikoma visais atvejais, kai ryžiai laikinai įvežami perdirbti su išankstiniu eksportu ir ekvivalentiška kompensacija.
Teisingumo Teismo atsakymas
Pirmuoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės klausia, ar Muitinės kodekso 216 straipsnis taikomas laikinojo įvežimo perdirbti su išankstiniu eksportu ūkinėms operacijoms.
Pirmiausia reikia priminti, kad pagal nusistovėjusią Teisingumo Teismo praktiką aiškinant Bendrijos teisės nuostatą reikia atsižvelgti ne tik į jos tekstą, bet ir į jos kontekstą bei teisės akto, kuriame ji nustatyta, tikslus (1983 m. lapkričio 17 d. Sprendimo
Merck
,
292/82, Rink. p. 3781
, 12 punktas, taip pat 2005 m. rugsėjo 8 d. Sprendimo
Mobistar ir Belgacom Mobile
,
C-544/03 ir C-545/03, Rink. p. I-7723
, 39 punktas), taip pat ir į Bendrijos teisės nuostatų visumą (1982 m. spalio 6 d. Sprendimo
Cilfit ir kt.,
283/81, Rink. p. 3415
, 20 punktas). Be to, Bendrijos sudarytų tarptautinių sutarčių viršenybė antrinės Bendrijos teisės aktų atžvilgiu reiškia, kad pastarieji, kiek įmanoma, turi būti aiškinami suderinamai su šiomis sutartimis (2006 m. sausio 12 d. Sprendimo
Algemene Scheeps Agentuur Dordrecht
,
C-311/04, Rink. p. I-609
, 25 punktas ir cituota teismo praktika).
Kalbant apie Muitinės kodekso 216 straipsnio tikslą, atrodo, kad šia nuostata siekiama užtikrinti tarptautinių Bendrijos įsipareigojimų, išplaukiančių iš kai kurių preferencinių sutarčių, laikymąsi (šiuo klausimu žr. 1987 m. liepos 13 d. Tarybos reglamento (EEB) Nr. 2144/87 dėl skolos muitinei (
OL L 201, p. 15
) septintą konstatuojamąją dalį, susijusią su šio reglamento 9 straipsnio 1 dalies nuostata, kurią vėliau perėmė Muitinės kodekso 216 straipsnis). Iš tiesų pagal „negrąžinimo“ išlygas šiose sutartyse dėl pagal laikinojo įvežimo perdirbti procedūrą Bendrijoje įsigytų kompensacinių produktų gali būti numatyta, kad preferencinio muitų tarifų režimo taikymas susijęs su importo muitų už trečiųjų šalių kilmės prekes, esančias ar panaudotas minėtuose produktuose, sumokėjimu.
Tokios negrąžinimo išlygos, kokia numatyta Protokolo Nr. 4 15 straipsnyje, poveikis yra tas, kad laikino įvežimo perdirbti leidimo turėtojams neleidžiama pasinaudoti importo muito už trečiosios šalies kilmės prekę, naudojamą laikinojo įvežimo perdirbti tikslais, mokėjimo atidėjimu, jei kompensacinis produktas eksportuojamas į šalį partnerę. Pagal dvišalės ekonominės integracijos tikslą, kurio siekiama preferencine sutartimi, pavyzdžiui, Europos Sutartimi, steigiančia asociaciją tarp Europos Bendrijų bei jų Valstybių Narių, iš vienos pusės, ir Vengrijos Respublikos, iš kitos pusės, šios negrąžinimo išlygos skatina prekių, kilusių iš sutarties šalių muitų teritorijos, naudojimą ir numato importo muito sumokėjimą už trečiųjų šalių kilmės prekes, naudojamas laikinojo įvežimo perdirbti procedūroje. Taigi jos draudžia kelių muitinių pranašumų sutapimą, kuris gali atsirasti dėl laikinojo įvežimo perdirbti procedūros ir preferencinio muitų tarifo taikymo kartu.
Tai įrodo, kad teisės aktų leidėjas, priimdamas Muitinės kodekso 216 straipsnį, teikė pirmenybę ekonominės integracijos tikslui, būdingam preferencinėms sutartims, o ne Bendrijos įmonių eksporto skatinimo tikslui, kurio siekia laikinojo įvežimo perdirbti muitinės procedūra (šiuo klausimu žr. 1995 m. birželio 29 d. Sprendimo
Temic Telefunken
,
C-437/93, Rink. p. I-1687
, 18 punktą ir 1997 m. kovo 13 d. Sprendimo
Eridania Beghin-Say
,
C-103/96, Rink. p. I-1453
, 26 punktą).
Aišku, Muitinės kodekso 216 straipsnio formuluotė aiškiai numato muitų taikymą tik trečiųjų šalių kilmės prekėms, „įkorporuotoms“ į Bendrijos kilmės kompensacinius produktus. Tačiau atsižvelgiant į šios nuostatos tikslą ir kontekstą, reikia nuspręsti, kad ji taip pat turi būti taikoma kompensacinių produktų išankstinio eksporto atveju.
Agrover
pasiūlytam pažodiniam Muitinės kodekso 216 straipsnio aiškinimui negalima pritarti, nes visų laikinojo įvežimo perdirbti ūkinių operacijų, kuriose kompensaciniai produktai yra eksportuojami anksčiau, atveju jis panaikina Bendrijos įsipareigojimų, kylančių iš negrąžinimo išlygų, naudingą poveikį, o laikinojo įvežimo perdirbti leidimo turėtojui suteikia muitų pranašumus, kurių sutapimo teisės aktų leidėjas siekė išvengti.
Galiausiai reikia atmesti Komisijos argumentus, kad numatytų prekių muitinio statuso inversija, numatyta Muitinės kodekso 115 straipsnio 3 dalyje, būtų nesuderinama su šio kodekso 216 straipsnio aiškinimu, pagal kurį pastarąjį straipsnį galima taikyti EX/IM rūšies ūkinėms operacijoms. Priešingai nei, atrodo, teigia Komisija, minėtos 115 straipsnio 3 dalies tikslas ir poveikis yra ne pakeisti nagrinėjamų prekių kilmę muitų prasme, bet atlikti jų „muitinio statuso“ inversiją siekiant taikyti laikinojo įvežimo perdirbti procedūrą.
Šiuo klausimu reikia priminti, kad išankstinio eksporto taikymo atveju Muitinės kodekso 115 straipsnio 3 dalies įgyvendinimo tvarka apibrėžta 1993 m. liepos 2 d. Komisijos reglamento (EEB) Nr. 2454/93, išdėstančio Tarybos reglamento (EEB) Nr. 2913/92, nustatančio Bendrijos muitinės kodeksą, įgyvendinimo nuostatas (
OL L 253, p. 1
), iš dalies pakeisto 1993 m. gruodžio 21 d. Komisijos reglamentu (EB) Nr. 3665/93 (
OL L 335, p. 1
), 572 straipsnyje, pagal kurį muitinio statuso pasikeitimas vyksta „atvejais, susijusiais su eksportuotais kompensaciniais produktais – priimant eksporto deklaraciją ir su sąlyga, kad importuotos prekės yra pateiktos (laikinojo įvežimo perdirbti) procedūrai įforminti“, o „atvejais, susijusiais su importuotomis prekėmis ir ekvivalentiškais produktais – išleidžiant importuotas prekes, deklaruotas (šiai) procedūrai įforminti“. EX/IM rūšies ūkinės operacijos atveju šio reglamento 577 straipsnis, be kita ko, numato, kad procedūra yra užbaigiama „kai muitinė priima deklaraciją, susijusią su ne Bendrijos prekėmis“.
Pagal šias nuostatas EX/IM rūšies ūkinės operacijos atveju tik trečiosios šalies kilmės prekių importavimo momentu muitinė gali patikrinti, ar įvykdytos visos laikinojo įvežimo perdirbti procedūros sąlygos ir ar Muitinės kodekso 216 straipsnis nėra kliūtis sustabdyti importo muitų taikymą.
Todėl į pirmąjį klausimą reikia atsakyti taip, kad Muitinės kodekso 216 straipsnis taikomas šio kodekso 115 straipsnio 1 dalies b punkte numatytoms laikinojo įvežimo perdirbti ūkinėms operacijoms, kuriose kompensaciniai produktai buvo eksportuoti iš Bendrijos anksčiau nei importuojamos prekės importuotos.
Dėl antrojo klausimo
Antruoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės klausia, ar įmonė, esanti tokioje padėtyje kaip
Agrover,
pagal Muitinės kodekso 220 straipsnio 2 dalies b punktą turi teisę reikalauti neišieškoti
a posteriori
importo muitų už trečiosios šalies, su kuria Bendrija nesudariusi sutarties, numatančios preferencinio muitų tarifo taikymą, kilmės prekes.
Agrover
tvirtina, kad ji turėjo būti atleista nuo mokėjimo pagal Muitinės kodekso 220 straipsnio 2 dalies b punktą dėl muitinės padarytų klaidų. Ji teigia, kad pastaroji išdavė EUR.1 sertifikatą ir dviprasmiškai aiškino minėto kodekso 216 straipsnį.
Agrover
tvirtina, kad visada veikė sąžiningai ir muitinei pateikė visus dokumentus, reikalingus atleisti nuo importo muitų. Ji teigia, kad tai, jog muitinė neprieštaravo minėtam importui, yra klaida, kuri kliudo paskiau įtraukti į apskaitą muitus, ir šiuo klausimu nurodo 1993 m. balandžio 1 d. Sprendimą
Hewlett Packard France
(
C-250/91, Rink. p. I-1819
).
Italijos vyriausybė tvirtina, kad šiuo atveju Muitinės kodekso 220 straipsnio 2 dalies b punkto taikymo sąlygos nėra įvykdytos.
Reikia priminti, kad pagal Muitinės kodekso 220 straipsnio 2 dalies b punktą kompetentingos institucijos neatlieka paskesnio importo muitų įtraukimo į apskaitą, jei įvykdomos trys kumuliacinės sąlygos. Pirmiausia muitai turi būti nesurinkti dėl kompetentingų institucijų klaidos, antra, jų padarytos klaidos neįmanoma nustatyti sąžiningai veikiančiam asmeniui, kuris turi sumokėti muitą, ir, trečia, pastarasis turi laikytis visų galiojančių teisės aktų nuostatų, susijusių su jo muitinės deklaracijos pateikimu (žr. pagal analogiją 1989 m. liepos 12 d. Sprendimo
Binder
,
161/88, Rink. p. 2415
, 15 ir 16 punktus; 1996 m. gegužės 14 d. Sprendimo
Faroe Seafood ir kt
.
C-153/94 ir C-204/94, Rink. p. I-2465
, 83 punktą; 1999 m. gruodžio 9 d. Nutarties
CPL Imperial 2 ir Unifrigo prieš Komisiją
,
C-299/98 P, Rink. p. I-8683
, 22 punktą ir 2001 m. spalio 11 d. Nutarties
William Hinton & Sons
,
C-30/00, Rink. p. I-7511
, 68, 69, 71 ir 72 punktus). Jeigu šios sąlygos yra įvykdytos, asmuo, turintis mokėti muitą, turi teisę į tai, kad išieškojimas išleidus prekes nebūtų atliekamas (1991 m. birželio 27 d. Sprendimo
Mecanarte
,
C-348/89, Rink. p. I-3277
, 12 punktas).
Kalbant apie pirmąją šių sąlygų svarbu priminti, kad Muitinės kodekso 220 straipsnio 2 dalies b punkto tikslas yra apsaugoti asmens, turinčio mokėti muitą, teisėtus lūkesčius, susijusius su informacijos, kuria paremtas sprendimas išieškoti muitus ar jų neišieškoti, pagrįstumu. Asmens, turinčio mokėti muitus, teisėtiems lūkesčiams šiame straipsnyje numatyta apsauga taikoma tik tada, jei kompetentingos institucijos „pačios“ sukuria pagrindą šiems lūkesčiams. Tik dėl kompetentingų institucijų veikimo atsiradusios klaidos suteikia teisę į muitų neišieškojimą išleidus prekes (žr. pagal analogiją minėto sprendimo
Mecanarte
19 ir 23 punktus).
Kalbant apie antrąją numatytą sąlygą, kompetentingos muitinės padarytos klaidos atskleidžiamumą reikia įvertinti atsižvelgiant į klaidos pobūdį, suinteresuotųjų ūkio subjektų profesinę patirtį ir jų rūpestingumą. Klaidos pobūdis turi būti vertinamas atsižvelgiant į nagrinėjamų teisės aktų sudėtingumą ar paprastumą ir į laikotarpį, per kurį institucijos darė klaidą (2005 m. kovo 3 d. Sprendimo
Biegi Nahrungsmittel ir Commonfood prieš Komisiją
,
C-499/03 P, Rink. p. I-1751
, 47 ir 48 punktai, taip pat cituota teismo praktika).
Kalbant apie trečiąją sąlygą, deklarantas kompetentingai muitinei turi pateikti visą Bendrijos nuostatose ir, esant reikalui, jas papildančiose ar perkeliančiose nacionalinėse nuostatose numatytą reikalingą informaciją, susijusią su atitinkamoms prekėms prašomu taikyti požiūriu (minėto sprendimo
Faroe Seafood ir kt.
108 punktas).
Atsižvelgiant į EB 234 straipsnyje nustatytą pareigų pasidalijimą, pagal kurį Teisingumo Teismo vaidmuo apsiriboja prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui išaiškinimų, reikalingų jo nagrinėjamoje byloje sprendimui priimti, pateikimu, pastarasis turi taikyti šias taisykles ir pagal konkrečias jo nagrinėjamos bylos aplinkybes bei konkrečiai jam ieškovės pagrindinėje byloje pateiktus įrodymus įvertinti, ar įvykdyta kiekviena reikalaujama sąlyga, kad pagal Muitinės kodekso 220 straipsnio 2 dalies b punktą būtų suteikta teisė neišieškoti importo muitų išleidus prekes.
Todėl į antrąjį klausimą reikia atsakyti taip, kad jei per laikinojo įvežimo perdirbti procedūrą (sustabdymo sistema) su ekvivalentiška kompensacija ir išankstiniu eksportu muitinė Muitinės kodekso 216 straipsnio pagrindu neprieštarauja trečiosios šalies kilmės prekės atleidimui nuo importo muitų, ji turi atsisakyti paskiau įtraukti į apskaitą minėtus importo muitus pagal šio kodekso 220 straipsnio 2 dalies b punktą, jei įvykdytos trys kumuliacinės sąlygos. Pirmiausia reikia, kad šie muitai nebūtų surinkti dėl pačių kompetentingų institucijų klaidos, po to, kad šios klaidos nebūtų įmanoma nustatyti sąžiningam asmeniui, kuris turi sumokėti muitą, ir galiausiai, kad pastarasis laikytųsi visų galiojančių teisės aktų nuostatų, susijusių su jo muitinės deklaracijos pateikimu. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turi įvertinti, remdamasis visomis konkrečiomis jo nagrinėjamos bylos aplinkybėmis ir konkrečiai šiuo tikslu ieškovės pagrindinėje byloje jam pateiktais įrodymais, ar taip yra pagrindinėje byloje.
Dėl bylinėjimosi išlaidų
Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (trečioji kolegija) nusprendžia:

1.
1992 m. spalio 12 d. Tarybos reglamento (EEB) Nr. 2913/92, nustatančio Bendrijos muitinės kodeksą, iš dalies pakeisto 2000 m. lapkričio 16 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamentu (EB) Nr. 2700/2000, 216 straipsnis taikomas šio kodekso 115 straipsnio 1 dalies b punkte numatytoms laikinojo įvežimo perdirbti ūkinėms operacijoms, kuriose kompensaciniai produktai buvo eksportuoti iš Europos Bendrijos anksčiau nei importuojamos prekės importuotos.

2.
Jei per laikinojo įvežimo perdirbti procedūrą (sustabdymo sistema) su ekvivalentiška kompensacija ir išankstiniu eksportu muitinė, Reglamento Nr. 2913/92, iš dalies pakeisto Reglamentu Nr. 2700/2000, 216 straipsnio pagrindu neprieštarauja trečiosios šalies kilmės prekės atleidimui nuo importo muitų, ji turi atsisakyti paskiau įtraukti į apskaitą minėtus importo muitus pagal šio reglamento 220 straipsnio 2 dalies b punktą, jei įvykdytos trys kumuliacinės sąlygos. Pirmiausia reikia, kad šie muitai nebūtų surinkti dėl pačių kompetentingų institucijų klaidos, po to, kad šios klaidos nebūtų įmanoma nustatyti sąžiningam asmeniui, kuris turi sumokėti muitą, ir galiausiai, kad pastarasis laikytųsi visų galiojančių teisės aktų nuostatų, susijusių su jo muitinės deklaracijos pateikimu. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turi įvertinti, remdamasis visomis konkrečiomis jo nagrinėjamos bylos aplinkybėmis ir konkrečiai šiuo tikslu ieškovės pagrindinėje byloje jam pateiktais įrodymais, ar taip yra pagrindinėje byloje.

Parašai.
(
*1
)	Proceso kalba: italų.