CELEX: 62008CJ0124
Регламент (ЕИО) № 2913/92
Митнически кодекс на Общността
Митническо задължение
Размер на сборовете
Уведомяване на длъжника
Деяние, подлежащо на наказателно преследване

Преюдициалните запитвания се отнасят до тълкуването на член 221, параграфи 1 и 3 от Регламент (ЕИО) № 2913/92 на Съвета от 12 октомври 1992 година относно създаване на Митнически кодекс на Общността (
ОВ L 302, стр. 1
, Специално издание на български език, 2007 г., глава 2, том 5, стр. 58, наричан по-нататък „Митническият кодекс“).
Запитванията са отправени в рамките на спорове, от една страна, по дело C-124/08, между г-н Snauwaert, Algemeen Expeditiebedrijf Zeebrugge, Coldstar NV, г-н Vlaeminck, г-н Den Haerynck, г-жа De Wintere и Belgische Staat (Белгийската държава), и от друга страна, по дело C-125/08, между г-н Deschaumes и Belgische Staat по повод на искания за последващо събиране на вносни сборове.
Правна уредба
Член 221 от Митническия кодекс предвижда:
„1.   Длъжникът трябва да бъде уведомен за размера на сборовете по подходящ начин, веднага, след като този размер бъде взет под отчет.
[…]
3.   Уведомяването на длъжника не може да бъде извършено след изтичането на тригодишен срок от датата на възникване на митническото задължение. Въпреки това, когато поради дадено деяние, подлежащо на наказателно преследване, митническите органи не са били в състояние да определят точния размер на дължимите сборове, уведомяването може да се извърши в рамките на действащите разпоредби и след изтичането на посочения тригодишен срок.“
Спорове по главното производство и преюдициалните въпроси
Споровете по главното производство, както се описват от запитващата юрисдикция, се отнасят до няколко измами, свързани с извършения в средата на 90-те години на ХХ век внос в Белгия на месо, което не е допуснато до европейския пазар.
От една страна, целта на тези измами е на европейския пазар да се пусне в продажба месо на ниски цени с произход от трети държави, което съгласно националните и общностните норми по принцип не е годно за употреба от човека, а от друга — неправомерно да се поискат възстановявания при износ.
В резултат от посочените измами е избегнато плащането на вносните сборове, свързани с въпросните стоки, тъй като компетентните митнически органи не са разполагали с необходимите данни за вземането им под отчет.
Дело C-124/08
От акта за преюдициално запитване по дело C-124/08 е видно, че след проведеното производство пред Correctionele Rechtbank van Antwerpen (наказателен съд, Антверпен), като първа инстанция, и пред Hof van Beroep te Antwerpen (апелативен съд, Антверпен), като въззивна инстанция, г-н Snauwaert, г-н Vlaeminck, г-н Den Haerynck и г-жа De Wintere са осъдени солидарно да заплатят избегнатите вносни сборове и такси, както и лихвите за забава. Постановено е, че Algemeen Expeditiebedrijf Zeebrugge BVBA и Coldstar NV носят гражданска отговорност за сумите, дължими съответно от г-н Snauwaert и г-н Den Haerynck.
Запитващата юрисдикция посочва, че в подкрепа на касационната си жалба срещу решението на Hof van Beroep te Antwerpen от 25 октомври 2006 г. жалбоподателите в главното производство се позовават по-конкретно на разпоредбите на член 221, параграфи 1 и 3 от Митническия кодекс, като твърдят, че последната юрисдикция неправилно е постановила, от една страна, че липсата на вземане под отчет или закъснялото вземане под отчет на размера на дължимите вносни или износни сборове е без значение за възможността на митническите органи да пристъпят към събиране на посочените сборове, и от друга страна, че за целите на удължаването на давностния срок от три години от възникването на митническото задължение, предвиден в споменатия параграф 3, е без значение дали е известен извършителят на деянието, подлежащо на наказателно преследване, поради което деяние посочените органи не са могли да определят споменатия размер.
При тези условия Hof van Cassatie (Касационният съд) решава да спре производството и да постави на Съда следните преюдициални въпроси:
„1)
Трябва ли член 221, параграф 1 от [Митническия кодекс] да се разбира в смисъл, че […] уведомяване[то] на длъжника за митническо задължение може да се извърши надлежно само след като то бъде взето под отчет или с други думи, задължителното […] уведомяване на длъжника за митническо задължение трябва винаги да се предхожда от вземане под отчет, за да бъде надлежно, т.е. да съответства на [посочената разпоредба]?
2)
Трябва ли член 221, параграф 3 от [Митническия кодекс] да се разбира в смисъл, че възможността за митническите органи след изтичането на тригодишен срок от възникването на митническото задължение да извършат надлежно уведомяване за взетия под отчет размер, когато това задължение е възникнало на основание на подлежащо на наказателно преследване деяние, е налице единствено спрямо лицето, което е извършило [това деяние]?“
Дело C-125/08
От акта за преюдициално запитване по дело C-125/08 е видно, че с решение на Hof van Beroep te Antwerpen от 2 май 2007 г. г-н Deschaumes е осъден да заплати избегнати вносни сборове и такси, както и лихви за забава.
Запитващата юрисдикция посочва, че в подкрепа на касационната си жалба срещу посоченото решение г-н Deschaumes се позовава по-специално на разпоредбите на член 221, параграф 1 от Митническия кодекс, като изтъква, че Hof van Beroep te Antwerpen не е установил, че митническото задължение е взето под отчет, преди той да бъде уведомен, както и че от материалите по преписката в главното производство не е видно, че е извършено това взимане под отчет.
При тези условия Hof van Cassatie решава да спре производството и да постави на Съда преюдициален въпрос, идентичен на първия въпрос, поставен по дело C-124/08.
С Определение на председателя на Съда от 22 април 2008 г. дела C-124/08 и C-125/08 са съединени за целите на писмената и устната фаза на производството и за целите на съдебното решение.
По преюдициалните въпроси
По допустимостта на преюдициалните запитвания
Комисията на Европейските общности твърди, че преюдициалните запитвания са недопустими, тъй като не са мотивирани в достатъчна степен.
В това отношение следва да се припомни, че в съответствие с постоянната съдебна практика необходимостта да се даде тълкуване на общностното право, което да е от полза за националния съд, изисква последният да определи фактическия и правен контекст, в който се вписват поставените от него въпроси или най-малко да обясни фактическите хипотези, на които те се основават (вж. по-конкретно Решение от 21 септември 1999 г. по дело Albany,
C-67/96, Recueil, стр. I-5751
, точка 39, Решение от по дело Deliège, C-51/96 и
C-191/97, Recueil, стр. I-2549
, точка 30, както и Решение от по дело Wilson,
C-506/04, Recueil, стр. I-8613
, точка 38).
Целта на съдържащата се в акта за преюдициално запитване информация е не само да позволи на Съда да даде полезен отговор, но и да даде възможност на правителствата на държавите членки и на другите заинтересовани страни да представят становища съгласно член 23 от Статута на Съда. Съдът следва да бди за запазването на тази възможност предвид обстоятелството, че по силата на тази разпоредба само актовете за преюдициално запитване се съобщават на заинтересованите страни (вж. по-конкретно Решение по дело Albany, посочено по-горе, точка 40, Решение от 12 април 2005 г. по дело Keller,
C-145/03, Recueil, стр. I-2529
, точка 30 и Решение по дело Wilson, посочено по-горе, точка 39).
В конкретния случай, от една страна, в актовете за преюдициално запитване се съдържат достатъчно подробности, за да могат да представят становище както правителствата на държавите членки, така и другите заинтересовани страни. От представените от белгийското и гръцкото правителство и от Комисията становища впрочем е видно, че те са могли надлежно да вземат отношение по поставените от запитващата юрисдикция въпроси.
От друга страна, Съдът счита, че разполага с достатъчно информация, която се съдържа в актовете за преюдициално запитване и в представените му становища, за да може да отговори надлежно на посочените въпроси.
От изложеното по-горе следва, че Съдът трябва да отговори на поставените въпроси.
По първия въпрос по дело C-124/08 и по въпроса по дело C-125/08
С въпросите си запитващата юрисдикция иска да се установи дали член 221, параграф 1 от Митническия кодекс трябва да се тълкува в смисъл, че уведомяването на длъжника по подходящ начин от митническите органи за размера на дължимите вносни или износни сборове може да се извърши надлежно само ако размерът на тези сборове е бил предварително взет под отчет от посочените органи.
В това отношение е достатъчно да се припомни, че от текста на член 221, параграф 1 от Митническия кодекс следва, че вземането под отчет, което съгласно член 217, параграф 1 от посочения кодекс се изразява във вписването от митническите органи на размера на сборовете в счетоводните документи или на друг носител на счетоводна информация, задължително предхожда уведомяването на длъжника за размера на вносните или износните сборове (Решение от 23 февруари 2006 г. по дело Molenbergnatie,
C-201/04, Recueil, стр. I-2049
, точка 46).
Всъщност този хронологичен ред на дейностите по вземане под отчет и по уведомяване за размера на сборовете, утвърден със самото заглавие на раздел 1 от глава 3 от дял VII от Митническия кодекс „Вземане под отчет на размера на митническото задължение и уведомяване на длъжника“, трябва да се съблюдава, за да не се създаде различно третиране на длъжниците и освен това да се застраши хармоничното функциониране на митническия съюз (Решение по дело Molenbergnatie, посочено по-горе, точка 47).
Следователно на първия въпрос по дело C-124/08 и на въпроса по дело C-125/08 трябва да се отговори, че член 221, параграф 1 от Митническия кодекс трябва да се тълкува в смисъл, че уведомяването на длъжника по подходящ начин от митническите органи за размера на дължимите вносни или износни сборове може да се извърши надлежно само ако размерът на тези сборове е бил предварително взет под отчет от посочените органи.
По втория въпрос по дело C-124/08
С този въпрос запитващата юрисдикция иска да се установи дали член 221, параграф 3 от Митническия кодекс трябва да се тълкува в смисъл, че след изтичане на тригодишния срок от възникване на митническото задължение митническите органи на държава членка могат да уведомят надлежно за размера на сборовете, които трябва да се възстановят, единствено лицето, извършило деянието, подлежащо на наказателно преследване, поради което деяние посочените органи не са били в състояние да определят точния размер на споменатите сборове.
Като начало следва да се припомни, че използваният в член 221, параграф 3 от Митническия кодекс израз „деяние, подлежащо на наказателно преследване“ се отнася до деянията, които според правопорядъка на държавата членка, чиито компетентни органи искат последващо възстановяване, могат да се квалифицират като нарушения по смисъла на националното наказателно право (вж. по аналогия по отношение на член 3 от Регламент № 1697/79 на Съвета от 24 юли 1979 година относно последващото събиране на несъбрани вносни или износни сборове, които не са били изискани от длъжника за стоки, декларирани за митнически режим, включващ задължение за плащане на тези сборове (
ОВ L 197, стр. 1
), Решение от по дело Meico-Fell,
C-273/90, Recueil, стр. I-5569
, точка 9).
Съдът също е имал повод да уточни, че квалификацията от митническите органи на дадено деяние като „деяние, подлежащо на наказателно преследване“ не представлява констатация, че действително е извършено нарушение на наказателния закон. Посочената квалификация се извършва единствено в рамките и за целите на административно по своята същност производство, което няма друга цел, освен да позволи на споменатите органи да отстранят нередностите, породени от неточно или недостатъчно събиране на вносни или износни сборове (вж. по аналогия по отношение на член 3 от Регламент № 1697/79 Решение от 18 декември 2007 г. по дело ZF Zefeser, C-62/06, Сборник, стр. I-11995, точка 28).
За да се отговори на настоящия въпрос, следва да се отбележи, от една страна, че съгласно член 221, параграф 1 от Митническия кодекс за размера на дължимите вносни или износни сборове трябва да бъде уведомен длъжникът, който има митническото задължение.
От друга страна, следва да се установи, че първото изречение от параграф 3 от посочения член предвижда правило за давността, според което това уведомяване не може да се извърши след изтичането на тригодишен срок от датата на възникване на митническото задължение.
По изключение от това правило второто изречение от посочения параграф предвижда, че митническите органи могат в рамките на действащите разпоредби да извършат споменатото уведомяване след изтичането на този срок, когато поради деяние, подлежащо на наказателно преследване, тези органи не са били в състояние да определят точния размер на дължимите сборове.
Ето защо както от текста, така и от структурата на член 221 от Митническия кодекс следва, че длъжникът може да бъде уведомен за размера на сборовете след изтичане на тригодишния срок, когато поради деяние, подлежащо на наказателно преследване, митническите органи първоначално не са били в състояние да определят точния размер на дължимите сборове, включително когато посоченият длъжник не е извършил това деяние.
Това тълкуване впрочем се потвърждава от употребата на думата „уведомяването“ в член 221, параграф 3, второ изречение от Митническия кодекс, която препраща към израза „[у]ведомяването на длъжника“ в първото изречение от споменатата разпоредба. Така тази разпоредба не ограничава уведомяването за дължимите сборове само до длъжника, който е извършил деянието, подлежащо на наказателно преследване.
Следователно на втория въпрос, поставен по дело C-124/08, трябва да се отговори, че член 221, параграф 3 от Митническия кодекс трябва да се тълкува в смисъл, че митническите органи могат да уведомят надлежно длъжника за размера на дължимите сборове след изтичане на тригодишния срок от възникване на митническото задължение, когато посочените органи не са могли да определят точния размер на споменатите сборове поради деяние, подлежащо на наказателно преследване, включително когато посоченият длъжник не е извършил това деяние.
По съдебните разноски
С оглед на обстоятелството, че за страните по главното производство настоящото дело представлява отклонение от обичайния ход на производството пред запитващата юрисдикция, последната следва да се произнесе по съдебните разноски. Разходите, направени за представяне на становища пред Съда, различни от тези на посочените страни, не подлежат на възстановяване.

По изложените съображения Съдът (втори състав) реши:

1)
Член 221, параграф 1 от Регламент (ЕИО) № 2913/92 на Съвета от 12 октомври 1992 година относно създаване на Митнически кодекс на Общността трябва да се тълкува в смисъл, че уведомяването на длъжника по подходящ начин от митническите органи за размера на дължимите вносни или износни сборове може да се извърши надлежно само ако размерът на тези сборове е бил предварително взет под отчет от посочените органи.

2)
Член 221, параграф 3 от Регламент № 2913/92 трябва да се тълкува в смисъл, че митническите органи могат да уведомят надлежно длъжника за размера на дължимите сборове след изтичане на тригодишния срок от възникване на митническото задължение, когато посочените органи не са могли да определят точния размер на споменатите сборове поради деяние, подлежащо на наказателно преследване, включително когато посоченият длъжник не е извършил това деяние.

Подписи
(
*1
)	Език на производството: нидерландски.