CELEX: 62005FJ0112
Публична служба
Длъжностни лица
Заплата

1.
Производство — Срокове — Представяне на писмената защита след изтичане на срока — Възражение за недопустимост, което е подадено
редовно и своевременно — Допустимост — Неприлагане на неприсъственото производство — Становища по същество, които са представени
в деня на съдебното заседание — Недопустимост
(член 48, параграф 2 и член 122 от Процедурния правилник на Първоинстанционния съд)
2.
Длъжностни лица — Жалба — Увреждащ акт — Понятие — Извлечение от платежни ведомости
(член 90, параграф 2 и член 91, параграф 1 от Правилника за длъжностните лица)
3.
Длъжностни лица — Жалба — Предварителна жалба по административен ред — Срокове — Начален момент
(членове 90 и 91 от Правилника за длъжностните лица)
4.
Длъжностни лица — Жалба — Възражение за незаконосъобразност — Искане в хода на производството
(член 241 ЕО; Регламенти № 723/2004, № 856/2004 и № 31/2005 на Съвета)
5.
Длъжностни лица — Жалба — Правен интерес
1.
Когато ответник подаде редовно и своевременно възражение за недопустимост, фактът, че писмената защита не е представена в
определения за тази цел срок, не позволява да се приложи неприсъственото производство, предвидено в член 122 от Процедурния
правилник на Първоинстанционния съд. Всъщност поради факта на подаване на възражение за недопустимост не може да се счита,
че ответникът не е отговорил на жалбата в определените за това форма и срок.
Становище по същество, което е представено от ответника в деня на съдебното заседание, обаче не е допустимо. Всъщност когато
ответникът не представи писмена защита в определения срок в рамките на писмената фаза на производството, устните състезания
по същество са равнозначни на представяне на нови правни основания, което е забранено с член 48, параграф 2 от Процедурния
правилник на Първоинстанционния съд; да се допусне тълкуване в обратен смисъл би означавало да се приеме, че ответникът, след
като с отделен акт е повдигнал възражение за недопустимост, вече не е обвързан със срока, който съдът е определил за представянето
на неговата писмена защита.
За разлика от това, встъпилата страна има пълно право да представи доводи по същество, и то както по време на писмената фаза
на производството, така и по време на съдебното заседание. Всъщност по отношение по-специално на жалба с искане за установяване
на незаконосъобразност на регламенти, приети от встъпилата страна, би противоречало на принципа на зачитане на правото на
защита и на принципа на доброто правораздаване, ако поради независещи от нейната воля причини, за които отговорен е ответникът,
встъпилата страна, чиито искания визират точно същия резултат като исканията на ответника в неговото възражение за недопустимост,
а именно отхвърляне на жалбата, няма право да представи становище по същество, и по-специално становище, с което да защити
законосъобразността на оспорените регламенти.
(вж. точки 48 и 52—54)
Позоваване на:
Съд — 15 февруари 2007 г., Комисия/Нидерландия, C‑34/04, Сборник, стр. I‑1387, точка 49
Първоинстанционен съд — 8 юни 1995 г., Siemens/Комисия, T‑459/93, Recueil, стр. II‑1675, точка 21; 1 декември 1999 г., Boehringer/Съвет
и Комисия, T‑125/96 и T‑152/96, Recueil, стр. II‑3427, точка 183
2.
Поради естеството и предмета си фишът за заплата няма характеристиките на увреждащ акт по смисъла на член 90, параграф 2 и
на член 91, параграф 1 от Правилника, тъй като представлява само финансов израз на предишни правни решения, свързани с положението
на длъжностното лице. Така, дори и да е вярно, че фишовете за заплата като цяло се разглеждат като увреждащи актове, доколкото
от тях става видно, че финансовите права на длъжностното лице са били неблагоприятно засегнати, в действителност същинският
увреждащ акт е приетото от органа по назначаването решение за намаляване или премахване на дадено плащане, което до този момент
длъжностното лице е получавало и което е било отразено във фишовете му за заплата.
Това не променя обстоятелството, че фишът за заплата запазва изцяло значението си при определяне на процедурните права на
длъжностното лице, предвидени в Правилника. В частност даването на фиш за заплатата на длъжностното лице изпълнява двойна
функция: функция за информиране за приемането на решението и функция, свързана със сроковете, тъй като, при условие че фишът
ясно отразява съществуването и съдържанието на приетото решение, от момента на връчването му започва да тече срокът за оспорване.
(вж. точки 73 и 76)
Позоваване на:
Съд — 19 януари 1984 г., Andersen и др./Парламент, 262/80, Recueil, стр. 195, точка 4
Първоинстанционен съд — 27 октомври 1994 г., Benzler/Комисия, T‑536/93, Recueil FP, стр. I‑A‑245 и II‑777, точка 15
Съд на публичната служба — 28 юни 2006 г., Grünheid/Комисия, F‑101/05, Recueil FP, стр. I‑A‑1‑55 и II‑A‑1‑199, точка 33 и
цитираната съдебна практика, както и точка 42; 24 май 2007 г., Lofaro/Комисия, F‑27/06 и F‑75/06, все още непубликувано в
Сборника, предмет на висящо дело по обжалване пред Първоинстанционния съд, T‑293/07 P
3.
По отношение на случаите, когато засягането на спорното финансово право е под формата на премахване на плащане или на намаляване
на неговия размер, премахването или намаляването се извършва месечно и се отразява във всички фишове за заплата след първия
фиш, отразил премахването или намаляването, моментът, от който започва да тече срокът за подаване на административна жалба,
е получаването от длъжностното лице на първия фиш на заплата, отразяващ премахването или намаляването.
Когато няколко извлечения от пенсионни партиди или фишове за заплата са засегнати от една и съща незаконосъобразност, началната
административна жалба срещу първото оспорвано извлечение или първия оспорван фиш, с която се повдига съответното възражение
за незаконосъобразност, обикновено трябва да е достатъчна, за да се гарантира на жалбоподателя, в случай че спечели делото
по жалбата, която ще подаде след отхвърлянето на посочената административна жалба, финансово удовлетворение също и за периодите,
следващи този на обжалваното извлечение или обжалвания фиш. Това трябва на още по-голямо основание да е така в случаите, когато
жалбоподателят уточни, че обжалва не извлечението от пенсионните партиди или фиша за заплата като такива, а решението, засягащо
правата му, което е отразено във въпросното извлечение или въпросния фиш посредством премахване на плащане или намаляване
на неговия размер.
(вж. точки 77 и 92)
Позоваване на:
Съд — 25 май 2000 г., Kögler/Съд, C‑82/98 P, Recueil, стр. I‑3855, точка 49
Първоинстанционен съд — 20 януари 1998 г., Kögler/Съд, T‑160/96, Recueil FP, стр. I‑A‑15 и II‑35, точка 39
4.
По отношение на страна, която не разполага с правото по член 230 ЕО да подаде пряка жалба срещу акт с общо приложение, член 241
ЕО представлява израз на общия принцип, гарантиращ ѝ, че за да получи отмяна на решение, което я засяга пряко и лично, има
право да оспорва валидността на актовете с общо приложение, чиито последици тя търпи, без да има възможност да поиска отмяната
им. Член 241 ЕО обаче не създава самостоятелно право на обжалване и на него може да се направи само инцидентно позоваване
в рамките на допустима жалба, а не да представлява предмет на жалба.
В този смисъл възражение за незаконосъобразност, повдигнато в рамките на недопустима жалба, е недопустимо.
(вж. точки 96 и 99)
Позоваване на:
Съд — 6 март 1979 г., Simmenthal/Комисия, 92/78, Recueil, стр. 777, точка 39
Първоинстанционен съд — 29 ноември 2006 г., Agne-Dapper и др./Комисия и др., T‑35/05, T‑61/05, T‑107/05, T‑108/05 и T‑139/05,
Recueil FP, стр. II‑A‑2‑1497, точка 42 и цитираната съдебна практика
5.
Длъжностно лице, което още работи, не може да обоснове наличие на възникнал и съществуващ интерес от приемане на решение относно
корекционния коефициент, който ще се прилага по отношение на бъдещата му пенсия за осигурителен стаж, тъй като по-специално
поради условието, свързано с избора на страна на пребиваване — условие, което се проверява едва при преустановяване на трудовата
дейност на заинтересованото лице — определянето на корекционния коефициент не може да бъде предмет на предварително решение,
засягащо пряко и лично правното положение на заинтересованото лице. Подобно разрешение се прилага единствено в случаите, когато
твърденията за нарушение се отнасят не до определянето на корекционните коефициенти, а до самата им система.
(вж. точка 102)
Позоваване на:
Първоинстанционен съд — 12 февруари 1992 г., Pfloeschner/Комисия, T‑6/91, Recueil, стр. II‑141, точка 27