CELEX: 61984CJ0178
Kötelezettségszegés
A "sörtisztasági törvény"

A
Bíróság Hivatalához 1984. július 6-án benyújtott keresetlevelével az
Európai Közösségek Bizottsága az EGK-Szerződés 169. cikke alapján
keresetet indított annak megállapítása iránt, hogy a Németországi
Szövetségi Köztársaság, mivel megtiltotta a más tagállamokban jogszerűen
előállított és forgalmazott, a Biersteuergesetz (a söradóról szóló,
1952. március 14-i törvény, BGB1., I, 149. o.) 9. és 10. cikkében
foglaltaknak meg nem felelő sörök forgalmazását, nem teljesítette a
Szerződés 30. cikke alapján fennálló kötelezettségeit.
Az
ügy tényállását, az eljárás menetét és a felek érvelését a tárgyalásra
készített jelentés tartalmazza. Az ügy iratainak e részei a továbbiakban
csak a Bíróság érveléséhez szükséges mértékben kerülnek ismertetésre.

Az alkalmazandó nemzeti jogról
A
Bíróság előtti eljárás során a német kormány a sörre vonatkozó nemzeti
jogszabályai tárgyában a következőket adta elő, amelyeket a Bizottság
nem vitat, és amelyeket a jelen jogvita alapjául el kell fogadni.
A
jelen jogvitához kapcsolódóan a Biersteuergesetz (a söradóról szóló
törvény) egyrészről az előállításra vonatkozó, csak a Németországi
Szövetségi Köztársaság területén található sörfőzdék tekintetében
alkalmazandó szabályokat tartalmaz, másrészről a „Bier” (sör) elnevezés
használatára vonatkozóan tartalmaz előírásokat, amelyek egyaránt
alkalmazandóak a Németországi Szövetségi Köztársaság területén
előállított és az importált sörök tekintetében.
Az
előállítás szabályait a Biersteuergesetz 9. cikke tartalmazza. A 9.
cikk (1) bekezdése előírja, hogy az alsóerjedésű sör előállításához
kizárólag árpamalátát, komlót, élesztőt és vizet lehet felhasználni. A
9. cikk (2) bekezdése szerint a felsőerjedésű sör előállítására
ugyanezek a szabályok vonatkoznak, azonban más maláta, technikai
tisztaságú nádcukor, répacukor, invertcukor és szőlőcukor, valamint a
felsorolt cukorfajtákból előállított színezék is felhasználható. A 9.
cikk (3) bekezdése szerint maláta alatt minden mesterségesen
csíráztatott gabonafélét érteni kell. E tekintetben meg kell jegyezni,
hogy az 1952. március 14-i Durchführungsbestimmungen zum
Biersteuergesetz (a Biersteuergesetz végrehajtásáról szóló
rendelkezések, BGB1., I, 153. o.) 17. cikkének (4) bekezdése szerint a
rizs, a kukorica és a cirok nem minősülnek gabonának a Biersteuergesetz
9. cikkének (3) bekezdése értelmében. A Biersteuergesetz 9. cikkének (7)
bekezdése szerint a különleges sörök, az exportra vagy tudományos
kísérletekben történő felhasználásra szánt sörök esetében kérelemre
engedélyezhető a 9. cikk (1) és (2) bekezdésében foglalt előállítási
szabályoktól való eltérés. Másfelől a 9. cikk (8) bekezdése szerint az
(1) és (2) bekezdést nem kell alkalmazni azon sörfőzdék tekintetében,
amelyek csak házi szükségleteik fedezésére állítanak elő sört
(Hausbrauer). A Biersteuergesetz 18. cikke (1) bekezdésének 1. pontja
szerint a 9. cikkben foglalt előállítási szabályok megsértése esetén
pénzbírság szabható ki.
A
„Bier” (sör) elnevezés kereskedelmi használatát a Biersteuergesetz 10.
cikke szabályozza. Ennek értelmében a „Bier” elnevezés – önmagában vagy
összetett elnevezés részeként – vagy más név, illetve figuratív
ábrázolás, amely arra enged következtetni, hogy sörről van szó,
kereskedelmi forgalomban csak azon erjesztett italok vonatkozásában
használható, amelyek megfelelnek a Biersteuergesetz 9. cikkének (1) és
(2), valamint (4)-(6) bekezdésében foglalt előírásoknak. A 10. cikk csak
relatív módon tiltja a forgalomba hozatalt, abban az értelemben, hogy a
fenti előállítási szabályoknak meg nem felelő italok más elnevezés
alatt árusíthatók, amennyiben ez az elnevezés nem tartozik a 10. cikkben
meghatározott korlátozások körébe. A Biersteuergesetz 18. cikk (1)
bekezdésének 4. pontja szerint az elnevezésre vonatkozó ezen szabály
megsértése esetén pénzbírság szabható ki.
Az
adalékanyagot tartalmazó sör Németországi Szövetségi Köztársaságba
történő importja egy további, a forgalmazás abszolút tilalmát jelentő
rendelkezésbe, az 1945. augusztus 15-i, az élelmiszerek, a
dohánytermékek, a kozmetikai termékek és más fogyasztási cikkek
forgalmazásáról szóló törvény („Gesetz über den Verkehr mit
Lebensmitteln, Tabakerzeugnissen, kosmetischen Mitteln und sonstigen
Bedarfsgegenständen”) („Lebensmittel- und Bedarfsgegenständegesetz” [a
továbbiakban: LMBG], BGB1., I, 1945. o.) 11. cikke (1) bekezdésének 2.
pontjába ütközik.
Megelőző
egészségvédelmi megfontolásokat követve ez a törvény az adalékanyagok
tekintetében az engedélyezés esetét kivéve tilalmi elven alapul. Az LMBG
2. cikke az adalékanyagokat a következőképpen határozza meg: „azon
anyagok, amelyek felhasználásának célja, hogy az élelmiszerekhez
hozzáadva befolyásolják azok jellemzőit, vagy különleges tulajdonságot,
illetve hatást kölcsönözzenek az élelmiszereknek”; nem tartoznak ide: „a
természetes eredetű anyagok, vagy az azokkal kémiailag egyező anyagok,
amelyeket az általános kereskedelmi szokásoknak megfelelően elsősorban a
tápértékük, kellemes illatuk vagy ízük miatt használnak, valamint az
ivóvíz és a palackozott ásványvíz.”
Az
LMBG 11. cikke (1) bekezdésének 1. pontja a forgalomba hozatal céljából
iparszerűen előállított vagy kezelt élelmiszerek tekintetében tiltja a
nem engedélyezett adalékanyagok mind tiszta, mind más anyagokkal
vegyített formában történő felhasználását. Az LMBG 11. cikke (2)
bekezdésének 1. pontja és 11. cikkének (3) bekezdése szerint e tilalom a
technológiai segédanyagokra és az enzimekre nem vonatkozik. Az LMBG 11.
cikke (2) bekezdésének 1. pontja értelmében technológiai segédanyagok
„azon adalékanyagok, amelyek vagy teljes egészében, vagy oly mértékben
eltávolíthatók az élelmiszerből, hogy a fogyasztónak szánt termékben
csak technikailag elkerülhetetlen, technológiai szempontból
jelentéktelen maradékuk található, amelynek mennyisége az egészség, az
íz és az illat szempontjából elhanyagolható”.
Az
LMBG 11. cikke (1) bekezdésének 2. pontja szerint tilos olyan
élelmiszer iparszerű kereskedelmi forgalomba hozatala, amelyet a 11.
cikk (1) bekezdése 1. pontjának megsértésével állítottak elő vagy
kezeltek, vagy amely nem felel meg a 12. cikk (1) bekezdése alapján
hozott rendelet rendelkezéseinek. Ez utóbbi rendelkezés értelmében a
Bundesrat által jóváhagyott miniszteri szintű rendelet engedélyezheti
bizonyos adalékanyagok általános, illetve meghatározott élelmiszerekhez
vagy meghatározott felhasználási célból történő felhasználását,
amennyiben ez a technológiai, a táplálkozási és a dietétikai
követelményeket is figyelembe véve a fogyasztóvédelemmel
összeegyeztethető. Ezek az engedélyek az 1981. december 22-i, az
élelmiszerekben felhasznált adalékanyagok engedélyezéséről szóló
rendelet („Verordnung über die Zulassung von Zusatzstoffen zu
Lebensmitteln”; a továbbiakban: ZZulV; BGB1., I, 1633. o.) mellékletében
találhatóak.
Mint
élelmiszer, a sör az adalékanyagokra vonatkozó törvényi szabályozás
hatálya alá tartozik, ugyanakkor e tekintetben különös rendelkezések is
vonatkoznak rá. A Biersteuergesetz 9. cikkének az előállításra vonatkozó
szabályai az ott felsoroltakon kívül kizárják minden más anyag
felhasználásának lehetőségét, az adalékanyagokat is beleértve. A ZZulV
1. cikkének (3) bekezdése értelmében e szabályok tartalmazzák az
adalékanyagokra vonatkozó különös rendelkezéseket. E bekezdés szerint a
ZZulV nem érinti az abban foglalt feltételektől eltérő feltételek
mellett az élelmiszerek meghatározott körére vonatkozóan az
adalékanyagok használatát tiltó, korlátozó vagy engedélyező szabályok
alkalmazását. Ezért a ZZulV mellékleteiben általánosan, vagy
meghatározott felhasználási célra engedélyezett adalékanyagok használata
a sör esetén kizárt. Ez a kizártság azonban csak azon anyagokra
vonatkozik, amelyek az LMBG értelmében adalékanyagnak minősülnek, és
amelyek tekintetében maga az LMBG, amely a Biersteuergesetz-nél későbbi
törvény, nem ír elő eltéréseket. A sörben felhasználható adalékanyagokra
vonatkozó tilalom tehát sem a technikai segédanyagokra, sem az
enzimekre nem vonatkozik.
Ebből
következően az LMBG 11. cikke (1) bekezdésének 2. pontja a
Biersteuergesetz 9. cikkével összefüggésben azt eredményezi, hogy tilos a
Németországi Szövetségi Köztársaságba olyan söröket importálni, amelyek
az LMBG 11. cikke (1) bekezdésének 1. pontjában foglalt, az
adalékanyagok felhasználását tiltó szabály hatálya alá tartozó
adalékanyagokat tartalmaznak.

A jogvita tárgyáról
Meg
kell állapítani, hogy a jogvita csak a más tagállamban, a
Biersteuergesetz 9. cikkében foglaltaktól eltérő szabályok szerint
előállított sörök „Bier” elnevezés alatt történő forgalmazásának
tilalmát érinti-e, vagy a származás helye szerinti tagállamban
engedélyezett, a Németországi Szövetségi Köztársaságban viszont tiltott
adalékanyagot tartalmazó sörök importjának tilalmára is kiterjed.
A
Bizottság felszólító levelében kifogásolta a Biersteuergesetz 9. és 10.
cikkének rendelkezéseit, amennyiben az kizárja a más tagállamokban
jogszerűen előállított sör Németországi Szövetségi Köztársaságba történő
importját, ha azt nem a Németországi Szövetségi Köztársaságban
alkalmazandó sörfőzésre vonatkozó szabályoknak megfelelően állították
elő. A Bizottság véleménye szerint a forgalomba hozatal ilyen jellegű
tilalma nem igazolható a fogyasztóvédelemhez és a közegészség védelméhez
fűződő közérdekkel.
A
felszólító levélre adott válaszában a német kormány hangsúlyozta, hogy a
sör tisztaságára vonatkozó jogi rendelkezések a közegészség védelmének
szempontjából elengedhetetlenek, mivel ha a sört kizárólag a
Biersteuergesetz 9. cikkében felsorolt nyersanyagokból állítanák elő,
elkerülhető lenne az adalékanyagok felhasználása. A német kormány 1982.
december 15-én kelt, a Bizottság egyik tagjának címzett kiegészítő
levelében megerősítette ezen érvelését, kiegészítve azzal, hogy a
Biersteuergesetz 9. cikkében felsorolt nyersanyagok kizárólagos
használatára kötelező előírás magában foglalja az adalékanyagok
felhasználásának tilalmát, amelynek célja a közegészség védelme.
A
Bizottság indokolással ellátott véleményében fenntartotta álláspontját.
A Bizottság szerint az a tény, hogy a német tradicionális sörtisztasági
elvnek megfelelően főzött sör adalékanyag nélkül előállítható,
általános érvénnyel nem zárhatja ki, hogy a más tradíció szerint vagy
más nyersanyagok felhasználásával történő sörfőzéshez technológiai
szempontból adalékanyag szükséges. A Bizottság véleménye szerint az
adalékanyagok felhasználása technológiai szükségességének kérdését
csakis az alkalmazott előállítási eljárások figyelembevételével és
meghatározott adalékanyagokra tekintettel lehet megítélni.
A
német kormány az indokolással ellátott véleményre adott válaszában
megismételte a megelőző egészségvédelmi megfontolásokat, amelyek
véleménye szerint igazolják a Biersteuergesetz 9. és 10. cikkének
rendelkezéseit. Mindamellett sem a jogszabály pontos alkalmazási körét,
sem annak az adalékanyagokra vonatkozó szabályozáshoz való viszonyát nem
tisztázta.
Keresetlevele
indokolásában a Bizottság kifogásolta az import akadályait, amelyeket a
Biersteuergesetz-nek a más tagállamokban, más nyersanyagokból vagy az
azon államban engedélyezett adalékanyagok felhasználásával előállított
sörre történő alkalmazása idézett elő.
A
német kormány csak ellenkérelmében adta elő, hogy a sör tisztaságára
vonatkozó szabályozás két különálló, de egymást kiegészítő jogszabályon
alapul, és a német jogszabályokat a fentebb leírtaknak megfelelően
ismertette.
A
Bizottság válaszában külön fogalmazta meg a Biersteuergesetz 10.
cikkének elnevezésre vonatkozó rendelkezéseivel kapcsolatos kifogásait,
és az adalékanyagok sörben való felhasználásának abszolút tilalmával
szembeni kifogásait. A Bizottság véleménye szerint az alkalmazandó jog
német kormány általi átfogó ismertetése lényegében nem változtat a jelen
jogvita alapját képező tényeken. A Bizottság e tekintetben
hangsúlyozta, hogy keresete nem kizárólag a Biersteuergesetz 9. és 10.
cikke ellen irányul, hanem általában a más tagállamokból származó, az e
rendelkezésekben foglalt előállítási feltételeknek meg nem felelő sör
forgalmazásának tilalma ellen, és e tilalom pontos jogi alapjának a
tilalom szempontjából egyébként sincs jelentősége.
E
körülmények között két okból is figyelembe kell venni, hogy a kérelem
egyaránt irányul a más tagállamban nem a Biersteuergesetz 9. cikkének
megfelelően előállított sör „Bier” (sör) elnevezés alatt történő
forgalmazásának tilalma ellen, valamint az olyan adalékanyagokat
tartalmazó sör importjának tilalma ellen, amelyek használata a származás
helye szerinti tagállamban engedélyezett, a Németországi Szövetségi
Köztársaságban viszont tiltott.
Először,
a Bizottság a kötelezettségszegés lényegét a kezdetektől úgy határozta
meg, hogy a pert megelőző eljárás kezdetétől fogva a forgalmazás
tilalmát vitatta, amely akadályozza a nem a Németországi Szövetségi
Köztársaságban alkalmazandó előírásoknak megfelelően főzött sör más
tagállamokból történő importját. A Biersteuergesetz 9. cikkére csak ezen
előírások pontos meghatározása érdekében hivatkozott. Ahogyan azt a
német kormány is előadta, e rendelkezés alkalmazási köre nem csak a
nyersanyagokra, hanem az adalékanyagokra is kiterjed. A Bizottság által a
pert megelőző eljárás során kifejtett érvelés, miszerint az
adalékanyagok felhasználásának abszolút tilalma helytelen, ugyancsak
arra utal, hogy a Bizottság szándéka szerint e tilalom a kereset
tárgyának részét képezi.
Másodszor,
meg kell jegyezni, hogy maga a német kormány az eljárás kezdetétől
fogva lényegében az adalékanyagokkal és a közegészség védelmével
kapcsolatos érvekkel védekezett, ami egyrészről arra enged
következtetni, hogy megértette és elismerte, hogy a jogvita tárgya
kiterjed az adalékanyagok felhasználásának abszolút tilalmára is,
másrészről kizárja a védelemhez való jog sérelmét.

A
Biersteuergesetz 9. cikkében foglalt követelményeknek meg nem felelő
sörök „Bier” (sör) elnevezés alatt történő forgalomba hozatalának
tilalmáról
Mindenekelőtt
hangsúlyozni kell, hogy a Biersteuergesetz 9. cikkében foglalt
előállítási szabályok önmagukban nem jelentenek a Szerződés 30. cikke
szerinti tiltott mennyiségi korlátozással azonos hatású intézkedést,
mivel hatályuk csak a Németországi Szövetségi Köztársaság területén lévő
sörfőzdékre terjed ki. A Biersteuergesetz 9. cikkét a jelen ügy csak
annyiban érinti, amennyiben arra a Biersteuergesetz 10. cikke – amelynek
hatálya a más tagállamokból importált termékekre, valamint a nemzeti
területen előállított termékekre egyaránt kiterjed – hivatkozik,
meghatározva azon italokat, amelyek „Bier” (sör) elnevezés alatt
forgalomba hozhatóak.
A
Bizottság az elnevezésre vonatkozó szabállyal kapcsolatban elismeri,
hogy a tagállamok főszabály szerint saját hatáskörükben határozhatják
meg az italok előállítására, összetételére és forgalomba hozatalára
vonatkozó követelményeket mindaddig, amíg azokat közösségi szinten nem
hangolják össze. Ugyanakkor hangsúlyozza, hogy olyan szabályrendszer,
mint a Biersteuergesetz 10. cikke, amely tiltja egy szokásos elnevezés
kereskedelmi forgalomban történő használatát olyan termékek esetében,
amelyeket részben a belföldön előírtaktól eltérő nyersanyagokból
állítanak elő – mint a rizs vagy a kukorica –, a közösségi joggal
összeegyeztethetetlen. Ilyen szabályozás minden tekintetben túllépi a
német fogyasztók védelméhez szükséges mértéket, mivel ezt a védelmet
akár címkézés, akár tájékoztató útján is biztosítani lehetne. Ennélfogva
a fenti szabályozás a kereskedelemnek a Szerződés 30. cikkébe ütköző
akadályát képezi.
A
német kormány először közegészség-védelmi megfontolások alapján
próbálta igazolni a szabályozást. Véleménye szerint a Biersteuergesetz
9. cikke által engedélyezett nyersanyagoktól eltérő nyersanyagok
használata elkerülhetetlenül az adalékanyagok használatához vezetne. A
tárgyalás során azonban a német kormány elismerte, hogy a
Biersteuergesetz – mindössze az elnevezés használatát szabályozó – 10.
cikke kizárólag a fogyasztók védelmét szolgálja. A fogyasztók a „Bier”
(sör) elnevezést olyan italhoz kapcsolják, amelyet kizárólag a
Biersteuergesetz 9. cikkében felsorolt nyersanyagokból állítottak elő. E
szabály célja megakadályozni a termék eredetét illetően a fogyasztók
megtévesztését azáltal, hogy a fogyasztókban azt a meggyőződést keltik,
miszerint meghatározott, „Bier” (sör) elnevezésű ital megfelel a
sörtisztasági törvénynek, holott nem ez a valós helyzet. A német kormány
fenntartotta azon álláspontját, hogy a szabályozás semmiféle
protekcionista célt nem szolgált. E tekintetben hangsúlyozta, hogy azon
nyersanyagok, amelyek használatát a Biersteuergesetz 9. cikkének (1) és
(2) bekezdése előírja, nem feltétlenül hazai származású termékek, és a
„Bier” (sör) elnevezést minden gazdasági szereplő szabadon használhatja,
aki az előírt szabályok szerint előállított terméket hoz forgalomba, és
e szabályok könnyen betarthatók a Németországi Szövetségi Köztársaság
területén kívül is.
Mindenekelőtt
fel kell idézni a Bíróság állandó ítélkezési gyakorlatát (elsősorban a
8/74. sz., Procureur du roi kontra Dassonville ügyben 1974. július 11-én
hozott ítéletet [EBHT 1974., 837. o.]), amely szerint ,a mennyiségi
korlátozásokkal azonos hatású intézkedéseknek a Szerződés 30. cikkében
meghatározott tilalma magában foglalja „a tagállamok minden olyan
kereskedelmi szabályozását, amely közvetlenül vagy közvetve, ténylegesen
vagy potenciálisan akadályozhatja a Közösségen belüli kereskedelmet”.
Ki
kell emelni továbbá, hogy a Bíróság állandó ítélkezési gyakorlatából
(többek között a 120/78. sz. Rewe-ügyben 1979. február 20-án hozott
ítélet [EBHT 1979., 649. o.] és a 261/81. sz. Rau-ügyben 1982. november
10-én hozott ítélet [EBHT 1982., 3961. o.]) következik, hogy „közös
szabályozás hiányában el kell fogadni a Közösségen belüli mozgásnak a
kérdéses termékek forgalmazására vonatkozó nemzeti jogszabályok
különbségeiből eredő akadályait, amennyiben elismerhető, hogy ezek a
hazai és importált termékekre különbségtétel nélkül alkalmazandó
előírások olyan feltétlenül érvényesítendő követelményeknek való
megfelelés érdekében szükségesek, mint amilyen különösen a
fogyasztóvédelem. Ezen kívül e szabályozásnak arányban kell állnia a
kitűzött céllal. Ha egy tagállamnak ugyanazon cél elérésére különböző
megfelelő eszközök állnak rendelkezésére, a kereskedelem szabadságát
legkevésbé akadályozó eszközt kell választania.”
Nem
vitatott, hogy a Biersteuergesetz 10. cikkének a más tagállamokból
származó, a malátától eltérő más nyersanyagok, különösen rizs vagy
kukorica jogszerű felhasználásával előállított sörök tekintetében
történő alkalmazása akadályozhatja e sörök Németországi Szövetségi
Köztársaságba történő importját.
Tehát
még azt kell megvizsgálni, hogy a fenti szabály alkalmazását
igazolják-e a fogyasztóvédelemhez fűződő feltétlenül érvényesítendő
követelmények.
E
tekintetben el kell vetni a német kormány azon érvelését, amely szerint
a Biersteuergesetz 10. cikkében előírt szabály elengedhetetlen a német
fogyasztók védelméhez, mivel e fogyasztók képzetei szerint a „Bier”
(sör) elnevezés elválaszthatatlanul kapcsolódik a kizárólag a
Biersteuergesetz 9. cikkében előírt anyagokból előállított italhoz.
Először
is, a fogyasztói elképzelések, amelyek tagállamonként is eltérőek
lehetnek, idővel egyazon tagállamon belül is változhatnak. A közös piac
létrehozása egyébként egyike azon lényeges tényezőknek, amelyek
hozzájárulhatnak e fejlődéshez. Noha a fogyasztók megtévesztése ellen
védelmet biztosító szabályozás lehetővé teszi e fejlődés
figyelembevételét, a Biersteuergesetz 10. cikkéhez hasonló szabályozás
akadályozza e fejlődést. Amint azt a Bíróság más vonatkozásban már
kifejtette (a 170/78. sz., Bizottság kontra Egyesült Királyság ügyben
1980. február 27-én hozott ítélet [EBHT 1980., 417. o.]), egy tagállam
belső jogszabályai „nem szolgálhatják meglévő fogyasztási szokások
megmerevítését és e szokásokat kielégítő nemzeti ipar által elért előny
stabilizálását”.
Másodszor,
a német „Bier” (sör) szónak megfelelő elnevezések a Közösség többi
tagállamában szokásos elnevezések, amelyek akár kizárólag malátából,
akár maláta és rizs vagy kukorica felhasználásával készült erjesztett
italt jelölnek. Ugyanez vonatkozik a közösségi jogra is, mint ahogyan az
a közös vámtarifa 22.03 vámtarifaszámából is kiderül. A német
törvényhozó maga is a „Bier” (sör) elnevezést használja a
Biersteuergesetz 9. cikkének (7) és (8) bekezdésében, az ugyanezen cikk
(1) és (2) bekezdésében foglalt előállítási szabályoknak meg nem felelő
italok jelölésére.
A
német „Bier” (sör) elnevezés, és a Közösség többi tagállamának nyelve
szerint ezzel azonos jelentésű elnevezések nem korlátozódhatnak tehát a
Németországi Szövetségi Köztársaságban hatályos szabályok szerint
előállított sörre.
Természetesen
helyes az a törekvés, hogy azon fogyasztók számára, akik különleges
jelentőséget tulajdonítanak a meghatározott nyersanyagokból készült
sörnek, biztosítsák a lehetőséget, hogy döntésüket e tényező alapján
hozhassák meg. Mindazonáltal, mint ahogyan azt a Bíróság már
megállapította (a 193/80. sz., Bizottság kontra Olaszország ügyben 1981.
december 9-én hozott ítélet [EBHT 1981., 3019. o.]), ez a lehetőség a
más tagállamokban jogszerűen előállított és forgalmazott termékek
importját nem akadályozó egyéb eszközökkel is biztosítható, különösen „a
forgalmazott termék jellegére vonatkozó megfelelő címkézés
kötelezettségével”. A sör előállításához használt nyersanyagok
feltűntetésével „a fogyasztó számára lehetővé válik, hogy döntését a
körülmények teljes ismeretében hozza meg, valamint így biztosítani lehet
a kereskedelmi ügyletek és a fogyasztóknak tett ajánlatok
átláthatóságát”. Hozzá kell tenni, hogy a kötelező fogyasztói
tájékoztatás e rendszere nem jelentheti a Biersteuergesetz 9. cikke
szerinti követelményeknek meg nem felelő sörök negatív értékelését.
A
német kormány állításával ellentétben ilyen tájékoztatási rendszer
tökéletesen működhet még olyan termék esetében is, mint a sör, amely nem
feltétlenül a megfelelő adatokat tartalmazó címkével ellátható üveg
vagy doboz formájában kerül a fogyasztóhoz. Ezt újfent maga a német
szabályozás támasztotta alá. A Biersteuergesetz imént említett
végrehajtási rendelkezései 26. cikkének (1) és (2) bekezdése bizonyos
sörök, még a csapolt sör esetében is, előírja a fogyasztók
tájékoztatását. A szükséges tájékoztatást az utóbbi esetben a hordón
vagy a sörcsapon kell feltüntetni.
A
fent ismertetett megfontolások alapján megállapítható, hogy a
Németországi Szövetségi Köztársaság, mivel a Biersteuergesetz 10.
cikkében foglalt elnevezési szabályt a más tagállamokban jogszerűen
előállított és forgalomba hozott sör importja tekintetében alkalmazta,
nem teljesítette a Szerződés 30. cikke alapján fennálló
kötelezettségeit.

Az adalékanyagokat tartalmazó sörök forgalmazásának abszolút tilalmáról
A
Bizottság véleménye szerint az adalékanyagokat tartalmazó sörök
forgalmazására vonatkozó abszolút tilalom nem igazolható a közegészség
védelméhez kapcsolódó megfontolásokkal. A felperes intézmény úgy véli,
hogy a többi tagállam szigorúan ellenőrzi az adalékanyagok
élelmiszerekben történő felhasználását, és meghatározott adalékanyag
használatát kizárólag akkor engedélyezik, ha mélyreható vizsgálatok
igazolják annak ártalmatlanságát. A Bizottság véleménye szerint az e
tagállamokban előállított sörök tekintetében, amelyek ott engedélyezett
adalékanyagokat tartalmaznak, feltételezni kell, hogy azok nem
veszélyeztetik a közegészséget. Ha a Németországi Szövetségi Köztársaság
ellenzi e sörök importját, úgy őt terheli annak bizonyítása, hogy e
sörök veszélyeztetik a közegészséget. A Bizottság szerint a jelen
esetben ilyen bizonyíték szolgáltatására nem került sor. A Németországi
Szövetségi Köztársaságban az adalékanyagok felhasználását illetően a
sörre vonatkozó szabályozás mindenképpen aránytalan, amennyiben az
adalékanyagok felhasználását a sör esetében teljesen kizárja, míg az
egyéb italok, mint például az üdítők esetében sokkal rugalmasabb
szabályokat állapít meg.
A
német kormány úgy véli, hogy figyelemmel az adalékanyagok használatából
eredő veszélyekre, amelyek hosszú távú hatásai még nem ismertek, és
különös tekintettel az adalékanyagok szervezetben történő
felhalmozódásából, valamint az adalékanyagok más anyagokkal, például az
alkohollal való kölcsönhatásából eredő kockázatokra, az adalékanyagok
szervezetbe történő bevitelét a lehető legnagyobb mértékben korlátozni
kell. Mivel a sör a Németországi Szövetségi Köztársaságban nagy
mennyiségben fogyasztott élelmiszer, a német kormány véleménye szerint
különösen fontos az előállítása tekintetében minden adalékanyag
felhasználását kizárni. Ez annál inkább kívánatos, mivel az
adalékanyagok felhasználása technológiailag nem szükségszerű, mivel a
Biersteuergesetz által előírt anyagok kizárólagos használata esetén
elkerülhető. Ilyen körülmények között az adalékanyagok sörre vonatkozó
német szabályozását a közegészség védelmének követelménye teljes
egészében igazolja, és az nem sérti az arányosság elvét.
Vitathatatlan,
hogy az adalékanyagokat tartalmazó sör forgalmazásának tilalma
akadályozza a más tagállamokból származó olyan sörök importját, amelyek a
származás helye szerinti tagállamban engedélyezett adalékanyagot
tartalmaznak, és így a Szerződés 30. cikkében foglalt szabályok
vonatkoznak rá. Meg kell azonban vizsgálni, hogy e tilalom alkalmazása a
Szerződés 36. cikke alapján nem igazolható-e egészségvédelmi okokkal.
Mint
ahogyan az a Bíróság állandó ítélkezési gyakorlatából (többek között a
174/82. sz. Sandoz-ügyben 1983. július 14-én hozott ítélet [EBHT 1983.,
2445. o.]) következik, „amennyiben a tudományos kutatások mai állása
szerint kétségek merülnek fel, a jogszabályok összehangolásának
hiányában a tagállamok jogosultak annak eldöntésére, hogy milyen szinten
kívánják biztosítani a személyek egészségének és életének védelmét,
figyelembe véve az áruk szabad mozgásának Közösségen belüli
követelményeit”.
A
Bíróság ítélkezési gyakorlatából (különösen a fent hivatkozott
Sandoz-ügyben 1983. július 14-én hozott ítélet, a 247/84. sz.
Motte-ügyben 1985. december 10-én hozott ítélet [EBHT 1985., 3888. o.]
és a 304/84. sz. Müller-ügyben 1986. május 6-án hozott ítélet [EBHT
1986., 1511. o.]) az is következik, hogy ilyen körülmények között a
közösségi jog nem tiltja, hogy a tagállamok olyan szabályozást
vezessenek be, amely az adalékanyagok használatát általános hatályú jogi
aktussal kiadott előzetes engedélyhez köti, amelyet meghatározott
adalékanyagok tekintetében, vagy minden termékre vonatkozóan, vagy egyes
termékekre, de meghatározott felhasználási célra vonatkozóan adnak ki.
Az ilyen jellegű szabályozás jogszerű egészségügy-politikai célt követ:
az élelmiszer-adalékanyagok ellenőrizhetetlen fogyasztásának
visszaszorítását.
Az
előállítás helye szerinti tagállamban engedélyezett, de az importáló
tagállamban tiltott adalékanyagokat tartalmazó importált termékek
forgalmazásának tilalma csak annyiban alkalmazható, amennyiben az
összhangban áll a Szerződés 36. cikke szerinti követelményekkel, ahogyan
azokat a Bíróság értelmezte.
Először
is emlékeztetni kell arra, hogy a fent hivatkozott Sandoz-, Motte- és
Müller-ügyekben hozott ítéletekben a Bíróság a Szerződés 36. cikke
utolsó mondatának alapját képező arányosság elvéből levezette, hogy az
előállítás helye szerinti tagállamban engedélyezett, de az importáló
tagállamban tiltott adalékanyagokat tartalmazó termékek forgalmazásának
tilalma csak olyan mértékben alkalmazható, amennyire az a közegészség
védelme érdekében ténylegesen szükséges. A Bíróság ezen elvből vezette
le továbbá, hogy másik tagállamban engedélyezett adott adalékanyag
használatát ezen országból importált termék esetében engedélyezni kell,
amennyiben az egyrészt a nemzetközi tudományos kutatások eredményeit, és
különösen a Közösség élelmiszerekkel foglalkozó tudományos
bizottságának, az ENSZ Élelmezési és Mezőgazdasági Szervezete (FAO)
Codex Alimentarius Bizottságának és az ENSZ Egészségügyi
Világszervezetének munkáját, másrészt az importáló tagállamban a
táplálkozási szokásokat figyelembe véve a közegészséget nem
veszélyezteti, és valós,– különösen technológiai jellegű – szükségletet
elégít ki.
Másodszor
emlékeztetni kell arra, hogy – amint azt a Bíróság az 1986. május 6-i
ítéletében (a fent hivatkozott Müller-ügy) megállapította – az
arányosság elve megköveteli továbbá, hogy a gazdasági szereplők könnyen
igénybe vehető és ésszerű időn belül lefolytatott eljárás keretében
kérelmezhessék meghatározott adalékanyagok felhasználásának általános
hatályú jogi aktussal történő engedélyezését.
Fontos
megjegyezni, hogy a gazdasági szereplők számára lehetővé kell tenni,
hogy az engedély kiadásának indokolatlan megtagadásának vitatása végett
bírósági eljárást kezdeményezhessenek. Bár az importáló tagállam
illetékes nemzeti hatóságai kérhetik a gazdasági szereplőktől a
birtokukban lévő olyan információk bemutatását, amelyek az ügy
megítélése szempontjából hasznosak lehetnek, annak bizonyítása, hogy a
tilalom a lakosság egészségének védelme érdekében indokolt – amint azt a
Bíróság 1986. május 6-i ítéletében (a fent hivatkozott Müller-ügyb)
megállapította – e hatóságok feladata.
Az
adalékanyagok sörre vonatkozó német szabályozása a többi tagállamban
engedélyezett összes adalékanyag felhasználását kizárja, nem csak egyes
olyan adalékanyagokét, amelyek felhasználásának kizárása – a német
lakosság táplálkozási szokásaira is figyelemmel – az általuk jelentett
veszély alapján valóban indokolt, másrészről e szabályozás nem
rendelkezik olyan eljárásról, amely a gazdasági szereplőknek lehetőséget
biztosítana, hogy kérelmezzék ilyen meghatározott adalékanyag sör
előállítása során történő felhasználásának általános hatályú jogi
aktussal történő engedélyezését.
Különösen
az adalékanyagok ártalmasságát illetően, a német kormány különböző
szakértői véleményekre hivatkozva utalt az adalékanyagok fogyasztásában
rejlő általános veszélyekre. Kifejtette, hogy az általános megelőzés
érdekében fontos a felhasznált adalékanyagok mennyiségét a lehető
legkisebb mértékre csökkenteni, és különösen indokolt a sör előállítása
esetében az adalékanyagok használatának teljes kizárása, mivel a sör a
német lakosság körében nagy mennyiségben fogyasztott élelmiszer.
A
német kormány által benyújtott, a különböző élelmiszerek esetében
engedélyezett adalékanyagokat tartalmazó táblázatból kiderül, hogy
bizonyos adalékanyagok felhasználása, amelyeknek a sör előállításához
történő felhasználása más tagállamokban engedélyezett, a német
szabályozás, különösen a ZZulV szerint az összes, vagy csaknem az összes
ital előállítása esetében engedélyezett. Általában az adalékanyagok
fogyasztásából eredő lehetséges kockázatokra történő egyetlen
hivatkozás, és az a tény, hogy a sör nagy mennyiségben fogyasztott
élelmiszer, nem elegendő a sörre vonatkozó szigorúbb szabályozás
bevezetésének igazolásához.
Az
adalékanyagok felhasználásának – különösen technológiai jellegű –
szükségességet illetően a német kormány érvelése szerint nincs szükség
adalékanyagokra, amennyiben a sört a Biersteuergesetz 9. cikkében
foglalt előírásoknak megfelelően állítják elő.
E
tekintetben hangsúlyozni kell, hogy annak kizárása végett, hogy
bizonyos adalékanyagok technológiailag szükségesek, nem elég arra a
tényre hivatkozni, miszerint a sört adalékanyagok felhasználása nélkül
is elő lehet állítani, amennyiben azt a Németországi Szövetségi
Köztársaságban előírt nyersanyagokból állítják elő. A technológiai
szükségesség fogalmának ilyen értelmezése, amely a nemzeti előállítási
módszerek előnyben részesítéséhez vezet, a tagállamok közötti
kereskedelem rejtett korlátozásának eszközét jelenti.
A
technológiai szükségesség fogalmát a felhasznált nyersanyagokra
tekintettel kell megállapítani, azon tagállam hatóságai által
alkalmazott értelmezést is figyelembe véve, ahol a terméket jogszerűen
előállították és forgalmazták. Figyelembe kell venni továbbá a
nemzetközi tudományos kutatások eredményeit, és különösen a Közösség
élelmiszerekkel foglalkozó tudományos bizottságának, az ENSZ Élelmezési
és Mezőgazdasági Szervezete (FAO) Codex Alimentarius Bizottságának és az
ENSZ Egészségügyi Világszervezetének munkáját.
Ezért
amennyiben az adalékanyagok sörre vonatkozó német szabályozása az
adalékanyagok általános tilalmára vonatkozó rendelkezést tartalmaz, e
rendelkezés más tagállamokból importált sörök tekintetében történő
alkalmazása nem felel meg a Bíróság ítélkezési gyakorlatában kidolgozott
közösségi jogi követelményeknek, mivel ellentétes az arányosság
elvével, és így nem tartozik a Szerződés 36. cikke által biztosított
kivételek körébe.
A
fenti megfontolások alapján meg kell állapítani, hogy a Németországi
Szövetségi Köztársaság, mivel megtiltotta a más tagállamban jogszerűen
előállított és forgalmazott, de a Biersteuergesetz 9. és 10. cikkében
foglaltaknak meg nem felelő sörök forgalmazását, nem teljesítette a
Szerződés 30. cikke alapján fennálló kötelezettségeit.

A költségekről
Az
eljárási szabályzat 69. cikkének 2. §‑a alapján a Bíróság a
pervesztes felet kötelezi a költségek viselésére. Mivel a Németországi
Szövetségi Köztársaság pervesztes lett, a költségek viselésére kell
kötelezni.
A fenti indokok alapján
A BÍRÓSÁG
a következőképpen határozott:
1)
A
Németországi Szövetségi Köztársaság, mivel megtiltotta a más
tagállamban jogszerűen előállított és forgalmazott, de a
Biersteuergesetz 9. és 10. cikkében foglaltaknak meg nem
felelő sörök forgalmazását, nem teljesítette a Szerződés 30. cikke
alapján fennálló kötelezettségeit.
2)
A Bíróság a Németországi Szövetségi Köztársaságot kötelezi a költségek viselésére.
Mackenzie Stuart
Galmot
Kakouris
O’Higgins
Schockweiler
Bosco
Koopmans
Due
Everling
Bahlmann
Joliet
Moitinho de Almeida

Rodgríguez Iglesias

Kihirdetve Luxembourgban, az 1987. március 12‑i nyilvános ülésen.
P. Heim

A. J. Mackenzie Stuart
hivatalvezető

elnök
?	Az eljárás nyelve: német.