CELEX: 62003TJ0300
Antisubsidēšanas izmeklēšanas
Indijas izcelsmes ierakstāmie kompaktdiski
Subsīdijas apjoma aprēķināšana
Zaudējumu noteikšana
Cēloņsakarība
Tiesības uz aizstāvēšanos

Atbilstošais tiesiskais regulējums
Padomes 1997. gada 6. oktobra regulas (EK) Nr. 2026/97 par aizsardzību pret subsidētu importu no valstīm, kas nav Eiropas
Kopienas dalībvalstis (OV L 288, 1. lpp.; turpmāk tekstā – “Pamatregula”), 5. pantā ir paredzēts:
“Kompensējamās subsīdijas apjoma aprēķināšana
Šīs regulas vajadzībām kompensējamo subsīdiju apjoms atbilst tam ieguvumam, kas ir piešķirts saņēmējam subsīdiju jautājuma
izmeklēšanas laikā. Parasti šis laika posms ir saņēmēja nesenākais finanšu gads, bet var būt arī jebkurš cits vismaz sešu
mēnešu laika posms pirms izmeklēšanas sākuma, par kuru ir pieejami ticami finansiālie un citi būtiski dati.”
Pamatregulas 7. panta 3. punktā ir noteikts:
“Ja subsīdiju var sasaistīt ar pamatlīdzekļu iegādi vai nākotnē paredzamu iegādi, kompensējamās subsīdijas apjomu aprēķina,
sadalot subsīdiju par laika posmu, kas atbilst parastam šādu aktīvu nolietojuma laika posmam konkrētajā ražošanas nozarē [..].”
Pamatregulas 8. pantā ir paredzēts:
“Kaitējuma noteikšana
[..]
2.      Kaitējuma noteikšanu pamato uz tiešiem pierādījumiem, un tajā ietver šādu faktoru objektīvu izpēti:
a)      subsidētā importa apjoms un subsidētā importa iespaids uz līdzīgu produktu cenām Kopienas tirgū;
un
b)      šī importa turpmākā ietekme uz Kopienas ražošanas nozari.
3.      Attiecībā uz subsidētā importa apjomu ņem vērā, vai ir bijis ievērojams pieaugums subsidētā importa apjomā vai nu absolūtajā
izteiksmē, vai attiecībā uz ražošanu vai patēriņu Kopienā. Attiecībā uz subsidētā importa iespaidu uz cenām ņem vērā, vai
šis imports ir realizēts par ievērojami zemākām cenām salīdzinājumā ar līdzīgu Kopienas ražošanas nozares produktu cenām,
vai arī šāda importa dēļ kā citādi ievērojami samazinās cenas vai arī ievērojami tiek kavēts cenu pieaugums, kas citādi būtu
noticis. Neviens no šiem faktoriem nedz vienatnē, nedz kopumā nav pamats izšķirīgajam ieteikumam.
[..]
5.      Pārbaudot subsidētā importa ietekmi uz konkrēto Kopienas ražošanas nozari, pārbaudē tiek ietverts visu to būtisko ekonomisko
faktoru un indeksu novērtējums, kas attiecas uz ražošanas nozares situāciju, to skaitā tas, ka ražošanas nozare vēl joprojām
nav pārvarējusi sekas, kas radušās pēc iepriekšējās subsidēšanas vai dempinga, kompensējamo subsīdiju apjoma lieluma, faktiska
vai iespējama pārdošanas apjoma, peļņas, preču izlaiduma, tirgus daļas, ražīguma, peļņas no kapitāla ieguldījuma, jaudas izmantošanas
samazināšanās, faktoriem, kas ietekmē Kopienas cenas, faktiskās un iespējamās negatīvās ietekmes uz skaidras naudas plūsmu,
inventāru, nodarbinātību, algām, izaugsmi, spēju saņemt kapitālu vai ieguldījumus un, ja runa ir par lauksaimniecību, vai
ir palielinājies slogs valsts atbalsta programmām. Nedz šis saraksts ir pilnīgs, nedz arī kāds no šiem faktoriem vai vairāki
kopā var būt par pamatu izšķirīgajiem ieteikumiem.
6.      Ar visiem būtiskajiem pierādījumiem, kas iesniegti saistībā ar 2. punktu, ir jāpierāda, ka subsidētais imports rada kaitējumu
šīs regulas nozīmē. Konkrēti, tas paredz pierādīt, ka apjoms un/vai cenu līmeņi, kas noteikti saskaņā ar 3. punktu, rada iespaidu
uz Kopienas ražošanas nozari, kā noteikts 5. punktā, un ka šis iespaids ir tik liels, ka to var klasificēt kā būtisku.
7.      Pēta arī zināmus faktorus, kas nav subsidētais imports, bet kas tāpat rada kaitējumu Kopienas ražošanas nozarei, lai nodrošinātu,
ka kaitējumu, ko rada šādi citi faktori, nepiedēvē subsidētajam importam atbilstīgi 6. punktam. Faktori, kurus šajā sakarā
drīkst ņemt vērā, ietver nesubsidētā importa apjomu un cenas, pieprasījuma samazināšanos vai pārmaiņas patēriņa modelī, tirdzniecības
ierobežojumus no trešo valstu un Kopienas ražotājiem un konkurenci starp tiem, tehnoloģijas attīstību, kā arī Kopienas ražošanas
nozares eksporta apjomu un produktivitāti.”
Pamatregulas 11. panta 1. punktā ir paredzēts:
“[..] Šāda izmeklēšana attiecas gan uz subsidēšanu, gan kaitējumu, un tos izmeklē vienlaicīgi. Lai sasniegtu reprezentatīvu
konstatējumu, tiek izvēlēts izmeklēšanas laika posms, kas saistībā ar subsidēšanu parasti saskan ar izmeklēšanas laika posmu,
kurš paredzēts 5. pantā. Informāciju, kas attiecas uz laika posmu pēc izmeklēšanas laika posma, parasti neņem vērā.”
Ar savu Paziņojumu 98/C 394/04 (OV 1998, C 394, 6. lpp.) Komisija publicēja vadlīnijas subsīdiju apjoma aprēķināšanai subsīdiju
maksājumu izmeklēšanu ietvaros (turpmāk tekstā – “Vadlīnijas”).
Vadlīniju A sadaļā ir noteikts:
“[Pamatregulas] 5., 6. un 7. pantā ir noteikumi par subsīdiju apjomu aprēķināšanu. Šī paziņojuma mērķis ir izskaidrot [..]
šo noteikumu piemērošanu, lai precizētu metodi, ko Komisija izmantos, aprēķinot subsīdiju apjomu tiesvedību subsīdiju lietās
ietvaros, ja vien īpaši apstākļi nepamato, ka tā nav piemērojama. Mērķis ir uzlabot aprēķina veida pārskatāmību un nodrošināt
vislielāko drošību tirgus dalībniekiem un trešo valstu varas iestādēm. Šis paziņojums nekādi nav saistošs Kopienu iestādēm,
bet tajā ir minētas Vadlīnijas, kas ir jāņem vērā tikai saskaņā ar [Pamatregulu] veikto antisubsidēšanas izmeklēšanu laikā.”
[Neoficiāls tulkojums]
Vadlīniju F sadaļas a) apakšpunkta ii) daļā ir noteikts:
“Attiecībā uz vienreizējām subsīdijām, kuras var sasaistīt ar pamatlīdzekļu iegādi vai nākotnē paredzamu iegādi, subsīdijas
apjomu aprēķina, sadalot subsīdiju laika posmā, kas atbilst parastam šādu aktīvu nolietojuma laika posmam [Pamatregulas (EK)
7. panta 3. punkts]. Tādējādi subsīdijas apjoms [..] var tikt sadalīts laika posmos, kas atbilst šo preču parastajam nolietojuma
laikam attiecīgajā ražošanas nozarē. Šim nolūkam parasti tiek izmantota lineārās bilances metode.” [Neoficiāls tulkojums]

Prāvas priekšvēsture
Prasītāja ir Indijā dibināta sabiedrība, kas ražo dažāda veida atmiņas datu nesējus un tostarp ierakstāmos kompaktdiskus (turpmāk
tekstā – “CD‑R”).
2002. gada 17. maijā Komisija
Committee of European CD‑R Manufacturers
(
CECMA
) iesniegtās sūdzības rezultātā sāka antisubsidēšanas izmeklēšanu attiecībā uz Indijas izcelsmes CD‑R importu (OV C 116, 4. lpp.).
Ar 2003. gada 4. marta vēstuli Komisija prasītājai darīja zināmus būtiskākos faktus un apsvērumus, pamatojoties uz kuriem
bija paredzēts ierosināt noteikt galīgos kompensācijas maksājumus. Komisijas konstatēto subsīdiju veidoja atbrīvojums no muitas
nodokļa par prasītājas ievestajām aprīkojuma precēm. Subsīdijas apjoma aprēķinā tā, piemērojot Pamatregulas 7. panta 3. punktu,
tika sadalīta trīs gadu laika posmā. Izklāstā bija paredzēta kompensācijas maksājuma noteikšana 10 % apjomā.
Ar divām 2003. gada 19. marta vēstulēm prasītāja atbildēja uz šo izklāstu, apstrīdot, pirmkārt, subsīdijas apjoma aprēķināšanai
izmantoto metodi un, otrkārt, kaitējuma un tā iemeslu esamību.
Ar divām 2003. gada 9. aprīļa vēstulēm Komisija, pirmkārt, noraidīja prasītājas argumentus par kaitējuma esamību un cēloņsakarību
un, otrkārt, nosūtīja prasītājai papildu izklāstu, kurā bija ietverts jauns subsīdijas apjoma aprēķins, kurā tā tika sadalīta
4,2 gadu laika posmā. Papildu izklāstā bija paredzēts noteikt kompensācijas maksājumu 7,3 % apjomā.
Ar 2003. gada 14. aprīļa vēstuli prasītāja apstrīdēja jauno subsīdijas apjoma aprēķinu. Komisija ar 2003. gada 5. maija vēstuli
nosūtīja prasītājai papildu paskaidrojumus par šo aprēķinu. Prasītāja 2003. gada 9. maijā atbildēja uz šo vēstuli, sniedzot
papildu apsvērumus.
Pēc Komisijas priekšlikuma, kas tika pieņemts 2003. gada 20. maijā, Padome pieņēma 2003. gada 2. jūnija Regulu (EK) Nr. 960/2003,
ar ko ievieš galīgo kompensācijas maksājumu attiecībā uz Indijas izcelsmes ierakstāmu kompaktdisku importu (OV L 138, 1. lpp.;
turpmāk tekstā – “Apstrīdētā regula”). Ar šo regulu tika noteikts galīgais kompensācijas maksājums 7,3 % apjomā attiecībā
uz Indijas izcelsmes CD‑R importu.

Process un lietas dalībnieku prasījumi
Ar prasības pieteikumu, kas Pirmās instances tiesas kancelejā iesniegts 2003. gada 29. augustā, prasītāja cēla šo prasību.
Ar Pirmās instances tiesas ceturtās palātas priekšsēdētāja 2004. gada 23. janvāra rīkojumu Komisijai tika atļauts iestāties
lietā Padomes prasījumu atbalstam. Tā neiesniedza rakstveida apsvērumus.
Ar [Pirmās instances tiesas] ceturtās palātas priekšsēdētāja 2005. gada 18. aprīļa rīkojumu
Committee of European CD‑R Manufacturers
(
CECMA
), pārdēvēta par
Committee of European CD‑R and DVD+/–R
Manufacturers
(
CECMA
), tika atļauts iestāties lietā Padomes prasījumu atbalstam.
CECMA
iesniedza savu iestāšanās rakstu noteiktajā termiņā. Prasītāja par to iesniedza savus apsvērumus.
Prasītāja ar 2004. gada 13. aprīļa un 30. jūnija vēstulēm lūdza, lai daži konfidenciāli dokumenti, kas iekļauti prasības pieteikumā,
iebildumu rakstā, replikā un atbildē uz repliku, netiktu izsniegti
CECMA
. Tā iesniedza minēto procesuālo dokumentu nekonfidenciālu versiju. Padome ar 2004. gada 5. aprīļa vēstuli lūdza, lai daži
konfidenciāli dokumenti, kas iekļauti tās iebildumu rakstā, netiktu izsniegti
CECMA
. Tā iesniedza sava iebildumu raksta nekonfidenciālu versiju, kas atbilda tās lūgumam par konfidenciālu lietas izskatīšanu,
kā arī prasītājas iesniegtajam lūgumam. Līdz ar to
CECMA
tika izsniegta tikai šo procesuālo dokumentu nekonfidenciālā versija.
CECMA
šajā sakarā neizvirzīja nekādus iebildumus.
Pēc tiesneša referenta ziņojuma Pirmās instances tiesa nolēma sākt mutvārdu procesu un procesa organizatorisko pasākumu ietvaros
rakstveidā uzdeva noteiktus jautājumus lietas dalībniekiem, uz ko tie sniedza atbildes noteiktajā termiņā.
Tika uzklausīti galveno lietas dalībnieku un Komisijas mutvārdu paskaidrojumi un to atbildes uz jautājumiem, ko Pirmās instances
tiesa uzdeva atklātās tiesas sēdes laikā 2006. gada 10. maijā.
CECMA
informēja Pirmās instances tiesu, ka nepiedalīsies tiesas sēdē.
Prasītājas prasījumi Pirmās instances tiesai ir šādi:
–        atcelt Apstrīdēto regulu tiktāl, ciktāl tā uz to attiecas;
–        piespriest Padomei atlīdzināt tiesāšanās izdevumus;
–        katrā ziņā piespriest
CECMA
segt savus tiesāšanās izdevumus pašai.
Padomes, ko atbalsta Komisija, prasījumi Pirmās instances tiesai ir šādi:
–        prasību noraidīt;
–        pakārtoti, atcelt Apstrīdētās regulas 1. panta 2. punktu, jo ar to galīgajam kompensācijas maksājumam tiek ieviesta augstāka
likme par to, kāda būtu piemērojama, ja subsīdijas apjoms tiktu noteikts atkarībā no sešu gadu nolietojuma laika posma;
–        piespriest prasītājai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

CECMA
prasījumi Pirmās instances tiesai ir šādi:
–        prasību noraidīt;
–        piespriest prasītājai atlīdzināt personas, kas iestājusies lietā, tiesāšanās izdevumus.

Juridiskais pamatojums
Prasītāja savus iebildumus izsaka piecos pamatos, pirmkārt, par subsīdijas apjoma aprēķināšanas ietvaros veikto ievesto aktīvu
parastā nolietojuma laika posma noteikšanu un, otrkārt, par kaitējuma un cēloņsakarības novērtēšanu.
Attiecībā uz parastā nolietojuma laika posma noteikšanu prasītāja atsaucas uz acīmredzamu kļūdu vērtējumā un uz Pamatregulas
5. panta, 7. panta 3. punkta un 11. panta 1. punkta pārkāpumu (pirmais pamats), kā arī uz tiesību uz aizstāvību pārkāpumu
un pamatojuma nesniegšanu (otrais pamats).
Attiecībā uz kaitējuma un cēloņsakarības vērtējumu prasītāja atsaucas uz acīmredzamu kļūdu vērtējumā un Pamatregulas 8. panta
2., 6. un 7. punkta pārkāpumu, kas attiecas uz attiecīgi kaitējuma un cēloņsakarības noteikšanas faktu pārbaudi (trešais pamats),
Taivānas izcelsmes importa ietekmes pārbaudi (ceturtais pamats) un CD‑R patentu īpašnieka konkurenci deformējošas rīcības
ietekmes pārbaudi (piektais pamats).

Par pirmo pamatu – Pamatregulas 5. panta, 7. panta 3. punkta un 11. panta 1. punkta pārkāpumu, kā arī par acīmredzamu kļūdu
vērtējumā  par aktīvu parasto nolietojuma laika posmu
Ievada apsvērumi
Ar savu pirmo pamatu prasītāja apgalvo, ka Apstrīdētajā regulā veiktajā ievesto aktīvu parastā nolietojuma laika posma noteikšanā
ir pieļautas tiesību kļūdas un acīmredzama kļūda vērtējumā.
Jāatgādina, ka komercdarbības aizsardzības jomā, kontrolējot iestāžu veikto vērtējumu, Kopienu tiesai jāaprobežojas ar procedūras
noteikumu ievērošanas pārbaudi; faktu, ar kuriem pamatota apstrīdētā lēmuma izvēle, precizitātes pārbaudi; pārbaudi par to,
vai nav pieļauta acīmredzama kļūda šo faktu vērtējumā un pilnvaru nepareiza izmantošana (skat. Pirmās instances tiesas 2004. gada
28. oktobra spriedumu lietā T‑35/01
Shanghai Teraoka Electronic
/Padome, Krājums, II‑3663. lpp., 48. un 49. punkts un tajā minētā judikatūra).
Tas pats attiecas uz novērtējumu par nolietojuma laika posmu saskaņā ar Pamatregulas 7. panta 3. punktu, kas paredzēts šajā
gadījumā. Atbilstoši šīs normas noteikumiem, ja subsīdiju var sasaistīt ar pamatlīdzekļu iegādi, “to sadala par laika posmu,
kas atbilst parastam šādu aktīvu nolietojuma laika posmam attiecīgajā ražošanas nozarē”. No šīs normas noteikumiem un tās
jēgas, kurā tostarp tiek paredzēts vērtējums par attiecīgās ražošanas nozares parasto praksi, izriet, ka attiecīgā laika posma
noteikšana ietilpst iestāžu plašajā rīcības brīvībā, kas tām piemīt attiecībā uz sarežģītu ekonomiska rakstura situāciju analīzi.
Ņemot vērā šos apsvērumus, ir jāizvērtē katrs no prasītājas šajā gadījumā formulētajiem iebildumiem.
Par vērtējumu par faktiem, kas attiecas uz nolietojuma laika posmu (pirmais pamats)
–       Lietas dalībnieku argumenti
Prasītāja norāda, ka saskaņā ar Pamatregulas 7. panta 3. punktu, kāds tas ir interpretēts Vadlīniju F sadaļas a) apakšpunkta
ii) daļā, subsīdija ir jāsadala “par aktīvu parasto nolietojuma laika posmu” vai “aktīvu nolietojuma laika posmu attiecīgajā
ražošanas nozarē”. Turklāt Kopienas iestāžu prakse sastāv no nolietojumu laika posmu vidējā svērtā apjoma noteikšanas, kas
izriet no ražotāju grāmatvedības pārskatiem konkrētās valsts attiecīgajā sektorā.
Šajā gadījumā saskaņā ar prasītājas teikto Padomei bija jāņem vērā kopumā lietas materiālu fakti, kas attiecas uz attiecīgo
aktīvu ekspluatācijas laiku. Šajā ziņā, uzskatot, ka šo aktīvu parastais nolietojuma laika posms, proti, to parastais ekspluatācijas
laiks bija 4,2 gadi, Padome būtu noteikusi zemāku laika posmu par to, kāds izrietēja no izmeklēšanas laikā sniegtajiem pierādījumiem.
Raugoties no šo pierādījumu viedokļa, nolietojuma laika posmam bija jābūt trīspadsmit gadiem (saskaņā ar prasītājas grāmatvedības
pārskatu) vai pat no piecpadsmit līdz divdesmit gadiem (saskaņā ar prasītājas kreditoru viedokli). Saskaņā ar Kopienas ražošanas
nozares informāciju tam bija jābūt sešiem gadiem.
Turklāt Padome nepamatoti uzskatīja, ka, piemērojot Indijas tiesību aktos paredzēto degresīvo amortizācijas metodi, attiecīgo
aktīvu parastais nolietojuma laika posms bija 4,2 gadi. Degresīvajā amortizācijas metodē nav paredzēts nolietojuma laika posms.
Turklāt no prasītājas aprēķiniem izrietēja ka, piemērojot šo metodi, Padomes noteiktā perioda beigās aktīvi nebūtu pilnībā
amortizēti, jo tajos vēl arvien būtu atlikusī vērtība.
Padome norāda, ka saskaņā ar Pamatregulas 7. panta 3. punktu subsīdija attiecībā uz pamatlīdzekļu iegādi ir jāsadala parastā
nolietojuma laika posmā. Aktīva parastais ekslpuatācijas laiks, kas ir atšķirīgs jēdziens, iespējams, varētu būt viens no
faktoriem, kas ir ņemams vērā, nosakot nolietojuma laika posmu. Tāda ir arī iestāžu prakse, uz ko ir atsaukusies prasītāja.
Prasītāja jauc šos divus jēdzienus, nepamatoti apgalvojot, ka iestādes ir noteikušas 4,2 gadu periodu ne vien kā nolietojuma
laika posmu, bet arī kā aktīvu ekspluatācijas laiku. Attiecībā uz prasītājas minētajiem pierādījumiem tās kreditoru vēstulēs
bija norādīts tikai uz attiecīgo preču fizisko ekspluatācijas laiku, nevis uz to adekvātu nolietojuma laika posmu. Katrā ziņā
šajā gadījumā Padome bija pamatojusies uz Indijas likumu par uzņēmējsabiedrību tiesībām, kurā bija noteikts nolietojuma laika
posms, kas ir obligāts un nav atkarīgs no aktīvu ekpluatācijas laika.
Attiecībā uz atsauci par degresīvās amortizācijas metodi Padome to bija izmantojusi, nosakot atšķirību starp nolietojuma laika
posmu, piemērojot šo metodi un Kopienas ražošanas nozarē caurmērā izmantoto sešu gadu nolietojuma laika posmu. Šajā ziņā prasītājas
iesniegtais alternatīvais aprēķins nebija piemērots, jo tajā nebija ņemti vērā regulārie ieguldījumi.
–       Pirmās instances tiesas vērtējums
Pirmā pamata pirmās daļas ietvaros prasītāja būtībā izvirza divus iebildumus. Pirmkārt, tā apgalvo, ka noteiktais nolietojuma
laika posms ir acīmredzami nepareizs salīdzinājumā ar informāciju, ko attiecīgi sniegusi pati prasītāja, attiecīgo preču kreditori,
kā arī Kopienas ražošanas nozare. Otrkārt, tā apgalvo, ka Padome ir pieļāvusi acīmredzamu kļūdu nolietojuma laika posma vērtējumā,
kāds izriet no Indijas tiesību aktos paredzētās degresīvās amortizācijas metodes.
Attiecībā uz pirmo iebildumu no Apstrīdētās regulas 43. un 45. apsvēruma izriet, ka nolietojuma laika posma noteikšanas ietvaros
Padome ir ņēmusi vērā prasītājas valsts tiesību aktos noteikto amortizācijas metodi grāmatvedības jautājumā.
Tātad, pirmkārt, ir jāpārbauda, vai Padome varēja likumīgi pamatoties uz šo faktu tā vietā, lai pieņemtu informāciju, uz ko
prasītāja bija atsaukusies.
Pamatregulas 7. panta 3. punktā nav specifiskas normas par elementiem, kas ir jāņem vērā nolietojuma laika posma noteikšanas
ietvaros. Tādējādi Kopienu iestādēm ir plaša rīcības brīvība attiecībā uz elementiem, kas var tikt uzskatīti par būtiskiem.
Attiecībā uz iepriekšējā punktā minētās normas mērķi no Pamatregulas 5. panta un 7. panta 3. punkta kopīgas interpretācijas
izriet, ka parastā nolietojuma laika posma noteikšanas mērķis attiecīgajā ražošanas nozarē ir aprēķināt daļu no eksportētāja
pamatlīdzekļu iegādes laikā iegūtā ieguvuma, ko var attiecināt uz laika posmu, par kuru tiek veikta izmeklēšana. Jāatzīmē,
ka prasītāja neapgalvo, ka eksportētāja valsts tiesību aktos noteiktā amortizācijas metode šajā sakarā nav atbilstoša.
Tomēr tā norāda, ka šī fakta ņemšana vērā ir novirzīšanās no Vadlīnijām un iepriekšējas Kopienu iestāžu prakses.
Attiecībā uz Vadlīnijām saskaņā ar to F sadaļas a) apakšpunkta ii) daļu subsīdijas apjoms tiek sadalīts “[attiecīgo aktīvu]
parastā ekspluatācijas laikā” un “tādējādi subsīdijas apjoms [..] var tikt sadalīts laika posmā, kas atbilst šo preču parastā
nolietojuma laika posmam attiecīgajā ražošanas nozarē”. Tādējādi, pat ja ir jāatzīmē, ka Vadlīnijās vienlaicīgi ir atsauce
uz attiecīgo preču “parasto nolietojuma laika posmu” un uz “to ekspluatācijas laiku”, no šīm divām atsaucēm neizriet, ka Komisija
ir ierobežojusi Pamatregulas 7. panta 3. punkta piemērošanas ietvaros izmantotos faktus.
Turklāt pati prasītāja norāda, ka iepriekšējā Kopienu iestāžu prakse, kas attiecas uz Pamatregulas un Vadlīniju iepriekš minēto
noteikumu piemērošanu, ir – saglabāt nolietojuma laika posmu, kas tiek caurmērā piemērots attiecīgās valsts ražošanas nozares
grāmatvedības pārskatos. Tiktāl, ciktāl šajās valstīs amortizācija ir reglamentēta, valsts tiesību aktos noteiktā amortizācijas
metode šajā sakarā var būt atbilstoša.
Attiecībā uz prasītājas argumentu, saskaņā ar kuru Kopienu iestādes subsīdiju aprēķināšanas ietvaros nekad nav atsaukušās
uz attiecīgās valsts tiesību aktos paredzēto amortizācijas metodi, ir jāatgādina, ka ar Pamatregulas 7. panta 3. punktu iestādēm
tiek atstātas plašas izvērtēšanas pilnvaras attiecībā uz faktiem, kas ņemami vērā, nosakot parasto nolietojuma laika posmu.
Tas, ka Kopienu iestādes nav izmantojušas attiecīgo metodi citās antisubsidēšanas izmeklēšanās, pats par sevi nenozīmē šīs
normas pārkāpumu (pēc analoģijas skat. Pirmās instances tiesas 2003. gada 8. jūlija spriedumu lietā T‑132/01
Euroalliages
u.c./Komisija,
Recueil
, II‑2359. lpp., 68. un 69. punkts).
Turklāt, ja prasītājas arguments par iepriekšējo praksi ir jāinterpretē kā tāds, kas ir pamatots ar tiesiskās drošības principa
pārkāpumu, ir jāatzīmē, ka tad, kad ar piemērojamo tiesisko regulējumu iestādēm tiek paredzēta noteikta rīcības brīvība, ar
to, ka tās ir izmantojušas šo rīcības brīvību, detalizēti un jau iepriekš neizskaidrojot kritērijus, ko tās ir paredzējušas
piemērot katrā konkrētā situācijā, šis princips netiek pārkāpts pat tajos gadījumos, kad iestādes nosaka jaunas principa iespējas
(Tiesas 1988. gada 5. oktobra spriedums lietā 250/85
Brother
/Padome,
Recueil
, 5683. lpp., 28. un 29. punkts, un 1991. gada 7. maija spriedums lietā C‑69/89
Nakajima
/Padome,
Recueil
, I‑2069. lpp., 118. punkts; Pirmās instances tiesas 1998. gada 17. jūlija spriedums lietā T‑118/96
Thai Bicycle
/Padome,
Recueil
, II‑2991. lpp., 67.–69. punkts).
Tādējādi ir jāuzskata, ka Kopienu iestādes, nepārkāpdamas Pamatregulas 7. panta 3. punktu, varēja ņemt vērā attiecīgā eksportētāja
valsts tiesību aktos paredzēto amortizācijas metodi, nosakot attiecīgo aktīvu parasto nolietojuma laika posmu.
Tālāk, attiecībā uz prasītājas informāciju, saskaņā ar kuru tā savos aprēķinos piemēroja vidējo trīspadsmit gadu nolietojuma
laika posmu, no Apstrīdētās regulas 40. apsvēruma izriet, ka šo datu ticamība ir tikusi apšaubīta sakarā ar to, ka aktīvu
klasifikācija nebija vienāda tās grāmatvedības ierakstos un nodokļu reģistros.
Attiecībā uz kreditoru sniegtajiem apliecinošiem dokumentiem, saskaņā ar kuriem attiecīgās iekārtas varēja tikt izmantotas
no piecpadsmit līdz divdesmit gadu laikā, ir jāatzīmē, kā to izdarījusi Padome, ka šajos apliecinošajos dokumentos nebija
norādīts šo iekārtu nolietošanās laika posms attiecīgajā ražošanas nozarē, bet gan tikai to fiziskais ekspluatācijas laiks.
Attiecībā uz sešu gadu nolietojuma laika posmu, kāds tiek piemērots Kopienas ražošanas nozarē, no Apstrīdētās regulas 44. un
45. apsvēruma izriet, ka šīs ražošanas nozares ekonomiskā situācija nebija salīdzināma ar situāciju attiecīgajā Indijas ražošanas
nozarē.
Tādējādi no informācijas, uz ko prasītāja ir atsaukusies, nav redzams, ka Padomes šajā gadījumā veiktais vērtējums būtu acīmredzami
kļūdains.
Attiecībā uz otro prasītājas iebildumu par acīmredzamu kļūdu Indijas tiesību aktos noteiktās amortizācijas metodes piemērošanā
ir jāatzīmē, ka šī degresīvā amortizācijas metode nepieprasa noteiktu nolietojuma laika posmu.
Šajā gadījumā Padome, aprēķinot šo periodu, ir izmantojusi formulu, kas atbilst degresīvās amortizācijas metodes piemērošanai,
ko veic tāds uzņēmums, kas atrodas tādā pašā situācijā kā prasītāja. Apstrīdētās regulas 45. apsvērumā tā it īpaši ir atzinusi,
ka šīs metodes piemērošana notiekošu [pastāvīgu] un regulāru ieguldījumu apstākļos reprezentatīvajā sešu gadu laika posmā
ļauj veikt “par 30 % ātrāku” aktīvu amortizāciju nekā lineārā metode, kas [savukārt] atbilst šajā gadījumā noteiktajam 4,2 gadu
laika posmam.
Šajā ziņā prasītāja nav pierādījusi, ka šāda konkrēta pieeja bijusi acīmredzami kļūdaina. Tomēr tā apšauba Padomes veikto
aprēķinu pareizību, iesniedzot alternatīvu aprēķinu, saskaņā ar kuru degresīvās amortizācijas piemērošanas rezultāts ir atlikusī
vērtība piektā gada beigās.
Šajā ziņā ir jāatzīmē, ka prasītājas iesniegtais alternatīvais aprēķins ir pamatots ar pirmā gada laikā ieguldīto aktīvu nolietojumu,
nevis ar regulāriem ieguldījumiem. Tā kā šis aprēķins bija balstīts uz vērtējuma faktiem, kas atšķīrās no tiem faktiem, kurus
ņēma vērā Padome, uz to nevar atsaukties, apstrīdot Padomes veiktā vērtējuma pareizību.
Ņemot vērā visu iepriekš minēto, prasītājas celtie iebildumi pirmā pamata pirmās daļas ietvaros nevar tikt pieņemti.
Par aktīvu kā veidņu [grāmatvedības mērķiem] klasifikāciju un par no prasītājas grāmatvedības pārskatiem izrietošās informācijas
neņemšanu vērā (otrās daļas pirmais un otrais iebildums)
–       Lietas dalībnieku argumenti
Prasītāja atsaucas uz Padomes praksi, saskaņā ar kuru eksportētāja grāmatvedības pārskati ir galvenais informācijas avots.
Šī prakse ir salīdzināma ar grāmatvedības ierakstu ņemšanu vērā, un tā atbilst attiecīgās valsts vispārpieņemtajiem principiem,
aprēķinot ražošanas izmaksas dempinga lietās. Tādējādi Padomei savs vērtējums bija jāpamato ar no grāmatvedības pārskatiem
izrietošo nolietojuma laika posmu.
Padome ir pārkāpusi Pamatregulas 7. panta 3. punktu, kāds tas tiek interpretēts tās praksē, atsakoties ņemt vērā šo laika
posmu un klasificējot attiecīgos aktīvus veidņu [grāmatvedības mērķiem] kategorijā, lai gan šie aktīvi prasītājas grāmatvedības
pārskatos bija norādīti kā mašīnas. Prasītāja atzīst, ka šo pašu aktīvu klasifikācija tās grāmatvedības ierakstos un nodokļu
reģistros atšķiras. Tomēr pretrunu gadījumā nodokļu ierakstos minētā klasifikācija nevar prevalēt pār grāmatvedības pārskatos
minēto.
Šajā ziņā Apstrīdētajā regulā arī ir pieļauta kļūda pamatojumā. Padomei sava izvēle attiecībā uz attiecīgo aktīvu klasifikāciju
bija jāpamato ar objektīviem faktiem pēc būtības, nevis ar pretrunu starp prasītājas grāmatvedības ierakstiem un nodokļu reģistriem.
Turklāt savā 2003. gada 14. aprīļa vēstulē Komisijai prasītāja bija norādījusi, ka tikai viena attiecīgo aktīvu daļa tās nodokļu
reģistros tika pārklasificēta veidņu [grāmatvedības mērķiem] kategorijā. Šī informācija tika apstiprināta prasītājas ienākumu
deklarācijā, ko Komisija pārbaudīja izmeklēšanas laikā. Tādējādi Komisijas rīcībā bija jābūt visa veida informācijai, kāda
bija nepieciešama prasītājas veikto aprēķinu pārbaudīšanai.
Padome norāda, ka, lai arī eksportētāja grāmatvedības pārskati principā bija galvenais informācijas avots, iestādēm šie dati
nebija saistoši, taču tie bija jāaplūko no cita skatupunkta, proti, ņemot vērā parasto nolietojuma laika posmu attiecīgajā
ražošanas nozarē. Šajā gadījumā nebija atbilstoši ņemt vērā no prasītājas grāmatvedības pārskatiem izrietošo nolietojuma laika
posmu. Pirmkārt, aktīvu klasifikācija šajos pārskatos bija pretrunā to klasifikācijai sakarā ar finansiāliem apsvērumiem.
Otrkārt, Kopienas ražošanas nozarē, kas bija nepietiekama, caurmērā būtu bijis jāpiemēro apmēram sešu gadu nolietojuma laika
posms, un prasītājas, kas ir rentabls uzņēmums, kas izdara regulārus un būtiskus ieguldījumus, izmantotajam nolietojuma laika
posmam noteikti bija jābūt zemākam par šo vidējo [noteikto] laika posmu.
Prasītāja attiecīgos aktīvus savā nodokļu deklarācijā ir pārklasificējusi veidņu [grāmatvedības mērķiem] kategorijā. No Indijas
tiesību aktiem izriet, ka identisku aktīvu grāmatvedības un nodokļu klasifikācijai ir jābūt savstarpēji saskanīgai. Nosakot
adekvātu nolietojuma laika posmu, Padome bija balstījusies uz pieņēmumu, ka klasifikācijas izmaiņas sakarā ar finansiāliem
apsvērumiem arī var izraisīt identiskas izmaiņas prasītājas grāmatvedības pārskatā.
Šī argumentācija ir pietiekami pamatota, it īpaši to pamato Apstrīdētās regulas 41. apsvērums. Ņemot vērā šo pamatojumu, Padomei
nebija jāizskata jautājums par attiecīgo aktīvu objektīvo raksturu. Turklāt prasītāja arī nav pierādījusi, ka aktīvu pārklasificēšana
sakarā ar finansiāliem apsvērumiem bija pamatota ar to objektīvo raksturu, nevis tikai ar finansiāla rakstura interesēm.
Attiecībā uz prasītājas apgalvojumu, saskaņā ar kuru pārklasificēšana sakarā ar finansiāliem apsvērumiem neattiecās uz attiecīgo
aktīvu kopumu, Padome iebilst, ka prasītāja ne savā 2003. gada 14. aprīļa vēstulē Komisijai, nedz arī prasības pieteikumā
nav sniegusi pierādījumus, kas varētu atspēkot šo faktu. Tostarp no Komisijas 2003. gada 8. maija atbildes izriet, ka 2003. gada
14. aprīļa vēstulē norādītā informācija, proti, ievesto preču kopējā vērtība, būtu bijusi pretrunā to informācijai, kas tika
iesniegta iepriekš un pārbaudīta izmeklēšanas laikā. Tātad Komisija jauno informāciju nevarēja nedz pārbaudīt, nedz attiecīgi
ņemt to vērā.
–       Pirmās instances tiesas vērtējums
No Apstrīdētās regulas 39.–43. apsvēruma izriet, ka Padome attiecīgo aktīvu nolietojuma laika posmu bija vērtējusi, atsaucoties
uz Indijas tiesību aktos noteikto amortizācijas metodi attiecībā uz tādām iekārtām kā veidnes. Tātad tā atteicās pamatot šo
vērtējumu ar prasītājas grāmatvedības ierakstos minēto nolietojuma laika posmu, kurā šie aktīvi bija norādīti kā mašīnas.
Prasītāja atzīst, ka tā ir pārklasificējusi attiecīgos aktīvus veidņu [grāmatvedības mērķiem] kategorijā savā nodokļu deklarācijā
attiecībā uz izmeklēšanas laiku. Tomēr tā apgalvo, ka Padome ir pārkāpusi Pamatregulas 7. panta 3. punktu, pamatojot savu
vērtējumu ar nodokļu reģistros minēto klasifikāciju, nevis ņemot vērā grāmatvedības pārskatos minēto informāciju.
Pirmkārt, ir jāatgādina, kā tas tika atzīmēts iepriekš šī sprieduma 45. punktā, ka tikai tas vien, ka Kopienu iestādes nav
izmantojušas vienu un to pašu metodi citās antisubsidēšanas izmeklēšanās, pats par sevi nenozīmē iepriekš minētās normas pārkāpumu.
Turklāt šajā gadījumā no Apstrīdētās regulas 40. un 41. apsvēruma izriet, ka finanšu datu ņemšana vērā bija pamatota ar to,
ka attiecīgo aktīvu klasifikācija prasītājas grāmatvedības ierakstos bija pretrunā nodokļu reģistros minētajam. Tādējādi nevar
apgalvot, ka Padome ir izslēgusi no prasītājas grāmatvedības pārskatiem izrietošo informāciju patvaļīgu iemeslu dēļ.
Otrkārt, ir jāatzīmē, ka no Apstrīdētās regulas 38. apsvēruma izriet, ka Kopienu iestādes savu vērtējumu ir pamatojušas ar
no grāmatvedības viedokļa piemērojamo nolietojuma laika posmu. Šīs pārbaudes ietvaros atsauce uz prasītājas nodokļu deklarāciju
tika ierobežota ar attiecīgo aktīvu adekvātas klasifikācijas izpēti. Kā tas izriet no Apstrīdētās regulas 41. apsvēruma, minētā
atsauce bija pamatota ar to, ka šiem pašiem aktīviem gan grāmatvedības ierakstos, gan nodokļu reģistros bija jābūt klasificētiem
identiski. Tādējādi prasītāja nepamatoti apgalvo, ka Kopienu iestādes ir nelikumīgi pieļāvušas, ka nodokļu reģistri prevalē
pār grāmatvedības ierakstiem.
Visbeidzot, ir jāatzīmē, pirmkārt, ka prasītāja nav apšaubījusi Padomes uzskatu, saskaņā ar kuru, kaut arī uzņēmums var izmantot
dažādas amortizācijas metodes savos grāmatvedības ierakstos un nodokļu reģistros, viena un tā paša aktīva klasifikācijai abos
ierakstos ir jābūt identiskai. Otrkārt, tā neapgalvo, ka aktīvu klasifikācija tās ierakstos bijusi kļūdaina. Komisijas veiktā
izmeklēšana turklāt neliecina par to, ka Indijas iestādes būtu apstrīdējušas vai prasītāja būtu veikusi labojumus attiecībā
uz aktīvu klasifikāciju nodokļu deklarācijā.
Pastāvot šādiem apstākļiem, Padome likumīgi varēja uzskatīt, ka, tā kā prasītāja bija veikusi izmaiņas savos nodokļu reģistros
attiecīgo aktīvu klasifikācijā, šīs pašas izmaiņas bija jāņem vērā arī sakarā ar grāmatvedības apsvērumiem.
Attiecībā uz prasītājas pakārtoto argumentu par minētā secinājuma nepietiekamo pamatojumu ir jāatgādina, ka saskaņā ar pastāvīgo
judikatūru EKL 253. pantā pieprasītajā pamatojumā ir skaidri un neapšaubāmi jānorāda Kopienu iestādes argumentācija, lai ļautu
ieinteresētajiem lietas dalībniekiem iepazīties ar veiktā pasākuma pamatotību, lai aizstāvētu savas tiesības, un Kopienu tiesai
– veikt savu kontroli [skat. Pirmās instances tiesas 2002. gada 12. septembra spriedumu lietā T‑89/00
Europe Chemi‑Con
(
Deutschland
)/Padome,
Recueil
, II‑3651. lpp., 65. punkts un tajā minētā judikatūra].
Šajā ziņā Apstrīdētās regulas 40.–42. apsvērumā ir norādīts, ka prasītājas informācija par aktīvu klasifikāciju grāmatvedības
ierakstos ir bijusi pretrunā izmaiņām to klasifikācijā nodokļu ierakstos, kaut arī šo pašu aktīvu klasifikācijai abos reģistros
varējadzēja būt identiskai. Tātad Apstrīdētā regula pietiekami izskaidro iemeslus, kādēļ Padome savu vērtējumu nebija pamatojusi
ar no prasītājas pārskatiem izrietošo aktīvu vērtējumu, bet gan bija atsaukusies uz citiem būtiskiem faktiem.
Visbeidzot, prasītāja apgalvo, ka aktīvu klasificēšana veidņu [grāmatvedības mērķiem] kategorijā neattiecās uz attiecīgajiem
aktīviem kopumā, kas ir fakts, par ko tā bija informējusi Komisiju ar 2003. gada 14. aprīļa vēstuli.
Padome attiecībā uz šo apgalvojumu iebilst, ka informācija, kas tika sniegta tā pamatojumam, neatbilda pārējiem izmeklēšanas
laikā iegūtajiem faktiem un ka tāpēc minēto apgalvojumu nevarēja ņemt vērā.
No datiem, ko snieguši lietas dalībnieki, atbildot uz Pirmās instances tiesas rakstveidā uzdoto jautājumu, izriet, ka konkrētā
apgalvojuma atbalstam prasītāja ir atsaukusies uz informāciju, kas izriet no tās nodokļu deklarācijas par izmeklēšanas laiku.
Nav strīda par to, ka šajā deklarācijā ietverto aktīvu vērtība neatbilst to pieņemtajai vērtībai, kas garantēta, lai aprēķinātu
subsīdiju. Padome norāda, ka iestādes, pamatojoties tikai uz šiem datiem, nevarēja salīdzināt attiecīgo apgalvojumu ar pārējo
izmeklēšanas ietvaros pārbaudīto informāciju.
Tomēr prasītāja apgalvo, ka no datiem izrietošā vērtību starpība, kas ir izskaidrojama ar transporta un ierīkošanas izmaksu
pievienošanu, neliedz Kopienu iestādēm pamanīt, ka izmaiņas klasifikācijā neattiecas uz visu ievesto aktīvu kopumu.
Šajā ziņā Padome precizē, ka Kopienu iestādes nevarēja noteikt precīzu veidņu [grāmatvedības mērķiem] kategorijā klasificēto
aktīvu vērtību, jo, pirmkārt, prasītāja nebija izskaidrojusi šo aktīvu klasifikācijas kritērijus nodokļu deklarācijā un, otrkārt,
tā nebija iesniegusi šo aktīvu pilnīgu un ticamu sarakstu. Bez šiem datiem Kopienu iestādes nevarēja pārbaudīt datus, ko prasītāja
iesniedza, pamatojot savu pārmetumu.
Ņemot vērā šīs pēdējās minētās norādes, ko prasītāja nav apšaubījusi Pirmās instances tiesā, ir jāuzskata, ka tā nav sniegusi
Kopienu iestādēm faktus, kas tām ļautu pārbaudīt tās apgalvojuma pareizību un vajadzības gadījumā ņemt vērā attiecīgo aktīvu
daļu, kas nebija tikusi iedalīta veidņu [grāmatvedības mērķiem] kategorijā. Tādējādi tā vienīgi ar šo pārmetumu nevar apstrīdēt
vērtējumu, kāds ir veikts Apstrīdētajā regulā.
Tādējādi Padome, nepārkāpjot Pamatregulas 7. panta 3. punktu, varēja uzskatīt, ka attiecīgie aktīvi, kas sakarā ar finansiāliem
apsvērumiem tika klasificēti par veidnēm, arī bija jāņem vērā kā tādi, lai novērtētu to nolietojuma laika posmu grāmatvedības
jautājumā, un ka tāpēc nebija atbilstoši pamatot šo vērtējumu ar prasītājas grāmatvedības pārskatos minēto informāciju. Turklāt
šajā ziņā prasītāja nav pierādījusi, ka pamatojums nav ticis sniegts.
Tātad otrās daļas divu pirmo iebildumu ietvaros izteiktie prasītājas pārmetumi ir jānoraida kā nepamatoti.
Par prasītājas rentabilitātes un ieguldījumu ņemšanu vērā (otrās daļas trešais iebildums)
–       Lietas dalībnieku argumenti
Saskaņā ar Prasītājas teikto Padome ir pārkāpusi Pamatregulas 7. panta 3. punktu, nodalot rentablus uzņēmumus no nerentabliem,
lai noteiktu nolietojuma laika posmu. Pirmkārt, šāds nodalījums nekādi neizriet no Pamatregulas. Otrkārt, tas nebūtu loģiski,
jo aktīva parastais ekspluatācijas laiks, kā arī tā parastais nolietojuma laika posms ir saistīti ar tā veidu, nevis ar rentabilitāti
vai, raugoties no ieguldījumu viedokļa, – ar to uzņēmumu, kuram šis aktīvs pieder.
Pieņemot, ka prasītāja veiks būtiskus ieguldījumus sešu gadu laikā, Padome ir pārkāpusi arī Pamatregulas 5. pantu un 11. panta
1. punktu. Tas, ka prasītāja bija rentabls uzņēmums un bija veikusi ieguldījumus kā izmeklēšanas, tā arī divu iepriekšējo
gadu laikā, nebija pierādījums, ka tā ir saglabājusi tādu pašu rentabilitātes un ieguldījumu līmeni sešu gadu laikā. Padomes
pieejā tātad ņemti vērā pieņēmumi par faktiem pēc izmeklēšanas.
Padome atbild, ka tā nav nodalījusi rentablus uzņēmumus no nerentabliem. Tā vienīgi paturējusi prātā, ka prasītāja ir veikusi
regulārus un nozīmīgus ieguldījumus, secinot, ka prasītāja savus aktīvus ir amortizējusi ļoti ātri. Šādi Padome bija mēģinājusi
noteikt parastā nolietojuma laika posmu sabiedrībai, kas atradās tādā pašā situācijā kā prasītāja. Prasītāja nepamatoti apgalvo,
ka rentabilitāte neietekmē nolietojuma laika posmu, lai gan rentabilitātes aspekts ir svarīgs, izvēloties laika posma ilgumu.
Nosakot, vai prasītāja ir rentabls uzņēmums un vai tā ir veikusi būtiskus ieguldījumus, Padome balstījās uz faktiem, kas tika
atklāti izmeklēšanas laikā un par kuriem netika celti iebildumi. Tā atbilstoši Pamatregulas 5. pantam un 11. panta 1. punktam
nav izmantojusi nevienu faktu pēc izmeklēšanas laika.
–       Pirmās instances tiesas vērtējums
Nav strīda par to, ka Padome ir ņēmusi vērā izmeklēšanas laikā konstatēto faktu, ka prasītāja bija ļoti rentabls uzņēmums
un ka tā pastāvīgi un regulāri veica ieguldījumus. Šis faktiskais apstāklis tika izmantots divos aspektos. Pirmkārt, Padome
no divām Indijas tiesību aktos pieļautām amortizācijas metodēm atsaucās uz degresīvo amortizācijas metodi, atbilstoši kurai
ir iespējama ātrāka amortizācija. Otrkārt, Padome izrēķināja nolietojuma laika posmu atbilstoši šai metodei notiekošu regulāru
ieguldījumu apstākļos.
Šie secinājumi ir minēti Apstrīdētās regulas 45. apsvērumā:
“Ražotāja eksportētāja stāvoklis ir ļoti atšķirīgs salīdzinājumā ar vidējo uzņēmējsabiedrību. Uzņēmums ir ļoti ienesīgs, pastāvīgi
veic ievērojamus ieguldījumus, un tādēļ ir lietderīgi pieņemt, ka tā amortizācijas periods būtu daudz īsāks nekā iepriekš
minēto vidējo uzņēmējsabiedrību rādītājs. Tādēļ par piemērotāko uzskata [samazinošās] bilances metodes piemērošanu, kurā ņem
vērā šo faktu un atbilstoši kurai ir iespējama ātrāka amortizācija nekā pēc lineārās amortizācijas metodes. Ir atzīmēts, ka
notiekošu regulāru ieguldījumu apstākļos samazinošās bilances metode, kas paredzēta 43. apsvērumā minētajā Indijas Likumā
par uzņēmējsabiedrībām, ļauj veikt par 30 % ātrāku amortizāciju nekā līdzvērtīga lineārā amortizācijas metode reprezentatīvajā
sešu gadu laika posmā, kas piemērojams, ja izmanto lineāro amortizācijas metodi. Tas atbilst 4,2 gadu laika posmam salīdzinājumā
ar lineārās amortizācijas metodes sešiem gadiem.”
Prasītāja apgalvo, ka, ņemot vērā prasītājas ienesīgumu un ieguldījumus, Padome ir pārkāpusi Pamatregulas 7. panta 3. punktu,
kā arī minētās regulas 5. pantu un 11. panta 1. punktu.
Attiecībā uz Pamatregulas 7. panta 3. punktu ir jāatzīmē, ka saskaņā ar šo normu Padomei ir jāizvērtē amortizācijas ilgums
attiecīgajā ražošanas nozarē. Šis vērtējums var arī nozīmēt, ka jāņem vērā paša attiecīgā eksportētāja apstākļi. Kā tas jau
ir atzīmēts iepriekš šī sprieduma 40. punktā, iztrūkstot specifiskām normām šajā ziņā, Kopienu iestādēm ir plašas izvērtēšanas
pilnvaras attiecībā uz elementiem, kas var tikt uzskatīti par tādiem, kas ir jāņem vērā.
Šajā ziņā prasītāja nav sniegusi nekādus pierādījumus, lai pamatotu savu iebildumu, saskaņā ar kuru eksportētāja rentabilitāte
nevar ietekmēt tā aktīvu amortizācijas ilgumu. Savukārt Padome norāda, ka eksportētāja bilances metodes izvēle var būt atkarīga
tostarp no paredzētajiem ieguldījumiem un tātad no attiecīgā uzņēmuma rentabilitātes.
Pastāvot šādiem apstākļiem, prasītāja nav pierādījusi, ka Padome nav ievērojusi Pamatregulas 7. panta 3. punktu.
Attiecībā uz Pamatregulas 5. pantu – šajā normā ir paredzēts, ka subsīdijas apjoms atbilst ieguvumam, kas ir piešķirts saņēmējam
izmeklēšanas laikā. Šajā gadījumā Kopienu iestādes secināja, ka prasītājas labvēlīgā situācija trīs attiecīgo fianansiālo
gadu laikā varēja ietekmēt tās bilances metodes izvēli. Turklāt tās atsaucās uz šādi izvēlēto metodi, nosakot subsīdijas daļu,
kas ir attiecināma uz izmeklēšanas laiku. Tādējādi prasītāja nepamatoti iebilst, ka Kopienu iestādes ir iekļāvušas subsīdijas
apjoma aprēķinā ieguvumu, kas ir attiecināms uz citu, nevis izmeklēšanas laiku.
Attiecībā uz Pamatregulas 11. panta 1. punktu tajā tostarp ir paredzēts, ka informāciju, kas attiecas uz laika posmu pēc izmeklēšanas,
parasti neņem vērā, novērtējot subsidēšanu un kaitējumu. Tādējādi Kopienu iestāžu analīzes atbilstīgie dati parasti ir tie
dati, kas attiecas uz laika posmu, kas beidzas līdz ar izmeklēšanas laika beigām. Tomēr šī norma neizslēdz, ka šo datu analīzes
ietvaros tiek ņemtas vērā nākotnes notikumu prognozes tiktāl, ciktāl tās ir atbilstošas un pamatotas ar izmeklēšanas laikā
iegūtiem objektīviem faktiem.
Attiecībā uz šo prognožu atbilstību šajā gadījumā ir jāatgādina, ka prasītāja nav apšaubījusi Padomes vērtējumu, saskaņā ar
kuru attiecīgā eksportētāja produktivitāte un tā paredzamie ieguldījumi ir atbilstīgi, nosakot izmantojamo bilances metodi.
Attiecībā uz Padomes vērā ņemto prognožu pamatotību ir jāatzīmē, ka prasītāja neapstrīd, ka tā regulāri bija veikusi būtiskus
ieguldījumus trīs gadu laikā līdz izmeklēšanas laika beigām. Pat ja no šī faktiskā apstākļa noteikti nevar secināt, ka attiecīgā
amortizācija norisinājās regulāri notiekošu ieguldījumu gadījumā, kā to uzskatīja Padome, ir jāatzīmē, ka šis ekonomiska rakstura
vērtējums ietilpst Kopienu iestāžu plašajās pilnvarās, analizējot ekonomiski sarežģītas situācijas. Tomēr prasītāja nav pierādījusi,
ka Padomes vērtējumā šajā ziņā būtu acīmredzama kļūda.
Tādējādi prasītāja nav pierādījusi, ka Padome nav ievērojusi Pamatregulas 5. pantu vai 11. panta 1. punktu.
Ņemot vērā iepriekš minēto, šis iebildums nav pamatots.
Par degresīvās amortizācijas metodes izmantošanu (otrās daļas ceturtais iebildums)
–       Lietas dalībnieku argumenti
Prasītāja apgalvo, ka Padome ir pārkāpusi Pamatregulas 7. panta 3. punktu, izmantojot degresīvo amortizācijas metodi, lai
aprēķinātu subsīdijas apjomu. Vadlīnijas, kā arī iestāžu prakse pamatojas uz lineārās metodes izmantošanu. Šajā ziņā Apstrīdētajā
regulā nav skaidroti iemesli, kādēļ Kopienu iestādes bija novirzījušās no to iedibinātās prakses, kaut arī prasītāja savos
grāmatvedības pārskatos bija izmantojusi lineāro metodi.
Padome iebilst, ka Pamatregulas 7. panta 3. punkts neizslēdz iespēju izmantot citu, nevis lineāro metodi pat tad, ja parasti
tiek vairāk izmantota šī lineārā metode. Tam, ka iepriekš nav tikusi izmantota degresīvā amortizācijas metode, nav nozīmes.
–       Pirmās instances tiesas vērtējums
No Apstrīdētās regulas 45. apsvēruma izriet, ka Kopienu iestādes amortizācijas ilgumu bija noteikušas, izmantojot Indijas
tiesību aktos paredzēto degresīvo amortizācijas metodi attiecībā uz attiecīgajiem aktīviem.
Šajā ziņā prasītāja apgalvo, ka ar pašas degresīvās amortizācijas metodes izmantošanu tiek pārkāpts Pamatregulas 7. panta
3. punkts, kāds tas ir interpretēts Komisijas Vadlīnijās un piemērots Komisijas iepriekšējā praksē.
Jāatzīmē, ka Pamatregulas 7. panta 3. punkta noteikumi neizslēdz degresīvās amortizācijas metodes lietošanu.
Attiecībā uz Vadlīnijām to F sadaļas a) apakšpunkta ii) daļā ir paredzēts, ka subsīdijas apjoma sadalīšanai Komisija parasti
izmanto lineāro bilances metodi. Toties no šīs norādes neizriet, ka ir izslēgta iespēja izmantot citu bilances metodi. Turklāt
saskaņā ar Vadlīniju A sadaļu tajās ietvertās norādes nav izmantojamas, ja īpaši apstākļi nepamato citādu pieeju.
Šajā gadījumā Padome Apstrīdētās regulas 44. un 45. apsvērumā ir izskaidrojusi, ka Indijas tiesību aktos paredzētās degresīvās
amortizācijas metodes izmantošana, kas pieļauj ātrāku amortizāciju nekā šajos pašos tiesību aktos paredzētā lineārā metode,
bija atbilstošāka, ņemot vērā Kopienas ražošanas nozarē izmantoto amortizācijas ilgumu un īpašos apstākļos, no kuriem prasītāja
tikai iegūst. Pastāvot šādiem apstākļiem, Kopienu iestādes varēja likumīgi pieņemt citu, nevis vispārīgi Vadlīnijās paredzēto
nostāju.
Attiecībā uz prasītājas argumentu, saskaņā ar kuru Kopienu iestādes degresīvo amortizācijas metodi nav izmantojušas citās
antisubsidēšanas izmeklēšanās, ir jāatgādina, ka šis arguments pats par sevi nav pietiekams, lai apšaubītu šīs metodes lietošanas
likumību šajā gadījumā (skat. iepriekš šī sprieduma 45. un 46. punktu).
Attiecībā uz prasītājas kritiku, ka Padome ir piemērojusi citu, nevis tās grāmatvedības pārskatos izmantoto metodi, ir jāatgādina,
ka Padome pamatoti ir uzskatījusi, ka minētajos grāmatvedības pārskatos izmantotās amortizācijas metodes lietošana šajā gadījumā
nebija atbilstoša (skat. iepriekš šī sprieduma 65.–67. un 79. punktu).
Tādējādi prasītājai nav pamata apgalvot, ka Kopienu iestādes tikai tāpēc, ka tās ir novirzījušās no pieejas, kāda ir paredzēta
Vadlīnijās un izmantota iepriekšējās antisubsidēšanas izmeklēšanās, ir pārkāpušas Pamatregulas 7. panta 3. punktu.
Ņemot vērā šos apsvērumus, šis iebildums ir jānoraida kā nepamatots.
Par aprēķinu šķietami patvaļīgo raksturu (otrās daļas piektais iebildums)
–       Lietas dalībnieku argumenti
Prasītāja norāda, ka Padomes izmantotā metode, lai nonāktu pie 4,2 gadu perioda, ir patvaļīga. Iestādes tostarp bija patvaļīgi
izvēlējušās sešu gadu laika posmu, lai salīdzinātu divas amortizācijas metodes – lineāro un degresīvo –, kā arī sešu gadu
laika posmu, kurā bija domāts, ka prasītāja veiks regulārus ieguldījumus. Ja iestādes būtu noteikušas citu gadu skaitu, tās
būtu varējušas nonākt pie cita rezultāta.
Attiecīgā amortizācijas ilguma noteikšanas patvaļīgo raksturu parāda arī tas, ka Komisija savā pirmajā izklāstā ierosināja
trīs gadu periodu, kuru tā, ņemot vērā tos pašus tās rīcībā esošos faktus, vēlāk nomainīja ar 4,2 gadu periodu.
Saskaņā ar Padomes teikto apstāklis, ka tā, izmainot aprēķina parametrus, varēja nonākt pie cita amortizācijas ilguma, nepierāda,
ka tās pieeja bijusi patvaļīga. Šajā ziņā prasītāja nav pierādījusi, ka Padome ir pārsniegusi savu izvērtēšanas pilnvaru robežas.
Komisija saskaņā ar Padomes teikto varēja mainīt savu pieeju izmeklēšanas laikā, kaut arī šī mainītā pieeja nebija pamatota
ar jauniem faktiem. Tas nenozīmē, ka jaunā pieeja būtu patvaļīga.
–       Pirmās instances tiesas vērtējums
Ar šo iebildumu prasītāja apgalvo, ka attiecīgā parastā nolietojuma laika posma noteikšana nav bijusi objektīva. Tā min, pirmkārt,
ka Kopienu iestādes ir patvaļīgi izvēlējušās parametrus, kas izmantoti, lai salīdzinātu divas Indijas tiesību aktos paredzētas
alternatīvas metodes, un, otrkārt, ka tās vēlīnā izmeklēšanas posmā un, iztrūkstot jauniem pierādījumiem, ir izmainījušas
amortizācijas ilgumu.
Attiecībā uz pirmo iebildumu no Apstrīdētās regulas 45. apsvēruma izriet, ka šajā gadījumā izmantotais sešu gadu reprezentatīvais
laika posms vienlaicīgi atbilst vidējam amortizācijas laika posmam, kāds tiek piemērots Kopienas ražošanas nozarē, un laika
posmam, kāds izriet no Indijas tiesību aktos paredzētās lineārās bilances metodes, kas bija viena no izmantojamām metodēm.
Tādējādi nevar uzskatīt, ka iestāžu izvēle, nosakot šo periodu, ir bijusi patvaļīga. Ar prasītājas argumentu, saskaņā ar kuru
aprēķina rezultāts par citu periodu būtu bijis citāds, nevar apšaubīt iepriekšējo secinājumu par noteiktā perioda nepatvaļīgo
raksturu.
Attiecībā uz otru iebildumu, saskaņā ar kuru Komisija sākotnēji ir ierosinājusi trīs gadu periodu, ir jāatgādina, ka izmeklēšana
komerciālo aizsardzības pasākumu jomā ir ilgstošs process, kura gaitā daudzi secinājumi tiek pastāvīgi pārskatīti. Tādējādi
nevar izslēgt, ka Kopienu iestāžu galīgie secinājumi atšķiras no kādā noteiktā izmeklēšanas brīdī izdarītajiem secinājumiem
(iepriekš minētais spriedums lietā
Shanghai Teraoka Electronic
/Padome, 182. punkts). Tādējādi prasītāja nevar apgalvot, ka izmaiņas amortizācijas ilguma novērtējumā, kas notikušas izmeklēšanas
laikā, norāda uz šī novērtējuma patvaļīgo raksturu. Turklāt, kā to norāda Padome, izmaiņas šajā gadījumā, pat ja tās nav pamatotas
ar jauniem pierādījumiem, ir notikušas prasītājas rakstisku un mutisku apsvērumu rezultātā.
Tātad prasītāja nav pierādījusi, ka Kopienu iestāžu veiktais novērtējums ir bijis patvaļīgs. Tādējādi šis iebildums nav pieņemams.
Ņemot vērā visu iepriekš minēto, pirmais pamats ir jānoraida kopumā.

Par otro pamatu – tiesību uz aizstāvību pārkāpumu un pamatojuma nesniegšanu attiecībā uz novērtējumu par aktīvu parasto amortizācijas
ilgumu
Lietas dalībnieku argumenti
Prasītāja norāda, ka 2003. gada 9. aprīļa ziņojumā Komisija ir izmantojusi jaunu amortizācijas ilguma aprēķina metodi, kas
būtiski atšķiras no metodes, kāda tika izmantota galīgajā 2003. gada 4. marta informācijā. No šī ziņojuma tā nav varējusi
izprast jauno metodi. Komisija šo faktu ir atzinusi netieši, 2003. gada 5. maijā nosūtot papildu skaidrojumus.
Turklāt, pamatojoties uz minētajiem 2003. gada 5. maija papildu skaidrojumiem, prasītāja nav varējusi īstenot arī savas tiesības
uz aizstāvību. Pirmkārt, prasītāja nevarēja lietderīgi iesniegt savus apsvērumus pēc 2003. gada 5. maija, jo šajā posmā nebija
iespējams mainīt priekšlikumu par Apstrīdētās regulas pieņemšanu. Otrkārt, pat no papildu skaidrojumiem tā nevarēja saprast,
kā Komisija bija noteikusi 4,2 gadu amortizācijas ilgumu. Šajā ziņā būtu pieticis pievienot tabulu ar skaitliskiem aprēķiniem,
ko Komisija nebija izdarījusi.
Attiecībā uz Padomes argumentu, saskaņā ar kuru prasītājai bija jāprasa skaidrojumi par 2003. gada 9. aprīļa ziņojumu, prasītāja
norāda, ka minētajā ziņojumā bija noteikts pārāk īss atbildes [iesniegšanas] termiņš un ka tās 2003. gada 14. aprīļa atbilde
ietvēra netiešu aicinājumu sniegt plašākus skaidrojumus.
Pakārtoti prasītāja apgalvo, ka Apstrīdētajā regulā nav ievērots pienākums norādīt pamatojumu tiktāl, ciktāl tajā ir pārņemti
2003. gada 9. aprīļa ziņojumā minētie nepilnīgie iemesli.
Padome apgalvo, ka 2003. gada 9. aprīļa papildu ziņojums ir bijis pietiekams. Ja prasītāja nebija sapratusi šajā ziņojumā
sniegto aprēķina metodi, tai bija jāpieprasa skaidrojumi. Tomēr savā 2003. gada 14. aprīļa vēstulē prasītāja bija izteikusi
tikai savu nepiekrišanu Komisijas piemērotajai metodei.
Turklāt tas, ka Komisija 2003. gada 5. maijā nosūtīja papildu skaidrojumus, nenozīmē, ka tā ir atzinusi 2003. gada 9. aprīļa
ziņojuma nepietiekamību. Faktiski šie skaidrojumi bija tikai atbilde attiecībā uz prasītājas 2003. gada 14. aprīlī sniegto
aprēķinu. Pretēji tam, ko apgalvo prasītāja, tie tika nosūtīti laikā.
Prasītāja bija iepazinusies ar Komisijas izmantotajām amortizācijas metodēm, un tai nebija nekādu grūtību aprēķināt attiecīgās
summas. Administratīvās procedūras laikā tā nekad netika pieprasījusi skaitliskus aprēķinus tabulas veidā.
Visbeidzot, katrā ziņā prasītāja nav izvirzījusi argumentu, no kura būtu redzams, ka iespējamā informācijas trūkuma rezultātā
tās aizstāvēšanās būtu bijusi apgrūtināta.
Pirmās instances tiesas vērtējums
Jāatzīmē, ka saskaņā ar Pamatregulas 30. panta 1. un 2. punktu attiecīgie eksportētāji var pieprasīt atklāt sīkāku informāciju
par tiem būtiskajiem faktiem un apsvērumiem, uz kuru pamata ir paredzēts ierosināt noteikt galīgos pasākumus. Ar šo pienākumu
par galīgās informācijas atklāšanu ir paredzēts nodrošināt attiecīgo uzņēmumu tiesības uz aizstāvību (skat. pēc analoģijas
dempinga jautājumā Pirmās instances tiesas 2002. gada 21. novembra spriedumu lietā T‑88/98
Kundan
un
Tata
/Padome,
Recueil
, II‑4897. lpp., 131. punkts).
Turklāt saskaņā ar pastāvīgo judikatūru jautājumā par komerciālās aizsardzības pasākumiem attiecīgajiem uzņēmumiem, par kuriem
tiek veikta izmeklēšana līdz galīgo pasākumu noteikšanai, administratīvās procedūras laikā ir jābūt iespējai darīt zināmu
savu viedokli par apgalvoto faktu un apstākļu pastāvēšanu un atbilstību (skat. iepriekš minēto spriedumu lietā
Kundan
un
Tata
/Padome, 132. punkts un tajā minētā judikatūra).
Šajā ziņā galīgās informācijas, kas ļauj attiecīgajām pusēm efektīvi darīt zināmu savu viedokli administratīvajā procesā,
nepilnīgums regulu, ar ko piemēro galīgos antidempinga maksājumus, padara par nelikumīgu tikai tad, ja šī pārkāpuma dēļ šīs
puses nav bijušas spējīgas efektīvi aizstāvēt savas intereses (skat. iepriekš minēto spriedumu lietā
Shanghai Teraoka Electronic
/Padome, 292. punkts un tajā minētā judikatūra).
Ievērojot šos principus, ir jāpārbauda prasītājas kritika par attiecīgās informācijas nepilnīgo raksturu.
Jāatzīmē, ka subsīdijas aprēķināšanas metode, kas minēta 2003. gada 4. marta paziņojumā, tika mainīta ar 2003. gada 9. aprīļa
ziņojumu. Tādējādi attiecībā uz noteikto amortizācijas ilgumu, sadalot subsīdiju laika posmos, galīgo informāciju Komisija
sniedza 2003. gada 9. aprīļa ziņojumā.
Minētā ziņojuma 28. punkts ir formulēts šādi:
“Tika uzskatīts par atbilstošu piemērot [degresīvo] amortizācijas metodi, atbilstoši kurai ir iespējama ātrāka amortizācija
nekā atbilstoši lineārajai metodei. Jāatzīmē, ka notiekošu un regulāru ieguldījumu gadījumā [degresīvā] amortizācijas metode,
kas paredzēta Indijas Likumā par uzņēmējsabiedrībām un ir minēta 43. apsvērumā, pieļauj par 30 % ātrāku amortizāciju nekā
ekvivalenta lineārā metode par sešu gadu reprezentatīvo laika posmu, kas ir piemērojams, ja tiek izmantota lineārā metode.
Tas atbilst 4,2 gadu laika posmam pretstatā attiecīgi sešiem gadiem lineārās metodes gadījumā. Šis īsākais laika posms tādējādi
ir ticis izmantots, sadalot iegūto ieguvumu.”
Prasītāja būtībā apgalvo, ka no iepriekš minētās galīgās informācijas, kaut arī tajā ir izdarīta atsauce uz notiekošiem un
regulāriem ieguldījumiem, nav redzams, ka Komisija attiecīgo amortizācijas laika posmu ir novērtējusi, ņemot vērā ikgadējo
apjomu ieguldījumiem sešu gadu laika periodā.
Šajā ziņā ir jāatzīmē, ka attiecīgā galīgā informācija attiecas uz divu prasītājas valsts tiesību aktos paredzētu amortizācijas
metožu salīdzinājumu un ka tā ietver visus aprēķina faktus, kā arī tā rezultātu. Pastāvot šādiem apstākļiem, kaut arī ir jāatzīst,
ka teikums “notiekošu un regulāru ieguldījumu gadījumā” noteikti nenozīmē, ka ikgadējie investētie apjomi ir vienādi attiecīgajā
periodā, neskaidrība, kāda varētu izrietēt no šī formulējuma, nevarēja liegt prasītājai saprast piemēroto metodi. Pat ja prasītāja
būtu izteikusi šaubas par attiecīgā teikuma precīzu nozīmi, tā varēja pārbaudīt tā nozīmi salīdzinājumā ar pārējiem aprēķina
faktiem, jo tās rīcībā bija visi aprēķina fakti un tā bija informēta par attiecīgajām amortizācijas metodēm.
Turklāt ir jāatzīmē, ka prasītāja nekad nav uzdevusi Komisijai jautājumu par šī teikuma nozīmi. Savā atbildē uz attiecīgo
2003. gada 14. aprīļa ziņojumu prasītāja aprobežojās ar Komisijas aprēķina pareizības apstrīdēšanu, iesniedzot alternatīvu
aprēķinu. No šī alternatīvā aprēķina izriet, ka prasītāja tā vietā, lai paredzētu notiekošus un regulārus ieguldījumus, ir
ierosinājusi aprēķināt amortizāciju salīdzinājumā ar sākotnējiem ieguldījumiem. No šīs vēstuļu apmaiņas tomēr nav redzams,
ka prasītāja nav varējusi saprast piemēroto metodi, bet gan, ka tā ir apstrīdējusi aprēķina faktus.
Pastāvot šādiem apstākļiem, ir jāuzskata, ka prasītāja nav pierādījusi, ka 2003. gada 9. aprīļa ziņojums attiecībā uz attiecīgo
aktīvu parasto amortizācijas ilguma novērtējumu nebija pilnīgs.
Katrā ziņā ir jāatzīmē, ka Komisija savā 2003. gada 5. maija vēstulē atbildēja uz prasītājas priekšlikumu par alternatīvu
aprēķinu, norādot, ka iestāžu veiktais aprēķins bija pamatots ar ikgadējiem ieguldījumu apjomiem, kas bija vienādi visa reprezentatīvā
perioda laikā. Tā kā šo informāciju Komisija prasītājai nodeva līdz priekšlikuma par Apstrīdēto regulu pieņemšanas datumam,
prasītāja nevar apgalvot, ka tā nav tikusi nosūtīta laikus (šajā sakarā skat. Pirmās instances tiesas 1998. gada 19. novembra
spriedumu lietā T‑147/97
Champion Stationery
u.c./Padome,
Recueil
, II‑4137. lpp., 82. punkts).
Attiecībā uz prasītājas otro argumentu par pamatojuma nesniegšanu ir jāatzīmē, ka Apstrīdētās regulas 45. apsvērumā ir pārņemts
2003. gada 9. aprīļa ziņojuma 28. punkts. Ņemot vērā, ka prasītāja nav pierādījusi, ka šis ziņojums bija nepilnīgs, Apstrīdētās
regulas pamatojums šajā ziņā ir jāuzskata par pietiekamu.
Ņemot vērā iepriekš minēto, prasītāja nav pierādījusi, ka galīgā informācija nebija pilnīga un ka tā šādi ir izraisījusi tās
tiesību uz aizstāvību pārkāpumu.
Tādējādi otrais pamats nav pieņemams.

Par trešo pamatu – acīmredzamu kļūdu vērtējumā un Pamatregulas 8. panta 2. un 6. punkta pārkāpumu, kas attiecas uz faktu pārbaudi
par kaitējuma un cēloņsakarības noteikšanu
Ievada apsvērumi
Jāatgādina, ka jautājums, vai Kopienas ražošanas nozarei ir nodarīts kaitējums un vai tas ir saistāms ar subsidēto importu,
prasa sarežgītu ekonomisku jautājumu izvērtējumu, attiecībā uz ko Kopienu iestādēm ir plaša rīcības brīvība. Tiesas kontrole
pār šīm pilnvarām tiek īstenota šī sprieduma 28. punktā minētajās robežās.
Turklāt prasītājas pienākums ir sniegt pierādījumus, kas ļauj Pirmās instances tiesai konstatēt, ka Padome ir pieļāvusi acīmredzamu
kļūdu vērtējumā, novērtējot kaitējumu (skat. iepriekš minēto spriedumu lietā
Shanghai Teraoka Electronic
/Padome, 119. punkts un tajā minētā judikatūra).
Šī pamata ietvaros prasītāja apgalvo, ka Kopienu iestāžu veiktā analīze par atbilstīgajiem ekonomiskajiem rādītājiem, nosakot
kaitējumu un cēloņsakarību, bija patvaļīga, tajā bija acīmredzamas kļūdas vērtējumā un pakārtoti – nebija sniegts pamatojums.
Šajā ziņā tā izvirza četrus iebildumus.
Par izmantoto metodi, salīdzinot ekonomiskās tendences (pirmais iebildums)
–       Lietas dalībnieku argumenti
Prasītāja apgalvo, ka Kopienu iestādes savā rādītāju analīzē par kaitējumu nav pienācīgi novērtējušas pozitīvo tendenču nozīmīgumu
Kopienas ražošanas nozarei. Tā neapstrīd faktiskos secinājumus, bet gan to salīdzinājumu, kā arī no šī salīdzinājuma izdarītos
secinājumus.
Pirmkārt, nebija pamatoti, ka Kopienu iestādes bija novērtējušas ietekmi uz importu, pamatojoties uz datiem par 1998.–2000. gadu.
Šajā ziņā, pirmkārt, Kopienu iestādes nepamatoti ir ņēmušas vērā Eiropas Kopienu Statistikas biroja (
Eurostat
) datus par 1998. gadu. No Apstrīdētās regulas 62. apsvērumā minētajā tabulā sniegtās informācijas izriet, ka prasītāja, kas
bija vienīgais attiecīgā produkta Indijas eksportētājs, sāka eksportēt sava 1999./2000. finanšu gada laikā.
Otrkārt,
Eurostat
dati par 1998.–2000. gadu nav ticami. Statistikai noteiktās nomenklatūras attiecīgajā kategorijā bija ietverti vairāki citi
produkti, kas nebija CD‑R, kas bija ievesti ar dažādiem iesaiņojuma veidiem, un to daudzums bija norādīts tonnās, tā ka, lai
noteiktu ievesto CD‑R skaitu,
Eurostat
datiem bija jāpiemēro matemātiska formula. Tomēr, tā kā daudzums bija niecīgs, šāda formula nebija droša no statistikas viedokļa.
Treškārt, no Apstrīdētās regulas 55.–64. apsvēruma izriet, ka laika posmā no 1998. gada līdz 2000. gadam Indijas izcelsmes
imports nepārsniedza 1 % sliekšņa robežu no Kopienu tirgus. Tādējādi šis imports bija uzskatāms par nelielu Pamatregulas 14. panta
4. punkta nozīmē.
Ceturtkārt, tas, ka imports bija neliels attiecīgā perioda pirmo trīs gadu laikā, nav ticis pietiekami ņemts vērā vērtējuma
par Kopienas ražošanas nozares situāciju laikā. Tādējādi Kopienu iestādes bija salīdzinājušas datus par 1998. gadu un izmeklēšanas
laika posmu, secinot, ka Kopienas razošanas nozare ir ieguvusi 3,7 punktus no Kopienas tirgus procenta, kaut gan no salīdzinājuma
starp 2000. gadu – kas ir pirmais gads, kura laikā imports kļuva neliels, – un izmeklēšanas laika posmu bija redzams nozīmīgāks
pieaugums 5 punktu apmērā no Kopienas tirgus procenta.
Otrkārt, Kopienu iestādes ir pieļāvušas kļūdu, pamatojot savus secinājumus ar salīdzinājumu starp periodiem, kas sakrīt.
Pirmkārt, salīdzinājums starp kalendārajiem gadiem, no vienas puses, un izmeklēšanas laika posmu, no otras puses, bija kļūdains.
2001. kalendārais gads un izmeklēšanas laika posms, kas ilga no 2001. gada aprīļa līdz 2002. gada martam, sakrita ar deviņiem
mēnešiem, kas savukārt neļāva ņemt vērā sezonālās svārstības to salīdzinājuma ietvaros.
Otrkārt, Padome bija nepamatoti salīdzinājusi tendences, kas attiecās uz vairākiem secīgiem gadiem līdz 2001. gadam, ar tendencēm,
kas tika konstatētas starp šo gadu un izmeklēšanas laika posmu vai šīs izmeklēšanas laikā. Kā piemērs Kopienas ražošanas progresijas
salīdzinājuma laikā Apstrīdētās regulas 73. apsvērumā secinājums, saskaņā ar kuru pieaugums ir samazinājies izmeklēšanas laika
posmā, bija nepareizs, jo skaitlis, kas uz to attiecās, bija par daudz īsāku laika posmu nekā laika posms, uz kuru attiecās
pārējie salīdzinājumam izmantotie dati. Tas pats attiecās uz secinājumiem par cenu pazeminājumu, ražošanas jaudu ierobežojumu
palielināšanos, kā arī pārdošanas apjomu lēnu palielināšanos, kas minēti attiecīgi Apstrīdētās regulas 59., 74. un 76. apsvērumā.
Ievadam Padome norāda, ka saskaņā ar Kopienu iestāžu praksi, nosakot kaitējumu, ir jāveic ekonomisko rādītāju analīze par
četru līdz piecu gadu ilgu kaitējuma pārbaudes laiku, kas beidzas ar izmeklēšanas laika posmu. Šajā gadījumā Kopienu iestādes
bija pārbaudījušas kaitējuma faktoru attīstību laika posmā no 1998. gada līdz 2001. gadam un izmeklēšanas laika posmā.
Pirmām kārtām prasītāja nepamatoti iebilst, ka šajā pārbaudē bija jāizslēdz 1998., 1999. un 2000. gads, kuru laikā importa
līmenis bija neliels.
Pirmkārt, tā kā tam, ka prasītāja neeksportēja Kopienā 1998. gadā, nebija lielas nozīmes, Kopienu iestādēm dati bija jāanalizē
attiecīgo valstu, nevis eksportētāju līmenī.
Otrkārt, prasītāja nav pierādījusi, ka
Eurostat
dati par attiecīgajiem gadiem bija kļūdaini. Katrā ziņā arī Kopienu iestādes pārbaudīja importa rādītāju attīstību, pamatojoties
uz prasītājas sniegtajiem datiem, un nonāca pie rezultātiem, kas bija salīdzināmi ar rezultātiem, kādi izrietēja no
Eurostat
datiem.
Treškārt, informācijas par attiecīgajiem gadiem salīdzinājums nav pretrunā Pamatregulas 14. panta 3. un 4. punktam, kurā ir
paredzēts gadījums, kad izmeklēšanas laikā importa apjoms ir neliels.
Ceturtkārt, Padome ir ņēmusi vērā, ka importa līmenis no 1998. gada līdz 2000. gadam bija neliels. Attiecībā uz prasītājas
argumentu, kas saistīts ar Kopienas ražošanas nozares tirgus daļas palielināšanos, šī rādītāja attīstība tika uzskatīta par
pozitīvu, un prasītāja nebija pierādījusi, kādā veidā papildus pieprasītā analīze varēja ietekmēt kaitējuma novērtēšanu.
Otrām kārtām prasītāja nepamatoti iebilst, ka tendenču salīdzinājums, kas attiecas uz laika posmiem, kas sakrīt, varēja novest
pie kļūdas vērtējumā.
Pirmkārt, attiecībā uz izdarīto salīdzinājumu par 2001. kalendāro gadu un izmeklēšanas laika posmu Kopienu iestādes parasti
par izmeklēšanas laika posmu atbilstoši Pamatregulas 5. pantam uzskata pēdējo eksportētāja finanšu gadu, kas var atšķirties
no kalendārā gada. Šādā gadījumā nekas neliedza Kopienu iestādēm salīdzināt izmeklēšanas laika tendences ar iepriekšējā gada
tendencēm, kas daļēji sakrīt ar izmeklēšanas laiku. Turklāt prasītāja nav pierādījusi, ka CD‑R imports bija atkarīgs no sezonālām
svārstībam, kas šo divu attiecīgo periodu salīdzinājumu padarītu neatbilstošu.
Otrkārt, prasītāja nav atsaukusies ne uz vienu faktisku kļūdu, kas ietekmētu iestāžu izmantotos datus vai veikto analīzi.
Konkrētāk, tā neapstrīd Apstrīdētās regulas 59., 73., 74. un 76. apsvērumā minētos konstatētos faktus. Prasītāja tostarp nav
izskaidrojusi, kādā veidā trūkumi datu salīdzinājumā, par kuriem tika izvirzīti iebildumi, ir ietekmējuši vispārējo kaitējuma
novērtējumu.
–       Pirmās instances tiesas vērtējums
Sava pirmā iebilduma ietvaros prasītāja galvenokārt apstrīd datu, kas attiecas uz dažādiem periodiem, ņemšanu vērā, salīdzinot
ekonomisko tendenču attīstību.
Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru Kopienu iestādēm ir plaša rīcības brīvība, nosakot periodu, kas jāņem vērā, lai izvērtētu
kaitējumu (skat. iepriekš minēto spriedumu lietā
Shanghai Teraoka Electronic
/Padome, 277. punkts un tajā minētā judikatūra).
Tāpat arī jāatzīmē, ka Kopienu iestādes var izvērtēt kaitējumu ilgākā laika posmā nekā periods, uz ko attiecas izmeklēšana.
Šī iespēja ir pamatota ar to, ka ekonomisko tendenču izpēte ir jāveic par pietiekami ilgu laika posmu (skat. iepriekš minēto
spriedumu lietā
Nakajima
/Padome, 87. punkts).
Šajā gadījumā no Apstrīdētās regulas 10. apsvēruma izriet, ka izmeklēšana ilga no 2001. gada 1. aprīļa līdz 2002. gada 31. martam
un atbilda prasītājas pēdējam finanšu gadam. Kaitējuma novērtēšanai paredzētais laika posms sakrita ar izmeklēšanas laiku
un četriem iepriekšējiem kalendārajiem gadiem un ilga no 1998. gada 1. janvāra līdz 2002. gada 31. martam.
Prasītāja norāda, ka tā neapstrīd konkrēto attiecīgā laika posma izvēli. Toties pirmām kārtām tā apgalvo, ka Kopienu iestādes
nevarēja pamatot savus secinājumus ar datiem par 1998., 1999. un 2000. gadu, kuru laikā importa apjoms bija ļoti neliels.
No Apstrīdētās regulas 55. un 57. apsvēruma izriet, ka apjomu un tirgus daļu nozīmē no 1998. gada līdz 1999. gadam importa
līmenis bija neliels un ka tas sasniedza tikai 1 % sliekšņa robežu no [visa] Kopienas tirgus 2000. gadā.
Jāpārbauda, vai Kopienu iestādes ir ņēmušas vērā šo apstākli savā novērtējumā par kaitējuma faktoriem.
Šajā ziņā prasītāja norāda, pirmkārt, ka tā bija vienīgais Indijas eksportētājs un ka tā sāka eksportēt Kopienā kopš 1999. gada
aprīļa.
Vispirms ir jāatzīmē, ka kaitējuma esamība ir jānovērtē kopumā, neindividualizējot katras atbildīgās sabiedrības veiktā importa
ietekmi (skat. pēc analoģijas dempinga jautājumā iepriekš minēto spriedumu lietā
Shanghai Teraoka Electronic
/Padome, 163. punkts un tajā minētā judikatūra). Turklāt no judikatūras izriet, ka Kopienu iestādes nepieļauj acīmredzamu
kļūdu vērtējumā gadījumā, kad tās pamatojas uz tādiem datiem, kas tām saprātīgi ir pieejami (skat. iepriekš minēto spriedumu
lietā
Shanghai Teraoka Electronic
/Padome, 229. un 230. punkts un tajos minētā judikatūra).
Turklāt šajā gadījumā, pat pieņemot, ka dati, ko prasītāja iesniedza Komisijai, saskaņā ar kuriem tā sāka eksportēt kopš 1999. gada
1. aprīļa, varēja novest pie
Eurostat
datu par 1998. gadu un 1999. gada sākumu reprezentatīvā rakstura apšaubīšanas, ir jāatzīmē, ka Kopienu iestādes Apstrīdētās
regulas 64. apsvērumā bija norādījušas, ka norāžu, kas attiecas uz importu, vērtējums bija vērsts uz periodu, kas sākās 2000. gadā,
kura laikā prasītāja patiešām eksportēja Kopienā.
Otrkārt, prasītāja apgalvo, ka importa nelielais apjoms ir ietekmējis
Eurostat
statistikas datu par 1998.–2000. gadu reprezentatīvo raksturu.
Šajā ziņā ir jāatzīmē, ka prasītāja nav sniegusi nekādus pierādījumus, kas pamatotu tās iebildumu, saskaņā ar kuru
Eurostat
lietotā statistikas formula, nosakot attiecīgos datus, nebija ticama attiecībā uz maziem apjomiem. Pastāvot šādiem apstākļiem,
viens pats arguments, kas saistīts ar importa nelielo apjomu attiecīgajā laika posmā, nepierāda, ka
Eurostat
dati par tiem nav ticami. Katrā ziņā no Apstrīdētās regulas 61. un 62. apsvēruma izriet, ka Kopienu iestādes bija salīdzinājušas
Eurostat
datus ar datiem, ko bija sniegusi prasītāja, un bija nonākušas pie līdzīgiem secinājumiem par attiecīgo periodu.
Tādējādi ir jāuzskata, ka Padome, nepieļaujot acīmredzamu kļūdu vērtējumā, varēja ņemt vērā
Eurostat
datus par 1998., 1999. un 2000. gadu.
Treškārt, prasītāja apgalvo, ka datu par attiecīgajiem gadiem ņemšana vērā bija izslēgta ar Pamatregulas 10. panta 11. punktu
un 14. panta 3. un 4. punktu, jo importa apjomi minēto gadu laikā bija nelieli.
Saskaņā ar Pamatregulas 10. panta 11. punktu un 14. panta 3. un 4. punktu tiesvedība subsīdiju lietā nevar tikt sākta vai
tā nekavējoties jāslēdz gan tad, ja kaitējums tiek uzskatīts par nelielu, gan tad, ja importa tirgus daļa ir zemāka par 1 %.
Šajā gadījumā prasītāja neapgalvo, ka importa tirgus daļa bija zemāka par minēto 1 % sliekšņa robežu jebkkurā izmeklēšanas
brīdī no 2001. gada 1. aprīļa līdz 2002. gada 31. martam. Tomēr tam, ka minētā importa tirgus daļa bija zemāka par šo sliekšņa
robežu ilgākā perioda sākumā, kas tika ņemts vērā, novērtējot ekonomiskās tendences, nav nozīmes, ņemot vērā iepriekš minētos
noteikumus. Prasītājas arguments, kas balstīts uz šo noteikumu piesaukšanu, tātad nav efektīvs.
Visbeidzot, par, ceturtkārt, prasītājas argumentu par rādītāju novērtējumu attiecībā uz situāciju Kopienas ražošanas nozarē
no 1998. gada līdz 2000. gadam ir jāatzīmē, ka, veicot ekonomisko tendenču izpēti, Kopienu iestādes varēja likumīgi ņemt vērā
attīstību, kas tika konstatēta Kopienas ražošanas nozarē visa attiecīgā perioda laikā, tai skaitā par gadiem, kuros vēl nebija
sasniegts būtisks importa apjoma līmenis.
Šajā gadījumā prasītāja nav pierādījusi, ka no attiecīgā perioda sākuma datuma izvēles būtu izrietējusi nepareiza ekonomisko
tendenču prezentācija, kas attiecas uz līdzāspastāvēšanu starp attiecīgā importa ienākšanu tirgū un Kopienas ražošanas nozares
negatīvo attīstību. Ja saskaņā ar prasītājas sniegto piemēru Kopienas ražošanas nozare ieguva augstāku tirgus daļu starp 2000. gadu
un izmeklēšanas laiku nekā starp 1998. gadu un izmeklēšanas laiku, ir jāatzīmē, ka šis rādītājs katrā ziņā tika uzskatīts
par pozitīvu. Šajā ziņā prasītāja nav pierādījusi, kādā veidā Padomes secinājumi par kaitējuma un cēloņsakarības esamību būtu
tikuši ietekmēti, ja par attiecīgā perioda sākumu būtu ņemts 2000. gads.
Tādējādi prasītājas argumenti par datu par 1998., 1999. un 2000. gadu ņemšanu vērā ir jānoraida.
Otrkārt, prasītāja kritizē vērtējumu par datiem attiecībā uz laika posmiem, kas daļēji sakrīt.
Šajā ziņā, pirmkārt, tā atzīmē, ka Kopienu iestādes ir pieļāvušas acīmredzamu kļūdu vērtējumā, salīdzinot datus, kas attiecās
uz kalendārajiem gadiem, it īpaši uz 1998. un 2001. gadu, ar datiem, kas attiecās uz izmeklēšanas laiku, kas sakrita ar 2001. gada
deviņiem mēnešiem.
Šajā ziņā ir jāatzīmē, ka konkrētajā gadījumā izvēlētais izmeklēšanas laika posms bija viens gads. Salīdzinājuma, kas tika
veikts starp datiem, kas attiecas uz kalendārajiem gadiem un šo periodu, kam bija identisks ilgums, rezultātā nevarēja nonākt
pie nepareiza ekonomisko tendenču izklāsta, ja vien netiek pierādīts, ka CD‑R tirgū pastāv sezonālās svārstības. Tomēr prasītāja
nenorāda, ka CD‑R tirgū bija šādas svārstības.
Otrkārt, prasītāja pārmet Padomei, ka tā ir salīdzinājusi attīstību laikā no viena gada līdz otram ar attīstību, kāda tika
konstatēta laikā starp 2001. gadu un izmeklēšanas laika posmu. Šī kritika attiecas uz ražošanas, cenu līmeņu, Kopienas pārdošanas
apjomu un ražošanas jaudu vērtējumu, kas minēts attiecīgi Apstrīdētās regulas 59., 73., 74. un 76. apsvērumā.
Šajā ziņā ir jāatzīmē, ka tā attīstība, kāda tā bija starp pārbaudītajiem secīgajiem kalendārajiem gadiem, nav tieši salīdzināma
ar attīstību, kāda tā bija laikā starp 2001. gadu un izmeklēšanas laika posma beigām, jo tā attiecās uz cita ilguma periodu.
Tomēr no Apstrīdētās regulas 59., 73., 74. un 76. apsvēruma analīzes neizriet, ka secinājumi par attiecīgo rādītāju attīstības
[dinamiku] bija pamatoti ar tendencēm laikā starp 2001. gadu un izmeklēšanas laika posma beigām. Lai arī Padome 73., 74. un
76. apsvērumā bija norādījusi, ka pieaugums Kopienas ražošanas nozarē “strauji samazinājās izmeklēšanas laikā”, ka tās ražošanas
jaudas pieaugums kopš 2001. gada “tika ierobežots” un ka Kopienas ražošanas nozares pārdošanas apjomi “bija tikai 6 % izmeklēšanas
laika posmā salīdzinājumā ar 2001. gadu”, tā no šiem apgalvojumiem nav secinājusi, ka no šiem rādītājiem izrietošā Kopienas
ražošanas nozares situācija bija pasliktinājusies. Lai arī attiecībā uz 59. apsvērumu Padome norādīja, ka importa cenas laikā
starp 2001. gadu un izmeklēšanas laika posmu palielinājās par 17 %, tā tomēr 102. apsvērumā pamatoja savus secinājumus ar
kaitējumu par vispārējās cenas pazeminājumu par 59 % laikā starp 2000. gadu un izmeklēšanas laika posma beigām. Jāatzīmē,
ka prasītāja neapstrīd nevienu no šiem konstatētajiem faktiem.
Turklāt, lai arī prasītāja kritizē, ka Kopienu iestādes nav izdarījušas secinājumus no datiem par 2002. gadu, tā tomēr neparāda,
kādā veidā sakarā ar šādu secinājumu neizdarīšanu Padome ir sniegusi nepareizu attiecīgo rādītāju attīstības dinamikas kopainu.
Tādējādi prasītāja nav pierādījusi, ka šāds šķietams trūkums datu sniegumā varēja novest pie kļūdas šo rādītāju vērtējumā.
Katrā ziņā ir jāatzīmē, ka prasītāja nenorāda, kā Padomes šķietami pieļautā kļūda attiecīgo datu salīdzinājumā var ietekmēt
tās secinājumus par kaitējuma un cēloņsakarības esamību (šajā sakarā skat. iepriekš minēto spriedumu lietā
Shanghai Teraoka Electronic
/Padome, 167. punkts un tajā minētā judikatūra). Tā arī nenorāda, kādā veidā minētie secinājumi varēja tikt būtiski mainīti,
ja Padome būtu ņēmusi vērā ekstrapolētos datus par 2002. gadu.
Tādējādi ir jāuzskata, ka prasītāja nav pierādījusi, ka Padome ir pieļāvusi kļūdu faktos vai acīmredzamu kļūdu savā vērtējumā
par attiecīgajiem rādītājiem.
Visbeidzot, šī iebilduma ietvaros prasītāja atsaucas uz Pamatregulas 8. panta 2. un 6. punktu, apgalvojot, ka Kopienu iestādes
nav veikušas objektīvu analīzi par datiem, kas attiecas uz dažādiem laika posmiem.
Tā kā prasītāja nav pierādījusi kļūdas faktos vai acīmredzamas kļūdas esamību attiecīgo datu vērtējumā, tā nevar turpināt
apgalvot, ka salīdzināmie periodi tika izvēlēti patvaļīgi. Tādējādi arguments par objektivitātes trūkumu šajā ziņā nav atbilstošs.
Tādējādi šis iebildums ir jānoraida kā nepamatots.
Par krājumu līmeņa vērtējumu (otrais iebildums)
–       Lietas dalībnieku argumenti
Prasītāja apgalvo, ka Kopienu iestādes ir pieļāvušas acīmredzamu kļūdu, Apstrīdētās regulas 103. apsvērumā secinot, ka Kopienas
ražošanas nozares krājumu līmeņa attīstība ir viens no [tiem] rādītājiem, kas ir ievērojami pasliktinājies. Kopienas ražošanas
nozares krājumi laikā starp 2000. gadu un izmeklēšanas laika posmu ir samazinājušies, parādot – tieši pretēji – pozitīvu tendenci.
Šī kļūda pati par sevi varētu izraisīt Apstrīdētās regulas atcelšanu.
Padome norāda, ka Apstrīdētās regulas 103. apsvērumā veiktais vērtējums par krājumiem ir pareizs, ņemot vērā, ka tas pamatots
ar šī faktora pasliktināšanos kaitējuma pārbaudes laikā starp 1998. gadu un izmeklēšanas laika posmu, nevis ar situāciju izmeklēšanas
laika posmā. Katrā ziņā krājumu līmenis nebija izšķirošais kaitējuma elements. Tādējādi iespējamā kļūda nevar izraisīt Apstrīdētās
regulas atcelšanu, jo tā nav ietekmējusi kaitējuma izvērtējuma rezultātu.
–       Pirmās instances tiesas vērtējums
Šī iebilduma ietvaros prasītāja apgalvo, ka vērtējums par Kopienas ražošanas nozares krājumu attīstību ir acīmredzami kļūdains.
Tā neapstrīd uz to attiecošos Apstrīdētās regulas 80. apsvērumā minētos skaitliskos datus. Tomēr tā atzīmē, ka Padome, pamatojoties
uz šiem datiem, Apstrīdētās regulas 103. apsvērumā nevarēja secināt, ka krājumu rādītājs attiecīgā perioda laikā bija ievērojami
pasliktinājies.
Jāatgādina, ka šajā gadījumā attiecīgais periods iedalās no 1998. gada līdz izmeklēšanas laika posma beigām. No datiem, ko
prasītāja nav apstrīdējusi, izriet, ka šī perioda laikā Kopienas ražošanas nozares krājumi ir ievērojami palielinājušies.
Šajā ziņā prasītāja nav pierādījusi, ka rādītāja, kas attiecas uz krājumiem, izsakot [to] procentos no ražošanas kopš 2000. gada,
uzlabošanās varēja mainīt negatīvo tendenci, kas bija konstatēta par attiecīgo periodu kopumā. No Apstrīdētās regulas 80. apsvēruma
izriet, ka krājumi attiecīgajā periodā ir palikuši augstā līmenī, vispār palielinoties 2001. gada beigās, kas, tātad, sakrita
ar importa apjoma palielināšanos un veidoja 15 % no ražošanas izmeklēšanas laika posmā.
Tādējādi šim iebildumam trūkst pamatojuma.
Par importa cenu vērtējumu (trešais iebildums)
–       Lietas dalībnieku argumenti
Prasītāja apgalvo, ka, izdarot secinājumus par importa cenu samazinājumu, Kopienu iestādes ir izmantojušas datus par 1998.,
1999. un 2000. gadu, kas nebija nedz atbilstoši, nedz ticami. Vienīgais ticamais fakts attiecībā uz importa cenu tendencēm
bija fakts, ka tās laikā starp 2001. gadu un izmeklēšanas laika posmu bija palielinājušas par 15 %. Faktiski šis pieaugums
bija pat būtiskāks, jo abi periodi sakrita.
Tas, ka importa cenas tika analizētas, arī pamatojoties uz datiem, ko bija sniegusi prasītāja, šajā ziņā neko nemaina. Turklāt
attiecīgos datus Kopienu iestādes neatbilstoši prezentēja. Dati par prasītājas finanšu gadiem pilnībā tika attiecināti uz
pēdējiem kalendārajiem gadiem. Tādējādi cenas par 1999./2000. finanšu gadu, kas attiecās tikai uz trīs 2000. gada mēnešiem,
tika piedēvētas 2000. gadam, nevis 1999. gadam, kura laikā tika iekasēta lielākā daļa ieņēmumu.
Padome iebilst, ka prasītāja nepamatoti norāda, ka importa cenu analīze ir jāveic par periodu no 2001. gada līdz izmeklēšanas
laika posmam, nevis par visu kaitējuma izvērtējuma laiku. Fakts, ka importa līmenis sākumā nepārsniedz 1 % sliekšņa robežu
no Kopienu tirgus, nav būtisks.
Kopienu iestādes atzīst, ka
Eurostat
cenas par 1998. un 1999. gadu sakarā ar nelielo importa apjomu nebija reprezentablas. Tā rezultātā tās Apstrīdētās regulas
59. apsvērumā veica salīdzinājumu par cenu attīstības dinamiku periodā starp 2000. gadu un izmeklēšanas laika posmu. Turklāt
tās veica arī citu cenu analīzi, pamatojoties uz datiem, ko sniedza prasītāja par savu 1999./2000. budžeta gada laiku un izmeklēšanas
laika posmu. Rezultāti bija salīdzināmi.
–       Pirmās instances tiesas vērtējums
Vērtējums par importa cenu līmeņiem šajā gadījumā bija būtisks elements, kas veidoja secinājumu par Kopienas cenu pazeminājumu
un tādējādi par kaitējuma esamību. Kopienu iestādes, pamatojoties uz
Eurostat
datiem, kā arī uz datiem, ko sniedza prasītāja, analizēja šo rādītāju Apstrīdētās regulas 58.–64. apsvērumā.
Attiecībā uz
Eurostat
datiem iestādes galvenokārt secināja, ka laikā starp 2000. gadu un izmeklēšanas laika posmu ir bijis nozīmīgs cenu samazinājums
par 59 %. Prasītāja apstrīd datu par 2000. gadu ņemšanu vērā, atsaucoties uz to, ka importa apjoms vēl aizvien nebija nozīmīgs.
Tomēr šis arguments jau tika apskatīts un noraidīts iepriekš šī sprieduma 170.–175. punktā.
Attiecībā uz analīzi par prasītājas sniegtajiem datiem ir jāatgādina, ka tā ir novedusi pie rezultātiem, kas ir ļoti salīdzināmi
ar datiem, kas ir pamatoti ar
Eurostat
datiem, proti, cenu pazeminājuma par 54 %. Tomēr prasītāja apgalvo, ka šo datu izklāsts nav pareizs.
No tabulas, kas minēta Apstrīdētās regulas 62. apsvērumā, izriet, ka 54 % attiecas uz cenu attīstību divu prasītājas budžeta
gadu ietvaros. Pat pieņemot, ka 63. apsvērums nav pietiekami precīzs, jo tajā ir norādīts, ka šis procents attiecas uz attīstību
laikā starp 2000. gadu un izmeklēšanas laika posmu, šī neprecizitāte tomēr nav kļūda. No tabulas, kas iekļauta pirms minētā
apsvēruma, skaidri izriet, ka runa ir par attīstību laikā starp 2000. budžeta gadu un izmeklēšanas laika posmu. Tātad prasītāja
nav pierādījusi, ka tās sniegtie dati ir tikuši nepareizi izklāstīti.
Turklāt, pat ja prasītājas sniegtie dati attiecas uz periodu, kas sākas 1999. gada 1. aprīlī, kamēr
Eurostat
dati ir par laika posmu, kas sākas ar 2000. gada 1. janvāri, tā rezultātā nepareizs nekļūst Padomes secinājums, saskaņā ar
kuru
Eurostat
un prasītājas datos ir vērojamas saskanīgas tendences. Tomēr prasītāja nenorāda, ka cita sākuma datuma ņemšana vērā attiecībā
uz tās datiem varēja novest pie dažādiem secinājumiem par importa cenām.
Tādējādi prasītāja nav pierādījusi kļūdas faktos vai acīmredzamas kļūdas esamību vērtējumā attiecībā uz analīzi par importa
cenām.
Tādējādi šis iebildums ir jānoraida kā nepamatots.
Par pozitīvo un negatīvo tendenču vērtējumu (ceturtais iebildums)
–       Lietas dalībnieku argumenti
Prasītāja norāda, ka Kopienu iestādes nav līdzsvarojušas kaitējuma pozitīvos un negatīvos faktorus, pārkāpjot Pamatregulas
8. panta 2. un 5. punktu. Apstrīdētās regulas 104. un 105. apsvērumā minētā vispārējā attīstība neietver visus pozitīvos un
negatīvos rādītājus. Padome varēja galvenokārt secināt, ka importa cenu pazeminājums ietekmēja Kopienas ražošanas nozares
spēju piesaistīt kapitālu, ko pierādīja ieņēmumu no ieguldījumiem, rentabilitātes un naudas plūsmas negatīvā attīstība. Tādējādi
tā, izslēdzot pozitīvos faktorus, savu vispārējo vērtējumu ir pamatojusi ar nelielu skaitu cieši savstarpēji saistītu rādītāju.
Kaut arī attiecīgais laika posms ietver laiku no 1998. gada līdz izmeklēšanas laika posmam, iestādēm bija jāņem vērā, ka imports
līdz 2000. gadam nebija nenozīmīgs. Tomēr tās nav skaidrojušas, kāpēc vairākas pozitīvas tendences laikā starp 2000. gadu
un izmeklēšanas laika posmu, proti, attiecīgi Kopienas produkcijas, tās tirgus daļas, produktivitātes pieaugums, kā arī ražošanas
izmaksu vienlaicīgs samazinājums, tika neitralizētas ar negatīvajām tendencēm.
Padome atgādina, ka kaitējuma izvērtējuma periods aizsākās 1998. gadā. Tādējādi tendencēm, kas attiecās uz periodu pēc 2000. gada,
uz kurām norādīja prasītāja, bija ierobežota vērtība. Turklāt Kopienu iestādes nekad nebija apstrīdējušas pozitīvo tendenču
esamību. Tomēr tās nevarēja tikt nedz summētas, nedz līdzsvarotas ar negatīvajām tendencēm, bet gan tika novērtētas kopumā
atbilstoši konkrētās lietas apstākļiem.
Šajā gadījumā Kopienu iestādes bija izdarījušas secinājumus par kaitējuma esamību, pamatojoties uz faktoriem, kas attiecas
uz ražošanas nozares spēju piesaistīt kapitālu. Tās bija ņēmušas vērā, pirmkārt, Kopienas ražošanas nozares negatīvo attīstību
cenas, rentabilitātes un naudas plūsmas ziņā, kas izraisīja ieguldījumu ievērojamu samazināšanos, un, otrkārt, ka šī ražošanas
nozare nav varējusi gūt labumu no savu izmaksu samazināšanās. Pozitīvās tendences, kas saistītas galvenokārt ar pieaugumu,
tika uzskatītas par mazāk svarīgām, ņemot vērā ievērojamo Kopienas patēriņa palielinājumu. Kopienas ražošanas nozares pārdošanas
palielināšanās un ražošanas izmaksu samazināšanās nebija pietiekamas, lai kompensētu cenu kritumu un tādējādi veidotu pozitīvu
tās rentabilitātes attīstību. Tādējādi Kopienu iestādēm bija pamats secināt, ka pozitīvās tendences tika neitralizētas ar
negatīvajām tendencēm.
Dažādu faktoru līdzsvarošana šīs vispārējās analīzes ietvaros ietilpst Kopienu iestāžu izvērtēšanas pilnvaru ietvaros, un
prasītāja nav pierādījusi acīmredzamas kļūdas esamību šajā ziņā.
–       Pirmās instances tiesas vērtējums
Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru kaitējuma novērtējums jāveic par faktoru kopumu, no kura viens vai otrs faktors nevar būt
noteicošais pamats secinājumam. Faktora pozitīva attīstība nav šķērslis nozīmīga kaitējuma konstatēšanai, tāpēc ka šis secinājums
ir pamatots ar dažādiem faktoriem, kurus Pamatregulā ir paredzēts ņemt vērā (šajā sakarā skat. Pirmās instances tiesas 2000. gada
30. marta spriedumu lietā T‑51/96
Miwon
/Padome,
Recueil
, II‑1841. lpp., 105. punkts un tajā minētā judikatūra).
Savos secinājumos par šajā gadījumā nodarīto kaitējumu, it īpaši Apstrīdētās regulas 103.–105. apsvērumā, Padome ir ņēmusi
vērā pozitīvo tendenču esamību Kopienas ražošanas nozares situācijā. Tā arī ir izskaidrojusi iemeslus, kādēļ citi, negatīvi
attīstījušies rādītāji tomēr ir noveduši pie ievērojama kaitējuma [rašanās].
Prasītāja nav nedz likusi šaubīties par kādu no konstatētajiem faktiem, kas attiecas uz šo vērtējumu, nedz arī pierādījusi
acīmredzamas kļūdas esamību kaitējuma dažādo faktoru novērtēšanas ietvaros. Šī iebilduma ietvaros tā tomēr apgalvo, ka Kopienu
iestādes nav veikušas pareizu dažādu pozitīvu un negatīvu rādītāju pārbaudi.
Šajā ziņā ir jāatzīmē, ka kaitējuma vispārējā vērtējuma apstrīdēšanas ietvaros prasītāja nevar aprobežoties ar savas interpretācijas
par dažādiem ekonomiskiem faktoriem piedāvāšanu, bet tai ir jāprecizē iemesli, kādēļ Padomei, pamatojoties uz šiem faktoriem,
būtu jānonāk pie citāda secinājuma attiecībā uz kaitējuma esamību (šajā sakarā skat. iepriekš minēto spriedumu lietā
Miwon
/Padome, 103. punkts).
Šajā gadījumā, kaut arī prasītāja norāda, ka atsevišķi rādītāji, kas attiecas uz situāciju Kopienas ražošanas nozarē, bija
pozitīvi, tostarp ražošanas, apgrozījuma, tirgus daļas un šīs ražošanas nozares produktivitātes pieaugums, kā arī tās ražošanas
izmaksu samazinājums, tas pats par sevi neparāda, ka attiecīgajai ražošanas nozarei nav nodarīts ievērojams kaitējums, ko
saskaņā ar Padomes teikto veido rentabilitātes negatīva attīstība un ciestie finanšu zaudējumi izmeklēšanas laika posmā, radot
ieguldījumu palēninājumu.
Tomēr prasītāja neizvērš argumentāciju, no kuras varētu būt redzams, ka Padome nepamatoti ir secinājusi, ka ražošanas nozare,
ņemot vērā vispārējo analīzi par atbilstīgajiem faktoriem, ir cietusi iepriekšējā punktā minētos zaudējumus.
Turklāt attiecībā uz prasītājas argumentu par attiecīgā perioda sākuma datumu, tas jau tika aplūkots un noraidīts iepriekš
šī sprieduma 176. un 177. punktā.
Tādējādi šo iebildumu par kaitējuma rādītāju vispārējo vērtējumu nevar pieņemt.
Līdz ar to trešais pamats ir noraidāms kā nepamatots.

Par ceturto pamatu – acīmredzamu kļūdu vērtējumā, piemērojot Pamatregulas 8. panta 6. un 7. punktu, kas attiecas uz pārbaudi
par Taivānas izcelsmes importa ietekmi
Lietas dalībnieku argumenti
Prasītāja norāda, ka Apstrīdētajā regulā Padome ir pārbaudījusi, vai Kopienas ražošanas nozarei radītais kaitējums varētu
tikt saistīts ar citiem faktoriem, nevis importu no Indijas, un tostarp importu no Taivānas par dempinga cenām, attiecībā
uz ko 2001. gada decembrī tika ieviesta pagaidu antidempinga nodeva.
Līdz šīs nodevas ieviešanai Taivānas imports aizņēma tirgus daļu 62 % apmērā, un tā vidējā cena bija ievērojami zemāka par
Indijas importa cenu. Izmeklēšanas laika posmā noteiktā 27,5 % cenu starpība bija augstāka par Taivānas eksportētājiem uzlikto
antidempinga nodevu, izņemot
Princo Corp
un eksportētājus, kas nesadarbojās. Tādējādi šajā periodā radīto kaitējumu nevar piedevēt importam no Indijas.
Lai noraidītu Taivānas importa ietekmi, Padome savu vērtējumu varēja pamatot tikai ar pārbaudi par 3,5 mēnešiem no pagaidu
antidempinga nodevas ieviešanas līdz izmeklēšanas laika posma beigām. Padome nevarēja noteikt, ka šajā periodā Kopienas ražošanas
nozare saskārās ar Indijas importa cenu spiedienu. Laikā starp 2001. gadu un izmeklēšanas laika posmu Taivānas imports pazaudēja
tirgus daļu 6 % apmērā, kamēr Kopienas ražotāji un ražotāji no Indijas un citām valstīm to ieguva attiecīgi 2 % apmērā. Izmeklēšanas
laika posmā Indijas importa apjoms palielinājās tikai līdz 16 187 000 vienībām tirgus daļas 0,73 % apmērā robežās. Šie fakti
nebija pietiekami, lai secinātu, ka, konkrēti, Indijas imports varēja radīt ievērojamu kaitējumu.
Turklāt šajā pašā periodā importa no citām trešām valstīm, proti, Honkongas, Šveices un Ķīnas, pieaugums bija lielāks par
Indijas importa pieaugumu, un šī importa cenas bija zemākas par Indijas cenām.
Padome norāda, ka cēloņsakarība starp strīdīgo importu un kaitējumu pastāv arī tad, ja šis imports ir daļa no plašāka faktoru
kopuma, ja vien ar šiem pārējiem faktoriem netiek izjaukta cēloņsakarība starp šo importu un kaitējumu.
Šajā gadījumā Padome secināja, ka Taivānas importa rezultātā radītais kaitējums nebija tāds, lai izjauktu šo cēloņsakarību.
Pirmkārt, Indijas ražotājs ieguva par 8 % lielāku tirgus daļu laikā starp 2000. gadu un izmeklēšanas laika posmu, proti, līdz
antidempinga pasākumu pret Taivānu spēkā stāšanās brīdim. Otrkārt, pēc antidempinga pasākumu ieviešanas Indijas ražotājs atguva
daļu no tās tirgus daļas, ko Taivānas eksportētāji bija zaudējuši. Treškārt, Indijas importa zemās cenas izraisīja ievērojamu
Kopienas cenu pazeminājumu.
Prasītājas arguments ir nepamatoti balstīts uz izmeklēšanas laika posma sadalīšanu divās daļās, proti, pirms un pēc antidempinga
nodevas ieviešanas pret Taivānu. Turklāt tās iebildumi par vēlāku periodu pēc pasākumu ieviešanas attiecībā uz Taivānu nav
atbilstoši. Prasītāja apgalvo, ka Indijas importa ietekme aprobežojās ar tirgus daļas ieguvumu, kas izrietēja no importa apjoma
pieauguma par 16 187 000 vienībām un tātad ar iespējamu Kopienas ražošanas nozares šīs tirgus daļas zaudējumu. Tomēr šajā
gadījumā kaitējums neizpaudās kā tirgus daļas zaudējums, bet gan kā Kopienas ražošanas nozares finanšu zaudējums, kas atsaucās
uz tās spēju veikt ieguldījumus. Šajā ziņā cenu pazeminājumam sakarā ar Indijas importu 9 % apmērā no tirgus bija nozīmīga
ietekme uz šiem finanšu zaudējumiem.
Attiecībā uz prasītājas apsvērumiem par Honkongas, Šveices un Ķīnas izcelsmes importu šī importa tirgus daļa bija pārāk nenozīmīga,
lai ietekmētu Kopienas cenas.
Pirmās instances tiesas vērtējums
Pamatregulas 8. panta 7. punktā ir paredzēts pienākums pārbaudīt zināmos faktorus, kas kopā ar subsidēto importu rada kaitējumu
Kopienas ražošanas nozarei. Šīs pārbaudes rezultātā ir jāspēj izslēgt, ka šo pārējo faktoru radītais kaitējums tiek piedevēts
attiecīgajam importam. Minētie faktori tostarp ietver nesubsidētā importa apjomu un cenas.
Šajā gadījumā no Apstrīdētās regulas 116. apsvēruma izriet, ka attiecīgajā periodā attiecīgā Kopienas ražošanas nozare saskārās
ar Taivānas izcelsmes importu par dempinga cenām, kā rezultātā laikā starp 1997. un 2000. gadu tai tika nodarīts ievērojams
kaitējums. Tostarp nevarēja izslēgt, ka šī importa negatīvā ietekme turpinājās līdz pagaidu pasākumu ieviešanai 2001. gada
decembrī ar Komisijas 2001. gada 17. decembra Regulu (EK) Nr. 2479/2001, ar ko ievieš pagaidu antidempinga nodevu attiecībā
uz Taivānas izcelsmes CD‑R importu (OV L 334, 8. lpp.).
Ņemot vērā šo zināmo faktoru, Kopienu iestādēm Indijas importa rezultātā radītā kaitējuma noteikšanas laikā bija jāizvērtē,
vai Taivānas importa ietekme nebija tāda, kas izjauc cēloņsakarību starp Indijas importu un kaitējumu, kas nodarīts Kopienas
ražošanas nozarei (šajā sakarā skat. Pirmās instances tiesas 1995. gada 14. jūlija spriedumu lietā T‑166/94
Koyo Seiko
/Padome,
Recueil
, II‑2129. lpp., 81. punkts; 1998. gada 29. janvāra spriedumu lietā T‑97/95
Sinochem
/Padome,
Recueil
, II‑85. lpp., 98. punkts, un 1999. gada 15. decembra spriedumu apvienotajās lietās T‑33/98 un T‑34/98
Petrotub
un
Republica
/Padome,
Recueil
, II‑3837. lpp., 176. punkts).
Jāatzīmē, ka Padome Taivānas importa ietekmi faktiski aplūkoja Apstrīdētās regulas 116.–118. apsvērumā un ka tā nonāca pie
secinājuma, ka, lai arī šim importam bija ietekme uz Kopienas tirgu attiecīgajā periodā, tomēr šī ietekme nebija tāda, kas
izjauc cēloņsakarību.
Prasītāja Kopienu iestādēm pārmet, ka tās šīs pārbaudes ietvaros ir pieļāvušas acīmredzamu kļūdu.
Pirmkārt, ir jāatzīmē, ka prasītāja iepazīstina ar savu argumentu, nodalot periodus pirms un pēc pagaidu pasākumu ieviešanas
attiecībā uz Taivānas importu, tādējādi liekot noprast, ka Kopienu iestādēm abi periodi bija jāpārbauda atsevišķi. Tomēr saskaņā
ar Pamatregulas 11. panta 1. punktu nosakāmais kaitējums ir kaitējums, kas ir ticis nodarīts izmeklēšanas laika posmā. Tādējādi,
lai arī Padomei bija jāņem vērā pagaidu pasākumu ieviešana izmeklēšanas laika posmā, kas tostarp tika izdarīts Apstrīdētās
regulas 116. un 117. apsvērumā, tās secinājumi par kaitējumu un cēloņsakarību pamatoti attiecās uz minēto periodu kopumā.
Otrkārt, nav strīda par to, ka Taivānas imports varēja veicināt Kopienas ražošanas nozarei radīto kaitējumu vienā attiecīgā
perioda daļā. Prasītāja nepamatoti apgalvo, ka šis fakts pats par sevi izslēdz, ka Indijas imports arī ir radījis nozīmīgu
kaitējumu šajā pašā periodā.
Saskaņā ar judikatūru atbildība par kaitējumu var tikt piedēvēta attiecīgajam importam pat tad, ja tā ietekme ir tikai viena
daļa no plašāka kaitējuma, kas savukārt piedēvējams pārējiem faktoriem (šajā sakarā skat. Tiesas 1988. gada 5. oktobra spriedumu
apvienotajās lietās 277/85 un 300/85
Canon
u.c./Padome,
Recueil
, 5731. lpp., 62. punkts). Tādējādi kopumā nevar izslēgt, ka kaitējums ir radies vienlaicīgi vairāku faktoru rezultātā, kuri
katrs atsevišķi var būt pamats ievērojamam kaitējumam.
Tādējādi tāda ārēja svarīga faktora kā šajā gadījumā Taivānas imports klātesamība automātiski neizjauc cēloņsakarību starp
strīdīgo importu un kaitējumu, kas radies Kopienas ražošanas nozarei. Tomēr ir jāpārbauda, vai Kopienu iestādes varēja pamatoti
secināt, ka, neskatoties uz šo ārējo faktoru, subsidētā importa rezultātā bija radīts ievērojams kaitējums.
Šajā ziņā prasītāja atzīmē, ka, pirmkārt, Taivānas imports aizņēma tirgus daļu 62 % apmērā un tā vidējā cena bija ievērojami
zemāka par Indijas importa cenu. Ņemot vērā cenu un šo importa apjomu, nekāda kaitējuma radīšana Indijas importam nevar tikt
piedēvēta, jo tas aizņēma tikai 9 % no tirgus un tika veikts par būtiski augstākām cenām.
Vispirms, pat pieņemot, ka prasītāja šādi atsaucas uz to, ka tā bija spiesta novienādot tās cenas ar Taivānas importa dempinga
cenām, tas neizslēdz, ka šis imports radīja ievērojamu kaitējumu Kopienas ražošanas nozarei.
Turpinot ir jāatzīmē, ka prasītāja neapstrīd, ka Indijas imports aizņēma nozīmīgu tirgus daļu, ka tā cenas bija zemākas par
Kopienas cenām un ka tās konkurēja ar Taivānas ražotāju cenām. Ņemot vērā šos apstākļus, tās iebildumam, saskaņā ar kuru Taivānas
daudz lielāka un par zemākām cenām importa esamība izslēdza jebkādu [cenu] pazeminājuma iespēju no prasītājas puses, trūkst
pamatojuma. Nevar uzreiz izslēgt, ka ievērojams kaitējums, ko veido finanšu zaudējumi, kas radušies Kopienas cenu pazeminājuma
rezultātā, ir dažādu valstu izcelsmes importa rezultāts, kam, iespējams, ir dažāda ietekme.
Visbeidzot, ir jāatzīmē, ka Kopienu iestādes ir izskaidrojušas iemeslus, kādēļ Taivānas importa esamība pat ar ļoti zemām
cenām un ievērojamiem apjomiem neizslēdz, ka Indijas imports, atsevišķi ņemts, ir ietekmējis Kopienas cenas. No Apstrīdētās
regulas 117. apsvēruma tieši izriet, ka Indijas imports varēja ne vien stāties pretim Taivānas konkurencei, bet arī iegūt
par 8 % lielāku tirgus daļu laikā starp 2000. gadu un izmeklēšanas laika posmu un atgūt daļu no tirgus daļas, ko Taivānas
eksportētāji zaudēja laikā starp 2001. gadu un izmeklēšanas laika posmu. Šie apsvērumi, ko prasītāja nav apstrīdējusi, ļāva
Padomei šajā pašā apsvērumā pamatoti secināt, ka Indijas cenu zemajam līmenim bija ievērojama ietekme uz Kopienas cenām.
Tādējādi prasītāja nepamatoti apgalvo, ka, ņemot vērā Taivānas importa cenas un apjomus, prasītājas importam nevar tikt piedēvēta
nekāda kaitējuma nodarīšana.
Otrkārt, prasītāja apgalvo, ka tas, ka Indijas imports paralēli ar Kopienas produkciju varēja iegūt daļu no tirgus daļas,
ko Taivānas eksportētāji bija zaudējuši pagaidu pasākumu ieviešanas rezultātā, nebija pietiekami, lai secinātu, ka tam bija
ievērojama ietekme uz Kopienas tirgu.
Šajā ziņā ir jāatzīmē, ka Apstrīdētās regulas 117. apsvērumā minētie Padomes secinājumi nav pamatoti tikai ar apsvērumu, ka
Indijas imports varēja atgūt daļu no Taivānas eksportētāju zaudētās tirgus daļas, bet arī ar to, ka tas, neskatoties uz Taivānas
konkurenci, varēja iegūt ievērojamu daļu no Kopienas tirgus un ka tā zemais cenu līmenis ietekmēja Kopienas cenas.
Tas, ka citi tirgus dalībnieki un tostarp Kopienas ražotāji arī atguva Taivānas eksportētāju zaudēto tirgus daļu, neliek apšaubīt
Padomes secinājumu, saskaņā ar kuru Indijas imports, atsevišķi ņemts, radīja Kopienas ražotājiem ievērojamu kaitējumu izmeklēšanas
laika posmā.
Ņemot vērā šos apsvērumus, šķiet, ka prasītāja nav pierādījusi, ka Kopienu iestādes bija pieļāvušas acīmredzamu kļūdu vērtējumā,
konstatējot, ka Taivānas izcelsmes imports neizjauc cēloņsakarību šajā gadījumā.
Turklāt prasītāja norāda, ka Honkongas, Šveices un Ķīnas izcelsmes importa kumulatīvais pieaugums bija augstāks un ka šis
imports bija par zemākām cenām nekā imports no Indijas.
Šajā ziņā ir jāatgādina, ka Padomes secinājumi nav pamatoti tikai ar apsvērumu, ka Indijas imports varēja atgūt ievērojamu
daļu no Taivānas eksportētāju zaudētās tirgus daļas. Katrā ziņā prasītāja atzīst, ka Indijas importa atgūtā daļa bija salīdzināma
ar tām daļām, kuras bija ieguvuši attiecīgi Kopienas ražotāji un citu trešo valstu ražotāji kopumā.
Turklāt, ja prasītājas apsvērums jāinterpretē tādā nozīmē, ka iestādes nebija pietiekami pārbaudījušas Honkongas, Šveices
un Ķīnas izcelsmes importa ietekmi, šāds iebildums nav pamatots. No Apstrīdētās regulas 121. apsvēruma izriet, ko prasītāja
neapstrīd, ka Indijas izcelsmes imports bija piecas vai sešas reizes lielāks par katru trīs attiecīgo valstu importu apjoma
ziņā un ka šīs valstis izmeklēšanas laika posmā atsevišķi ieguva tirgus daļu 2 % apmērā, kamēr Indijas ražotāja iegūtā tirgus
daļa bija 9 %. Padome katrā ziņā varēja uzskatīt, ka šo trešo valstu imports nebija pietiekami nozīmīgs, lai izjauktu cēloņsakarību
šajā gadījumā.
Tādējādi ceturto pamatu nevar pieņemt.

Par piekto pamatu – Pamatregulas 8. panta 6. un 7. punkta pārkāpumu attiecībā uz patenta īpašnieka konkurenci deformējošas
rīcības ietekmes pārbaudi
Lietas dalībnieku argumenti
Prasītāja norāda, ka administratīvās procedūras laikā Kopienas ražošanas nozares asociācija apgalvoja, ka CD‑R patenta īpašnieks
ļaunprātīgi izmantojis savu dominējošo stāvokli, pieprasot pārmērīgu honorāru. Apstrīdētās regulas 135. apsvērumā noraidot
šo iebildumu tikai tādēļ, ka tas nebija apstiprināts ar formālu konkurences institūciju lēmumu, Kopienu iestādes ir pārkāpušas
Pamatregulas 8. panta 6. un 7. punktu, kāds tas ir interpretēts Tiesas 1992. gada 11. jūnija spriedumā lietā C‑358/89
Extramet Industrie
/Padome (
Recueil
, I‑3813. lpp.) un Pirmās instances tiesas 2001. gada 19. septembra spriedumā lietā T‑58/99
Mukand
u.c./Padome (
Recueil
, II‑2521. lpp.).
Komisija zināja par šo iebildumu par dominējošā stāvokļa ļaunprātīgu izmantošanu, jo, kā tas izrietēja no tās 2003. gada 3. augusta
preses paziņojuma, Apstrīdētās regulas pieņemšanas brīdī izmeklēšana par šo konkurences tiesību normu pārkāpumu bija tās beigu
posmā.
Attiecībā uz Apstrīdētās regulas 134. apsvērumā minēto honorāru ietekmes vērtējumu tas nebija pietiekams, lai noraidītu pārmesto
dominējoša stāvokļa ļaunprātīgas izmantošanas ietekmi un tostarp pārmērīgo honorāru ietekmi. Pirmkārt, iespēja, ka Indijas
eksportētājam arī bija nodarīts zaudējums sakarā ar pārmērīgiem honorāriem, nebija atbilstoša, izvērtējot Kopienas ražošanas
nozarei nodarīto kaitējumu. Otrkārt, ja Kopienas ražošanas nozares rentabilitāte bija visaugstākā 1999. gadā, t.i., laika
posmā, kad jau bija jāmaksā honorāri, tas neizlēdza, ka šie honorāri bija veicinājuši kaitējuma nodarīšanu izmeklēšanas laika
posmā. Treškārt, Padomes apsvērums, saskaņā ar kuru lejupvērstais spiediens uz cenām liedza Kopienas ražošanas nozarei pārnest
honorāru izmaksas uz pircējiem, nebija atbilstošs. Kopienu iestādēm bija jāpārbauda, vai, nepastāvot pārmērīgiem honorāriem,
Kopienas ražošanas nozarei tomēr būtu nodarīts kaitējums. Turklāt, ja Kopienas ražošanas nozares izmaksas bija mākslīgi paaugstinātas
sakarā ar pārmērīgiem honorāriem, cenu pazeminājuma analīze šajā gadījumā nebija precīza.
Padome apgalvo, ka tā detalizēti bija pārbaudījusi honorāru ietekmi un tādējādi iespējamo konkurenci deformējošo rīcību Apstrīdētās
regulas 134. un 135. apsvērumā, pat ja šī rīcība par tādu arī nekad nav tikusi atzīta. Prasītājas iebildums, saskaņā ar kuru
Padome noraidīja šo faktu sakarā ar formāla lēmuma neesamību, tādējādi bija pamatots ar kļūdainu Apstrīdētās regulas interpretāciju.
Iebildumi par konkurenci deformējošu rīcību bija saistīti ar honorāru summas noteikšanu. Šajā ziņā honorārus maksāja kā Kopienas,
tā Indijas ražotāji; cenu starpība nebija izskaidrojama ar honorāru samaksu. Turklāt Kopienas ražošanas nozarei bija jāatmaksā
honorāri gan 1999. gadā, kad tās rentabilitāte bija visaugstākā, gan arī 2000. gadā un izmeklēšanas laika posmā, kad tās rentabilitāte
bija negatīva. Tādējādi pretēji tam, ko apgalvo prasītāja, jautājums, vai Kopienas ražošanas nozarei ir radīts kaitējums sakarā
ar it kā pārmērīgiem honorāriem, nav atbilstošs, izvērtējot šajā gadījumā cēloņsakarību, jo nav iespējams, ka tikai viens
cenas faktors, kas bija identisks visiem tirgus dalībniekiem, varēja izjaukt šo cēloņsakarību. Tomēr Padome 135. apsvērumā
ir paskaidrojusi, ka iebildums par konkurenci deformējošu rīcību nav apstiprināts ne ar vienu formālu lēmumu.
Padome norāda, ka dotā gadījuma apstākļi atšķiras no apstākļiem iepriekš minētajā spriedumā lietā
Mukand
u.c./Padome. Fakti, kas attiecas uz šī gadījuma attiecīgo rīcību, nekad nav tikuši atzīti, starp pārmesto rīcību un attiecīgā
produkta cenām nav pastāvējusi automātiska saikne, un šī rīcība ir ietekmējusi arī attiecīgo eksportētāju.
Attiecībā uz Komisijas preses paziņojumu, kas bija pievienots replikai, Padome norāda, ka prasītāja nav paskaidrojusi iemeslu,
kādēļ tā atbilstoši Pirmās instances tiesas reglamenta 48. panta 1. punktam nebija to iesniegusi kopā ar prasību. Turklāt
minētajā paziņojumā bija minēti iepriekš ierakstāmie CD, nevis CD‑R, un tas turklāt neattiecās nedz uz dominējoša stāvokļa
ļaunprātīgu izmantošanu, nedz uz pārmērīgajiem honorāriem, uz ko atsaucās prasītāja.

CECMA
norāda, ka iestādēm attiecīgais iebildums nebija jāpārbauda saskaņā ar Pamatregulas 8. panta 7. punktu. Pirmkārt, Kopienas
un pasaules līmeņa ražotāji pārmestās rīcības rezultātā tika vienādi ietekmēti. Tādējādi rīcība neietekmēja konkurenci starp
Kopienas un trešo valstu ražotājiem. Otrkārt, konkurenci deformējošā rīcība nebija atzīts faktors.
Pirmās instances tiesas vērtējums
Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru kaitējuma noteikšanas laikā Kopienu iestādēm ir jāpārbauda, vai nosakāmais kaitējums patiešām
izriet no importa par dempinga cenām vai subsidētā importa, un jānoraida jebkāds no citiem faktoriem izrietošs kaitējums,
it īpaši tāds, kura pamatā ir konkurenci deformējoša rīcība, kurā iesaistīti Kopienas ražotāji (iepriekš minētie spriedumi
lietā
Extramet Industrie
/Padome, 16. punkts, un lietā
Mukand
u.c./Padome, 39. un 40. punkts).
Šajā gadījumā no lietas materiāliem izriet, ka sūdzības iesniedzēja – Kopienas ražošanas nozares asociācija [
CECMA
] 2003. gada 7. janvāra procesuālajā rakstā ir norādījusi, ka sabiedrība, kas ir CD‑R patentu īpašniece, ļaunprātīgi izmantoja
savu dominējošo stāvokli, pieprasot pārmērīgus honorārus, un ka Eiropas ražotājs aizgāja no tirgus strīda ar šo sabiedrību
rezultātā. Asociācija minēja šo apsvērumu, atspēkojot prasītājas iebildumu, saskaņā ar kuru sūdzības pamatojuma līmenis Pamatregulas
10. panta 8. punkta nozīmē nokrities zem tās sliekšņa robežas, kāda ir paredzēta, lai uzsāktu tiesvedību. Prasītāja izmeklēšanas
laika posmā minēja tādu pašu apsvērumu, norādot, ka pārmestās konkurenci deformējošās rīcības ietekme, ko veidoja pārmērīgu
honorāru noteikšana, bija faktors, kas bija jāpārbauda kaitējuma noteikšanas ietvaros.
Šī pamata ietvaros prasītāja apgalvo, ka Padome nav pārbaudījusi šo faktoru, aprobežojoties ar to, ka Apstrīdētās regulas
135. apsvērumā tā ir atzinusi, ka attiecīgais iebildums nav ticis atzīts ne ar vienu no konkurences institūciju veiktās izmeklēšanas
izrietošu formālu lēmumu.
Šajā ziņā ir jāatzīmē, ka no Apstrīdētās regulas 135. apsvēruma neizriet, ka Kopienu iestādes patiešām bija aplūkojušas jautājumu,
vai atzītais kaitējums neizrietēja no pārmestās konkurenci deformējošās rīcības.
Lai arī šis apsvērums nav pietiekams, lai noraidītu faktora ietekmi, uz ko atsaucās prasītāja, ir jāatzīmē, ka jautājums,
vai Padome ir ņēmusi vērā minēto ietekmi, tomēr ir jāapskata saistībā ar Apstrīdētās regulas ietvaros pieņemto argumentāciju
kopumā (šajā sakarā skat. iepriekš minēto spriedumu lietā
Koyo Seiko
/Padome, 79. punkts).
Padome norāda, ka tā ir ņēmusi vērā šo faktoru Apstrīdētās regulas 134. apsvērumā. No minētā apsvēruma izriet, ka Padome ir
vispārīgi aplūkojusi no patentiem izrietošo honorāru samaksas ietekmi, atzīstot, ka šis faktors neizjauc cēloņsakarību šajā
gadījumā. Padome apgalvo, ka ar šo secinājumu tā arī atbildējusi uz iebildumu, saskaņā ar kuru šis honorārs bijis pārmērīgs
un tā bijusi konkurenci deformējoša rīcība.
Šajā ziņā, kaut arī 134. un 135. apsvērums ir minēti ar dažādiem nosaukumiem, proti, “Honorāri” un “Citi faktori”, no lietas
dalībnieku argumentiem izriet, ka tie abi tomēr attiecas uz vienu un to pašu lietas materiālu faktu par honorāru samaksām.
Turklāt šie abi apsvērumi ir minēti viens aiz otra, tādējādi Apstrīdētās regulas struktūra nosaka to saistīto interpretāciju.
Tādējādi ir jāņem vērā 134. apsvērumā izdarītie secinājumi, nosakot, vai Padome ir noraidījusi no konkurenci deformējošās
rīcības izrietošo iespējamo kaitējumu, uz ko ir atsaukusies prasītāja.
Pirmkārt, prasītāja apstrīd minēto secinājumu atbilstību, norādot, ka iestādēm precīzāk bija jāizvērtē honorāru ietekme, lai
secinātu, ka Kopienas ražošanas nozarei ir nodarīts kaitējums, pat nepastāvot pārmērīgiem honorāriem.
Šajā ziņā ir jāatzīmē, ka, noraidot no ārējā faktora izrietošo ietekmi, Kopienu iestādēm ir jāpārbauda, vai minētā ietekme
var izjaukt cēloņsakarību starp attiecīgo importu un Kopienas ražošanas nozarei nodarīto kaitējumu (skat. iepriekš šī sprieduma
232. punktu). Šī pārbaude noteikti neparedz noteikt attiecīgā faktora precīzu ietekmi. Pietiek ar to, ka Kopienu iestādes
atzīst, ka, neskatoties uz šādu ārējo faktoru, attiecīgā importa rezultātā nodarītais kaitējums bijis ievērojams.
Šajā gadījumā Padome atzīmē, ka Indijas importa rezultātā Kopienas ražošanas nozarei tika nodarīts ievērojams kaitējums, kas
tostarp izpaudās kā Kopienas cenu pazeminājums. Tā paskaidro, ka, pat ja honorāriem būtu bijusi negatīva ietekme uz Kopienas
ražošanas nozares pelņu, šis faktors, kas skāra visus ražotājus, tirgū pastāvēja jau kopš 1999. gada, pirms vēl imports bija
kļuvis ievērojams. Kopienas ražotāju situācijas negatīvā attīstība kopš 1999. gada tādējādi nevarēja tikt attiecināta uz šo
faktoru. Ņemot vērā šos faktus, bija loģiski, ka Padome uzskatīja, ka honorāru samaksai nevarēja būt ietekme uz kaitējumu,
kas nodarīts subsidētā importa rezultātā.
Padome pamatoti apgalvo, ka jautājuma, vai honorāri bija pārmērīgi sakarā ar patentu īpašnieku konkurenci deformējošu rīcību,
pārbaude katrā ziņā nevarēja likt apšaubīt tās secinājumu, kas minēts šī sprieduma iepriekšējā punktā.
Jānorāda arī, ka atšķirībā no situācijām, kādas tās bija iepriekš minētajos spriedumos lietās
Extramet Industrie
/Padome un
Mukand
u.c./Padome, šajā gadījumā pārmestā konkurenci deformējošā prakse nebija attiecināma uz Kopienas ražotājiem. Lai šajā gadījumā
novērtētu šī faktora ietekmi, Kopienu iestādēm nebija jāpārbauda, vai pati Kopienas ražošanas nozare nebija veicinājusi kaitējuma
nodarīšanu.
Otrkārt, prasītāja, atsaucoties uz iepriekš minēto spriedumu lietā
Mukand
u.c./Padome, apgalvo, ka kaitējums, kura iemesls bija cenu pazeminājums, nebija pareizi novērtēts, ja Kopienu cenas bija
mākslīgi paaugstinātas sakarā ar pārmērīgajiem honorāriem.
Jāatgādina, ka apstākļi iepriekš minētajā spriedumā lietā
Mukand
u.c./Padome attiecās uz rīcību, kas skāra Kopienu, nevis importa cenas. Minētajā gadījumā Padome atzina, ka attiecīgie honorāri
ir jāatmaksā visiem ražotājiem, tai skaitā prasītājai. Prasītāja nav apstrīdējusi šo faktu.
Tādējādi Padome Apstrīdētās regulas 134. apsvērumā varēja noteikt, ka attiecīgais ārējais faktors nevarēja izskaidrot starpību
starp Kopienas un Indijas cenām un ka tādēļ tam nebija nozīmes attiecībā uz faktiem, kas tika ņemti vērā, aprēķinot [cenu]
pazeminājuma līmeni. Pat pieņemot, ka honorāri bija pārmērīgi sakarā ar konkurenci deformējošu rīcību, šis faktors nevar ietekmēt
šo vērtējumu.
Ņemot vērā šos faktus, ir jāuzskata, ka prasītāja nav pierādījusi, ka Padome kaitējuma vērtējumā nav noraidījusi no šķietamās
konkurenci deformējošās rīcības izrietošo ietekmi.
Pastāvot šādiem apstākļiem, nav jālemj par faktiskā apstākļa pieņemamību, ko prasītāja ir minējusi replikā, proti, par Komisijas
2003. gada 3. augusta preses paziņojumu, atsaucoties uz izmeklēšanu par EKL 81. panta un EKL 82. panta piemērošanu standarta
līgumam par atsevišķu veidu CD patentiem. No prasītājas argumentiem izriet, ka šis fakts tika iesniegts, lai pamatotu tās
apgalvojumu, saskaņā ar kuru attiecīgais faktors Kopienu iestādēm bijis zināms. Savukārt tā neizskaidro, kādā veidā ar šo
paziņojumu varētu pamatot argumentu, saskaņā ar kuru šis faktors ir izjaucis cēloņsakarību šajā gadījumā.
Tādējādi piektais pamats nevar tikt pieņemts.
No visa iepriekš minētā izriet, ka prasība ir jānoraida kopumā. Līdz ar to nav jālemj par prasījumiem, ko Padome ir formulējusi
pakārtoti.

Par tiesāšanās izdevumiem
Atbilstoši Reglamenta 87. panta 2. punktam lietas dalībniekam, kuram spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās
izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs. Tā kā prasītājai spriedums ir nelabvēlīgs, tai
jāpiespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus saskaņā ar atbildētājas prasījumiem.
Atbilstoši Reglamenta 87. panta 4. punkta pirmajai daļai Komisija sedz savus tiesāšanās izdevumus pati.
Atbilstoši Reglamenta 87. panta 4. punkta trešajai daļai Pirmās instances tiesa var nolemt, ka personām, kas iestājušās lietā,
kas nav dalībvalstis un iestādes, savi tiesāšanās izdevumi jāsedz pašām. Šīs lietas apstākļos un it īpaši, ņemot vērā, ka
CECMA
, kas iestājusies lietā kā attiecīgās Kopienas ražošanas nozares intereses aizsargājošā asociācija, argumenti nav papildinājuši
Padomes argumentus ar izšķirošiem faktiem, Pirmās instances tiesa uzskata par taisnīgu, ka tā sedz savus tiesāšanās izdevumus
pati.
Ar šādu pamatojumu
PIRMĀS INSTANCES TIESA
(ceturtā palāta)
nospriež:
1)
prasību noraidīt;
2)
prasītāja sedz savus, kā arī atlīdzina atbildētājas tiesāšanās izdevumus;
3)
personas, kas iestājušās lietā, sedz savus tiesāšanās izdevumus pašas.
Legal
Lindh
Vadapalas
Pasludināts atklātā tiesas sēdē Luksemburgā 2006. gada 4. oktobrī.
Sekretārs

Priekšsēdētājs
E. Coulon

H. Legal
Satura rādītājs
Atbilstošais tiesiskais regulējums
Prāvas priekšvēsture
Process un lietas dalībnieku prasījumi
Juridiskais pamatojums
Par pirmo pamatu – Pamatregulas 5. panta, 7. panta 3. punkta un 11. panta 1. punkta pārkāpumu, kā arī par acīmredzamu kļūdu
vērtējumā  par aktīvu parasto nolietojuma laika posmu
Ievada apsvērumi
Par vērtējumu par faktiem, kas attiecas uz nolietojuma laika posmu (pirmais pamats)
– Lietas dalībnieku argumenti
– Pirmās instances tiesas vērtējums
Par aktīvu kā veidņu [grāmatvedības mērķiem] klasifikāciju un par no prasītājas grāmatvedības pārskatiem izrietošās informācijas
neņemšanu vērā (otrās daļas pirmais un otrais iebildums)
– Lietas dalībnieku argumenti
– Pirmās instances tiesas vērtējums
Par prasītājas rentabilitātes un ieguldījumu ņemšanu vērā (otrās daļas trešais iebildums)
– Lietas dalībnieku argumenti
– Pirmās instances tiesas vērtējums
Par degresīvās amortizācijas metodes izmantošanu (otrās daļas ceturtais iebildums)
– Lietas dalībnieku argumenti
– Pirmās instances tiesas vērtējums
Par aprēķinu šķietami patvaļīgo raksturu (otrās daļas piektais iebildums)
– Lietas dalībnieku argumenti
– Pirmās instances tiesas vērtējums
Par otro pamatu – tiesību uz aizstāvību pārkāpumu un pamatojuma nesniegšanu attiecībā uz novērtējumu par aktīvu parasto amortizācijas
ilgumu
Lietas dalībnieku argumenti
Pirmās instances tiesas vērtējums
Par trešo pamatu – acīmredzamu kļūdu vērtējumā un Pamatregulas 8. panta 2. un 6. punkta pārkāpumu, kas attiecas uz faktu pārbaudi
par kaitējuma un cēloņsakarības noteikšanu
Ievada apsvērumi
Par izmantoto metodi, salīdzinot ekonomiskās tendences (pirmais iebildums)
– Lietas dalībnieku argumenti
– Pirmās instances tiesas vērtējums
Par krājumu līmeņa vērtējumu (otrais iebildums)
– Lietas dalībnieku argumenti
– Pirmās instances tiesas vērtējums
Par importa cenu vērtējumu (trešais iebildums)
– Lietas dalībnieku argumenti
– Pirmās instances tiesas vērtējums
Par pozitīvo un negatīvo tendenču vērtējumu (ceturtais iebildums)
– Lietas dalībnieku argumenti
– Pirmās instances tiesas vērtējums
Par ceturto pamatu – acīmredzamu kļūdu vērtējumā, piemērojot Pamatregulas 8. panta 6. un 7. punktu, kas attiecas uz pārbaudi
par Taivānas izcelsmes importa ietekmi
Lietas dalībnieku argumenti
Pirmās instances tiesas vērtējums
Par piekto pamatu – Pamatregulas 8. panta 6. un 7. punkta pārkāpumu attiecībā uz patenta īpašnieka konkurenci deformējošas
rīcības ietekmes pārbaudi
Lietas dalībnieku argumenti
Pirmās instances tiesas vērtējums
Par tiesāšanās izdevumiem
*
Tiesvedības valoda – angļu.