CELEX: 62009CJ0243
Socialinė politika
Darbuotojų sauga ir sveikatos apsauga
Direktyva 2003/88/CE
Darbo laiko organizavimas
Ugniagesiai, įdarbinti viešajame sektoriuje
Operatyvinė tarnyba
6 straipsnio b punktas ir 22 straipsnio 1 dalies pirmos pastraipos b punktas
Maksimalus savaitės darbo laikas
Atsisakymas atlikti darbą, kurio trukmė didesnė nei šis laikas
Priverstinis perkėlimas į kitą tarnybą
Tiesioginis veikimas
Pasekmės nacionaliniams teismams

Prašymas priimti prejudicinį sprendimą pateiktas dėl 2003 m. lapkričio 4 d. Europos Parlamento ir Tarybos Direktyvos 2003/88/EB
dėl tam tikrų darbo laiko organizavimo aspektų (OL L 299, p. 9; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 5 sk., 4 t., p. 381)
22 straipsnio 1 dalies pirmos pastraipos b punkto išaiškinimo.
Šis prašymas pateiktas sprendžiant ginčą tarp G. Fuß ir jo darbdavio
Stadt Halle
dėl G. Fuß priverstinio perkėlimo į kitą tarnybą iš ankstesnės tarnybos, kurioje jis dirbo ugniagesiu.

Teisinis pagrindas

Sąjungos teisės aktai
Pagal Direktyvos 2003/88 1 konstatuojamąją dalį šia direktyva, siekiant tikslumo, kodifikuojamos 1993 m. lapkričio 23 d. Tarybos
direktyvos 93/104/EB dėl tam tikrų darbo laiko organizavimo aspektų (OL L 307, p. 18; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k.,
5 sk., 2 t., p. 197), iš dalies pakeistos 2000 m. birželio 22 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 2000/34/EB (OL L 195,
p. 41; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 5 sk., 4 t., p. 27, toliau – Direktyva 93/104), nuostatos. Direktyvas 93/104 ir
2000/34 valstybės narės turėjo perkelti į savo vidaus teisę atitinkamai iki 1996 m. lapkričio 23 d. ir 2003 m. rugpjūčio 1 dienos.
Pagal Direktyvos 2003/88 1 straipsnį „Tikslas ir taikymo sritis“:
„1.      Ši direktyva nustato būtiniausius saugos ir sveikatos reikalavimus dėl darbo laiko organizavimo.
2.      Ši direktyva taikoma:
a)      minimaliam dienos poilsio, savaitės poilsio ir kasmetinių atostogų laikui, pertraukoms ir maksimaliam savaitės darbo laikui
ir
<...>“
Šios direktyvos 6 straipsnyje „Maksimalus savaitės darbo laikas“ nustatyta:
„Valstybės narės imasi priemonių užtikrinti, kad, atsižvelgiant į būtinybę garantuoti darbuotojų saugą ir sveikatos apsaugą:
a)      savaitės darbo laikas būtų apribotas įstatymais ar kitais teisės aktais arba kolektyvinėmis sutartimis ar darbdavių ir darbuotojų
susitarimais;
b)      vidutinis darbo laikas, įskaitant viršvalandžius, per kiekvieną septynių dienų laikotarpį nebūtų ilgesnis kaip 48 valandos.“
Šios direktyvos 15 straipsnyje „Palankesnės nuostatos“ nustatyta:
„Ši direktyva nepažeidžia valstybių narių teisės taikyti arba priimti įstatymus ir kitus teisės aktus, kurie yra palankesni
darbuotojų saugos garantijų ir sveikatos apsaugos atžvilgiu, arba palengvinti ar leisti kolektyvinių sutarčių arba susitarimų,
sudarytų tarp darbdavių ir darbuotojų, kurie yra palankesni darbuotojų saugos garantijų ir sveikatos apsaugos atžvilgiu, taikymą.“
Direktyvos 2003/88 17 straipsnyje „Leidžiančios nukrypti nuostatos“ numatyta:
„1.      Deramai laikydamosi darbuotojų saugos ir sveikatos apsaugos bendrųjų principų, valstybės narės gali nukrypti nuo 3–6, 8 ir
16 straipsnių, kai atsižvelgiant į minimos veiklos konkrečias ypatybes, darbo laikas neskaičiuojamas ir (arba) nenustatomas,
arba jį gali nusistatyti patys darbuotojai, <...>
<...>
3.      Remiantis šio straipsnio 2 dalimi, nuo 3, 4, 5, 8 ir 16 straipsnių leidžiama nukrypti:
<...>
c)      veiklai, susijusiai su nepertraukiamomis paslaugomis arba nenutrūkstama gamyba, ypač:
<...>
iii)      teikiant <…> priešgaisrinės ir civilinės apsaugos paslaugas“.
Šios direktyvos 22 straipsnio 1 dalies pirma pastraipa išdėstyta taip:
„Valstybė narė gali netaikyti 6 straipsnio, jei ji laikosi bendrųjų principų dėl darbuotojų saugos ir sveikatos apsaugos ir
imasi priemonių užtikrinti, kad:
a)      joks darbdavys nereikalautų iš darbuotojo dirbti per septynias dienas daugiau kaip 48 valandas, apskaičiuotas kaip 16 straipsnio
b punkte nurodyto pamatinio laikotarpio vidurkis, jei jis negavo darbuotojo sutikimo dirbti tokį darbą;
b)      joks darbuotojas dėl darbdavio veiksmų nepatirtų jokių nuostolių dėl to, kad jis nenori sutikti dirbti tokį darbą;
c)      darbdavys turėtų visų tokį darbą dirbančių darbuotojų naujausius sąrašus;
d)      sąrašai būtų perduoti kompetentingosioms institucijoms, kurios dėl su darbuotojų sauga ir (arba) sveikata susijusių priežasčių
gali uždrausti arba apriboti galimybę viršyti savaitės darbo valandų skaičių;
e)      kompetentingųjų institucijų prašymu darbdavys pateiktų joms informaciją apie tuos atvejus, kai darbuotojai sutiko per septynias
dienas dirbti daugiau kaip 48 valandas, apskaičiuotas kaip 16 straipsnio b punkte nurodyto pamatinio laikotarpio vidurkis.“
Remiantis Direktyvos 2003/88 28 straipsniu, ji įsigaliojo 2004 m. rugpjūčio 2 dieną.

Nacionalinės teisės aktai
1998 m. spalio 7 d. Saksonijos‑Anhalto žemės nutarimo dėl miestų ir savivaldybių priešgaisrinės apsaugos pareigūnų darbo laiko
(
Verordnung über die Arbeitszeit der Beamtinnen und Beamten im feuerwehrtechnischen Dienst der Städte und Gemeinden
; toliau – 1998 m.
ArbZVO‑FW
), galiojusio iki 2007 m. gruodžio 31 d., 2 straipsnio 1 dalyje numatyta:
„Pamaininį darbą dirbančių pareigūnų, kurių savaitės veikla iš esmės vykdoma budėjimo tarnyboje, normalus vidutinis darbo
laikas yra 54 valandos. <...>“
Nuo 2008 m. sausio 1 d. 1998 m.
ArbZVO‑FW
buvo pakeistas 2007 m. liepos 5 d.
ArbZVO‑FW
(toliau – 2007 m.
ArbZVO‑FW
).
2007 m.
ArbZVO‑FW
2 straipsnio 1 dalyje nustatyta:
„Per metus susumuotas vidutinis pareigūnų savaitės darbo laikas, įskaitant viršvalandžius, siekia 48 valandas.“
2007 m.
ArbZVO‑FW
4 straipsnis „Individualūs susitarimai“ išdėstytas taip:
„1.      Laikantis darbuotojų saugos ir sveikatos apsaugos bendrųjų principų, pamaininio darbo laikas gali būti ilgesnis nei 2 straipsnio
1 dalyje numatytas normalus vidutinis savaitės darbo laikas, jei suinteresuotieji asmenys dėl to susitaria ir darbdavys gali
tai įrodyti.
2.      1 dalyje nurodytą susitarimą galima atšaukti, apie tai pranešus prieš šešis mėnesius. Suinteresuotiesiems asmenims apie tokį
sprendimą reikia pranešti raštu.“
Civilinio kodekso (
Bürgerliches Gesetzbuch
) 612 straipsnyje numatyta, kad su darbuotoju sudarydamas susitarimus arba jo atžvilgiu imdamasis priemonių darbdavys negali
pabloginti šio darbuotojo padėties dėl to, kad šis teisėtai pasinaudojo savo teisėmis.

Pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai
G. Fuß dirba
Stadt Halle
nuo 1982 m. gegužės 10 dienos. 1998 m. jis buvo paskirtas pareigūnu ir užėmė vyresniojo ugniagesio (
Oberbrandmeister
) pareigas, o nuo 2005 m. gruodžio 15 d. – vyriausiojo ugniagesio (
Hauptbrandmeister
) pareigas.
Iki 2007 m. sausio 4 d. G. Fuß dirbo
Stadt Halle
priešgaisrinės gelbėjimo tarnybos operatyvinės gaisrų prevencijos grupės vairuotoju. Buvo numatyta, kad jo darbo laikas vidutiniškai
siekė 54 valandas per savaitę.
Per 2006 m. pradžioje vykusį darbuotojų susirinkimą
Stadt Halle
vadovybė pranešė operatyvinės tarnybos darbuotojams, kad jei reikės laikytis Direktyvos 2003/88, bus vykdomas perkėlimas
į priešgaisrinės gelbėjimo tarnybos operatyvinį valdymo centrą.
2006 m. gruodžio 13 d. raštu G. Fuß, nurodydamas 2005 m. liepos 14 d. Nutartį
Personalrat der Feuerwehr Hamburg
(C‑52/04, Rink. p. I‑7111), paprašė užtikrinti, kad ateityje jo savaitės darbo laikas nebūtų ilgesnis nei Direktyvos 2003/88
6 straipsnio b punkte numatyta maksimali riba, t. y. vidutiniškai 48 valandos. Tuo pačiu raštu G. Fuß paprašė kompensacijos
už papildomas valandas, neteisėtai dirbtas laikotarpiu nuo 2004 m. sausio 1 d. iki 2006 m. gruodžio 31 d. imtinai.
2006 m. gruodžio 18 d. sprendimu
Stadt Halle
paskelbė personalo darbo planą, pagal kurį priešgaisrinės gelbėjimo tarnybos operatyviniame valdymo centre atsilaisvinusios
pareigos, į kurias skiriama rotacine tvarka, turi būti užimtos nuo 2007 m. balandžio 1 d., kad būtų išvengta kokybinių organizacijos
struktūros trūkumų.
2006 m. gruodžio 21 d. darbdavys kalbėjosi su G. Fuß apie planuojamą jo perkėlimą į minėtas pareigas. Per šį pokalbį G. Fuß
nurodė, kad norėtų toliau dirbti operatyvinėje tarnyboje.
2007 m. sausio 2 d. sprendimu
Stadt Halle
nustatytam laikotarpiui, t. y. nuo 2007 m. sausio 5 d. iki 2009 m. kovo 31 d., perkėlė G. Fuß į priešgaisrinės gelbėjimo tarnybos
operatyvinį valdymo centrą, motyvuodamas tuo, kad toks perkėlimas yra būtinas dėl tarnybos organizavimo priežasčių (toliau –
perkėlimo sprendimas). Anot
Stadt Halle
, nagrinėjamoms pareigoms eiti buvo reikalingas
Oberbrandmeister
pasirengimas, kelerių metų gaisrinės transporto priemonės vairuotojo patirtis ir sanitaro gelbėtojo pasirengimas. Be to,
šiuo perkėlimu G. Fuß sudaromos sąlygos dirbti neviršijant maksimalaus vidutinio savaitės darbo laiko, t. y. 48 valandų.
Perkeltas G. Fuß dirba 40 valandų per savaitę; jam nebereikia budėti 24 valandų pamainomis. Be to, kadangi darbo trukmė nepatogiu
laiku (nakties metu, poilsio ir švenčių dienomis) yra trumpesnė, jis gauna mažesnę už tokiu laiku atliktą darbą taikomą priemoką.
2007 m. sausio 4 d. G. Fuß administracine tvarka
Stadt Halle
apskundė perkėlimo sprendimą, iš esmės tvirtindamas, kad jis nenorėjo dirbti pagal kitą tarnybos organizavimo modelį.
2007 m. sausio 23 d. sprendimu
Stadt Halle
atmetė šį skundą, iš esmės motyvuodamas tuo, kad perkėlimo sprendimas yra personalo valdymo priemonė, pagrįsta vadovo teise
duoti nurodymus, kurią šis galėjo įgyvendinti naudodamasis savo diskrecija.
2007 m. vasario 28 d. G. Fuß pareiškė ieškinį
Verwaltungsgericht Halle
, prašydamas panaikinti perkėlimo sprendimą ir nurodyti grąžinti jį į pareigas, kurias jis ėjo prieš priimant tą sprendimą.
Iš esmės jis tvirtina, kad jo perkėlimą lėmė tik tai, kad jis paprašė sutrumpinti jo darbo laiką pagal Direktyvos 2003/88
nuostatas. Tačiau
Stadt Halle
teigia, kad minėtu sprendimu buvo siekiama ne nubausti G. Fuß, o patenkinti jo prašymą laikytis 48 valandų darbo savaitės
ir tai padaryti taip, kad nereikėtų per anksti ir vien dėl G. Fuß keisti tarnybos grafiko, turint mintyje, kad dėl tokio pakeitimo
kiltų organizavimo problemų. Tarnybos grafiko suderinimas su Direktyva 2003/88 iš tiesų turėjo būti vienodai įgyvendintas
visiems tarnybos darbuotojams.
Sprendime dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą nacionalinis teismas konstatuoja, kad perkėlimo sprendimas atitinka nacionalinę
teisę. Iš tiesų, pirma, G. Fuß perkeltas tarnyboje į tos pačios kategorijos pareigas ir jam skirtas tos pačios kategorijos
atlyginimas. Antra, G. Fuß perkėlimas, net jei jo nebūtų galima motyvuoti tarnybos organizavimo pagrindais, yra pagrįstas
esminiu motyvu, t. y. siekiu nutraukti Direktyvos 2003/88 6 straipsnio b punkto pažeidimą suinteresuotojo atžvilgiu, nekeičiant
ir su šia direktyva nederinant nei tarnybos grafiko, nei kitų ugniagesių darbo laiko.
Šis teismas vis dėlto klausia, ar perkėlimo sprendimu nebuvo pažeistas Direktyvos 2003/88 22 straipsnio 1 dalies pirmos pastraipos
b punktas.
Jis pažymi, kad nagrinėjamų faktinių aplinkybių metu 1998 m.
ArbZVO‑FW
2 straipsnio 1 dalis nebuvo nuo Direktyvos 2003/88 6 straipsnio b punkto leidžianti nukrypti nuostata jos 22 straipsnio 1 dalies
pirmos pastraipos prasme ir kad jokia kita nacionalinės teisės nuostata nebuvo numatyta tokio nukrypimo galimybės, laikantis
visų pastarojoje nuostatoje numatytų sąlygų, būtent minėtos pastraipos b punkte įtvirtintos sąlygos, pagal kurią joks darbuotojas
dėl darbdavio veiksmų negali patirti jokių nuostolių dėl to, kad jis nenori sutikti dirbti darbą, viršijantį maksimalų vidutinį
48 valandų per savaitę darbo laiką. Vis dėlto, nebent būtų pritarta, kad dėl to gali būti pažeistos teisės pagal Direktyvą 2003/88 ir
nepasiektas jos tikslas, nuostolių darbuotojams draudimą
a fortiori
reikėtų taikyti, kai darbdavys, net ir nesant aiškios tai leidžiančios nacionalinės teisės nuostatos, reikalauja, kad darbuotojas
dirbtų ilgiau, nei minėtame 6 straipsnio b punkte nustatyta maksimali darbo laiko riba , o šis darbuotojas reikalauja laikytis
šios nuostatos.
Pasak prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo, kyla klausimas, ar Direktyvos 2003/88 22 straipsnio 1 dalies
pirmos pastraipos b punkte vartojamą „nuostolių“ sąvoką reikia aiškinti objektyviai, ar subjektyviai. Vadovaujantis subjektyviu
požiūriu reikėtų pripažinti, kad G. Fuß patyrė nuostolių, jei jis suprato perkėlimą kaip bausmę. Tačiau, žiūrint objektyviai,
G. Fuß nepatyrė jokių nuostolių, nes jo naujas darbas yra mažiau pavojingas nei ankstesnysis ir jam bus pasiūlyta galimybė
įgyti papildomų profesinių įgūdžių. Žinoma, sumažėjo G. Fuß atlyginimas, nes jis gauna mažesnę priemoką už darbą nepatogiu
laiku. Tačiau šis sumažinimas pateisinamas tuo, kad nepatogiu laiku jis dirba mažiau valandų, ir kompensuojamas ilgesniu laisvalaikiu.
Be to, aplinkybė, kad tai yra laikinas perkėlimas, neturi reikšmės, nes pagal nuo 2008 m. sausio 1 d. galiojančią 2007 m.
ArbZVO‑FW
redakciją G. Fuß galėtų likti pareigose, nesusijusiose su operatyvine tarnyba, jei jis nesutinka dirbti ilgiau nei 48 valandas
per savaitę.
Tokiomis aplinkybėmis
Verwaltungsgericht Halle
nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui tokius prejudicinius klausimus:
„1.       Ar <...> Direktyvos 2003/88 <...> 22 straipsnio 1 dalies [pirmos pastraipos] b punkte minimus „nuostolius“ reikia vertinti
subjektyviai, ar objektyviai?
2.      Ar operatyvinės tarnybos pareigūnas, kuris, paprašęs ateityje laikytis maksimalaus darbo valandų skaičiaus, prieš savo valią
buvo perkeltas į kitą darbo vietą, kurioje daugiausia atliekamos vidaus tarnybos funkcijos, patyrė nuostolių <...> Direktyvos 2003/88
<...> 22 straipsnio 1 dalies [pirmos pastraipos] b punkto prasme?
3.      Ar mažesnį darbo užmokestį reikia suprasti kaip nuostolius <...> Direktyvos 2003/88 <...> 22 straipsnio 1 dalies [pirmos pastraipos]
b punkto prasme, jei perkėlus sumažėja darbo trukmė nepatogiu laiku (nakties metu arba poilsio ir švenčių dienomis) ir todėl
kartu sumažėja už darbą tokiu metu mokama speciali priemoka?
4.      Jeigu į 2 arba 3 klausimą būtų atsakyta teigiamai: ar dėl perkėlimo atsiradusius nuostolius galima kompensuoti kitomis privilegijomis
naujoje darbo vietoje, pavyzdžiui, trumpesniu darbo laiku arba galimybe kelti kvalifikaciją?“

Dėl prejudicinių klausimų
Savo klausimais, kuriuos reikia nagrinėti visus kartu, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės nori
sužinoti, ar Direktyvos 2003/88 22 straipsnio 1 dalies pirmos pastraipos b punkte vartojamą sąvoką „nuostoliai“ reikia aiškinti
kaip draudžiančią tokias nacionalinės teisės nuostatas, kokios nagrinėjamos pagrindinėje byloje, pagal kurias viešojo sektoriaus
darbdavys gali priverstinai perkelti ugniagesiu operatyvinėje tarnyboje įdarbintą darbuotoją dėl to, kad jis paprašė minėtoje
operatyvinėje tarnyboje laikytis maksimalaus vidutinio savaitės darbo laiko, numatyto šios direktyvos 6 straipsnio b punkte.
Šiuo atžvilgiu reikia priminti, kad iš nusistovėjusios teismo praktikos matyti, jog Direktyva 2003/88 siekiama nustatyti būtiniausius
reikalavimus, skirtus darbuotojų gyvenimo ir darbo sąlygoms gerinti derinant nacionalinės teisės aktus dėl darbo laiko. Šiuo
darbo laiko organizavimo taisyklių suderinimu Europos Sąjungos lygiu siekiama užtikrinti geresnę darbuotojų saugą ir sveikatos
apsaugą suteikiant jiems minimalius poilsio laikotarpius, ypač dienos ir savaitės poilsį, bei atitinkamas poilsio pertraukas
ir numatant savaitės darbo laiko maksimalią ribą (žr., be kita ko, 2004 m. spalio 5 d. Sprendimo
Pfeiffer ir kt.
, C‑397/01–C‑403/01, Rink. p. I‑8835, 76 punktą; 2005 m. gruodžio 1 d. Sprendimo
Dellas ir kt.
, C‑14/04, Rink. p. I‑10253, 40 ir 41 punktus bei 2006 m. rugsėjo 7 d. Sprendimo
Komisija prieš Jungtinę Karalystę
, C‑484/04, Rink. p. I‑7471, 35 ir 36 punktus).
Taigi Direktyvos 2003/88 6 straipsnio b punktu valstybės narės įpareigojamos imtis priemonių užtikrinti, kad, atsižvelgiant
į būtinybę garantuoti darbuotojų saugą ir sveikatos apsaugą, vidutinis darbo laikas, įskaitant viršvalandžius, per kiekvieną
septynių dienų laikotarpį nebūtų ilgesnis kaip 48 valandos. Ši vidutinio savaitės darbo laiko maksimali riba yra Sąjungos
socialinės teisės norma, kuria gali pasinaudoti kiekvienas darbuotojas kaip būtiniausiu reikalavimu, skirtu jo saugai ir sveikatos
apsaugai užtikrinti (žr. minėtų sprendimų
Pfeiffer ir kt.
100 punktą;
Dellas ir kt.
49 punktą bei
Komisija prieš Jungtinę Karalystę
38 punktą).
Direktyva 2003/88 nustatytoje sistemoje, nors pagal jos 15 straipsnį bendrąja prasme leidžiama taikyti ar priimti nacionalinės
teisės aktus, kurie yra palankesni darbuotojų saugos garantijų ir sveikatos apsaugos atžvilgiu, yra tiktai kelios šioje direktyvoje
išsamiai išvardytos nuostatos, kurių atžvilgiu valstybės narės ar socialiniai partneriai gali numatyti leidžiančias nukrypti
nuostatas. Be to, tokios leidžiančios nukrypti nuostatos turi būti įgyvendinamos, laikantis griežtų sąlygų, užtikrinančių
veiksmingą darbuotojų saugą ir sveikatos apsaugą (žr. minėto Sprendimo
Pfeiffer ir kt.
77 ir 96 punktus).
Direktyvos 2003/88 22 straipsnio 1 dalies pirmoje pastraipoje, dėl kurios kilo prejudiciniai klausimai, numatyta, kad valstybės
narės gali netaikyti 6 straipsnio, jei jos laikosi bendrųjų principų dėl darbuotojų saugos ir sveikatos apsaugos ir tenkina
tam tikras šioje nuostatoje išvardytas kartu taikomas sąlygas, ypač minėtos pastraipos b punkte numatytą sąlygą imtis priemonių
užtikrinti, kad joks darbuotojas nepatirtų nuostolių dėl to, kad jis nenori sutikti dirbti darbo, kurio vidutinė savaitės
trukmė viršija tos pačios direktyvos 6 straipsnio b punkte nustatytą maksimalią ribą.
Šiuo atveju aišku, kad nei Vokietijos Federacinė Respublika, kaip Teisingumo Teismas jau konstatavo 2003 m. rugsėjo 9 d. Sprendimo
Jaeger
(C‑151/02, Rink. p. I‑8389) 85 punkte ir minėto Sprendimo
Pfeiffer ir kt.
98 punkte, nei Saksonijos‑Anhalto žemė, kaip nurodė pagrindinę bylą nagrinėjantis teismas sprendime dėl prašymo priimti prejudicinį
sprendimą ir šiame procese pateikdamos rašytines pastabas patvirtino Vokietijos vyriausybė bei
Stadt Halle
, klostantis pagrindinės bylos aplinkybėms nebuvo pasinaudojusios šia galimybe taikyti nukrypti leidžiančias nuostatas, nes
aptariamu metu galiojusiose vidaus teisės nuostatose nebuvo jokios priemonės, kuri atitiktų Direktyvos 2003/88 22 straipsnio
1 dalies pirmą pastraipą arba kuri būtų skirta šiai nuostatai perkelti į vidaus teisę. Teisingumo Teismui šiuo aspektu pateikus
rašytinį klausimą,
Stadt Halle
pakartojo šią išvadą, o G. Fuβ ir Austrijos vyriausybė tokiam požiūriui pritarė.
Šiuo klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pažymi, kad šia Direktyvos 2003/88 22 straipsnio 1 dalies
pirmos pastraipos b punkte numatyta galimybe taikyti nukrypti leidžiančias nuostatas Saksonijos‑Anhalto žemė pasinaudojo vėliau
priimtuose teisės aktuose, skirtuose minėtai direktyvai perkelti į vidaus teisę šios žemės miestų ir savivaldybių įdarbintų
ugniagesių atžvilgiu. Tačiau šie teisės aktai įsigaliojo tik 2008 m. sausio 1 d., taigi vėliau, nei priimtas perkėlimo sprendimas.
Vadinasi, nesant nacionalinių priemonių, kuriomis būtų įgyvendinta Direktyvos 2003/88 22 straipsnio 1 dalies pirmoje pastraipoje
numatyta valstybių narių galimybė taikyti nukrypti leidžiančias nuostatas, nagrinėjant pagrindinę bylą ši nuostata neturi
reikšmės, todėl reikia atsižvelgti tik į šios direktyvos 6 straipsnio b punktą, kuriame įtvirtintas principas, kad valstybės
narės privalo laikytis maksimalaus vidutinio darbo laiko, kuris per kiekvieną septynių dienų laikotarpį negali viršyti 48 valandų.
Šiuo atžvilgiu reikia priminti, kad pagal SESV 267 straipsnyje įtvirtintą nacionalinių teismų ir Teisingumo Teismo bendradarbiavimo
procedūrą pastarasis turi pateikti nacionaliniam teismui naudingą atsakymą, kuris leistų šiam išspręsti nagrinėjamą bylą.
Tokiu atveju Teisingumo Teismui prireikus gali tekti performuluoti jam pateiktus klausimus. Be to, reikia priminti, kad Teisingumo
Teismas turi aiškinti visas Sąjungos teisės nuostatas, kurių reikia nacionaliniams teismams, kad jie išspręstų nagrinėjamas
bylas, net jei šios nuostatos nėra aiškiai nurodytos šių teismų Teisingumo Teismui pateiktuose klausimuose (šiuo klausimu
žr. 2007 m. kovo 8 d. Sprendimo
Campina
, C‑45/06, Rink. p. I‑2089, 30 ir 31 punktus; 2008 m. birželio 26 d. Sprendimo
Wiedemann ir Funk
, C‑329/06 ir C‑343/06, Rink. p. I‑4635, 45 punktą bei 2010 m. rugsėjo 2 d. Sprendimo
Kirin Amgen
, C‑66/09, Rink. p. I‑0000, 27 punktą).
Vadinasi, net jei formaliai žiūrint prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas apribojo savo klausimą Direktyvos 2003/88
22 straipsnio 1 dalies pirmos pastraipos b punkto aiškinimu, ši aplinkybė netrukdo Teisingumo Teismui pateikti jam visapusišką
Sąjungos teisės išaiškinimą, kuris gali būti naudingas sprendimui jo nagrinėjamoje byloje priimti, neatsižvelgiant į tai,
ar šis teismas apie tai užsiminė savo pateiktame klausime. Šiuo atžvilgiu Teisingumo Teismas turi iš visos nacionalinio teismo
pateiktos informacijos, ypač iš prašymo priimti prejudicinį sprendimą motyvuojamosios dalies, atrinkti aiškintinus Bendrijos
teisės klausimus, atsižvelgdamas į bylos dalyką (žr. 2010 m. sausio 12 d. Sprendimo
Wolf
, C‑229/08, Rink. p. I‑0000, 32 punktą ir nurodytą teismo praktiką).
Šiuo atveju iš sprendimo dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą matyti, kad pagrindinę bylą nagrinėjantis teismas mano,
jog Direktyvos 2003/88 22 straipsnio 1 dalies pirmos pastraipos b punkte numatyta sąlyga, pagal kurią turi būti užtikrinta,
kad darbuotojas nepatirtų nuostolių, taikoma tuo atveju, kai darbdavys, esant šią nuostatą įgyvendinančioms nacionalinėms
priemonėms, negavo darbuotojo sutikimo nukrypti nuo tos pačios direktyvos 6 straipsnio b punkto, todėl ši sąlyga
a

fortiori
taikoma, kai, kaip nagrinėjamomis aplinkybėmis, darbdavys, nors nėra jam tai leidžiančių vidaus teisės nuostatų, taiko tokią
nukrypti leidžiančią nuostatą, o atitinkamas darbuotojas tam prieštarauja, reikalaudamas laikytis minėto 6 straipsnio b punkto.
Todėl prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas mano, kad jei atitinkamas darbuotojas nepatyrė jokių nuostolių
dėl to, kad nesutiko dirbti darbo, kurio trukmė viršija Direktyvos 2003/88 6 straipsnio b punkte numatytą 48 valandų maksimalų
vidutinį savaitės darbo laiką, šios direktyvos nepažeidžia tai, kad darbdavys gali, remdamasis vidaus teise, nuspręsti darbuotoją
prieš jo valią perkelti į kitą tarnybą, kurioje laikomasi šioje nuostatoje įtvirtintos maksimalios ribos, jei tokiu perkėlimu
nutraukiamas šios nuostatos pažeidimas šio darbuotojo atžvilgiu.
Tokiomis aplinkybėmis, siekiant naudingai atsakyti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui, reikia performuluoti
pateiktus klausimus taip, kad šiais klausimais šis teismas iš esmės siekia sužinoti, ar Direktyvos 2003/88 6 straipsnio b punktą
reikia aiškinti taip, kad jam prieštarauja tokios nacionalinės teisės nuostatos, kokios nagrinėjamos pagrindinėje byloje,
pagal kurias viešojo sektoriaus darbdavys gali priverstinai perkelti į kitą tarnybą darbuotoją, operatyvinėje tarnyboje įdarbintą
ugniagesiu, dėl to, kad jis paprašė pastarojoje tarnyboje laikytis minėtoje nuostatoje numatyto maksimalaus vidutinio savaitės
darbo laiko, kai darbuotojas dėl tokio perkėlimo nepatiria jokių nuostolių.
Šiuo atžvilgiu reikia priminti, kad, kaip matyti iš minėtos Nutarties
Personalrat der Feuerwehr Hamburg
61 punkto, valstybinės priešgaisrinės apsaugos tarnybos operatyvinių grupių veikla, išskyrus tuos atvejus, kai yra išskirtinių
ypač pavojingų ir didelio masto aplinkybių, kuriomis siekis užtikrinti tinkamą tarnybų, būtinų visuomenės interesų apsaugai,
funkcionavimą turi laikinai tapti svarbesnis už operatyvinių ir gelbėjimo grupių darbuotojų saugos ir sveikatos apsaugos užtikrinimo
tikslą, t. y. aplinkybių, kurių nėra pagrindinėje byloje, patenka į Direktyvos 2003/88 taikymo sritį, todėl iš principo jos
6 straipsnio b punktu draudžiama nustatyti ilgesnį nei maksimalų 48 valandų savaitės darbo laiką, įskaitant budėjimo laikotarpius.
Vis dėlto šiuo atveju neginčijama, kad Saksonijos‑Anhalto žemės teisės nuostatomis, taikytinomis pagrindinės bylos aplinkybių
metu, ugniagesiams, kurie kaip G. Fuß dirbo šios žemės miestų ir savivaldybių operatyvinėje tarnyboje, buvo nustatytas Direktyvos 2003/88
6 straipsnio b punkte numatytą maksimalų vidutinį savaitės darbo laiką viršijantis darbo laikas.
Tokiomis aplinkybėmis, norint atsakyti į prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo klausimus, reikia nustatyti,
ar, kaip jis teigia, galima pripažinti, kad pažeistas Direktyvos 2003/88 6 straipsnio b punktas, tik jei atitinkamas darbuotojas
patyrė nuostolių, ir apibrėžti pasekmes, kurių kyla nacionaliniams teismams dėl galimo šios nuostatos pažeidimo.
Pirma, kalbant apie atitinkamo darbuotojo patirtų nuostolių svarbą, siekiant nustatyti, ar pažeistas Direktyvos 2003/88 6 straipsnio
b punktas, reikia priminti, kad, kaip matyti iš šio sprendimo 33 punkto, ši nuostata yra ypač svarbi Sąjungos socialinės teisės
norma, pagal kurią valstybės narės privalo numatyti 48 valandų maksimalų vidutinį savaitės darbo laiką, įskaitant viršvalandžius,
kaip tai aiškiai patikslinta minėtoje nuostatoje, nuo kurios, jei vidaus teisėje neįgyvendinta šios direktyvos 22 straipsnio
1 dalies pirma pastraipa, negalima nukrypti, kiek tai susiję su tokia ugniagesio veikla, kaip nagrinėjama pagrindinėje byloje.
Iš tiesų, kaip jau pasakyta šio sprendimo 34 punkte, valstybės narės ar socialiniai partneriai gali nukrypti tik nuo kelių
šioje direktyvoje išsamiai išvardytų nuostatų.
Direktyvos 2003/88 6 straipsnio b punktas yra paminėtas tik jos 17 straipsnio 1 dalyje, nors aišku, kad pastaroji nuostata
skirta veiklos sritims, kurios niekaip nesusijusios su ugniagesių veikla. Nors 17 straipsnio 3 dalies c punkto iii papunktyje
nurodoma veikla, susijusi „su nepertraukiamomis paslaugomis“, tarp kurių įvardytos būtent „<…> priešgaisrinės <...> apsaugos
paslaugos“, vis dėlto šia nuostata numatoma galimybė nukrypti ne nuo šios direktyvos 6 straipsnio, o nuo kitų jos nuostatų
(pagal analogiją žr. minėto Sprendimo
Pfeiffer ir kt.
97 punktą).
Kaip matyti jau iš šio sprendimo 35 ir 36 punktų, neginčijama, kad nei Vokietijos Federacinė Respublika, nei Saksonijos‑Anhalto
žemė nepasinaudojo galimybe taikyti nukrypti leidžiančias nuostatas, numatyta Direktyvos 2003/88 22 straipsnio 1 dalies pirmoje
pastraipoje, pagal kurią valstybės narės gali netaikyti jos 6 straipsnio, jei įvykdo tam tikras kartu taikomas sąlygas (pagal
analogiją žr. minėto Sprendimo
Pfeiffer ir kt.
98 punktą).
Tokiomis aplinkybėmis, siekiant užtikrinti visapusišką Direktyvos 2003/88 veiksmingumą, svarbu, kad valstybės narės neleistų
viršyti Direktyvos 2003/88 6 straipsnio b punkte nustatyto maksimalaus savaitės darbo laiko (minėto Sprendimo
Pfeiffer ir kt.
118 punktas).
Taigi, kaip Teisingumo Teismas jau yra nusprendęs, valstybės narės negali vienpusiškai apibrėžti minėtos nuostatos taikymo
srities, nustatydamos kokias nors darbuotojų teisės dirbti ne ilgiau kaip vidutiniškai 48 valandas per savaitę įgyvendinimo
sąlygas ir ribojimus (minėto Sprendimo
Pfeiffer ir kt.
99 punktas).
Todėl Direktyvos 2003/88 6 straipsnio b punkte nustatyto maksimalaus vidutinio savaitės darbo laiko viršijimas savaime yra
šios nuostatos pažeidimas ir nebūtina įrodyti, kad padaryta kokių nors konkrečių nuostolių. Nesant nacionalinės teisės priemonės,
kuria įgyvendinama tos pačios direktyvos 22 straipsnio 1 dalies pirmoje pastraipoje numatyta galimybė taikyti nukrypti leidžiančias
nuostatas, šioje nuostatoje vartojama sąvoka „nuostoliai“ neturi jokios reikšmės aiškinant ir taikant 6 straipsnio b punktą.
Iš tiesų, kaip matyti iš šio sprendimo 32 punkto, kadangi Direktyva 2003/88 siekiama užtikrinti darbuotojų saugą ir sveikatos
apsaugą, suteikiant jiems pakankamai poilsio, Sąjungos teisės aktų leidėjas mano, kad dėl minėtame 6 straipsnio b punkte numatyto
maksimalaus vidutinio savaitės darbo laiko viršijimo, dėl kurio darbuotojas netenka tokio poilsio, jis savaime patiria nuostolių,
nes tuo padaroma žalos jo saugai ir sveikatai.
Vadinasi, tokiomis nacionalinės teisės nuostatomis, kokios nagrinėjamos pagrindinėje byloje, kuriomis numatytas darbuotojo,
įdarbinto ugniagesiu operatyvinėje tarnyboje, darbo laikas viršija Direktyvos 2003/88 6 straipsnio b punkte nustatytą maksimalią
ribą, pažeidžiama ši nuostata, ir nebūtina nustatyti, ar darbuotojas patyrė specifinių nuostolių.
Antra, kalbant apie tokio Direktyvos 2003/88 6 straipsnio b punkto pažeidimo pasekmes nacionaliniams teismams, reikia priminti,
kad iš nusistovėjusios Teisingumo Teismo praktikos matyti, jog visais atvejais, kai direktyvos nuostatos, sprendžiant iš jų
turinio, yra besąlyginės ir pakankamai aiškios, asmenys gali jomis remtis valstybės, kaip darbdavės, atžvilgiu, ypač jei ji
laiku neperkėlė šios direktyvos į nacionalinę teisę arba ją perkėlė klaidingai (šiuo klausimu žr. 1986 m. vasario 26 d. Sprendimo
Marshall
, 152/84, Rink. p. 723, 46 ir 49 punktus bei 2009 m. balandžio 23 d. Sprendimo
Angelidaki ir kt.
, C‑378/07–C‑380/07, Rink. p. I‑3071, 193 ir 194 punktus).
Direktyvos 2003/88 6 straipsnio b punktas atitinka šiuos kriterijus, kadangi valstybės narės juo vienareikšmiškai įpareigojamos
pasiekti tikslų rezultatą, kuris nėra susietas su jokia juo nustatytos normos, pagal kurią maksimalus vidutinis savaitės darbo
laikas, įskaitant viršvalandžius, yra 48 valandos, taikymo sąlyga (šiuo klausimu žr. minėto Sprendimo
Pfeiffer ir kt.
104 punktą).
Šiuo aspektu, net jei Direktyvos 2003/88 22 straipsnio 1 dalies pirma pastraipa valstybėms narėms leidžiama nukrypti nuo jos
6 straipsnio nuostatų, tai nekeičia šio straipsnio b punkto tikslaus ir besąlygiško pobūdžio. Iš tiesų valstybės narės gali
netaikyti šio 6 straipsnio, tik jei laikosi visų minėto 22 straipsnio 1 dalies pirmoje pastraipoje išvardytų sąlygų, ir taip
įmanoma nustatyti minimalią apsaugą, kuri bet kuriuo atveju turi būti įgyvendinta (šiuo klausimu žr. minėto Sprendimo
Pfeiffer ir kt.
105 punktą).
Todėl Direktyvos 2003/88 6 straipsnio b punktas atitinka visas tiesioginio veikimo sąlygas (šiuo klausimu žr. minėto Sprendimo
Pfeiffer ir kt.
106 punktą).
Vadinasi, kadangi klostantis pagrindinės bylos aplinkybėms Direktyvos 93/104 perkėlimo į vidaus teisę terminas jau buvo pasibaigęs,
o Saksonijos‑Anhalto žemė tuo metu nebuvo šios direktyvos perkėlusi į savo vidaus teisę, kiek tai susiję su operatyvinėje
tarnyboje įdarbintais ugniagesiais, tokioje tarnyboje
Stadt Halle
įdarbintas darbuotojas, koks yra G. Fuß, turi teisę tiesiogiai remtis Direktyvos 2003/88 6 straipsnio b punkto nuostatomis,
reikalaudamas, kad šis viešasis darbdavys gerbtų šia nuostata garantuojamą teisę į tai, kad vidutinis savaitės darbo laikas
neviršytų 48 valandų.
Šiuo atžvilgiu reikia patikslinti, jog ši nuostata yra tiesioginio veikimo, todėl ji privaloma visoms valstybių narių institucijoms,
t. y. ne tik nacionaliniams teismams, bet ir visiems administracijos organams, įskaitant decentralizuotas valdžios institucijas,
pavyzdžiui, federacines žemes, miestus ir savivaldybes, ir šios valdžios institucijos privalo ją taikyti (šiuo klausimu žr.
1989 m. birželio 22 d. Sprendimo
Costanzo
, 103/88, Rink. p. 1839, 30–33 punktus).
Pagrindinėje byloje
Stadt Halle
mano, kad, G. Fuß paprašius darbdavio laikytis Direktyvos 2003/88 6 straipsnio b punkte numatyto maksimalaus savaitės darbo
laiko, atliktas priverstinis jo perkėlimas į kitą tarnybą, kurioje šios maksimalios ribos laikomasi, užtikrina visišką šios
direktyvos taikymą G. Fuß, nes šiuo perkėlimu nutraukiamas Sąjungos teisės pažeidimas jo atžvilgiu.
Šiuo klausimu pakanka priminti, kad pagal nusistovėjusią Teisingumo Teismo praktiką nacionaliniai teismai ir administraciniai
organai privalo taikyti visą Sąjungos teisę ir ginti pagal ją suteikiamas asmenų teises, ir prireikus netaikyti bet kurios
jai prieštaraujančios nacionalinės teisės nuostatos (šiuo klausimu žr. minėto Sprendimo
Costanzo
33 punktą ir 2007 m. sausio 11 d. Sprendimo
ITC
, C‑208/05, Rink. p. I‑181, 68 ir 69 punktus bei nurodytą teismų praktiką).
Šiuo atžvilgiu svarbu, kad teisių, kurios darbuotojams tiesiogiai suteiktos Direktyvos 2003/88 6 straipsnio b punktu, naudingas
poveikis būtų visiškai užtikrintas vidaus teisės sistemoje (žr. minėto Sprendimo
Dellas ir kt.
53 punktą).
Tačiau reikia pripažinti, kad toks priverstinis perkėlimas, koks nagrinėjamas pagrindinėje byloje, operatyvinėje tarnyboje
įdarbinto ugniagesio, koks yra G. Fuß, teisę į 48 valandų maksimalų savaitės darbo laiką šiame darbe, suteiktą Direktyvos 2003/88
6 straipsnio b punktu ir pripažintą minėtoje Teisingumo Teismo nutartyje
Personalrat der Feuerwehr Hamburg
, daro beprasmę, todėl tokia priemonė anuliuoja šios nuostatos naudingą poveikį šiam darbuotojui. Tad akivaizdu, kad minėta
priemonė neužtikrina nei visiško minėto Direktyvos 2003/88 6 straipsnio b punkto taikymo, nei darbuotojų teisių pagal šią
nuostatą apsaugos atitinkamoje valstybėje narėje.
Be to, kaip Komisija teisingai nurodė, pagrindinė teisė į veiksmingą teisminę apsaugą, garantuojama Europos Sąjungos pagrindinių
teisių chartijos, kuri pagal ES sutarties 6 straipsnio 1 dalies pirmą pastraipą turi „tokią pačią teisinę galią kaip Sutartys“,
47 straipsniu, būtų iš esmės paveikta, jei darbdavys, reaguodamas į darbuotojo skundą ar kreipimąsi į teismą, siekiant garantuoti,
kad būtų laikomasi direktyvos, skirtos jo saugai užtikrinti ir sveikatai apsaugoti, turėtų teisę imtis tokių priemonių, kokios
nagrinėjamos pagrindinėje byloje. Iš tiesų, nuogąstaudami dėl tokių retorsijos priemonių, kurių negalima apskųsti teisinėmis
priemonėmis, darbuotojai, save laikantys nukentėjusiais nuo darbdavio taikomos priemonės, gali vengti teisme ginti savo teises,
o tai rimtai pakenktų direktyva siekiamo tikslo įgyvendinimui (pagal analogiją žr. 1998 m. rugsėjo 22 d. Sprendimo
Coote
, C‑185/97, Rink. p. I‑5199, 24 ir 27 punktus).
Todėl į pateiktus klausimus reikia atsakyti, kad Direktyvos 2003/88 6 straipsnio b punktą reikia aiškinti taip: jam prieštarauja
tokios nacionalinės teisės nuostatos, kokios nagrinėjamos pagrindinėje byloje, pagal kurias viešojo sektoriaus darbdavys gali
priverstinai perkelti į kitą tarnybą darbuotoją, operatyvinėje tarnyboje įdarbintą ugniagesiu, dėl to, kad jis paprašė pastarojoje
tarnyboje laikytis minėtoje nuostatoje numatyto maksimalaus vidutinio savaitės darbo laiko. Aplinkybė, kad toks darbuotojas
dėl šio perkėlimo nepatiria jokių specifinių nuostolių, be tų, kuriuos lemia minėto 6 straipsnio b punkto pažeidimas, šiuo
atveju neturi jokios reikšmės.

Dėl bylinėjimosi išlaidų
Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo
nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo
Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.
Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (antroji kolegija) nusprendžia:
2003 m. lapkričio 4 d. Europos Parlamento ir Tarybos Direktyvos 2003/88/EB dėl tam tikrų darbo laiko organizavimo aspektų
6 straipsnio b punktą reikia aiškinti taip: jam prieštarauja tokios nacionalinės teisės nuostatos, kokios nagrinėjamos pagrindinėje
byloje, pagal kurias viešojo sektoriaus darbdavys gali priverstinai perkelti į kitą tarnybą darbuotoją, operatyvinėje tarnyboje
įdarbintą ugniagesiu, dėl to, kad jis paprašė pastarojoje tarnyboje laikytis minėtoje nuostatoje numatyto maksimalaus vidutinio
savaitės darbo laiko. Aplinkybė, kad toks darbuotojas dėl šio perkėlimo nepatiria jokių specifinių nuostolių, be tų, kuriuos
lemia minėto 6 straipsnio b punkto pažeidimas, šiuo atveju neturi jokios reikšmės.
Parašai.
*
Proceso kalba: vokiečių.