CELEX: 62005CJ0356
Mehāniskā transportlīdzekļa īpašnieka civiltiesiskās atbildības obligātā apdrošināšana
Direktīvas 72/166/EEK, 84/5/EEK un 90/232/EEK
Transportlīdzekļa pasažieriem nodarīts kaitējums
Transportlīdzekļa daļa, kas nav iekārtota pasažieru pārvadāšanai sēdus stāvoklī

1       Lūgums sniegt prejudiciālo nolēmumu ir par Padomes 1990. gada 14. maija Trešās direktīvas 90/232/EEK par dalībvalstu tiesību
aktu tuvināšanu attiecībā uz [mehānisko] transportlīdzekļu īpašnieku civiltiesiskās atbildības apdrošināšanu (OV L 129, 33. lpp.;
turpmāk tekstā – “Trešā direktīva”) 1. panta interpretāciju.
2       Šis lūgums iesniegts saistībā ar strīdu starp Fareli [
Farrel
] un Vītiju [
Whitty
],
Minister for the Environment
[Vides ministrs], Īriju un
Attorney General
[Ģenerālprokurors] (turpmāk tekstā – “Īrija”), kā arī
Motor Insurers Bureau of Ireland
[Īrijas Transportlīdzekļu apdrošinātāju birojs]
(MIBI)
(turpmāk tekstā – “
MIBI
”).

Atbilstošās tiesību normas

Kopienu tiesiskais regulējums
3       Atbilstoši Padomes 1972. gada 24. aprīļa Direktīvas 72/166/EEK par dalībvalstu tiesību aktu tuvināšanu attiecībā uz civiltiesiskās
atbildības apdrošināšanu saistībā ar mehānisko transportlīdzekļu izmantošanu un attiecībā uz kontroli saistībā ar pienākumu
apdrošināt šādu atbildību (OV L 103, 1. lpp.), kurā grozījumi izdarīti ar Trešo direktīvu (turpmāk tekstā – “Pirmā direktīva”),
1. pantam ““transportlīdzeklis” ir jebkurš mehāniskais transportlīdzeklis, kas paredzēts braukšanai pa sauszemi un ko dzen
uz priekšu mehāniskā enerģija, un kas nav sliežu transports, un jebkurš treilers [jebkura piekabe], neatkarīgi no tā, vai
ir piekabināts [piekabināta]”.
4       Pirmās direktīvas 3. panta 1. punktā ir paredzēts:
“Katra dalībvalsts [..] veic visus vajadzīgos pasākumus, lai nodrošinātu to, ka civiltiesiskā atbildība par to transportlīdzekļu
lietošanu, kas parasti atrodas tās teritorijā, ir apdrošināta. Sedzamās atbildības apjomu un apdrošināšanas seguma noteikumus
nosaka, pamatojoties uz tā apmēriem [šiem pasākumiem].”
5       Padomes 1983. gada 30. decembra Otrās direktīvas 84/5/EEK par dalībvalstu tiesību aktu tuvināšanu attiecībā uz [mehānisko]
transportlīdzekļu īpašnieku civiltiesiskās atbildības apdrošināšanu (OV 1984, L 8, 17. lpp.), kurā grozījumi izdarīti ar Trešo
direktīvu (turpmāk tekstā – “Otrā direktīva”), 1. panta 4. punkta pirmajā un trešajā daļā ir noteikts:
“Katra dalībvalsts izveido vai pilnvaro iestādi, kas sniegtu kompensāciju vismaz obligātās apdrošināšanas līmenī par kaitējumu
īpašumam vai miesas bojājumiem negadījumos, kurus izraisījuši neidentificēti transportlīdzekļi vai transportlīdzekļi, kam
nav nokārtota 1. punktā paredzētā apdrošināšana. Šis noteikums neierobežo dalībvalstu tiesības ņemt vērā [uzskatīt] minētās
iestādes kompensācijas kā subsidētas vai nesubsidētas [par papildu vai cita veida kompensācijām], un tiesības izstrādāt noteikumus,
lai kārtotu atlīdzības prasījumu starp minēto iestādi un personu vai personām, kas atbild par negadījumu, un citiem apdrošinātājiem
vai sociālā nodrošinājuma iestādēm, kuras pieprasa atlīdzināt cietušajam par to pašu negadījumu. Tomēr dalībvalstis var neatļaut
iestādei izmaksāt kompensāciju cietušām personām, ja konstatē, ka atbildīgā persona ir maksātnespējīga vai atsakās maksāt
[Tomēr dalībvalstis nevar atļaut iestādei izvirzīt nosacījumu kompensācijas izmaksai, saskaņā ar kuru cietušajai personai
jāpierāda, ka atbildīgā persona nespēj vai atsakās maksāt].
[..]
Tomēr dalībvalstis var nepieļaut [noteikt, ka] minētajai iestādei izmaksāt [nav jāmaksā] kompensāciju [kompensācija] personām,
kas apzināti reģistrējušas [brīvprātīgi iekāpušas] transportlīdzekli [transportlīdzeklī], kurš radījis kaitējumus [kaitējumu]
vai traumas [miesas bojājumus], ja iestāde var pierādīt, ka personas ir zinājušas, ka tas nav apdrošināts.”
6       Saskaņā ar Otrās direktīvas 2. panta 1. punktu:
“Katra dalībvalsts veic vajadzīgos pasākumus, lai nodrošinātu to, ka jebkuri likumos [tiesību aktos] paredzētie vai līgumā
noteiktie noteikumi, kas iekļauti apdrošināšanas polisē, kura izsniegta saskaņā ar [Pirmās direktīvas] 3. panta 1. punktu,
un kas transportlīdzekļu lietošanas vai vadīšanas apdrošināšanu neattiecina uz [un kas apdrošināšanu neattiecina uz gadījumiem,
kad transportlīdzekli lietoja vai vadīja]:
–       personām [personas], kam nav tiešu vai netiešu atļauju [tiešas vai netiešas atļaujas to darīt],
vai
–       personām [personas], kam nav attiecīgā transportlīdzekļa vadītāja apliecības,
vai
–       personām [personas], kuras ir pārkāpušas obligātās tehniskās prasības attiecībā uz attiecīgā transportlīdzekļa stāvokli un
drošību,
piemērojot [Pirmās direktīvas] 3. panta 1. punktu, tiktu uzskatīti par spēkā neesošiem attiecībā uz prasījumiem, ko iesniedz
trešās personas, kuras ir negadījumā cietušie.
Tomēr noteikumus vai atrunas, kas minētas pirmajā ievilkumā, var vērst pret personām, kuras apzināti reģistrējušas [brīvprātīgi
iekāpušas] transportlīdzekli [transportlīdzeklī], kas radījis kaitējumus [kaitējumu] vai traumas [miesas bojājumus], ja apdrošinātājs
var pierādīt, ka personas ir zinājušas, ka transportlīdzeklis ir zagts.
Dalībvalstīm ir tiesības nepiemērot pirmās daļas noteikumus negadījumiem, kas notikuši to teritorijā, ciktāl cietušais par
zaudējumiem var saņemt kompensāciju no sociālā nodrošinājuma iestādes.”
7       Trešās direktīvas preambulas otrajā līdz piektajā apsvērumā ir paredzēts:
“tā kā [Pirmās direktīvas] 3. pants nosaka to, ka dalībvalstīm jāveic visi pasākumi, kas vajadzīgi, lai nodrošinātu to, ka
civiltiesiskā atbildība attiecībā uz to transportlīdzekļu lietošanu, kas parasti atrodas tās teritorijā, būtu apdrošināta;
tā kā saskaņā ar šiem pasākumiem būtu jānosaka sedzamās atbildības apjoms un apdrošināšanas seguma noteikumi;
tā kā [Otrā direktīva] ir ievērojami samazinājusi atšķirības starp civiltiesiskās atbildības obligātās apdrošināšanas līmeni
un saturu dalībvalstīs; tā kā šajā apdrošināšanā joprojām ir ievērojamas atšķirības attiecībā uz apdrošināšanas segumu;
tā kā ceļu satiksmes negadījumā cietušajām personām būtu jāgarantē līdzvērtīga attieksme neatkarīgi no tā, kurā vietā Kopienā
negadījumi notikuši;
tā kā dažās dalībvalstīs jo īpaši ir nepilnības transportlīdzekļa pasažieru obligātajā apdrošināšanā; tā kā, lai pasargātu
šo iespējamo cietušo mazāk aizsargāto kategoriju, būtu jāparedz daži iztrūkstošie noteikumi.”
8       Trešās direktīvas 1. pantā ir noteikts:
“Neskarot [Otrās direktīvas] 2. panta 1. punkta otro daļu, [Pirmās direktīvas] 3. panta 1. punktā minētā apdrošināšana ietver
atbildību par transportlīdzekļa lietošanas rezultātā radītiem miesas bojājumiem visiem pasažieriem, izņemot vadītāju.
Šajā direktīvā “transportlīdzeklis” ir jebkurš transportlīdzeklis, kas definēts [Pirmās direktīvas] 1. pantā.”
9       Saskaņā ar Trešās direktīvas 6. panta 2. punktu Īrijai minētās direktīvas 1. panta prasības attiecībā uz motociklu aizmugurējā
sēdekļa pasažieriem jāizpilda līdz 1998. gada 31. decembrim, bet 1. panta prasības attiecībā uz pārējiem transportlīdzekļiem
– līdz 1995. gada 31. decembrim.

Valsts tiesiskais regulējums
10     No iesniedzējtiesas lēmuma izriet, ka atbilstošo tiesisko regulējumu veido 5. un 56. iedaļa un 65. iedaļas 1. punkta a) apakšpunkts
1961. gada Ceļu satiksmes likumā (
Road Traffic Act 1961
), redakcijā, kas bija spēkā pamata lietas faktu rašanās laikā (turpmāk tekstā – “1961. gada likums”), kā arī 6. pants ministra
1962. gada noteikumos par obligāto apdrošināšanu ceļu satiksmes jomā [(
Road Traffic
) (
Compulsory Insurance
)
Regulations 1962
] ar attiecīgiem grozījumiem.
11     Iesniedzējtiesa precizē, ka saskaņā ar šo regulējumu personai, kas izmanto transportlīdzekli satiksmē, ir jābūt apstiprinātai
apdrošināšanas polisei, kas segtu jebkādu atbildību par tādām personām nodarītajiem miesas bojājumiem, kuras braukušas transportlīdzeklī
un kas nav personas, uz kurām attiecas izņēmums. Personas, uz kurām attiecas izņēmums, ir tās, kas prasa atlīdzināt kaitējumu,
ja tā nodarīšanas laikā šīs personas bija atradušās transportlīdzeklī, kura tips neatbilst ministra noteikumos paredzētajiem.
Attiecībā uz šiem kompetenta ministra noteiktajiem transportlīdzekļiem pastāv pienākums iegūt civiltiesiskās atbildības obligāto
apdrošināšanu par kaitējumu, kurš nodarīts personām, kuras braukušas šajos transportlīdzekļos. Tomēr šim ministram nav pilnvaru
attiecināt šo apdrošināšanas pienākumu arī uz kaitējumu, kurš nodarīts personām, kuras braukušas transportlīdzekļa daļā, kuru
nav paredzēts aprīkot ar pasažieru sēdekļiem un kura nav aprīkota ar tiem.
Pamata prāvas fakti un prejudiciālie jautājumi
12     Farele ir cietusi ceļu satiksmes negadījumā 1996. gada 26. janvārī. Viņa brauca autofurgonā, kas nebija nedz paredzēts, nedz
aprīkots pasažieru pārvadāšanai aizmugurējā daļā. Vītijs, šā autofurgona īpašnieks un vadītājs, zaudēja kontroli pār viņa
transportlīdzekli, kas ietriecās sienā. Tā kā transportlīdzeklis nebija aprīkots ar sēdekļiem aizmugurējā daļā, negadījuma
brīdī Farele sēdēja uz autofurgona grīdas.
13     Tā kā atklājās, ka Vītijs nebija apdrošināts, Farele vērsusies
MIBI
ar lūgumu izmaksāt kompensāciju saskaņā ar vienošanos, kas noslēgta starp šo organizāciju un
Minister for the Environment
1988. gadā (turpmāk tekstā – “Vienošanās”). Ar šo vienošanos
MIBI
apņēmās izmaksāt kompensāciju cietušajiem ceļu satiksmes negadījumos, kuros iesaistītie vadītāji nav ieguvuši 1961. gada
likumā prasīto obligāto apdrošināšanu.
14
MIBI
tomēr atteicās izmaksāt kompensāciju Farelei, pamatojot atteikumu ar to, ka viņa bija braukusi transportlīdzekļa daļā, kuru
nebija paredzēts aprīkot ar sēdekļiem pasažieru pārvadāšanai un kura nebija aprīkota ar tiem. Tas uzskatīja, ka līdz ar to
atbildība par prasītājai nodarītajiem miesas bojājumiem nav tāda atbildība, attiecībā uz kuru 1961. gada likums paredz obligāto
apdrošināšanu. Tātad Vienošanās neesot piemērojama un
MIBI
neesot pienākuma nedz izmaksāt kompensāciju prasītājai, nedz izpildīt spriedumu, kas taisīts lietā pret Vītiju.
15     1997. gada septembrī Farele cēla prasību pret atbildētājiem pamata lietā. 2001. gada jūlijā viņa panāca Vītijam nelabvēlīga
sprieduma taisīšanu. Nodarīto zaudējumu novērtēšana tika atlikta līdz lēmuma pieņemšanai pēc būtības. Lai gan Farele vēlējās
iegūt apstiprinošu spriedumu, kurā tiktu norādīts, ka ar negadījuma brīdī spēkā esošajiem valsts transpozīcijas pasākumiem
netika pareizi īstenoti atbilstošie Pirmās un Trešās direktīvas noteikumi, it īpaši Trešās direktīvas 1. pants,
MIBI
un Īrija nepiekrita tam, ka minētais pants ir bijis nepareizi transponēts ar šiem pasākumiem, un šī dalībvalsts uzskatīja,
ka Trešā direktīva ļauj neattiecināt civiltiesiskās atbildības obligāto apdrošināšanu uz personām, kas atrodas tādā transportlīdzekļa
ar mehānisko piedziņu daļā, kuru nav paredzēts aprīkot ar sēdekļiem pasažieru pārvadāšanai un kura nav aprīkota ar tiem.
16     Šajos apstākļos
High Court
nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:
“1)      Vai, sākot ar 1995. gada 31. decembri – datumu, līdz kuram Īrijai bija jātransponē Trešās direktīvas [..] noteikumi attiecībā
uz transportlīdzekļu, kas nav motocikli, pasažieriem – atbilstoši Trešās direktīvas 1. pantam Īrijai ir pienākums noteikt,
ka civiltiesiskā atbildība ir obligāti apdrošināma attiecībā uz miesas bojājumu nodarīšanu personām, kuras braukušas mehāniskā
transportlīdzekļa daļā, kuru nav paredzēts aprīkot ar pasažieru sēdekļiem un kura nav aprīkota ar tiem?
2)      Ja atbilde uz pirmo jautājumu ir apstiprinoša – vai Trešās direktīvas 1. pantā privātpersonām piešķirtas tiesības, uz kurām
tās var tieši atsaukties valsts tiesās?”

Par prejudiciālajiem jautājumiem

Par pirmo jautājumu
17     Ar savu pirmo jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vēlas noskaidrot, vai Trešās direktīvas 1. pants ir jāinterpretē tādējādi,
ka tas nepieļauj valsts tiesisko regulējumu, saskaņā ar kuru mehānisko transportlīdzekļu īpašnieku civiltiesiskās atbildības
obligātā apdrošināšana neattiecas uz atbildību par tādām personām nodarītajiem miesas bojājumiem, kuras braukušas mehāniskā
transportlīdzekļa daļā, kuru nav paredzēts aprīkot ar pasažieru sēdekļiem un kura nav aprīkota ar tiem.
18     Farele un Eiropas Kopienu Komisija būtībā uzskata, ka Trešās direktīvas 1. pants prasa, lai visās dalībvalstīs obligātā apdrošināšana
attiektos uz tādām personām nodarīto kaitējumu, kuras braukušas transportlīdzekļa daļā, kura nav paredzēta pasažieru pārvadāšanai
un kura šajā sakarā nav aprīkota ar sēdekļiem.
19     Īrijai, kuru atbalsta
MIBI
, ir pretējs viedoklis. Šī dalībvalsts norāda, ka, pirmkārt, tā kā “pasažiera” jēdziens nav definēts Trešajā direktīvā, noteikt,
kādas transportlīdzeklī braucošas personas ir uzskatāmas par pasažieriem šīs direktīvas mērķiem, ir dalībvalstu kompetencē
un ka, otrkārt, šī direktīva neuzliek dalībvalstīm pienākumu nodrošināt obligāto apdrošināšanu attiecībā uz tādām personām
nodarītajiem miesas bojājumiem, kuras braukušas jebkurā transportlīdzekļa daļā, kuru nav paredzēts aprīkot ar sēdekļiem.
20     Šī valsts piebilst, ka šo ierobežojošo pieeju attaisno vēlme nodrošināt saskanību ar ceļu satiksmes tiesisko regulējumu, ņemot
vērā, ka, attiecinot uz šādām personām obligātās apdrošināšanas garantiju, tiktu apdrošināta apzināti bīstama uzvedība. Turklāt
šī valsts uzskata, ka šī pieeja atbilst Padomes un Komisijas kopīgajam paziņojumam, kas ietverts Padomes sēdes protokolā,
tai pieņemot kopējo nostāju par Trešās direktīvas projektu. Saskaņā ar šo protokolu Padome un Komisija ir paziņojušas, ka
Trešās direktīvas 1. pants neskar dalībvalstu tiesību aktu noteikumus par kompensācijas piešķiršanu pasažierim, kas ir atbildīgs
par negadījumu, pasažierim, kura dēļ tiek pārsniegts atļautais pasažieru skaits, vai pasažierim, ko pārvadā transportlīdzeklī,
kurš nav paredzēts personu, kas nav vadītājs, pārvadāšanai.
21     Īrijas argumentiem nevar piekrist.
22     Jāatzīst, ka atbilstoši Trešās direktīvas 1. panta formulējumam obligātā apdrošināšana ietver atbildību par transportlīdzekļa
lietošanas rezultātā radītiem miesas bojājumiem visiem pasažieriem, izņemot vadītāju.
23     Tā kā šis pants neapšaubāmi attiecina apdrošināšanu uz visiem pasažieriem, Īrijas argumentu varētu atbalstīt tikai tiktāl,
ciktāl personas, kas brauc transportlīdzeklī, kurš nav paredzēts to pārvadāšanai, nav uzskatāmas par “pasažieriem”.
24     Cietušo personu, kas atradušās transportlīdzeklī, kurš nebija nedz paredzēts to pārvadāšanai, nedz aprīkots šim nolūkam, neiekļaušana
jēdzienā “pasažieris” un tātad arī apdrošināšanas segumā būtu pretrunā Kopienu tiesiskā regulējuma mērķiem. Atbilstoši Trešās
direktīvas preambulas ceturtajam un piektajam apsvērumam šā tiesiskā regulējuma mērķis cita starpā ir paredzēt noteikumus,
lai novērstu dažās dalībvalstīs pastāvošās nepilnības mehānisko transportlīdzekļu pasažieru obligātajā apdrošināšanā, un pasargāt
šo iespējamo cietušo mazāk aizsargāto kategoriju, kā arī ceļu satiksmes negadījumā cietušajām personām garantēt līdzvērtīgu
attieksmi neatkarīgi no tā, kurā vietā Kopienā negadījumi notikuši.
25     Turklāt šo interpretāciju apstiprina Tiesas judikatūra. Tiesa jau ir nospriedusi, ka Pirmā un Otrā direktīva nav uzlikušas
pienākumu pirms 1995. gada 31. decembra, t.i., pirms Īrijai noteiktā Trešās direktīvas transponēšanas termiņa beigām, paredzēt,
ka obligātā apdrošināšana attiecas uz tādiem pasažieriem nodarītajiem miesas bojājumiem, ko pārvadā transportlīdzekļa daļā,
kura nav iekārtota pasažieru pārvadāšanai sēdus stāvoklī. Tiesa tomēr norādījusi, ka ar Trešās direktīvas 1. pantu no minētā
datuma attiecināta Pirmās direktīvas 3. panta 1. punktā, kas precizēts un papildināts ar Otro direktīvu, noteiktā obligātā
apdrošināšana uz miesas bojājumiem, kuri nodarīti pasažieriem, kas nav vadītājs (2002. gada 14. oktobra rīkojums lietā C‑158/01
Withers
,
Recueil
, I‑8301. lpp., 20. un 21. punkts).
26     Turklāt, kā tas izriet no šīs judikatūras, tad, kad Tiesa izteikusies par miesas bojājumiem, kas nodarīti personām, kurus
pārvadā transportlīdzekļa daļā, kura nav iekārtota pasažieru pārvadāšanai sēdus stāvoklī, tā uzskatījusi šīs personas par
“pasažieriem” neatkarīgi no tā, kurā transportlīdzekļa daļā viņi tika pārvadāti (šajā sakarā skat. iepriekš minēto rīkojumu
lietā
Withers
, 21. punkts).
27     Turklāt Kopienu tiesiskais regulējums skaidri paredz izņēmumus no pienākuma pasargāt negadījumos cietušos. Šie izņēmumi ir
paredzēti Otrās direktīvas 1. panta 4. punkta trešajā daļā un 2. panta 1. punktā.
28     Tomēr Kopienu likumdevējs nav paredzējis izņēmumu attiecībā uz atsevišķu personu kategoriju – iespējamiem cietušajiem ceļu
satiksmes negadījumos, kas atradušies transportlīdzekļa daļā, kura nav nedz paredzēta viņu pārvadāšanai, nedz aprīkota šim
nolūkam. Šajos apstākļos šīs personas nevar izslēgt no “pasažieru” jēdziena un tātad arī no apdrošināšanas seguma, ko garantē
Kopienu tiesiskais regulējums.
29     Ņemot vērā, ka, pirmkārt, iespēja atkāpties no pienākuma pasargāt negadījumos cietušos ir definēta un ierobežota Kopienu tiesību
normās un ka, otrkārt, iepriekš minēto mērķu sasniegšanai ir nepieciešama vienveidīga pieeja pasažieru apdrošināšanai Kopienu
līmenī, dalībvalstis nevar ieviest papildu ierobežojumus attiecībā uz pasažieru obligāto apdrošināšanu.
30     Līdz ar to valsts tiesiskais regulējums nevar sašaurināt “pasažiera” jēdzienu un tādējādi liegt apdrošināšanas segumu personām,
kam atbilstoši Pirmajai, Otrajai un Trešajai direktīvai ir tiesības uz tāda kaitējuma kompensāciju, kas nodarīts ar mehāniskajiem
transportlīdzekļiem.
31     Jāpiebilst, ka valsts likumdevēja pieņemto ierobežojošo pieeju nevar arī pamatot ar šā sprieduma 20. punktā minēto Padomes
un Komisijas kopīgo paziņojumu. No pastāvīgās judikatūras izriet, ka tad, ja Padomes sēdes protokolā ietvertais paziņojums
nav atspoguļots atvasināto tiesību noteikuma tekstā, uz to nevar atsaukties, veicot minētā noteikuma interpretāciju (1991. gada
26. februāra spriedums lietā C‑292/89
Antonissen
,
Recueil
, I‑745. lpp., 18. punkts; 2000. gada 8. jūnija spriedums lietā C‑375/98
Epson Europe
,
Recueil
, I‑4243. lpp., 26. punkts, un 2006. gada 10. janvāra spriedums lietā C‑402/03
Skov
un
Bilka
, Krājums, I‑199. lpp., 42. punkts).
32     Tāpat ir jāatgādina, ka pienākums apdrošināt pasažierus atšķiras no pasažieru kompensācijas tiesību apjoma gadījumā, ja tie
cieš transportlīdzekļu izraisītajā negadījumā. Pirmo garantē un definē Kopienu tiesiskais regulējums, savukārt otro būtībā
reglamentē valsts tiesības.
33     Šajā sakarā Tiesa jau ir nospriedusi, ka Pirmā, Otrā un Trešā direktīva neparedz saskaņot dalībvalstīs pastāvošās civiltiesiskās
atbildības sistēmas un ka atbilstoši pašlaik spēkā esošajām Kopienu tiesībām dalībvalstis var brīvi noteikt civiltiesiskās
atbildības sistēmu, kas piemērojama transportlīdzekļu ceļu satiksmes negadījumiem. Tomēr dalībvalstīm ir jānodrošina, ka civiltiesiskā
atbildība, kas piemērojama atbilstoši to tiesību normām, ir apdrošināta atbilstoši minēto triju direktīvu noteikumiem (2000. gada
14. septembra spriedums lietā C‑348/98
Mendes Ferreira
un
Delgado Correia Ferreira
,
Recueil
, I‑6711. lpp., 23. un 29. punkts, kā arī 2005. gada 30. jūnija spriedums lietā C‑537/03
Candolin
u.c., Krājums, I‑5745. lpp., 24. punkts).
34     Turklāt no šīs judikatūras izriet, ka dalībvalstīm jāīsteno sava kompetence šajā jomā, ievērojot Kopienu tiesības un it īpaši
Trešās direktīvas 1. pantu, un ka valsts tiesību normas, ar kurām tiek noteikta zaudējumu atlīdzība transportlīdzekļa ceļu
satiksmes negadījumos cietušajiem, nevar atņemt minētajam pantam lietderīgo iedarbību (šajā sakarā skat. 1996. gada 28. marta
spriedumu lietā C‑129/94
Ruiz Bernáldez
,
Recueil
, I‑1829. lpp., 19. punkts, kā arī iepriekš minēto spriedumu lietā
Candolin
u.c., 27. un 28. punkts).
35     Līdz ar to valsts tiesiskais regulējums, kas noteikts, pamatojoties uz vispārīgiem un abstraktiem kritērijiem, nevar liegt
vai nesamērīgi ierobežot pasažierim izmaksājamo kompensāciju, pamatojoties tikai uz pasažiera līdzdalību zaudējumu nodarīšanā.
Tikai izņēmuma apstākļos šādas kompensācijas apjomu var ierobežot, pamatojoties uz individuālu novērtējumu un ievērojot Kopienu
tiesības (šajā sakarā skat. iepriekš minēto spriedumu lietā
Candolin
u.c., 29., 30. un 35. punkts).
36     Ņemot vērā šos apsvērumus, uz pirmo jautājumu ir jāatbild, ka Trešās direktīvas 1. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tas
nepieļauj valsts tiesisko regulējumu, saskaņā ar kuru mehānisko transportlīdzekļu īpašnieku civiltiesiskās atbildības obligātā
apdrošināšana neattiecas uz atbildību par tādām personām nodarītajiem miesas bojājumiem, kuras braukušas mehāniskā transportlīdzekļa
daļā, kuru nav paredzēts aprīkot ar pasažieru sēdekļiem un kura nav aprīkota ar tiem.

Par otro jautājumu
37     Saistībā ar otro jautājumu par iespēju privātpersonām tieši atsaukties uz Trešās direktīvas 1. pantu valsts tiesās ir jāatgādina,
ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru direktīvas noteikumam ir tieša iedarbība, ja šis noteikums pēc tā satura šķiet esam beznosacījuma
un pietiekami precīzs (1982. gada 19. janvāra spriedums lietā 8/81
Becker
,
Recueil
, 53. lpp.; 1997. gada 4. decembra spriedums apvienotajās lietās no C‑253/96 līdz C‑258/96
Kampelmann
u.c.,
Recueil
, I‑6907. lpp., 37. punkts, un 2004. gada 9. septembra spriedums lietā C‑292/02
Meiland Azewijn
, Krājums, I‑7905. lpp., 57. punkts).
38     Šajā lietā ir jāatzīst, ka Trešās direktīvas 1. pants – kā uz to norāda arī Komisija – atbilst šiem kritērijiem. Šis pants
ļauj identificēt gan dalībvalsts pienākumu, gan labuma ieguvējus, un šo noteikumu saturs ir beznosacījuma un precīzs. Līdz
ar to uz Trešās direktīvas 1. pantu var atsaukties, lai liegtu piemērot valsts tiesību normas, ar kurām obligātās apdrošināšanas
garantiju neattiecina uz personām, kas brauc jebkurā transportlīdzekļa daļā, kuru nav paredzēts aprīkot ar pasažieru sēdekļiem
un kura nav aprīkota ar tiem.
39     Atliek noskaidrot, vai uz šo noteikumu var atsaukties attiecībā pret tādu organizāciju kā
MIBI
.
40     Šajā sakarā ir jāprecizē, ka uz direktīvu nevar atsaukties attiecībā pret privātpersonām, lai gan uz to var atsaukties attiecībā
pret valsti neatkarīgi no tā, kādā statusā tā rīkojas – kā darba devējs vai publiskā institūcija. Pie tādām organizācijām,
attiecībā pret kurām var atsaukties uz direktīvas noteikumiem, kuriem var būt tieša iedarbība, pieder organizācija, kurai
neatkarīgi no tās juridiskās formas ar publiskās iestādes aktu ir uzdots – minētajai iestādei īstenojot kontroli – sniegt
pakalpojumus sabiedrības interesēs un kurai šajā sakarā ir plašākas pilnvaras salīdzinājumā ar tiesību normām, kas piemērojamas
attiecībās starp privātpersonām (1990. gada 12. jūlija spriedums lietā C‑188/89
Foster
u.c.,
Recueil
, I‑3313. lpp., 20. punkts; 2000. gada 14. septembra spriedums lietā C‑343/98
Collino
un
Chiappero
,
Recueil
, I‑6659. lpp., 23. punkts, kā arī 2004. gada 5. februāra spriedums lietā C‑157/02
Rieser Internationale Transporte
,
Recueil
, I‑1477. lpp., 24. punkts).
41     Tā kā iesniedzējtiesa nav sniegusi pietiekamu informāciju par
MIBI
, lai noteiktu, vai to varētu uzskatīt par šādu organizāciju, valsts tiesas kompetencē ir izvērtēt – atbilstoši iepriekš izklāstītajiem
apsvērumiem ņemot vērā
MIBI
statusu un tā attiecības ar Īrijas valsti – vai attiecībā pret to var atsaukties uz direktīvu.
42     Gadījumā, ja valsts tiesa nolemj, ka uz direktīvu nevar atsaukties attiecībā pret
MIBI
, tai, piemērojot valsts tiesības un it īpaši normas tiesiskajā regulējumā, kas ir īpaši pieņemts, lai ieviestu direktīvas
prasības, ir jāinterpretē valsts tiesības, cik vien tas ir iespējams, atbilstoši attiecīgās direktīvas tekstam un mērķim,
lai sasniegtu tajā noteikto rezultātu (2003. gada 23. oktobra spriedums lietā C‑408/01
Adidas
‑
Salomon
un
Adidas Benelux
,
Recueil
, I‑12537. lpp., 21. punkts, un 2004. gada 5. oktobra spriedums apvienotajās lietās no C‑397/01 līdz C‑403/01
Pfeiffer
u.c., Krājums, I‑8835. lpp., 113. punkts).
43     Katrā ziņā var tikt izvirzīts jautājums par dalībvalsts pienākumu atlīdzināt zaudējumus, kas radušies tādēļ, ka direktīva
nav pareizi transponēta, atbilstoši 1991. gada 19. novembra spriedumam lietā
Francovich
u.c. (apvienotās lietas C‑6/90 un C‑9/90,
Recueil
, I‑5357. lpp.).
44     Līdz ar to uz otro jautājumu ir jāatbild, ka Trešās direktīvas 1. pants atbilst visiem nosacījumiem, kas nepieciešami tā tiešai
iedarbībai, un tātad piešķir privātpersonām tiesības, uz kurām tās var tieši atsaukties valsts tiesās. Tomēr valsts tiesai
ir jāpārbauda, vai uz šo noteikumu var atsaukties attiecībā pret tādu organizāciju kā
MIBI
.

Par tiesāšanās izdevumiem
45     Attiecībā uz lietas dalībniekiem šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās
izdevumiem. Tiesāšanās izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto lietas dalībnieku tiesāšanās
izdevumi, nav atlīdzināmi.
Ar šādu pamatojumu Tiesa (pirmā palāta) nospriež:
1)
Padomes 1990. gada 14. maija Trešās direktīvas 90/232/EEK par dalībvalstu tiesību aktu tuvināšanu attiecībā uz [mehānisko]
transportlīdzekļu īpašnieku civiltiesiskās atbildības apdrošināšanu 1. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tas nepieļauj valsts
tiesisko regulējumu, saskaņā ar kuru mehānisko transportlīdzekļu īpašnieku civiltiesiskās atbildības obligātā apdrošināšana
neattiecas uz atbildību par tādām personām nodarītajiem miesas bojājumiem, kuras braukušas mehāniskā transportlīdzekļa daļā,
kuru nav paredzēts aprīkot ar pasažieru sēdekļiem un kura nav aprīkota ar tiem;
2)
Trešās direktīvas 90/232 1. pants atbilst visiem nosacījumiem, kas nepieciešami tā tiešai iedarbībai, un tātad piešķir privātpersonām
tiesības, uz kurām tās var tieši atsaukties valsts tiesās. Tomēr valsts tiesai ir jāpārbauda, vai uz šo noteikumu var atsaukties
attiecībā pret tādu organizāciju kā
Motor Insurers Bureau of Ireland (MIBI)
.
[Paraksti]
*
Tiesvedības valoda – angļu.