CELEX: 62005FJ0023
Ierēdņi
Prasība par zaudējumu atlīdzību
Iecelšana no jauna

Ar prasības pieteikumu, kas Eiropas Kopienu Pirmās instances tiesas kancelejā iesniegts 2005. gada 20. aprīlī, Žirodī [
Giraudy
] kungs prasa:
–        atcelt 2005. gada 21. februāra lēmumu, ar kuru tika noraidīta viņa 2004. gada 22. septembra sūdzība;
–        piespriest Eiropas Kopienu Komisijai atlīdzināt viņam it kā nodarīto kaitējumu, kas novērtēts EUR 264 000 apmērā par materiālajiem
zaudējumiem un EUR 500 000 apmērā par morālo kaitējumu.

Atbilstošās tiesību normas
A –
Noteikumi, kas attiecas uz izmeklēšanu krāpšanas apkarošanas jomā
Eiropas Parlamenta un Padomes 1999. gada 25. maija Regulas (EK) Nr. 1073/1999 par izmeklēšanu, ko veic Eiropas Birojs krāpšanas
apkarošanai (
OLAF
) (OV L 136, 1. lpp.), 10. apsvērumā ir noteikts:
“tā kā šī izmeklēšana jāveic saskaņā ar Līgumu, un jo īpaši saskaņā ar Protokolu par privilēģijām un imunitāti Eiropas Kopienās,
ievērojot Civildienesta noteikumus un pārējo Eiropas Kopienu darbinieku nodarbināšanas kārtību [turpmāk šajā regulā – “Civildienesta
noteikumi”] un pilnībā ievērojot cilvēktiesības un pamatbrīvības, īpaši taisnīguma principu, ievērojot iesaistīto personu
tiesības izteikt savus uzskatus par faktiem, kas uz tām attiecas, un ievērojot principu, ka izmeklēšanas secinājumi var pamatoties
vienīgi uz elementiem, kam ir pierādījumu vērtība; [..].”
Minētās regulas 4. panta, kura virsraksts ir “Iekšēja izmeklēšana”, 1. punkts ir formulēts šādi:
“Šīs regulas 1. pantā minētajās jomās [Eiropas Birojs krāpšanas apkarošanai] veic administratīvu izmeklēšanu iestādēs, organizācijās,
birojos un aģentūrās [turpmāk šajā regulā – “iekšējā izmeklēšana”].
Šo iekšējo izmeklēšanu veic saskaņā ar Līgumu noteikumiem, jo īpaši saskaņā ar Protokolu par privilēģijām un imunitāti Eiropas
Kopienās, un atbilstīgi ievērojot Civildienesta noteikumus, saskaņā ar nosacījumiem un procedūrām, kas paredzētas šajā regulā
un iestāžu, organizāciju, biroju un aģentūru pieņemtajos lēmumos. Iestādes savstarpēji apspriežas par noteikumiem, kas jāpieņem
ar šādiem lēmumiem.”
Saskaņā ar minētās regulas 5. panta, kura virsraksts ir “Izmeklēšanas sākšana”, otro daļu:
“Iekšējo izmeklēšanu sāk ar [Eiropas Biroja krāpšanas apkarošanai] direktora lēmumu pēc viņa ierosmes vai pēc tās iestādes,
organizācijas, biroja vai aģentūras lūguma, kurā jāveic izmeklēšana.”
Šīs pašas regulas 8. panta, kura virsraksts ir “Konfidencialitāte un datu aizsardzība”, 1. un 2. punkts ir formulēti šādi:
“1. Neatkarīgi no tā, kādā formā veikta ārējā izmeklēšana, tajā iegūto informāciju aizsargā attiecīgi noteikumi.
2. Neatkarīgi no tā, kādā formā veikta iekšējā izmeklēšana, tajā nodotā vai iegūtā informācija ir profesionāls noslēpums,
un to aizsargā noteikumi, kas attiecas uz Eiropas Kopienu iestādēm.
Šādu informāciju var darīt zināmu tikai tām personām Eiropas Kopienu vai dalībvalstu iestādēs, kurām šī informācija jāzina
amata pienākumu veikšanai, un to var izmantot tikai tam, lai novērstu krāpšanu, korupciju vai kādu citu nelikumīgu darbību.”
Komisijas 1999. gada 2. jūnija Lēmuma 1999/396/EK, EOTK,
Euratom
par noteikumiem iekšējās izmeklēšanas veikšanai sakarā ar krāpšanas, korupcijas un citu Kopienas interesēm kaitējošu prettiesisku
darbību novēršanu 2. panta, kura virsraksts ir “Pienākums sniegt informāciju”, pirmajā un otrajā daļā ir noteikts:
“Ja Komisijas ierēdņa vai darbinieka rīcībā nonāk liecības, kas rada aizdomas par iespējamu krāpšanu, korupciju vai citādu
prettiesisku darbību, kura kaitē Kopienu interesēm, vai par nopietniem gadījumiem sakarā ar amata pienākumu izpildi, kas varētu
būt Kopienu ierēdņu vai darbinieku pienākumu nepildīšana, kuras dēļ var saukt pie disciplināratbildības un, vajadzības gadījumā,
pie kriminālatbildības, vai analogu to pienākumu nepildīšana, kas ir Komisijas locekļiem vai Komisijas darbiniekiem, uz kuriem
neattiecas Civildienesta noteikumi [vai pārējo darbinieku nodarbināšanas kārtība], šī persona tūlīt informē sava dienesta
vadītāju vai ģenerāldirektoru, vai, ja uzskata par lietderīgu, Komisijas ģenerālsekretāru vai [Eiropas Biroju krāpšanas apkarošanai]
nepastarpināti.
Komisijas ģenerālsekretārs, ģenerāldirektori un dienestu vadītāji tūlīt nodod [Eiropas Birojam krāpšanas apkarošanai] visas
liecības, kas tiem kļuvušas zināmas un kas rada aizdomas par kādu pirmajā daļā minētu nelikumību.”
Lēmuma 1999/396 4. panta, kura virsraksts ir “Iesaistītās personas informēšana”, pirmajā daļā ir paredzēts:
“Ja ir konstatēta kāda Komisijas locekļa, ierēdņa vai cita darbinieka iespējama personiska saistība ar lietu, attiecīgā persona
ātri jāinformē, ja vien tas nevar traucēt izmeklēšanu. Nekādā ziņā pēc izmeklēšanas pabeigšanas nedrīkst izdarīt secinājumus,
kuros minēts kāda konkrēta Komisijas locekļa, ierēdņa vai cita darbinieka vārds, ja iesaistītajai personai nav dota iespēja
paust savu viedokli par visiem faktiem, kas uz viņu attiecas.”
B –
Noteikumi par apdrošināšanu pret arodslimību risku
Eiropas Kopienu Civildienesta noteikumu (turpmāk tekstā – “Civildienesta noteikumi”) 73. panta 1. punkta pirmajā daļā ir paredzēts,
ka “ierēdņa risks saslimt ar profesionālajām slimībām un negadījumu risks ir apdrošināts no dienesta uzsākšanas datuma saskaņā
ar Kopienu iestāžu kopēju vienošanos, apspriežoties ar Civildienesta noteikumu komiteju [..]”.
Civildienesta noteikumu 73. panta 2. punkta b) apakšpunktā ir noteikts, ka [vispārējas] pastāvīgas invaliditātes gadījumā
ierēdnis saņem tādu vienreizēju maksājumu, kas vienāds ar astoņkārtīgu viņa gada pamatalgu, ko aprēķina, pamatojoties uz mēneša
saņemtās algas apmēru 12 mēnešus pirms nelaimes gadījuma.
Noteikumos par Eiropas Kopienu ierēdņu apdrošināšanu pret nelaimes gadījumu un arodslimību risku (turpmāk tekstā – “Noteikumi
par apdrošināšanu”) saskaņā ar Civildienesta noteikumu 73. pantu paredzēti gadījumi, kādos ierēdnis ir apdrošināts pret nelaimes
gadījumu un arodslimību risku.
Noteikumu par apdrošināšanu 12. panta 1. punktā ir paredzēts, ka, ja nelaimes gadījuma vai arodslimības rezultātā ierēdnis
cieš no vispārējas pastāvīgās invaliditātes, viņam tiek izmaksāts vienreizējais maksājums, kas paredzēts Civildienesta noteikumu
73. panta 2. punkta b) apakšpunktā.
Noteikumu par apdrošināšanu 17. panta 2. punkta pirmajā un trešajā daļā ir noteikts, ka administrācija veic izmeklēšanu, lai
iegūtu informāciju, kas nepieciešama, lai noteiktu slimības raksturu, tās rašanos saistībā ar profesionālo darbību, kā arī
lai iegūtu informāciju par slimības apstākļiem. Izskatot ziņojumu pēc veiktās izmeklēšanas, iestādes norīkotais (‑ie) ārsts
(‑i) ziņo par saviem secinājumiem, kā tas noteikts minēto noteikumu 19. pantā.
Saskaņā ar Noteikumu par apdrošināšanu 19. pantu lēmumus, ar kuriem atzīst slimību par arodslimību, pieņem iecēlējinstitūcija
saskaņā ar procedūru, kas aprakstīta šo noteikumu 21. pantā, pamatojoties uz iestādes norīkotā (‑o) ārsta (‑u) secinājumiem,
un, ja ierēdnis to pieprasa, konsultējoties ar ārstu komisiju, kas minēta šo noteikumu 23. pantā.
C –
Noteikumi par invaliditātes pensijām
Civildienesta noteikumu 78. panta pirmajā daļā ir paredzēts, ka ierēdnim ir tiesības uz invaliditātes pabalstu [vispārējas]
pastāvīgas invaliditātes gadījumā, kas neļauj viņam veikt savus pienākumus atbilstoši amatam savā funkciju grupā. Šī paša
panta ceturtajā un piektajā daļā cita starpā ir paredzēts, ka, ja invaliditāti ir izraisījusi arodslimība, invaliditātes pabalstam
piemērojamās iemaksas pensiju programmā pilnā apmērā maksā no iestādes budžeta.
D –
Civildienesta noteikumu vispārīgie noteikumi
Civildienesta noteikumu 7. panta 1. punkta pirmajā daļā atbilstoši redakcijai šīs lietas faktu rašanās brīdī ir paredzēts:
“Iecēlējinstitūcija, pieņemot lēmumu dienesta interesēs un neņemot vērā valsts piederību, katru ierēdni norīko, ieceļot vai
pārceļot amatā savā kategorijā vai dienestā, kas atbilst ierēdņa pakāpei.”
Civildienesta noteikumu 25. panta otrajā daļā ir noteikts:
“Par jebkuru lēmumu, kas saistīts ar konkrētu personu un kas pieņemts saskaņā ar šiem Civildienesta noteikumiem, nekavējoties
rakstveidā iepazīstina attiecīgo ierēdni. Jebkurā lēmumā, kas nelabvēlīgi ietekmē ierēdni, ir jānorāda iemesli, uz kuriem
pamatojoties, tas pieņemts.”
Saskaņā ar Civildienesta noteikumu 62. panta pirmo un otro daļu:
“Saskaņā ar VII pielikumu un, ja vien nav paredzēts citādi, ierēdnim, kurš ir attiecīgi apstiprināts amatā, ir tiesības uz
atalgojumu, kas atbilst viņa pakāpei un līmenim.
Ierēdnis nevar atteikties no savām tiesībām uz atalgojumu.”

Prāvas rašanās fakti
2002. gadā prasītājs, strādājot Preses un komunikāciju ģenerāldirektorātā (ĢD) par Komisijas pārstāvniecības Francijā, Parīzē
vadītāju, bija A 3. pakāpes ierēdnis.
2000. gada otrajā semestrī Izglītības un kultūras ģenerāldirektorāta (ĢD) dienesti veica Aviņonas [
Avignon
]
Info‑Point Europe
auditu, kuru pārvaldīja
Maison de l’Europe d’Avignon et de Vaucluse
[“Aviņonas un Voklīzas Eiropas māja”]. 2000. gada 27. novembra ziņojumā tika atklātas
Info-Point Europe
grāmatvedībā pieļautas nepilnības. 2000. gada 12. decembrī šis ziņojums tika nosūtīts Izglītības un kultūras ĢD ģenerāldirektoram,
kurš 2001. gada 8. februārī to savukārt nosūtīja Preses un komunikāciju dienesta (vēlāk – Preses un komunikāciju ĢD) vadītājam,
nododot daļu no minētā ĢD funkcijām Preses un komunikāciju dienestam. Šis ziņojums tika nosūtīts arī Komisijas pārstāvniecībai
Parīzē.
Pēc sūdzības par
Maison de l’Europe d’Avignon et de Vaucluse
darbību saņemšanas iepriekš minētā audita ietvaros tika veikta papildu pārbaude. Šīs pārbaudes rezultātā 2000. gada 6. decembrī
tika sagatavots paziņojums, kurā tika secināta fiktīvu projektu iespējamība. Vēlāk fiktīvu projektu esamību apstiprināja
OLAF
veiktā ārējā izmeklēšana IO/2001/4086 attiecībā uz minēto
Maison de l’Europe d’Avignon et de Vaucluse
. Paziņojumu par minēto papildu pārbaudi Briselē atrodošais Preses un komunikāciju dienests nenosūtīja Komisijas pārstāvniecībai
Parīzē. Civildienesta tiesai tiesas sēdē jautājot par minētā ziņojuma nenosūtīšanas iemesliem, Komisijas pārstāvis atbildēja,
ka viņš “nevar [..] sniegt skaidru atbildi uz šo jautājumu, [un ir jāuzskata], ka tā [nebija] nekas vairāk kā vien administratīva
neizdarība”.
Ar kopīgi parakstītu 2001. gada 21. marta paziņojumu Izglītības un kultūras ĢD ģenerāldirektors
V
. kungs un Preses un komunikāciju dienesta vadītājs
F.
kungs saskaņā ar Lēmuma 1999/396 2. panta otro daļu nosūtīja
OLAF
2000. gada 27. novembra audita ziņojumu, kā arī 2000. gada 6. decembra paziņojumu par papildu pārbaudi. Šajā paziņojumā tā
parakstītāji cita starpā norādīja, ka vienlaicīgi ar informācijas nodošanu
OLAF
ģenerāldirektoram viņi prasa gan Komisijas pārstāvniecības Francijā vadītājam, gan arī par
Maisons de l’Europe
un
Info-Points Europe
pārvaldību atbildīgās nodaļas vadītājam “ziņot” par jebkādiem viņiem zināmiem apstākļiem, kas varētu palīdzēt jautājuma noskaidrošanā.
Prasītājs apgalvo, ka viņš šādu lūgumu nekad nav nesaņēmis.
2002. gada novembra sākumā Preses un komunikāciju ĢD ģenerāldirektors
F.
kungs no sava ģenerāldirektorāta ierēdņiem, kuri vēlējās palikt anonīmi, bet kuri, kā viņš apgalvoja, bija viņam pazīstami,
saņēma precīzas un detalizētas apsūdzības prettiesiskā rīcībā, kas cita starpā skāra attiecības starp prasītāju un
Maison de l’Europe d’Avignon et de Vaucluse
priekšsēdētāju, subsīdiju piešķiršanu fiktīviem projektiem
Maison de l’Europe
ietvaros, ekonomisko interešu grupas
Sources d’Europe
pārvaldīšanu un nepamatotu priekšrocību piešķiršanas gadījumus publisko iepirkumu procedūrās. Pēc tam Preses un komunikāciju
ĢD ģenerāldirektors saskaņā ar Lēmuma 1999/396 2. panta otro daļu informēja
OLAF
par faktiem, kas tam bija kļuvuši zināmi, nosūtot 2002. gada 6. novembra paziņojumu ar pielikumiem, kuros bija ietvertas
viņam iesniegtās liecības.
2002. gada 15. novembrī
OLAF
uzsāka iekšējo izmeklēšanu par iespējamām nelikumībām Preses un komunikāciju ĢD, konkrētāk – Komisijas pārstāvniecībā Parīzē
(izmeklēšana OF/2002/0513). Par šīs izmeklēšanas uzsākšanu tika minēts arī
OLAF
publicētajā paziņojumā presei.
Ar piektdienas, 2002. gada 15. novembra paziņojumu, kuru, kā prasītājs apgalvo, viņš saņēma pa elektronisko pastu nākamās
pirmdienas – 18. novembra rītā, Preses un komunikāciju ĢD ģenerāldirektors informēja prasītāju, ka
OLAF
, pamatojoties uz faktiem, kas kļuvuši zināmi Komisijas pārstāvniecībai Parīzē, ir uzsācis izmeklēšanu par iespējamām nelikumībām,
un lūdza Žirodī nekavējoties doties uz Briseli, lai varētu ar viņu satikties.
Šī tikšanās notika 2002. gada 18. novembrī Briselē.
Tajā pašā 2002. gada 18. novembrī
OLAF
uzsāka izmeklēšanu Komisijas pārstāvniecības Parīzē birojos.
Pēc tam, kad
OLAF
ģenerāldirektors pa telefonu tika informēts, ka prasītājs, atgriežoties Komisijas pārstāvniecībā Parīzē 2002. gada 18. novembrī
pēc tikšanās ar Preses un komunikāciju ĢD ģenerāldirektoru, iztaujāja šīs pārstāvniecības personālu par
OLAF
veiktajām darbībām dienas laikā,
OLAF
ģenerāldirektors, lai nodrošinātu izmeklēšanas efektīvu norisi, ieteica Preses un komunikāciju ĢD aizliegt prasītājam, kā
arī viņa vietniekam jebkādu pieeju pārstāvniecības birojiem izmeklēšanas laikā. Taču prasītājs noliedz, ka viņš 2002. gada
18. novembrī būtu atgriezies pārstāvniecībā un mēģinājis iztaujāt tās personālu, un apgalvo, ka tur atgriezies tikai nākamās
dienas rītā.
2002. gada 19. novembrī Preses un komunikāciju ĢD ģenerāldirektors, rīkojoties kā iecēlējinstitūcija, pieņēma lēmumu ar tūlītēju
spēku, proti, dienesta interesēs mainīt prasītāja darba vietu un iecelt viņu par “Preses un komunikāciju ĢD Briselē ģenerāldirektora
padomnieku”.
Prasītājs par šo lēmumu tika informēts ar tās pašas dienas, proti, 2002. gada 19. novembra, Preses un komunikāciju dienesta
ĢD ģenerāldirektora paziņojumu, kurā bija ietverta informācija, saskaņā ar kuru, “lai nodrošinātu izmeklēšanas, kuru [tikko
bija] uzsācis
OLAF
attiecībā uz Komisijas pārstāvniecības Parīzē darbību, efektīvu norisi, ģenerāldirektors dienesta interesēs [ir nolēmis]
no šīs dienas pārcelt [prasītāju] darbā Preses un komunikāciju ĢD Briselē un ka detalizēta informācija par pārcelšanu [prasītājam]
tiks nosūtīta [tuvāko dienu laikā]”.
Arī attiecībā uz prasītāja vietnieku tika pieņemts lēmums par viņa tūlītēju pārcelšanu amatā no Parīzes uz Briseli.
Ar 2002. gada 20. novembra paziņojumu Preses un komunikāciju ĢD ģenerāldirektors informēja Komisijas pārstāvniecības Parīzē
personālu, ka izmeklēšanu pārstāvniecībā ir paredzēts veikt aptuveni mēnesi.
Prasītājs izteica savus iebildumus par viņa pārcelšanu citā amatā, 2002. gada 21., 22. un 27. novembrī nosūtot paziņojumus
Preses un komunikāciju ĢD ģenerāldirektoram. Savos 2002. gada 21. un 22. novembra paziņojumos prasītājs cita starpā pieteicās
doties atvaļinājumā, kamēr
OLAF
veic izmeklēšanu Komisijas pārstāvniecībā Parīzē. Preses un komunikāciju ĢD ģenerāldirektors atbildēja prasītājam ar īsu
2002. gada 27. novembra paziņojumu, kurā vēlreiz apstiprināja, ka ir nolēmis paredzēt prasītājam citus darba pienākumus ĢD,
“lai nodrošinātu izmeklēšanas efektīvu norisi un izvairītos no iespējama interešu konflikta”.
2002. gada 21. novembrī prasītājam bija vēl viena tikšanās ar Preses un komunikāciju ĢD ģenerāldirektoru, kuras laikā ģenerāldirektors
informēja prasītāju, ka viņa pārcelšana citā amatā ir tikai drošības pasākums.
Tai pašā 2002. gada 21. novembrī Komisija publicēja paziņojumu presei, saskaņā ar kuru “Preses un komunikāciju ĢD ir lūdzis
OLAF
izvērtēt, vai ir jāuzsāk izmeklēšana par iespējamām noteiktām nelikumībām subsīdiju, kas tikušas piešķirtas Francijā saskaņā
ar informācijas un komunikāciju politiku, pārvaldībā[;] un, lai nodrošinātu šīs izmeklēšanas efektīvu norisi un izvairītos
no iespējama interešu konflikta, ar administratīviem lēmumiem, kuros nekādā veidā nav paredzēts izmeklēšanas iznākums, dienesta
interesēs ir nolemts pārcelt uz Briseli divus Komisijas pārstāvniecības Parīzē ierēdņus”. Dienu pirms minētā paziņojuma presei
publicēšanas Preses un komunikāciju ĢD ģenerāldirektors zvanīja prasītājam, lai viņu par to informētu.
Tajā pašā 2002. gada 21. novembrī
F.
kungs, šajā gadījumā rīkojoties kā Komisijas oficiālais pārstāvis (kas ir arī viņa amats), rīkoja savu kārtējo preses konferenci,
kuras laikā žurnālisti viņam uzdeva jautājumus par
OLAF
veikto izmeklēšanu un divu Komisijas pārstāvniecības Parīzē ierēdņu pārcelšanu uz Briseli. Atbildot uz žurnālistu jautājumiem,
viņš neminēja divus minētos ierēdņus.
F.
kungs uzsvēra, ka neviens netiek apsūdzēts un ka lēmumi par pārcelšanu uz tā paša ģenerāldirektorāta citu dienestu ir pieņemti,
lai izvairītos no jebkāda interešu konflikta un nodrošinātu efektīvu izmeklēšanas norisi. Šajā preses konferencē kāds žurnālists
tieši jautāja
F
. kungam, vai viņš varot “pateikt, vai par Parīzes biroju atbildīgā persona ir atbildīga par visiem izdevumiem, kas radušies
Francijā, un šajā gadījumā – izdevumiem, kas radušies saistībā ar
Maison de l’Europe
[
d’
]
Avignon
[
et de Vaucluse
], jo tā tas vismaz šķiet, un vai šī persona ir vai nav atbildīga par
Maison de l’Europe
pārvaldību [..]”, uz ko Komisijas oficiālais pārstāvis cita starpā atbildēja, ka “tas nav tik vienkārši kā izskatās, ka subsīdiju
pārvaldībā ir iesaistītas vairākas personas, tai skaitā Briselē esošā
Fédération internationale des Maisons de l’Europe
; ka, acīmredzot, tas skar arī Komisijas birojus dažādās valstīs [..]”.
2002. gada 23. novembrī laikrakstā
Le Monde
bija publicēts
OLAF
veiktajai izmeklēšanai un divu ierēdņu pārcelšanai veltīts raksts, kurā tika minēti prasītāja un viņa vietnieka vārdi.
Ar 2002. gada 28. novembra paziņojumu Preses un komunikāciju ĢD ģenerāldirektors prasītājam precizēja, kādi būs viņa kā “Preses
un komunikāciju ĢD Briselē ģenerāldirektora padomnieka” pienākumi. Tāpat Preses un komunikāciju ĢD ģenerāldirektors prasītājam
apstiprināja, ka viņa pārcelšana darbā uz Briseli ir drošības pasākums, lai nodrošinātu izmeklēšanas efektīvu norisi un izvairītos
no iespējama interešu konflikta.
2002. gada 20. decembrī Komisijas un Preses un komunikāciju ĢD ģenerāldirektora oficiālais pārstāvis rīkoja preses konferenci,
kurā viņš paziņoja, ka vairs nepastāv iemesli, kuru dēļ nevarētu atcelt attiecībā uz abiem minētajiem ierēdņiem veikto drošības
pasākumu, un ka ar abiem minētajiem ierēdņiem tuvākajā laikā tiks pārrunāta šī drošības pasākuma atcelšanas kārtība.
Informācija par drošības pasākumu, kas tikuši veikti attiecībā uz diviem ierēdņiem, atcelšanu parādījās Francijas presē un
bija lasāma rakstos, kas publicēti laikrakstos
Le Monde
(2002. gada 22. un 23. decembrī),
Le Figaro
(2002. gada 21. un 22. decembrī) un
Libération
(2002. gada 21. un 22. decembrī).
2003. gada 6. janvārī prasītājam un Preses un komunikāciju ĢD ģenerāldirektoram bija jauna tikšanās, kuras laikā tika pārrunāta
prasītāja atkārtota iecelšana Komisijas pārstāvniecības Parīzē vadītāja amatā.
2003. gada 16. janvārī prasītāju saskaņā ar Lēmuma 1999/396 4. panta pirmo daļu uzklausīja
OLAF
izmeklētāji.
Ar 2003. gada 21. janvāra lēmumu, kas stājās spēkā ar atpakaļejošu spēku, proti, 2002. gada 19. decembrī, iecēlējinstitūcija
atkārtoti iecēla prasītāju iepriekšējā amatā par Komisijas pārstāvniecības Parīzē vadītāju. Prasītājs apgalvo, ka viņš šo
lēmumu saņēmis tikai 2003. gada 12. februārī. Taču slimības dēļ viņš patiesībā tā arī vairs neatgriezās darbā minētajā Komisijas
pārstāvniecībā Parīzē.
2003. gada 21. janvārī Flešas [
Flesch
] kundze uzdeva Komisijai jautājumu no Parlamenta (rakstveida jautājums E‑0036/03) par abu ierēdņu atkārtotu iecelšanu amatā
Parīzē. Tā paša gada 5. martā Komisijas prezidents Prodi [
Prodi
] kungs Komisijas vārdā atbildēja uz šo jautājumu, it īpaši izsakot nožēlu par to, ka plašsaziņas līdzekļos tikuši minēti
attiecīgo ierēdņu vārdi.
Tajā pašā datumā, proti, 2003. gada 5. martā, Preses un komunikāciju ĢD ģenerāldirektors informēja prasītāju, ka tuvākajā
laikā uz noteiktu Komisijas pārstāvniecību, tai skaitā pārstāvniecības Francijā, vadītāju amatiem tiks izsludināti paziņojumi
par vakanci.
2003. gada 6. maijā
OLAF
sagatavoja savu galīgo izmeklēšanas ziņojumu. Tā secinājumos prasītājs ir attaisnots attiecībā uz apgalvojumiem, kas bijuši
izmeklēšanas uzsākšanas pamatā, un precizēts, ka nozīmīgo 2000. gada 6. decembra paziņojumu par papildu pārbaudi, kura saturs
ļautu prasītājam un viņa vietniekam kritiskāk novērtēt
Maison de l’Europe d’Avignon et de Vaucluse
darbību, Preses un komunikāciju ĢD dienesti nekad tā arī nav nosūtījuši Komisijas pārstāvniecībai Parīzē. Saskaņā ar
OLAF
ziņojumu “tas, ka galvenais birojs nenosūtīja pārstāvniecībai 2000. gada 6. decembra paziņojumu par papildu pārbaudi, netieši
palielināja
OLAF
aizdomas attiecībā uz [prasītāju un viņa vietnieku]”.
2003. gada 17. jūnija preses konferences laikā Komisijas jaunais oficiālais pārstāvis
K
. kungs, atbildot uz kāda žurnālista jautājumu, izteica prasītājam savu un Komisijas atbalstu.
Laikraksta
La Tribune
2003. gada 23. oktobra rakstā bija minēta “Komisijas Parīzes biroja neveiksmīgā “lieta”, kuras dēļ Komisija bija spiesta
informēt plašsaziņas līdzekļus par savu vadību, pirms [..]
OLAF
klusībā secināja, ka izvirzītajām apsūdzībām nav pamatojuma”.
2004. gada 22. martā Invaliditātes komisija konstatēja, ka prasītājam ir pastāvīga un vispārēja invaliditāte, kas liedz viņam
pildīt pienākumus. Invaliditātes komisija nevērtēja, vai šo invaliditāti izraisījusi arodslimība, uzskatot, ka labāk ir sagaidīt
saskaņā ar Civildienesta noteikumu 73. pantu ierosinātā procesa iznākumu. Prasītājam saskaņā ar Civildienesta noteikumu 53. pantu
tika atzītas tiesības saņemt invaliditātes pensiju, sākot ar 2004. gada 1. maiju.
Ar 2004. gada 10. decembra vēstuli prasītājs iesniedza pieteikumu atzīt viņa slimību par arodslimību saskaņā ar Civildienesta
noteikumu 73. pantu.
Pirms tam ar 2004. gada 2. marta vēstuli prasītājs, pamatojoties uz Civildienesta noteikumu 90. panta 1. punktu, iesniedza
iecēlējinstitūcijai lūgumu atlīdzināt kaitējumu, kas viņam it kā ticis nodarīts sakarā ar
OLAF
veikto izmeklēšanu un šīs izmeklēšanas laikā.
Iecēlējinstitūcija šo pieteikumu noraidīja ar 2004. gada 8. jūlija lēmumu.
2004. gada 22. septembrī prasītājs saskaņā ar Civildienesta noteikumu 90. panta 2. punkta pirmo daļu iesniedza sūdzību par
minēto lēmumu. Tā paša gada 19. oktobrī šī sūdzība tika nosūtīta Komisijai.
Iecēlējinstitūcija prasītāja sūdzību noraidīja ar 2005. gada 21. februāra lēmumu.

Process un lietas dalībnieku prasījumi
Šī prasība sākotnēji Pirmās instances tiesas kancelejā tika reģistrēta ar numuru T‑169/05.
Ar 2005. gada 15. decembra rīkojumu Pirmās instances tiesa, piemērojot 3. panta 3. punktu Padomes 2004. gada 2. novembra Lēmumā 2004/752/EK,
Euratom
, ar ko izveido Eiropas Savienības Civildienesta tiesu (OV L 333, 7. lpp.), šo lietu nodeva Civildienesta tiesai. Prasība
Civildienesta tiesas kancelejā tika reģistrēta ar numuru F‑23/05.
Procesa organizatorisko pasākumu ietvaros Civildienesta tiesa ar 2006. gada 22. marta un 7. jūnija vēstulēm aicināja Komisiju
iesniegt atsevišķus dokumentus, it īpaši
OLAF
2003. gada 6. maija ziņojumu. Komisija izpildīja Civildienesta tiesas lūgumus noteiktajos termiņos. Ar 2006. gada 22. marta
vēstuli Civildienesta tiesa lūdza prasītāju to informēt, ja tiek izbeigts saskaņā ar Civildienesta noteikumu 73. pantu ierosinātais
process.
2006. gada 25. septembrī Civildienesta tiesas kancelejā pa faksu tika saņemta vēstule, kuru prasītājs 2006. gada 18. augustā
bija nosūtījis Komisijai un kurā viņš bija norādījis, ka atsakās no lūguma atzīt viņa slimību par arodslimību.
Civildienesta tiesa nolēma, ka izņēmuma kārtā ir pieļaujams šo vēstuli pievienot lietas materiāliem pēc mutvārdu procesa pabeigšanas,
jo, pirmkārt, tā attiecās uz faktu, kas noticis pēc tiesas sēdes, un, otrkārt, tā varēja ietekmēt prāvas iznākumu.
Ņemot vērā, ka saskaņā ar sacīkstes principu Komisijai bija jādod iespēja iesniegt apsvērumus par minēto vēstuli, Civildienesta
tiesa, piemērojot 62. pantu Pirmās instances tiesas Reglamentā, kas līdz Civildienesta tiesas Reglamenta spēkā stāšanās brīdim
saskaņā ar Lēmuma 2004/752 3. panta 4. punktu
mutatis mutandis
ir piemērojams Civildienesta tiesai, 2006. gada 17. oktobrī izdeva rīkojumu atkārtoti sākt mutvārdu procesu.
Komisija savus apsvērumus par minēto vēstuli Civildienesta tiesas kancelejā iesniedza 2006. gada 10. novembrī, nosūtot faksu
(oriģinālu iesniedzot tā paša gada 13. novembrī).
Ar 2006. gada 16. novembra vēstuli Civildienesta tiesa aicināja prasītāju iesniegt iespējamos apsvērumus par šo pēdējo nosūtīto
Komisijas vēstuli.
Prasītājs savus apsvērumus Civildienesta tiesas kancelejā iesniedza 2006. gada 29. novembrī, nosūtot faksu (oriģinālu iesniedzot
tā paša gada 4. decembrī).
Ar Civildienesta tiesas 2006. gada 11. decembra vēstuli lietas dalībnieki tika informēti par mutvārdu procesa pabeigšanu.
Prasītāja prasījumi Civildienesta tiesai ir šādi:
–        atcelt 2005. gada 21. februāra lēmumu, ar kuru tika noraidīta viņa 2004. gada 22. septembra sūdzība;
–        atzīt, ka Komisijas izdarīto pārkāpumu rezultātā ir nodarīts noteikts un novērtējams kaitējums un ka starp šiem pārkāpumiem
un attiecīgo kaitējumu pastāv cēloņsakarība;
–        atzīt finansiāla rakstura atlīdzību par prasītājam nodarīto kaitējumu par likumīgu;
–        noteikt viņam radīto materiālo kaitējumu EUR 264 000 apmērā un morālo kaitējumu EUR 500 000 apmērā;
–        piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
Komisijas prasījumi Civildienesta tiesai ir šādi:
–        prasību noraidīt;
–        par tiesāšanās izdevumiem lemt atbilstoši attiecīgajām tiesību normām.

Juridiskais pamatojums
A –
Par pieņemamību
Komisija izvirza trīs iebildes par nepieņemamību, kuras attiecīgi ir pamatotas ar pienācīgi īstenotas pirmstiesas procedūras
neesamību, intereses celt prasību neesamību un prasības priekšlaicīgo raksturu.
1.
Par pienācīgi īstenotas pirmstiesas procedūras neesamību
a)     Lietas dalībnieku argumenti
Komisija apšauba prasības pieņemamību, jo prasītājs apgalvo, ka kaitējums viņam ticis nodarīts, pieņemot 2002. gada 19. novembra
lēmumu par viņa pārcelšanu citā amatā, taču šis lēmums nav ticis apstrīdēts saskaņā ar Civildienesta noteikumu 90. un 91. pantā
paredzēto procedūru.
Prasītājs iebilst, ka viņa prasība par zaudējumu atlīdzību nav pamatota tikai ar minētā lēmuma apstrīdēšanu, bet tajā ir izvirzīti
dažādi pamati attiecībā uz Komisijas izdarītajiem pārkāpumiem, it īpaši publicējot 2002. gada 21. novembra paziņojumu presei,
tās oficiālajam pārstāvim sniedzot paziņojumus tajā pašā dienā notikušajā preses konferencē un nosūtot dokumentus
OLAF
. Tādējādi šī prasība sakarā ar atbildību, kas būtu jāizskata kā viena prasība, ir pieņemama.
b)     Civildienesta tiesas vērtējums
Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru Civildienesta noteikumu 90. un 91. pantā noteiktajā tiesību aizsardzības līdzekļu sistēmā
prasība par zaudējumu atlīdzību, kas ir autonoms tiesību aizsardzības līdzeklis prasībai atcelt tiesību aktu, ir pieņemama
tikai tad, ja pirms tam saskaņā ar Civildienesta noteikumiem tikusi īstenota pirmstiesas procedūra. Šī procedūra atšķiras
atkarībā no tā, vai zaudējumi, kurus tiek prasīts atlīdzināt, ir radušies Civildienesta noteikumu 90. panta 2. punktā paredzēta
nelabvēlīga akta rezultātā vai administrācijas rīcības, kurai nav lēmuma rakstura, rezultātā. Pirmajā gadījumā ieinteresētajai
personai noteiktajā termiņā ir jāvēršas iecēlējinstitūcijā ar sūdzību, kas vērsta pret attiecīgo aktu. Turpretim otrajā gadījumā
administratīvajam procesam ir jāsākas, iesniedzot Civildienesta noteikumu 90. panta 1. punktā paredzēto lūgumu par zaudējumu
atlīdzību. Lēmums ir uzskatāms par nelabvēlīgu tikai tad, ja šāds lūgums ir tieši vai netieši noraidīts, un šādā gadījumā
par to var iesniegt sūdzību, savukārt prasību par zaudējumu atlīdzību var iesniegt Civildienesta tiesā tikai tad, ja šī sūdzība
ir tieši vai netieši noraidīta (Pirmās instances tiesas 1991. gada 25. septembra spriedums lietā T‑5/90
Marcato
/Komisija,
Recueil
, II‑731. lpp., 49. un 50. punkts, un 1996. gada 28. jūnija spriedums lietā T‑500/93
Y
/Tiesa,
Recueil FP
, I‑A‑335. lpp., un
Recueil
, II‑977. lpp., 64. un 66. punkts).
Šajā gadījumā pirms vēršanās ar konkrēto prasību Civildienesta tiesā prasītājs saskaņā ar Civildienesta noteikumu 90. panta
1. punktu izteica lūgumu par zaudējumu atlīdzību, kas tika iesniegts 2004. gada 2. martā, un pēc tam, 2004. gada 22. septembrī,
saskaņā ar Civildienesta noteikumu 90. panta 2. punkta pirmo daļu iesniedza sūdzību par 2004. gada 8. jūlija lēmumu, ar kuru
tika noraidīts viņa lūgums par zaudējumu atlīdzību. Tādējādi prasītājs pirms prasības celšanas Civildienesta tiesā ir ievērojis
pirmstiesas procedūru, kas piemērojama lūgumam atlīdzināt zaudējumus, kuri radušies administrācijas rīcības, kurai nav lēmuma
rakstura, rezultātā.
Lai noteiktu, vai pirmstiesas procedūra tikusi īstenota pienācīgi, ir jāpārbauda, vai zaudējumi, kurus tiek lūgts atlīdzināt,
izriet cita starpā no administrācijas rīcības, kurai nav lēmuma rakstura.
Šajā prasībā prasītājs kritizējis dažādu administrācijas rīcību, kas viņam it kā nodarījusi kaitējumu, proti, pirmkārt, iecēlējinstitūcijas
2002. gada 19. novembra lēmumu par viņa pārcelšanu citā amatā, otrkārt, Komisijas 2002. gada 21. novembra paziņojumu presei
un Komisijas oficiālā pārstāvja paziņojumus tajā pašā dienā notikušajā preses konferencē, un, visbeidzot, Preses un komunikāciju
ĢD ģenerāldirektora paziņojumu
OLAF
par liecībām, kas ļauj domāt, ka tikušas pieļautas nelikumības Komisijas pārstāvniecībā Parīzē. Ar šo kritiku, kas vērsta
pret Komisijas 2002. gada 21. novembra paziņojumu presei un Komisijas oficiālā pārstāvja paziņojumiem tajā pašā dienā notikušajā
preses konferencē, kā arī ar kritiku, kas vērsta pret iepriekš minēto paziņojumu
OLAF
par faktiem, prasītājs, lai atbalstītu savu prasību, apstrīd cita starpā administrācijas rīcību, kurai nav lēmuma rakstura.
No iepriekš minētā izriet, ka iebilde par nepieņemamību, kura ir pamatota ar pienācīgi īstenotas pirmstiesas procedūras neesamību,
nevar tikt atbalstīta.
2.
Par intereses celt prasību neesamību
a)     Lietas dalībnieku argumenti
Komisija apšauba, vai prasītājam ir interese celt prasību, apgalvojot, ka prasības iesniegšanas brīdī 2002. gada 19. novembra
lēmums par viņa pārcelšanu citā amatā bija atcelts jau vairāk nekā gadu iepriekš.
Prasītājs attiecībā uz šo iebildi par nepieņemamību nesniedz apsvērumus, bet tikai vispārīgi lūdz Civildienesta tiesu neatbalstīt
Komisijas procesuālos iebildumus.
b)     Civildienesta tiesas vērtējums
Jākonstatē, ka apgalvojums, ar kuru ir pamatoti Komisijas argumenti un saskaņā ar kuru 2002. gada 19. novembra lēmums par
pārcelšanu citā amatā bija “atcelts” jau vairāk nekā gadu pirms šīs prasības celšanas, ir nepareizs. Faktiski 2003. gada 21. janvāra
lēmums, ar kuru prasītājs atkārtoti tika iecelts savā iepriekšējā amatā par Komisijas pārstāvniecības Parīzē vadītāju un kurš
stājās spēkā ar atpakaļejošu spēku, proti, 2002. gada 19. decembrī, neaizstāja 2002. gada 19. novembra lēmumu par prasītāja
pārcelšanu citā amatā, kas bija spēkā no 2002. gada 19. novembra līdz 19. decembrim.
Turklāt, vai prasītājam ir interese celt prasību, nevar izvērtēt, ņemot vērā tikai vienu pamatu, proti, 2002. gada 19. novembra
lēmumu par viņa pārcelšanu citā amatā, bet tā ir jāizvērtē, ņemot vērā prasītāja prasījumus par atbildību.
Līdz ar to iebilde par nepieņemamību, kura ir pamatota ar to, ka prasītājam nav intereses celt prasību, ir jānoraida.
3.
Par prasības priekšlaicīgo raksturu
a)     Lietas dalībnieku argumenti
Komisija savā iebildumu rakstā ir apgalvojusi, ka prasītājam nodarītais kaitējums ir jānovērtē, ņemot vērā saskaņā ar Civildienesta
noteikumu 73. pantu saņemtos pabalstus un atbilstoši argumentācijai Pirmās instances tiesas 1998. gada 14. maija spriedumā
lietā T‑165/95
Lucaccioni
/Komisija (
Recueil FP
, I‑A‑203. lpp., un
Recueil
, II‑627. lpp.). No minētā Komisija ir secinājusi, ka, tā kā process, kuru prasītājs ierosinājis saskaņā ar šo normu, vēl
nav pabeigts, Civildienesta tiesa nevar novērtēt prasītājam nodarītos zaudējumus, un līdz ar to tā ir secinājusi, ka prasība
ir celta priekšlaicīgi. Tiesas sēdē Komisija atgriezās pie šī argumenta, uzskatot, ka, ņemot vērā, ka saskaņā ar Civildienesta
noteikumu 73. pantu ierosinātais process var ilgt vairākus gadus, prasības atzīšana par priekšlaicīgu noteiktos gadījumos
attiecīgajai personai var radīt grūtības ievērot piecu gadu termiņu prasības sakarā ar atbildību celšanai.
Savā replikas rakstā prasītājs ir iebildis, ka saskaņā ar Civildienesta noteikumu 73. pantu iesniegtais lūgums atzīt viņa
slimību par arodslimību neaizliedz izmantot tiesības saņemt atlīdzību par viņam nodarīto morālo kaitējumu. Tiesas sēdē prasītājs
mainīja savu nostāju šajā jautājumā un lūdza pieņemt zināšanai, ka viņš ir gatavs atsaukt savu saskaņā ar minēto Civildienesta
noteikumu 73. pantu iesniegto lūgumu. Prasītājs uzsvēra, ka vēlas, lai Civildienesta tiesa pēc iespējas ātrāk taisa spriedumu
attiecībā uz visu prāvu, un it īpaši konstatē, ka Komisijas izdarīto pārkāpumu rezultātā viņam ticis nodarīts kaitējums. Šāds
secinājums viņam ļautu atgūt cieņu un reputāciju, kā arī kliedēt jau ilgu laiku, proti, kopš pamata faktu rašanās, pastāvošo
neziņu. Ar vēstuli, kas Civildienesta tiesas kancelejā tika saņemta pa faksu 2006. gada 25. septembrī, prasītājs informēja
Civildienesta tiesu, ka viņš ir atteicies no sava saskaņā ar Civildienesta noteikumu 73. pantu iesniegtā lūguma.
b)     Civildienesta tiesas vērtējums
Tā kā Komisija tiesas sēdē atsauca iebildi par nepieņemamību, kura ir pamatota ar prasības priekšlaicīgo raksturu, Civildienesta
tiesa konstatē, ka par to vairs nav jālemj.
No tā izriet, ka prasība ir jāatzīst par pieņemamu.
B –
Par lūgumu apturēt tiesvedību
1.
Lietas dalībnieku argumenti
Savā iebildumu rakstā Komisija ir paudusi uzskatu, ka prasītājam it kā nodarītais kaitējums ir jānovērtē, ņemot vērā saskaņā
ar Civildienesta noteikumu 73. pantu saņemtos pabalstus. Tomēr, tā kā saskaņā ar minēto normu ierosinātais process vēl nebija
pabeigts brīdī, kad Komisija iesniedza minēto iebildumu rakstu, Komisija apgalvo, ka Civildienesta tiesa nevarēja šo kaitējumu
novērtēt. Komisija secina, ka tiesvedība Civildienesta tiesā ir vismaz jāaptur, lai sagaidītu saskaņā ar Civildienesta noteikumu
73. pantu ierosinātā procesa beigas, un, kad tas būs beidzies, ir jālūdz, lai prasītājs iesniedz apsvērumus par sekām, kādas
izriet no iecēlējinstitūcijas lēmuma par to, vai prasītāja slimība ir uzskatāma par arodslimību.
Savā replikas rakstā prasītājs ir iebildis, ka saskaņā ar Civildienesta noteikumu 73. pantu iesniegtais lūgums atzīt viņa
slimību par arodslimību neaizliedz viņam izmantot tiesības saņemt atlīdzību par viņam nodarīto morālo kaitējumu un ka viņš
iestājas pret šādu procesa apturēšanu, raksturojot to kā Komisijas novilcināšanas taktiku. Tiesas sēdē prasītājs lūdza pieņemt
zināšanai, ka ir gatavs atsaukt šo lūgumu. Ar vēstuli, kas Civildienesta tiesas kancelejā tika saņemta pa faksu 2006. gada
25. septembrī, prasītājs informēja Civildienesta tiesu, ka viņš ir atsaucis minēto lūgumu.
2.
Civildienesta tiesas vērtējums
Tā kā prasītājs ir atsaucis saskaņā ar Civildienesta noteikumu 73. pantu iesniegto lūgumu, Komisijas iesniegtajam lūgumam
apturēt tiesvedību ir zudis priekšmets.
Līdz ar to nav jālemj par minēto lūgumu apturēt tiesvedību.
Katrā ziņā ir jākonstatē, ka, ja prasītājs nebūtu atsaucis savu saskaņā ar Civildienesta noteikumu 73. pantu izteikto lūgumu
un Civildienesta tiesai būtu jālemj par Komisijas lūgumu apturēt ierosināto tiesvedību, šāds lūgums nebūtu atbalstāms. Prasītājs
iebilda pret minēto lūgumu apturēt tiesvedību. Taču Pirmās instances tiesas Reglamenta 77. panta c) punktā ir paredzēts, ka
tiesvedību var apturēt tikai pēc lietas dalībnieku kopīga pieteikuma.
C –
Par lietas būtību
Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru – lai iestātos Kopienas atbildība, ir jāizpilda vairāki nosacījumi, proti – iestādēm pārmestās
rīcības prettiesiskums, zaudējumu fakts un cēloņsakarība starp šo rīcību un minēto kaitējumu (Pirmās instances tiesas 1994. gada
9. februāra spriedums lietā T‑82/91
Latham
/Komisija,
Recueil FP
, I‑A‑15. lpp., un
Recueil
, II‑61. lpp., 72. punkts, un Pirmās instances tiesas 1995. gada 21. februāra spriedums lietā T‑506/93
Moat
/Komisija,
Recueil FP
, I‑A‑43. lpp., un
Recueil
, II‑147. lpp., 46. punkts).
Vispirms ir jānoskaidro, vai Komisijas prettiesiskā rīcība bija tāda, kuras dēļ to var saukt pie atbildības. To var noskaidrot,
pārbaudot dažādus prasītāja izvirzītos pamatus atbilstoši faktu, uz kuriem tie attiecas, hronoloģiskai secībai.
1.
Par pārkāpumiem, kas tiek pārmesti Komisijai
a)     Par trešo pamatu, kas ir balstīts uz pamatojuma neesamību pret prasītāja izvirzītajiem iebildumiem un prasītāja augstākstāvošās
vadības izdarītajiem pārkāpumiem
Lietas dalībnieku argumenti
Savā trešajā pamatā prasītājs apgalvo, ka Preses un komunikāciju ĢD ģenerāldirektors izdarījis sevišķi nopietnu pārkāpumu,
nosūtot
OLAF
“dossier à charge” [lietas materiāli, kuros ietverti apsūdzoši pierādījumi] attiecībā uz Komisijas pārstāvniecību Parīzē,
lai gan nosacījumi Lēmuma 1999/396 2. panta otrās daļas piemērošanai nebija izpildīti.
Pēc prasītāja domām, Preses un komunikāciju ĢD ģenerāldirektora rīcībā nebija pietiekamu liecību, lai saskaņā ar minēto normu
informētu
OLAF
. Prasītājs apgalvo, ka šajā normā ir paredzēta prasība pēc būtības, lai izvairītos no nepamatotu apsūdzību kļūdainas izvirzīšanas
pret ierēdņiem, kas nav bijuši tieši vai kas ir bijuši tikai netieši iesaistīti krāpšanas gadījumos.
Turklāt prasītājs apgalvo, ka Preses un komunikāciju ĢD, pirmkārt, nodevis
OLAF
kļūdainu informāciju par Komisijas pārstāvniecības Parīzē atbildību par
Info-Point Europe d’Avignon
ietvaros notiekošo iespējamo nelikumību uzraudzību un, otrkārt, tīši vai aiz nolaidības slēpis dokumentus, kuri varēja tikt
izmantoti pret viņu pašu. Ņemot vērā apstākļus, kādos Preses un komunikāciju ĢD izteica
OLAF
savus apgalvojumus, pēdējie minētie bija apmelojoši un godu aizskaroši.
Komisija uzskata, ka tās lēmums informēt
OLAF
par
Info-Point Europe d’Avignon
ietvaros notiekošajām iespējamām nelikumībām bijis likumīgs un nepieciešams. Komisija arī apgalvo, ka šis lēmums ir jāvērtē,
ņemot vērā situāciju, kāda bija tā pieņemšanas brīdī, un ka šo lēmumu nevar kritizēt, ņemot vērā izmeklēšanas galīgo rezultātu.
Komisija apgalvo, ka Lēmuma 1999/396 2. panta otrā daļa neuzliek pienākumu Komisijas ģenerālsekretāram, ģenerāldirektoriem
un dienestu vadītājiem izvērtēt liecību, kuras tiem kļuvušas zināmas, atbilstību vai pierādījuma spēku pirms to nodošanas
OLAF
; tieši pretēji – šī norma uzliek tiem absolūtu pienākumu. Saskaņā ar šo normu vienīgais gadījums, kad dienesta pārkāpumu
var uzskatīt par tādu, kas dod pamatu atlīdzībai, ir tad, ja iestādei bijis nolūks kaitēt ierēdnim vai darbiniekam. Tomēr
Komisija uzskata, ka prasītājs nevienā brīdī nav iesniedzis pierādījumus šādam kaitniecības nolūkam, un formāli noliedz šāda
nolūka pastāvēšanu.
Civildienesta tiesas vērtējums
Izvērtējot trešo pamatu, kas attiecas uz Komisijas rīcību, tai vēršoties
OLAF
, ir jāatbild uz diviem jautājumiem. Pirmkārt, ir jānosaka, vai Preses un komunikāciju ĢD ģenerāldirektors izdarījis dienesta
pārkāpumu, ar 2002. gada 6. novembra paziņojumu nosūtot
OLAF
liecības, kuras tam kļuvušas zināmas. Otrkārt, ir jāpārbauda, vai noteiktas nepilnības Komisijas iekšējās komunikācijas sistēmas
darbībā, kas varēja veicināt vēršanos pie
OLAF
un izmeklēšanas uzsākšanu, var uzskatīt par tādu dienesta pārkāpumu, kura dēļ iestādi var saukt pie atbildības. Kopienu var
saukt pie ārpuslīgumiskās atbildības ne tikai tās darbinieku, piemēram, ģenerāldirektora, rīcības dēļ, bet arī tās dienestu
nepietiekamas organizācijas dēļ (šajā sakarā skat. Tiesas 1959. gada 17. decembra spriedumu lietā 23/59
F.E.R.A.M.
/Augstā iestāde,
Recueil
, 501. un 517. lpp.).
–       Par informācijas nodošanu
OLAF
Prasītājam un Komisijai ir atšķirīgi argumenti attiecībā uz Komisijas ģenerālsekretāra, ģenerāldirektoru un dienestu vadītāju
diskrecionārās varas, kāda tiem ir paredzēta Lēmuma 1999/396 2. panta pirmajā daļā, plašumu. Prasītājs uzskata, ka šo iestāžu
rīcībā ir jābūt pietiekamām liecībām, lai informētu
OLAF
. Neesot šādām liecībām, tās var izraisīt iestādes saukšanu pie atbildības par dienesta pārkāpumu. Komisija turpretim apgalvo,
ka pienākums informēt
OLAF
ir absolūts pienākums un ka vienīgais gadījums, kad dienesta pārkāpumu var uzskatīt par tādu, kas dod pamatu atlīdzībai,
ir tad, ja iestādei bijis nolūks kaitēt ierēdnim.
Tāpēc vispirms ir jānosaka Komisijas ģenerālsekretāra, ģenerāldirektoru un dienestu vadītāju diskrecionārās varas, kāda tiem
ir paredzēta Lēmuma 1999/396 2. panta otrajā daļā, plašums.
No Lēmuma 1999/396 2. panta otrās daļas imperatīvā formulējuma, kurā šajā sakarā ir minēta atsauce uz šī paša panta pirmo
daļu, izriet, ka Komisijas ģenerālsekretāram, ģenerāldirektoriem un dienestu vadītājiem ir pienākums nekavējoties informēt
OLAF
, ja viņu rīcībā nonāk “liecības, kas rada aizdomas par iespējamu krāpšanu, korupciju vai citādu prettiesisku darbību, kura
kaitē Kopienu interesēm, vai par nopietniem gadījumiem sakarā ar amata pienākumu izpildi, kas varētu būt Kopienu ierēdņu vai
darbinieku pienākumu nepildīšana, kuras dēļ var saukt pie disciplināratbildības un, vajadzības gadījumā, pie kriminālatbildības [..]”.
Tomēr tas, ka likumdevējs lieto vārdu “aizdomas”, nepārprotami liecina par to, ka minētajā normā paredzētās iestādes tikai
minimāli izvērtē to rīcībā nonākušo liecību par iespējamām nelikumībām atbilstību un ka tādējādi šīm iestādēm tiek piešķirta
noteikta diskrecionārā vara.
Lai lemtu par Kopienas ārpuslīgumisko atbildību, ir jānosaka, vai Preses un komunikāciju dienesta ģenerāldirektors, ar 2002. gada
6. novembra paziņojumu nosūtot
OLAF
viņa rīcībā nonākušās liecības, kuras lika domāt, ka tikušas pieļautas Lēmuma 1999/396 2. panta pirmajā daļā paredzētās nelikumības,
acīmredzami un būtiski ir pārkāpis šai diskrecionārajai varai noteiktās robežas (pēc analoģijas skat. Pirmās instances tiesas
2006. gada 6. aprīļa spriedumu lietā T‑309/03
Camós
Grau
/Komisija, Krājums, II‑1173. lpp., 104. punkts).
Šajā gadījumā ir jākonstatē, ka faktu rašanās brīdī bija virkne pierādījumu, kas pamatoja Preses un komunikāciju ĢD ģenerāldirektora
rīcībā nonākušās informācijas nosūtīšanu
OLAF
.
Pirmkārt, no 2000. gada 27. novembra audita ziņojuma un tā paša gada 6. decembra paziņojuma par papildu pārbaudi izrietēja
fiktīvu projektu iespējamība
Maison de l’Europe d’Avignon et de Vaucluse
ietvaros.
Otrkārt, izpētes cienīgas bija profesionālās attiecības starp prasītāju un
Maison de l’Europe d’Avignon et de Vaucluse
priekšsēdētāju
P
. kungu, kurš tika turēts aizdomās par krāpšanu, kas tika atklāta saistībā ar šīs
Maison de l’Europe
pārvaldību; šajā sakarā ir jāatzīmē prasītāja aizdomīgā reakcija uz brīdinājumiem, kurus izteica Komisijas pārstāvniecība
Marseļā [
Marseille
], un it īpaši viņa izteiktie apgalvojumi par to, ka
Maison de l’Europe d’Avignon et de Vaucluse
ir “pazīstama ar tās profesionalitāti”, tai ir “neapstrīdama autoritāte savā reģionā un tā ir spējīga veiksmīgi pabeigt nozīmīgus
projektus, kurus līdz šim laiku pa laikam uzņēmušies vairāki Komisijas locekļi” (skat. 2002. gada 4. marta paziņojumu
C
. kungam, kuru parakstījis prasītājs, un 2002. gada 19. aprīļa paziņojumu
C
. kungam, kurš nav parakstīts, bet ir uzrakstīts uz Komisijas pārstāvniecības Francijā veidlapas; abus šos paziņojumus iesniedza
Komisija pēc Civildienesta tiesas pieprasījuma procesa organizatorisko pasākumu ietvaros).
Visbeidzot, Preses un komunikāciju ĢD ģenerāldirektors no savu dienestu ierēdņiem, kuri vēlējās palikt anonīmi, bet kuri,
kā viņš apgalvoja, bija viņam pazīstami, ir saņēmis precīzus un detalizētus paziņojumus par nelikumībām, kas cita starpā skar
attiecības starp prasītāju un
Maison de l’Europe d’Avignon et de Vaucluse
priekšsēdētāju, subsīdiju piešķiršanu fiktīviem projektiem šīs
Maison de l’Europe
ietvaros, ekonomisko interešu grupas
Sources d’Europe
pārvaldīšanu un nepamatotu priekšrocību piešķiršanas gadījumus publisko iepirkumu procedūrās.
Ņemot vērā visus iepriekš minētos apstākļus, Preses un komunikāciju ĢD ģenerāldirektors varēja pamatoti uzskatīt, ka viņam
ir pienākums nekavējoties informēt
OLAF
par liecībām, kuras viņam kļuvušas zināmas, lai
OLAF
varētu uzsākt izmeklēšanu, jo, tikai veicot izmeklēšanu, bija iespējams pārbaudīt, vai apgalvojumi par krāpšanu ir pamatoti.
Tādējādi Preses un komunikāciju ĢD ģenerāldirektors, ar 2002. gada 6. novembra paziņojumu nosūtot
OLAF
viņa rīcībā nonākušās liecības, kuras lika domāt, ka ir pieļautas Lēmuma 1999/396 2. panta pirmajā daļā paredzētās nelikumības,
nav pārkāpis tā diskrecionārajai varai noteiktās robežas.
–       Par novērotajām nepilnībām Komisijas iekšējās komunikācijas sistēmā
No
OLAF
ziņojuma izriet, ka Komisijas iekšējās komunikācijas sistēmā pastāvēja nepilnības, kuras varēja negatīvi ietekmēt prasītāju.
Briselē esošie Preses un komunikāciju ĢD dienesti nenosūtīja Komisijas pārstāvniecībai Parīzē 2000. gada 6. decembra paziņojumu
par papildus 2000. gada 27. novembra audita ziņojumam veiktajām pārbaudēm, kurā tika pieminēta fiktīvu projektu iespējamība
Maison de l’Europe d’Avignon et de Vaucluse
ietvaros. Saskaņā ar
OLAF
ziņojumu “tas, ka galvenais birojs nenosūtīja pārstāvniecībai 2000. gada 6. decembra paziņojumu par papildu pārbaudi, netieši
palielināja
OLAF
aizdomas attiecībā uz [prasītāju un viņa vietnieku]”.
Turklāt Izglītības un kultūras ĢD ģenerāldirektors un Preses un komunikāciju dienesta vadītājs kopīgi parakstītā 2001. gada
21. marta paziņojumā norādīja, ka līdztekus informācijai, kura ar minēto paziņojumu nodota
OLAF
ģenerāldirektoram, gan Komisijas pārstāvniecības Francijā vadītājs, gan arī par
Maisons de l’Europe
un
Info-Points Europe
pārvaldību atbildīgās nodaļas vadītājs tiek aicināti “ziņot” par jebkādiem viņiem zināmiem apstākļiem, kas varētu palīdzēt
jautājuma noskaidrošanā. Komisijas nepaskaidrota iemesla dēļ šāds aicinājums nekad nav sasniedzis prasītāju.
OLAF
veiktās izmeklēšanas galīgajā ziņojumā ir uzsvērts, ka “kopējā ziņojuma vietā, kuru
OLAF
gaidīja kā nozīmīgu papildinformāciju ārējās izmeklēšanas turpināšanai, Preses un komunikāciju ĢD 2001. gada novembrī [tam]
nosūtīja [..] divus konfidenciālus paziņojumus, kurus bija sagatavojusi un parakstījusi [Komisijas] pārstāvniecība Parīzē,
vienlaikus tajos izklāstot arī [minētā ĢD] Preses nodaļas viedokli”.
Tomēr, pat ja šīs nepilnības Komisijas iekšējās komunikācijas sistēmā patiešām sākotnēji nepamatoti pastiprināja
OLAF
aizdomas attiecībā uz prasītāju, faktu rašanās brīdī bija virkne citu būtisku un saskanīgu liecību, kas, skatītas atsevišķi,
pamatoja izmeklēšanas uzsākšanu.
Pirmkārt, Preses un komunikāciju ĢD ģenerāldirektors no noteiktiem ierēdņiem saņēma skaidras apsūdzības, kurās bija ietverti
precīzi un detalizēti apgalvojumi par krāpšanu. Otrkārt, no 2000. gada 27. novembra audita ziņojuma un tā paša gada 6. decembra
paziņojuma par papildu pārbaudi izrietēja, ka
Maison de l’Europe d’Avignon et de Vaucluse
ietvaros ir pieļautas nepilnības grāmatvedībā un pastāv fiktīvu projektu iespējamība.
Tāpēc starp Komisijas iekšējās komunikācijas sistēmā novērotajām nepilnībām un
OLAF
uzsākto izmeklēšanu nepastāvēja galvenā cēloņsakarība. Līdz ar to šo nepilnību dēļ Komisiju nevar saukt pie ārpuslīgumiskās
atbildības par izdarītu dienesta pārkāpumu.
No iepriekš minētā izriet, ka trešais pamats ir noraidāms kā nepamatots.
b)     Par pirmo pamatu, kurš ir pamatots ar nelikumīgu un nepamatotu lēmumu par pārcelšanu citā amatā Briselē
Lietas dalībnieku argumenti
Šī pamata ietvaros prasītājs kritizē 2002. gada 19. novembra lēmuma par viņa tūlītēju pārcelšanu citā amatā Briselē pieņemšanu,
kā arī tā izpildes noteikumus. Prasītājs uzskata, ka Komisija, pieņemot šo lēmumu, ir izdarījusi nopietnu pārkāpumu, jo minētais
lēmums ir nelikumīgs vairāku iemeslu dēļ: tajā nebija norādīts pietiekams pamatojums, tas netika pieņemts dienesta interesēs,
tas bija nesamērīgs ar apgalvotajiem faktiem un ir uzskatāms par sankciju, kas pārkāpj nevainīguma prezumpciju. Turklāt prasītājs
uzskata, ka Komisija, pieņemot 2003. gada 21. janvāra lēmumu par viņa atkārtotu iecelšanu amatā Parīzē, nav ņēmusi vērā viņa
intereses. Tāpat, atbildot uz Komisijas argumentu, saskaņā ar kuru vienīgais gadījums, kad dienesta pārkāpumu var uzskatīt
par tādu, kas dod pamatu zaudējumu atlīdzībai, ir tad, ja ir bijis nolūks kādam kaitēt, taču šajā gadījumā šāda nolūka pastāvēšana
tiek apstrīdēta, prasītājs savā replikas rakstā ir norādījis, ka visi lietā esošie materiāli liecina par Komisijas nolūku
kādam kaitēt. Tiesas sēdē prasītājs tomēr precizēja, ka viņš atsauc savus apgalvojumus attiecībā uz šādu nolūku, taču uzskata,
ka, pieņemot lēmumu par pārcelšanu citā amatā, tika izdarīts nopietns pārkāpums.
Pirmkārt, prasītājs apgalvo, ka lēmums par pārcelšanu citā amatā Briselē bija viņam nelabvēlīgs un ka līdz ar to saskaņā ar
Civildienesta noteikumu 25. panta otro daļu tas bija jāpamato. Tomēr par pietiekamu pamatojumu nevar uzskatīt tikai vienu
norādi 2002. gada 19. novembra paziņojumā, kas bija pievienots lēmumam par pārcelšanu citā amatā un saskaņā ar kuru šādu pārcelšanu
nolemts veikt, lai “nodrošinātu efektīvu izmeklēšanas norisi”. Komisijas arguments, saskaņā ar kuru lēmums tika pieņemts prasītājam
zināmā kontekstā, šajā gadījumā nav atbilstošs, jo
OLAF
veiktās izmeklēšanas galīgajā ziņojumā tika apstiprināts, ka Preses un komunikāciju ĢD dienesti, kas atrodas Briselē, turēja
attiecīgo personu neziņā attiecībā uz noteiktiem faktiem, kas iegūti
Info-Point Europe d’Avignon
.
Otrkārt, prasītājs uzsver, ka lēmums par viņa pārcelšanu citā amatā bija pilnīga atkāpšanās no parastajiem rotācijas noteikumiem
un tāpēc nevar tikt pielīdzināts vienkāršai, dienesta interesēs īstenotai pārcelšanai citā amatā.
Treškārt, prasītājs apgalvo, ka pasākums par pārcelšanu citā amatā bija nesamērīgs ar apgalvotajiem faktiem. It īpaši prasītājs
uzsver, ka viņa Komisijai izteiktais piedāvājums, proti, doties atvaļinājumā uz
OLAF
veiktās izmeklēšanas laiku, būtu bijis atbilstošāks dienesta interesēm un tādējādi vairāk tiktu ņemtas vērā arī viņa intereses.
Ceturtkārt, prasītājs atzīmē, ka pasākums par pārcelšanu citā amatā, kas pamatots tikai ar pieņēmumu par līdzdalību krāpšanā,
nav savienojams nedz ar nevainīguma prezumpcijas principu, nedz ar Regulu Nr. 1073/1999, kuras 10. apsvērumā ir noteikts,
ka izmeklēšana ir jāveic, “ievērojot Civildienesta noteikumus [..] un pilnībā ievērojot cilvēktiesības un pamatbrīvības, īpaši
taisnīguma principu, ievērojot iesaistīto personu tiesības izteikt savus uzskatus par faktiem, kas uz tām attiecas”. Prasītājs
apgalvo, ka šī pēkšņā pārcelšana citā amatā acīmredzami bija nesamērīga sankcija attiecībā uz apgalvotajiem faktiem, jo tikai
novēloti tika paziņots, ka šī pārcelšana bijusi drošības pasākums.
Visbeidzot, prasītājs pārmet Komisijai, ka tā nav ņēmusi vērā viņa intereses, atkārtoti ieceļot viņu amatā Parīzē un saņemot
OLAF
veiktās izmeklēšanas galīgo ziņojumu. Prasītājs apgalvo, ka lēmumu par viņa atkārtotu iecelšanu Komisijas pārstāvniecības
Parīzē vadītāja amatā, kas tika publiski paziņots 2002. gada 20. decembrī Komisijas oficiālā pārstāvja rīkotās preses konferences
laikā, Preses un komunikāciju ĢD ģenerāldirektors parakstīja tikai 2003. gada 20. janvārī. Turklāt šai atkārtotajai iecelšanai
amatā nebija atbilstošas publicitātes, jo minētās preses konferences laikā Komisijas oficiālais pārstāvis centās uzsvērt,
ka izmeklēšana vēl nav pabeigta, un aicināja arī žurnālistus to ņemt vērā. Visbeidzot, prasītājs apgalvo, ka nelielo atbalstu,
kuru Komisijas oficiālais pārstāvis izrādīja pavisam nejauši, 2003. gada 17. jūnijā atbildot uz kāda žurnālista jautājumu,
nevar kompensēt paziņojuma presei nepublicēšanu pēc
OLAF
veiktās izmeklēšanas galīgā ziņojuma saņemšanas, kas būtu bijusi taisnīga kompensācija par 2002. gada 21. novembra paziņojuma
presei publicēšanu.
Komisija noliedz jebkāda pārkāpuma izdarīšanu un uzskata, ka lēmums par prasītāja pārcelšanu citā amatā Briselē bijis pietiekami
pamatots, ka tas ticis pieņemts dienesta interesēs, ka tas bijis samērīgs attiecībā pret apgalvotajiem faktiem, ka tas bijis
drošības pasākums, lai nodrošinātu efektīvu izmeklēšanas norisi un ka, pieņemot šo lēmumu, nevarēja tikt pārkāpts nevainīguma
prezumpcijas princips.
Komisija atzīmē, ka minētais lēmums tika pieņemts, pamatojoties uz Civildienesta noteikumu 7. panta 1. punkta pirmo daļu,
kurā – redakcijā, kas bija spēkā faktu rašanās laikā, – bija paredzēts, ka iecēlējinstitūcija, pieņemot lēmumu dienesta interesēs,
katru ierēdni var norīkot, iecelt vai pārcelt amatā savā kategorijā vai atbilstoši ierēdņa pakāpei. Attiecībā uz argumentu,
saskaņā ar kuru prasītāja pārcelšana citā amatā bijusi pilnīga atkāpšanās no parastajiem rotācijas noteikumiem, Komisija iebilst,
ka situācija neatbilda parastai rotācijai. Tā kā šajā gadījumā tā bija ārkārtas situācija, tad arī atbilde uz to prasīja ārkārtas
rīcību.
Attiecībā uz iebildumu, saskaņā ar kuru ar pasākumu par prasītāja pārcelšanu citā amatā Briselē pārkāpts samērīguma princips,
Komisija tiesas sēdē apgalvoja, ka šajā gadījumā nekāds cits pasākums nebija iespējams. Runājot konkrētāk par argumentu, saskaņā
ar kuru prasītāja piedāvājuma “paņemt bezalgas atvaļinājumu” uz izmeklēšanas laiku atbalstīšana būtu bijis gan dienesta interesēm
atbilstošs pasākums, gan arī tādējādi vairāk tiktu ņemtas vērā viņa intereses, Komisija tiesas sēdē norādīja, ka Civildienesta
noteikumu 62. pantā ir paredzēts aizliegums ierēdnim atteikties no savām tiesībām uz atalgojumu, kas atbilst viņa pakāpei
un līmenim. Tāpat Komisija piebilda, ka arī risinājums prasītāju nosūtīt komandējumā uz Briseli nebija iespējams šajā lietā.
Komandējums parasti ir īslaicīgs. Taču brīdī, kad tika pieņemts lēmums par prasītāja pārcelšanu citā amatā Briselē, nebija
iespējams paredzēt, cik ilgu laiku prasīs
OLAF
veiktā izmeklēšana. Turklāt komandējumam būtu arī negatīva ietekme, proti, tas iestādei radītu papildu izdevumus.
Attiecībā uz iebildumu, kas ir pamatots ar nevainīguma prezumpcijas principa pārkāpumu, Komisija apgalvo, ka prasītāja argumentam
nav faktiska pamata, jo Preses un komunikāciju ĢD ģenerāldirektors un Komisijas oficiālais pārstāvis vairākas reizes atgādināja,
ka uz attiecīgo personu joprojām attieksies šis princips. Tāpat Komisija, atsaucoties uz Civildienesta noteikumu IX pielikuma
23. pantu, kurā ir paredzēta iespēja atstādināt ierēdni no amata līdz disciplinārlietas izskatīšanas beigām, apgalvo, ka šim
argumentam nav tiesiska pamata. Šāda atstādināšana nav sankcija, bet gan tikai drošības pasākums, ar kuru netiek pārkāpta
nevainīguma prezumpcija. Pasākumam par atstādināšanu atbilstošais pamatojums
a fortiori
ir piemērojams arī gadījumā, kad, neatstādinot no amata, notiek vienkārša pārcelšana citā amatā uz īsu laiku, kamēr tiek
veikta izmeklēšana. Pēc Komisijas domām, nevainīguma prezumpcija nevar kavēt veikt drošības pasākumus netraucētas, objektīvas
un efektīvas izmeklēšanas nodrošināšanai.
Vispārīgi runājot, Komisija atzīmē arī, ka administratīvs lēmums ir jāvērtē, pamatojoties tikai uz apstākļiem faktu rašanās
brīdī. Tomēr strīdīgo faktu rašanās brīdī Preses un komunikāciju ĢD ģenerāldirektoram nebija nekāda iemesla neievērot
OLAF
rekomendācijas, proti, uz izmeklēšanas laiku attālināt prasītāju no Komisijas pārstāvniecības Parīzē.
Civildienesta tiesas vērtējums
Saskaņā ar pirmā pamata ietvaros izklāstītajiem argumentiem prasītājs būtībā izvirza trīs iebildumus. Divi pirmie iebildumi
ir vērsti pret 2002. gada 19. novembra lēmumu par pārcelšanu citā amatā un ir pamatoti, pirmkārt, ar šī lēmuma nepietiekamu
pamatojumu un, otrkārt, ar dienesta interešu, samērīguma principa un nevainīguma prezumpcijas principa pārkāpumiem, kas padara
šo lēmumu spēkā neesošu. Trešā iebilduma ietvaros prasītājs apgalvo, ka Komisija nav izpildījusi tās pienākumu ņemt vērā ierēdņa
intereses; minētais attiecas uz gadījumiem, kad Komisija, pirmkārt, atkārtoti iecēla prasītāju viņa iepriekšējā amatā Parīzē
un, otrkārt, kad tā saņēma
OLAF
veiktās izmeklēšanas galīgo ziņojumu. Iebildums attiecībā uz pienākumu ņemt vērā ierēdņa intereses, kad tika saņemts
OLAF
izmeklēšanas galīgais ziņojums, tiks izskatīts otrā pamata ietvaros.
–       Par iebildumu, kas ir pamatots ar lēmuma par pārcelšanu amatā Briselē nepietiekamu pamatojumu
Komisijas šaubas par prasības sakarā ar atbildību, skatot to kā vienu prasību, pieņemamību, pamatojoties uz to, ka prasītājs
nav apstrīdējis viņam nelabvēlīgo lēmumu par pārcelšanu citā amatā saskaņā ar Civildienesta noteikumu 90. un 91. pantā paredzēto
procedūru, ir jāinterpretē kā iebildumu, kas ir vērsti pret minēto lēmumu par pārcelšanu citā amatā, pieņemamības apstrīdēšana.
Neraugoties uz to, šajā gadījumā nav jālemj par iebilduma, kas ir pamatots ar minētā lēmuma nepietiekamu pamatojumu, pieņemamību,
jo šis iebildums katrā ziņā nav pamatots.
Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru Civildienesta noteikumu 25. panta otrajā daļā paredzētā pienākuma norādīt pamatojumu, kurā
tikai atkārtots EKL 253. pantā nostiprinātais vispārīgais pienākums, mērķis ir, pirmkārt, sniegt attiecīgajai personai pietiekamu
informāciju, lai tā varētu izvērtēt gan tai nelabvēlīgā akta pamatotību, gan iespēju celt prasību Civildienesta tiesā, un,
otrkārt, ļaut Civildienesta tiesai veikt tiesību akta likumības pārbaudi. No iepriekš minētā izriet, ka šāds pienākums norādīt
pamatojumu ir nozīmīgs Kopienu tiesību princips, no kura var atkāpties tikai imperatīvu apsvērumu dēļ (Pirmās instances tiesas
1991. gada 20. marta spriedums lietā T‑1/90
Pérez-Mínguez Casariego
/Komisija,
Recueil
, II‑143. lpp., 73. punkts, un 2004. gada 6. jūlija spriedums lietā T‑281/01
Huygens
/Komisija, Krājums‑CDL, I‑A‑203. lpp., un Krājums, II‑903. lpp., 105. punkts).
Pienākuma norādīt pamatojumu apjoms ir jāizvērtē, katrā konkrētā gadījumā ņemot vērā konkrētos apstākļus, it īpaši akta saturu,
izvirzītā pamatojuma raksturu un adresāta interesi saņemt paskaidrojumus (Pirmās instances tiesas 2002. gada 12. decembra
spriedums lietā T‑135/00
Morello
/Komisija,
Recueil FP
, I‑A‑265. lpp., un
Recueil
, II‑1313. lpp. 28. punkts). It īpaši jāatzīmē, ka lēmums ir pietiekami pamatots tad, ja tas ticis pieņemts attiecīgajam ierēdnim
zināmā kontekstā, kas viņam ļauj saprast attiecībā uz viņu veiktā pasākuma piemērojamību (Pirmās instances tiesas 1995. gada
6. jūlija spriedums lietā T‑36/93
Ojha
/Komisija,
Recueil FP
, I‑A‑161. lpp., un
Recueil
, II‑497. lpp., 60. punkts, un 2004. gada 1. aprīļa spriedums lietā T‑198/02
N
/Komisija,
Recueil FP
, I‑A‑115. lpp., un
Recueil
, II‑507. lpp., 70. punkts).
Tāpat judikatūrā ir precizēts, ka lēmums, kurā paredzēta ierēdņa pārvietošana pret viņa gribu, ir viņam nelabvēlīgs akts Civildienesta
noteikumu 25. panta otrās daļas izpratnē un tāpēc tas ir jāpamato (iepriekš minētais spriedums lietā
Ojha
/Komisija, 42. punkts, un Pirmās instances tiesas 1999. gada 23. novembra spriedums lietā T‑129/98
Sabbioni
/Komisija,
Recueil FP
, I‑A‑223. lpp., un
Recueil
, II‑1139. lpp., 28. punkts).
Šajā gadījumā 2002. gada 19. novembra paziņojumā, ar kuru prasītājam tika nosūtīts lēmums par pārcelšanu citā amatā Briselē,
bija norādīts, ka šis lēmums pieņemts dienesta interesēs, lai veicinātu izmeklēšanas, kuru
OLAF
tikko bija uzsācis attiecībā uz Komisijas pārstāvniecības Parīzē darbību, efektīvu norisi. Minētajā paziņojumā attiecībā
uz prasītāju bija arī precizēts, ka konkrētāka informācija par viņa amatu tiks nosūtīta tuvākajās dienās.
Pirms 2002. gada 19. novembra lēmuma paziņošanas Preses un komunikāciju ĢD ģenerāldirektors ar 2002. gada 15. novembra paziņojumu
informēja prasītāju par to, ka
OLAF
ir uzsācis izmeklēšanu, un tā paša gada 18. novembrī viņi satikās Briselē.
No iepriekš minētā izriet, ka, 2002. gada 19. novembra paziņojumā precizējot, ka lēmums par pārcelšanu citā amatā ticis pieņemts,
lai veicinātu efektīvu izmeklēšanas norisi, prasītājam zināmā kontekstā un, to pārrunājot ar prasītāju tikšanās laikā, iecēlējinstitūcija
ir sniegusi prasītājam pietiekamu informāciju, lai, pirmkārt, pēdējais minētais varētu izvērtēt šī lēmuma pamatotību un, otrkārt,
Kopienu tiesa varētu veikt likumības pārbaudi.
Līdz ar to iebildums, kas ir pamatots ar 2002. gada 19. novembra lēmuma par pārcelšanu citā amatā nepietiekamu pamatojumu,
nav pamatots.
–       Par iebildumiem, kas ir pamatoti ar dienesta interešu, samērīguma principa un nevainīguma prezumpcijas principa pārkāpumiem
Tāpat kā attiecībā uz iebildumu, kas bija pamatots ar 2002. gada 19. novembra lēmuma nepietiekamu pamatojumu, arī par šo iebildumu
pieņemamību, ko netieši apstrīd Komisija, nav jālemj, jo tie katrā ziņā nav pamatoti.
Vispirms ir jāatgādina, ka, ja administrācija patiešām ir ieinteresēta iecelt amatā ierēdņus, ņemot vērā viņu spējas un personīgās
intereses, tad, neskatoties uz to, ierēdņiem tomēr nevar piešķirt tiesības pildīt vai saglabāt īpašus pienākumus (Pirmās instances
tiesas 2001. gada 6. marta spriedums lietā T‑100/00
Campoli
/Komisija,
Recueil FP
, I‑A‑71. lpp., un
Recueil
, II‑347. lpp., 71. punkts). Līdz ar to, kaut arī Civildienesta noteikumos, it īpaši to 7. pantā, nav tieši paredzēta iespēja
“pārcelt” ierēdni citā amatā, no pastāvīgās judikatūras izriet, ka Kopienu iestādēm ir plaša diskrecionārā vara attiecībā
uz savu dienestu organizēšanu atbilstoši tiem noteiktajiem uzdevumiem un attiecībā uz pieejamā personāla iecelšanu amatā,
ņemot vērā jau minētos dienestu uzdevumus, taču ar nosacījumu, ka šī iecelšana amatā notiek dienesta interesēs un, ievērojot
darba līdzvērtību (Tiesas 1988. gada 23. marta spriedums lietā 19/87
Hecq
/Komisija,
Recueil
, 1681. lpp., un 1996. gada 12. novembra spriedums lietā C‑294/95 P
Ojha
/Komisija,
Recueil
, I‑5863. lpp.).
Izvērtējot iestāžu diskrecionārās varas apjomu attiecībā uz dienesta interešu izvērtēšanu, Civildienesta tiesai ir jāpārbauda
tikai, vai iecēlējinstitūcija ir rīkojusies pareizi un savu diskrecionāro varu nav izmantojusi acīmredzami nepareizi (Pirmās
instances tiesas 2000. gada 12. decembra spriedums lietā T‑223/99
Dejaiffe
/ITSB,
Recueil FP
, I‑A‑277. lpp., un
Recueil
, II‑1267. lpp., 53. punkts, un 2004. gada 21. septembra spriedums lietā T‑325/02
Soubies
/Komisija, Krājums‑CDL, I‑A‑241. lpp., un Krājums, II‑1067. lpp., 50. punkts).
No pastāvīgās judikatūras izriet, ka, kaut arī administrācijas pienākums ņemt vērā darbinieku intereses atspoguļo līdzsvaru
starp Civildienesta noteikumos paredzētām savstarpējām tiesībām un pienākumiem attiecībās starp valsts iestādi un valsts dienesta
darbiniekiem, no šī pienākuma izrietošās prasības nevar kavēt iecēlējinstitūciju veikt pasākumus, kas, pēc tās domām, ir nepieciešami
dienesta interesēs, jo ikvienai amata vietas aizpildīšanai ir jānotiek galvenokārt dienesta interesēs (Pirmās instances tiesas
1993. gada 16. decembra spriedums lietā T‑80/92
Turner
/Komisija,
Recueil
, II‑1465. lpp., 77. punkts, un 2005. gada 24. novembra spriedums lietā T‑236/02
Marcuccio
/Komisija, Krājums‑CDL, I‑A‑365. lpp., un Krājums, II‑1621. lpp., 129. punkts).
Ņemot vērā šos principus un ierobežoto kontroli, kāda tiek piešķirta Civildienesta tiesai, ir jāizvērtē prasītāja iebildumi,
kas ir pamatoti ar dienesta interešu, samērīguma principa un nevainīguma prezumpcijas principa pārkāpumiem.
Attiecībā uz iebildumu, saskaņā ar kuru 2002. gada 19. novembra lēmums par pārcelšanu citā amatā bija pretrunā ar dienesta
interesēm, šīs lietas faktiskajā kontekstā ir jāatgādina, ka
OLAF
uzsāktā iekšējā izmeklēšana attiecās uz iespējamām nelikumībām Preses un komunikāciju ĢD, konkrētāk, Komisijas pārstāvniecībā
Parīzē, un ka prasītājs šajā pārstāvniecībā ieņēma vadošu amatu. Turklāt viņa pārcelšana citā amatā uz izmeklēšanas laiku
notika pēc
OLAF
ģenerāldirektora rekomendācijas, kuras mērķis bija aizliegt prasītājam, kā arī viņa vietniekam attiecīgajā laika periodā
jebkādu pieeju pārstāvniecības birojiem, lai nodrošinātu minētās izmeklēšanas efektīvu norisi.
Ir atzīts, ka nepieciešamība nodrošināt šāda veida izmeklēšanas netraucētu un efektīvu norisi var pamatot lēmumu par pārcelšanu
citā amatā līdz izmeklēšanas beigām (Pirmās instances tiesas 2007. gada 7. februāra spriedumi lietā T‑339/03
Clotuche
/Komisija, Krājumā vēl nav publicēts, 69. punkts, un apvienotajās lietās T‑118/04 un T‑134/04
Caló
/Komisija, Krājumā vēl nav publicēts, 113. punkts).
Līdz ar to pasākuma, kuru apstrīd prasītājs, mērķis atbilst dienesta interesēm. Tomēr atliek noteikt, vai līdzekļi, kas tika
izmantoti šī leģitīmā mērķa sasniegšanai, atbilda samērīguma principa prasībām.
Šajā sakarā, ņemot vērā plašo diskrecionāro varu, kāda ir iestādei attiecībā uz dienesta interešu izvērtēšanu, ir jākonstatē,
ka prasītāja pārcelšana citā amatā Briselē uz laiku, kamēr
OLAF
veic izmeklēšanu Komisijas pārstāvniecībā Parīzē, nav acīmredzami nesamērīga ar šī pasākuma mērķi, proti, novērst jebkādu
iespējamo interešu konfliktu un nodrošināt izmeklēšanas efektīvu norisi. Ar to vien, ka citu iespēju, piemēram, prasītāja
piedāvājuma paņemt atvaļinājumu vai nosūtīt viņu komandējumā, atbalstīšana varēja būt atbilstošāka dienesta interesēm un ka
šādā gadījumā vairāk tiktu ņemtas vērā prasītāja intereses, vien nepietiek, lai minēto pasākumu par pārcelšanu citā amatā
uzskatītu par nesamērīgu.
Attiecībā uz iebildumu, kas ir pamatots ar nevainīguma prezumpcijas principa pārkāpumu, ir jākonstatē, ka pasākums par prasītāja
pārcelšanu citā amatā Briselē bija nevis sankcija, bet gan drošības pasākums, kura laiks bija ierobežots ar izmeklēšanai,
kuru veica
OLAF
Komisijas pārstāvniecības Parīzē telpās, nepieciešamo laiku.
Turklāt jāatgādina, ka, ja problēmas, kas ir saistītas ar iekšējām vai ārējām attiecībām, rada tādu saspīlējumu, kas var apdraudēt
pienācīgu dienesta darbību, tad tās saskaņā ar judikatūru var attaisnot ierēdņa pārcelšanu citā amatā dienesta interesēs.
Šāds pasākums par pārcelšanu citā amatā var tikt veikts pat neatkarīgi no tā, kurš ir atbildīgs par attiecīgajām problēmām
(pēc analoģijas skat. Tiesas 1979. gada 12. jūlija spriedumu lietā 124/78
List
/Komisija,
Recueil
, 2499. lpp., 13. punkts, un iepriekš minēto spriedumu lietā
Ojha
/Komisija, 41. punkts). Tāpēc ir jāuzskata, ka, ja dienesta intereses attaisno ierēdņa pārcelšanu citā amatā, lai izbeigtu
tikai un vienīgi iekšēju konfliktu, kas kavē pienācīgu dienesta darbību, turklāt bez nepieciešamības pierādīt, ka attiecīgais
ierēdnis, kuru pārceļ citā amatā, ir jebkādā veidā atbildīgs par šo konfliktu, tad dienesta intereses var pamatot arī tāda
lēmuma pieņemšanu, kura mērķis ir nodrošināt izmeklēšanas netraucētu norisi, arī šajā gadījumā nepastāvot nepieciešamībai
pierādīt, ka ierēdnis, kurš tiek pārcelts citā amatā, ir atbildīgs par jautājumiem, attiecībā uz kuriem tiek veikta izmeklēšana
(iepriekš minētie spriedumi lietā
Clotuche
/Komisija, 71. punkts, un lietā
Caló
/Komisija, 109. punkts).
Visbeidzot, ir jāuzsver, ka konkrēta akta tiesiskums ir jāizvērtē, ņemot vērā tiesiskos un faktiskos apstākļus šī akta pieņemšanas
brīdī (Pirmās instances tiesas 2003. gada 4. jūnija spriedums apvienotajās lietās T‑124/01 un T‑320/01
Del Vaglio
/Komisija,
Recueil FP
, I‑A‑157. lpp., un
Recueil
, II‑767. lpp., 77. punkts). Līdz ar to informācija, kas atklājusies sakarā ar izmeklēšanu pēc lēmuma par pārcelšanu citā
amatā pieņemšanas un kas attaisno prasītāju, nevar ietekmēt minētā lēmuma likumību, jo izmeklēšanas un pasākumu, kas pieņemti,
lai nodrošinātu šīs izmeklēšanas netraucētu un efektīvu norisi, galvenais mērķis ir noteikt, vai sākotnējās aizdomas bijušas
pamatotas.
Šādos apstākļos ir jākonstatē, ka Komisija nav pārkāpusi plašās diskrecionārās varas, kāda tai piemīt šajā sakarā, robežas,
uzskatot, ka
OLAF
veiktās izmeklēšanas, kas ietvēra arī Komisijas pārstāvniecības Parīzē personāla nopratināšanu, netraucēta un efektīva norise
vislabāk tiktu nodrošināta tad, ja prasītājs uz šīs izmeklēšanas laiku atstātu savu amatu minētajā pārstāvniecībā. Tādējādi,
ja, pēc Komisijas domām, sākotnējā situācija varēja traucēt
OLAF
veiktās izmeklēšanas efektīvu norisi, Komisija bija tiesīga, izmantojot savu plašo diskrecionāro varu, uzskatīt, ka dienesta
intereses attaisno pasākumu pārcelt prasītāju citā amatā (šajā sakarā skat. Pirmās instances tiesas 2002. gada 16. aprīļa
spriedumu lietā T‑51/01
Fronia
/Komisija,
Recueil FP
, I‑A‑43. lpp., un
Recueil
, II‑187. lpp., 55. punkts, un iepriekš minētos spriedumus lietā
Clotuche
/Komisija, 76. punkts, un lietā
Caló
/Komisija, 114. punkts).
Līdz ar to iebildumi, saskaņā ar kuriem ar lēmumu par strīdīgo pārcelšanu citā amatā ir pārkāptas dienesta intereses, samērīguma
princips un nevainīguma prezumpcijas princips, nav pamatoti.
–       Par iebildumu, kas ir pamatots ar pienākuma ņemt vērā ierēdņa intereses neizpildi, atkārtoti ieceļot prasītāju amatā Parīzē
Attiecībā uz Komisijas rīcību, kurai nav lēmuma rakstura un kura attiecas uz pasākumiem par prasītāja atkārtotu iecelšanu
amatā pārstāvniecībā Parīzē, ir jākonstatē, ka par to, ka drošības pasākums par prasītāja pārcelšanu citā amatā ir atcelts,
viņš pirmo reizi uzzināja ar preses starpniecību. Par to, ka vairs nepastāv iemesli, kuru dēļ nevarētu atcelt minēto pasākumu,
tika publiski paziņots 2002. gada 20. decembrī
F
. kunga, kurš bija Komisijas oficiālais pārstāvis, rīkotās preses konferences laikā, un tikai pēc tam, 2003. gada 6. janvārī,
tas tika individuāli paziņots prasītājam
F
. kunga, kurš nu jau bija Preses un komunikāciju ĢD ģenerāldirektors, organizētās tikšanās laikā. Pa to laiku Francijas prese
ziņoja par šī drošības pasākuma atcelšanu. Lēmumu par prasītāja atkārtotu iecelšanu amatā Komisijas pārstāvniecībā Parīzē,
kurš stājās spēkā ar atpakaļejošu spēku, proti, 2002. gada 19. decembrī, Preses un komunikāciju ĢD ģenerāldirektors parakstīja
tikai 2003. gada 20. janvārī. Komisijas paskaidrojums bija vien tāds, ka prasītājam pietika palasīt presi, lai uzzinātu, ka
vairs nepastāv iemesli, kuru dēļ iecēlējinstitūcija nevarētu atcelt attiecībā uz prasītāju pieņemto drošības pasākumu.
Šādi rīkojoties, Komisija nav ņēmusi vērā prasītāja leģitīmās intereses, proti, tiesības uz to, ka iecēlējinstitūcija informē
viņu personīgi, nevis ar preses starpniecību par būtisku viņa profesionālās situācijas attīstību. Tādējādi ar šādu rīcību
netika ņemts vērā līdzsvars starp Civildienesta noteikumos paredzētām savstarpējām tiesībām un pienākumiem attiecībās starp
publisko tiesību iestādi un publisko tiesību iestādes dienesta darbiniekiem, un līdz ar to Komisija neizpildīja pienākumu
ņemt vērā prasītāja kā ierēdņa intereses.
No iepriekš minētā izriet, ka pirmais pamats ir atbalstāms daļā, kas attiecas uz iebildumu, kurš ir pamatots ar pienākuma
ņemt vērā ierēdņa intereses neizpildi, atkārtoti ieceļot prasītāju amatā Parīzē, bet pārejā daļā noraidāms kā nepamatots.
c)     Par otro pamatu, kas ir pamatots ar izmeklēšanas konfidencialitātes neievērošanu
Lietas dalībnieku argumenti
Prasītājs uzskata, ka Komisija ir pārkāpusi
OLAF
veiktās izmeklēšanas konfidencialitātes principu un ar tās 2002. gada 21. novembra paziņojumu presei un oficiālā pārstāvja
paziņojumiem tajā pašā dienā notikušajā preses konferencē nav nodrošinājusi atbilstošu lēmuma par viņa pārcelšanu citā amatā
publicitāti. Turklāt prasītājs apgalvo, ka oficiālais pārstāvis tajā pašā preses konferencē publiski izteica komentārus, kas
kaitēja prasītāja reputācijai.
Prasītājs uzskata, ka 2002. gada 21. novembra preses paziņojums, kas tika izsniegts vairākiem simtiem žurnālistu, bija bezprecedenta
paziņojums un saņēmējiem ļāva ļoti ātri atpazīt attiecīgos ierēdņus, ņemot vērā viņu ievērojamos amatus. Šī neparastā atspoguļošana
medijos pārkāpa
OLAF
veiktās izmeklēšanas konfidencialitātes principu, kas paredzēts Regulas Nr. 1073/1999 8. panta 2. punktā.
Tāpat prasītājs apgalvo, ka Komisijas oficiālais pārstāvis, 2002. gada 21. novembra preses konferencē kļūdaini apgalvojot,
ka
Maisons de l’Europe
piešķirto strīdīgo subsīdiju pārvaldību veikušas pārstāvniecības, izplatīja apmelojošu un godu aizskarošu apgalvojumu, kas
ļāva domāt, ka prasītājs kā Komisijas pārstāvniecības Parīzē vadītājs ir atbildīgs par līdzdalību apgalvotajā krāpšanā, pat
ja viņš tajā nav bijis iesaistīts.
Prasītājs uzskata, ka šīs dažādās informācijas izplatīšanas rezultātā 2002. gada 23. novembrī laikrakstā
Le Monde
tika publicēts viņam absolūti postošs raksts.
Komisija noliedz, ka būtu pārkāpusi
OLAF
veiktās izmeklēšanas konfidencialitātes principu, un apgalvo, ka tās pārstāvji nekad nav izpauduši prasītāja vārdu, bet ka
drīzāk paši žurnālisti rīkojušies pēc savas iniciatīvas. Tā precizē, ka 2002. gada 21. novembra paziņojums presei tika publicēts
it īpaši prasītāja interesēs, lai pēc iespējas novērstu iespējamās spekulācijas un baumas, kas varēja rasties sakarā ar lielo
interesi, kādu žurnālisti izrādīja attiecībā uz strīdīgajiem faktiem.
Komisija noliedz arī jebkādus komentārus, kas būtu apdraudējuši prasītāja reputāciju, un precizē, ka tās oficiālais pārstāvis
2002. gada 21. novembra preses konferences laikā nevienā brīdī nav izteicis nepamatotu apgalvojumu par to, ka prasītājs būtu
atbildīgs par visām izmaksām, kas bija radušās Francijā, un it īpaši tām, kas attiecās uz
Maison de l’Europe d’Avignon et de Vaucluse
.
Vispārīgi runājot, Komisija apgalvo, ka tās pārstāvju izteikumi par vispārzināmiem faktiem, kas skar apskatāmos jautājumus,
nevar būt pamats iestādes saukšanai pie atbildības – ar nosacījumu, ka šo pārstāvju izteikumi ir pamatoti, kā tas bija 2002. gada
novembra un decembra preses konferencēs.
Visbeidzot, Komisija uzsver, ka, organizējot 2002. gada 20. decembra un 2003. gada 17. jūnija preses konferences, prasītāja
interesēs tika nodrošināta atbilstoša publicitāte gan par viņa atkārtotu iecelšanu amatā Parīzē, gan tad, kad tika saņemts
OLAF
veiktās izmeklēšanas galīgais ziņojums.
Civildienesta tiesas vērtējums
Saskaņā ar otrā pamata ietvaros izklāstītajiem argumentiem prasītājs būtībā izvirza trīs iebildumus, kas ir pamatoti attiecīgi
ar pienākuma nodrošināt
OLAF
veiktās izmeklēšanas konfidencialitāti neievērošanu, neatbilstošu publicitāti viņa pārcelšanai citā amatā un ar to, ka Komisijas
pārstāvji 2002. gada 21. novembra preses konferencē attiecībā uz prasītāju izteica apmelojošus un godu aizskarošus komentārus.
Turklāt pirmā pamata ietvaros prasītājs apgalvo, ka Komisija, saņemot
OLAF
veiktās izmeklēšanas galīgo ziņojumu, nav izpildījusi tās pienākumu ņemt vērā ierēdņa intereses.
Ir jāpārbauda visi iemesli, kas pamatoti ar pienākuma nodrošināt
OLAF
veiktās izmeklēšanas konfidencialitāti neievērošanu, neatbilstošu publicitāti prasītāja pārcelšanai citā amatā, kā arī pienākuma
ņemt vērā ierēdņa intereses neievērošanu brīdī, kad tika saņemts
OLAF
veiktās izmeklēšanas galīgais ziņojums, jo visi šie trīs iemesli savā starpā ir cieši saistīti.
–       Par iemesliem, kas ir pamatoti ar pienākuma nodrošināt
OLAF
veiktās izmeklēšanas konfidencialitāti neievērošanu, neatbilstošu publicitāti prasītāja pārcelšanai citā amatā un pienākuma
ņemt vērā ierēdņa intereses neievērošanu brīdī, kad tika saņemts
OLAF
veiktās izmeklēšanas galīgais ziņojums
Regulas Nr. 1073/1999 8. panta 2. punktā ir plaši definēts noteikums attiecībā uz izmeklēšanām, ko veic
OLAF
. Šis noteikums ir jāinterpretē tam atbilstošā kontekstā un it īpaši saskaņā ar šīs regulas 10. apsvērumu, kurā ir noteikts,
ka
OLAF
izmeklēšana ir jāveic, pilnībā ievērojot pamatbrīvības. Līdz ar to šo noteikumu nevar interpretēt tādējādi, ka tā mērķis
ir vienīgi nodrošināt informācijas, kas tiek iegūta, lai atklātu patiesību, konfidencialitāti, bet tas ir jāinterpretē tādējādi,
ka tā mērķis ir nodrošināt arī nevainīguma prezumpcijas principa ievērošanu gan attiecībā uz ierēdņiem un darbiniekiem, par
kuriem tiek veikta izmeklēšana, gan līdz ar to arī attiecībā uz viņu reputāciju.
Turklāt jāatzīmē, ka izmeklēšanas efektīva norise var nozīmēt, ka tās īstenošanas noteikumi paliek konfidenciāli un ka par
tiem netiek informētas pat tās personas, kuras tiek nopratinātas. Tā Lēmuma 1999/396 4. panta pirmajā daļā ir paredzēts, ka
ierēdnis var netikt informēts par tā iespējamu saistību ar faktiem, attiecībā uz kuriem tiek veikta izmeklēšana, ja tas var
traucēt izmeklēšanu. Papildus īpašai aizsardzībai, kas ir garantēta Regulas Nr. 1073/1999 8. panta 2. punktā, iestādei, pie
kuras pieder attiecīgais ierēdnis, ievērojot gan labas pārvaldības principu, gan pienākumu ņemt vērā ierēdņa intereses, vienlaikus
ņemot vērā arī tiesības, kādas ir piešķirtas tādai neatkarīgai iestādei kā
OLAF
, lai tā varētu veikt izmeklēšanu, pamatoti būtu jāizrāda īpaša piesardzība un atturība, publicējot paziņojumus vai izsakot
aizdomas par krāpšanu. Šiem apsvērumiem ir vēl lielāka nozīme attiecībā uz ikvienas personas tiesībām atsaukties uz nevainīguma
prezumpciju, ja no
OLAF
veiktās izmeklēšanas vēl nav izdarīti nekādi secinājumi.
Pienākums ņemt vērā ierēdņa intereses nozīmē, ka iestādei, pieņemot lēmumu attiecībā uz ierēdņa situāciju, ir jāņem vērā visi
elementi, kas var ietekmēt šo lēmumu, un līdz ar to tai ir jāņem vērā ne tikai dienesta intereses, bet arī attiecīgā ierēdņa
intereses (Pirmās instances tiesas 2003. gada 17. decembra spriedums lietā T‑133/02
Chawdhry
/Komisija,
Recueil FP
, I‑A‑329. lpp., un
Recueil
, II‑1617. lpp., 107. punkts, un 2004. gada 3. marta spriedums lietā T‑48/01
Vainker
/Parlaments,
Recueil FP
, I‑A‑51. lpp., un
Recueil
, II‑197. lpp., 125. punkts).
Judikatūrā ir precizēts, ka, ja pastāv nopietnas apsūdzības attiecībā uz ierēdņa godu, administrācijai ir pienākums izvairīties
no tādu apsūdzību publicēšanas, kas nav absolūti nepieciešama (Tiesas 1974. gada 11. jūlija spriedums lietā 53/72
Guillot
/Komisija,
Recueil
, 791. lpp., 3.–5. punkts). Tāpat ir atzīts, ka saskaņā ar pienākumu ņemt vērā ierēdņa intereses un labas pārvaldības principu
attiecīgajai iestādei ir jāizvairās no tā, ka attiecībā uz ierēdni tiek izplatīti paziņojumi, kas var apdraudēt viņa profesionālo
godu. Līdz ar to administrācijai principā, no vienas puses, ir gan jāizvairās no tādas informācijas sniegšanas presei, kas
varētu nodarīt attiecīgajam ierēdnim kaitējumu, gan arī, no otras puses, jāveic visi vajadzīgie pasākumi, lai izvairītos no
šā ierēdņa godu aizskarošas informācijas izplatīšanas jebkādā veidā iestādes ietvaros (skat. Pirmās instances tiesas 1995. gada
12. decembra rīkojumu lietā T‑203/95 R
Connolly
/Komisija,
Recueil
, II‑2919. lpp., 35. punkts).
Ņemot vērā iepriekš minēto, ir jāatzīst, ka Kopienu iestāžu vidū ir nostiprinājusies atbildības kultūra, kam iemesls ir it
īpaši sabiedrības raizes par to, ka tā tiks informēta un varēs būt droša, ka tiks atklātas nepareizas darbības un krāpšanas
gadījumi un ka vajadzības gadījumā tie tiks izskausti un vainīgie tiks sodīti. Šīs prasības sekas ir tādas, ka ierēdņiem un
darbiniekiem, kuri ieņem atbildīgus amatus tādā iestādē kā, piemēram, Komisija, ir jārēķinās ar to, ka var būt pamatota nepieciešamība
noteiktu informāciju nodot sabiedrībai.
Tālāk ir jāuzsver, ka, tiklīdz ir uzsākta izmeklēšana, pamatojoties uz aizdomām par krāpšanu, pastāv iespēja, ka var tikt
grauta kādas personas reputācija, it īpaši, ja informācija par šo izmeklēšanu nonāks ārpus iestādes. Ar attiecīgās personas
attaisnošanu tādas izmeklēšanas beigās, attiecībā uz kuru tikusi veikta šāda veida publicitāte, reti kad ir pietiekami, lai
pilnībā novērstu attiecīgās personas reputācijai nodarīto kaitējumu. Kopienas ārpuslīgumiskās atbildības ietvaros kaitējumu,
kuru ir izraisījusi izmeklēšanas uzsākšana un norise, var atlīdzināt tikai tad, ja attiecīgā iestāde ir izdarījusi pārkāpumu,
kura dēļ to var saukt pie atbildības, lai arī cik nepatīkami tas būtu indivīdam, kurš, šo izmeklēšanu noslēdzot, galu galā
tiek attaisnots. Turklāt gadījumā, ja papildus šim morālajam kaitējumam izmeklēšanas rezultātā ir iestājusies arī arodslimība
Civildienesta noteikumu 73. panta izpratnē, šī minētā norma paredz ierēdnim iespēju saņemt kompensāciju vienreizējas izmaksas
veidā un pēdējam minētajam nav jāpierāda jebkāds iestādes izdarītais pārkāpums.
Ņemot vērā, ka var būt pamatota nepieciešamība noteiktu informāciju nodot sabiedrībai, iestādei šādā gadījumā ir jāpievērš
lielāka uzmanība pienākuma ņemt vērā tās darbinieku intereses ievērošanai. Šīs uzmanības pievēršana pienākuma ņemt vērā ierēdņa
intereses ievērošanai konkrētas izmeklēšanas ietvaros ir vēl nozīmīgāka tad, ja pastāv iespēja, ka mediji var publiski apšaubīt
indivīdu profesionālo godu vai reputāciju, tādējādi palielinot viņiem jau nodarīto kaitējumu tik tālu, ka var būt neiespējami
to novērst.
Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, ir jāizvērtē publicitātes pasākumi, kurus Komisija veica attiecībā uz
OLAF
veiktās izmeklēšanas uzsākšanu un prasītāja pārcelšanu citā amatā.
Šajā gadījumā, tā kā iecēlējinstitūcija, izmantojot savu likumīgo diskrecionāro varu, izvēlējās uz izmeklēšanas laiku pārcelt
prasītāju citā amatā Briselē, tai bija tiesības uzskatīt, ka dienesta intereses attaisno tādu pasākumu veikšanu, lai nodrošinātu
sabiedrības informētību par minēto pārcelšanu citā amatā. Ņemot vērā, pirmkārt, ka prasītājs regulāri tikās ar presi sakarā
ar viņa kā Komisijas pārstāvniecības Parīzē vadītāja amata pienākumiem, un, otrkārt, žurnālistu jau iepriekš izrādīto interesi
attiecībā uz aizdomām par iespējamām nelikumībām
Maison de l’Europe d’Avignon et de Vaucluse
ietvaros, daži no viņiem nenoliedzami būtu pamanījuši prasītāja prombūtni minētajā pārstāvniecībā arī tad, ja iestāde nebūtu
sniegusi nekādu informāciju. Prombūtnes konstatēšana būtu izraisījusi dažāda veida spekulācijas presē, kas varētu kaitēt gan
prasītāja, gan Komisijas interesēm.
Šī nenovēršamā konfidencialitātes atcelšana attiecībā ne tikai uz lēmuma par pārcelšanu citā amatā pieņemšanu, bet arī prasītāja
identitāti, tā kā bija acīmredzams, ka prasītājs bija viens no tiem diviem ierēdņiem, uz kuriem attiecās minētais pasākums,
bija saistīta ar prasītāja ieņemamo amatu, nevis ar Komisijas izvēli, un tā bija arī dienesta vēlme nodrošināt atbilstošu
publicitāti, lai izvairītos no baumām, kas varētu kaitēt gan abiem ierēdņiem, gan iestādei. Līdz ar to, ņemot vērā šīs lietas
īpašos apstākļus, informācijas nodošana presei gan par
OLAF
izmeklēšanu, gan arī divu ierēdņu pārcelšanu citā amatā kā tāda nevar tikt uzskatīta par obligāto pienākumu, proti, nodrošināt
OLAF
izmeklēšanai atbilstošu konfidencialitāti, neievērošanu.
Tomēr atliek noteikt, vai publicitāte, kādu Komisija piešķīra šim jautājumam, nebija nesamērīga ar dienesta interesēm, kas
bija tās pamatā.
Jākonstatē, ka informācija, kuru Komisija nodeva presei
OLAF
veiktās izmeklēšanas laikā, nenodrošināja taisnīgu līdzsvaru starp prasītāja un iestādes interesēm. Kaut arī Komisijas sākotnējais
mērķis – pēc iespējas samazināt baumas un spekulācijas, kādas nenovēršami būtu radušās, ja par prasītāja pārcelšanu citā amatā
netiktu sniegta nekāda informācija, ir attaisnojams, tad publicitāte, kādu Komisija nodrošināja no brīža, kad
OLAF
uzsāka izmeklēšanu, līdz brīdim, kad tika paziņots
OLAF
veiktās izmeklēšanas galīgais ziņojums, liekas neatbilstoša vairāku iemeslu dēļ.
Pirmkārt, kā to Komisija precizēja tiesas sēdē, atbildot uz Civildienesta tiesas uzdoto jautājumu, tas, ka Komisija pēc savas
iniciatīvas publicēja savu pašas paziņojumu presei papildus jau
OLAF
publicētajam paziņojumam par izmeklēšanas uzsākšanu, ir relatīvi reti sastopama prakse. Šī diezgan neparastā izvēle, kas
varēja vienīgi vēl vairāk pievērst uzmanību strīdīgajiem faktiem, līdz ar to uzlika Komisijai pienākumu pievērst arvien lielāku
uzmanību prasītāja interesēm un veikt īpašus pasākumus, lai nodrošinātu prasītāja interešu aizsardzību.
Otrkārt, Komisijas publicēto paziņojumu presei formulējums lika noprast, ka abas personas, kas tika pārceltas citā amatā Briselē,
bija personīgi iesaistītas iespējamās nelikumībās, par kurām
OLAF
veica izmeklēšanu. Kaut arī attiecīgo ierēdņu vārdi minētajā paziņojumā presei netika nosaukti, ikviens samērā informēts
žurnālists tos varēja viegli atpazīt pēc minētā paziņojuma konteksta. Līdz ar to Komisijas apgalvojums par to, ka tā nav pieminējusi
attiecīgo ierēdņu vārdus, šajā gadījumā nešķiet atbilstošs.
Visbeidzot, šis paziņojums presei bija neprecīzs. Saskaņā ar tajā sniegto informāciju Komisija lūdza
OLAF
izvērtēt iespēju uzsākt izmeklēšanu, lai gan minētā paziņojuma publicēšanas dienā, proti, 2002. gada 21. novembrī, Komisija
labi zināja, ka izmeklēšana jau tiek veikta, jo tā tika uzsākta 2002. gada 15. novembrī.
2002. gada 21. novembra preses konferencē Komisijas oficiālais pārstāvis izteicās visai piesardzīgi. It īpaši piesardzīgs
viņš bija, uzsverot, ka neviens netiek apsūdzēts un ka lēmumi par pārcelšanu citā amatā uz tā paša ģenerāldirektorāta citu
dienestu tika pieņemti, lai izvairītos no jebkāda interešu konflikta un nodrošinātu izmeklēšanas efektīvu norisi. Tomēr ar
šo relatīvo piesardzību, ar kādu Komisijas oficiālais pārstāvis izteicās minētajā preses konferencē, nebija pietiekami, lai
novērstu kaitējumu, kāds tika nodarīts prasītājam, 2002. gada 21. novembrī publicējot paziņojumu presei, kurā tika apsūdzēti
divi ierēdņi un kas vedināja žurnālistus uzdot citus jautājumus.
Tāpat ir jākonstatē, ka Komisija pēc savas iniciatīvas nenodrošināja nekādu publicitāti 2003. gada 6. maija
OLAF
veiktās izmeklēšanas galīgajam ziņojumam, no kura izrietošie secinājumi attaisnoja prasītāju attiecībā uz apgalvojumiem,
kas bija pamats minētās izmeklēšanas uzsākšanai. Vienīgais Komisijas nostājas publiskais paziņojums pēc minētā ziņojuma saņemšanas
tika pausts, atbildot uz kāda žurnālista uzdoto jautājumu, kārtējās Komisijas oficiālā pārstāvja organizētās preses konferences
laikā 2003. gada 17. jūnijā, kurā šis pārstāvis, kad šis jautājums tika uzdots, visādā ziņā izteica gan savu, gan iestādes
atbalstu prasītājam.
Šāda nostājas izteikšana, kas bija samērā novēlota, nedz pēc tās izteikšanas veida, nedz arī pēc tā, cik plaši tā tika izteikta,
nav salīdzināma ar publicitāti, kāda tika piešķirta prasītāja pārcelšanai citā amatā, uzsākot izmeklēšanu. Līdz ar to pastāv
būtiska atšķirība starp publicitāti, kāda tika piešķirta prasītāja pārcelšanai citā amatā, uzsākot izmeklēšanu, un publicitāti,
kāda tika nodrošināta pēc
OLAF
veiktās izmeklēšanas galīgā ziņojuma saņemšanas. Ievērojamā publicitāte, kādu Komisija nodrošināja prasītāja pārcelšanai
citā amatā, kurai bija acīmredzami negatīva ietekme uz prasītāja reputāciju, netika līdzsvarota ne ar vienu Komisijas korektīvo
pasākumu brīdī, kad
OLAF
publicēja izmeklēšanas galīgo ziņojumu.
Ar Komisijas izvirzīto argumentu, saskaņā ar kuru prasītājs tika pilnībā attaisnots 2002. gada 20. decembra preses konferencē,
kuras laikā Komisijas oficiālais pārstāvis publiski paziņoja, ka attiecībā uz konkrēto personu pieņemtais drošības pasākums
par pārcelšanu citā amatā tiek atcelts, nevar apstrīdēt šādu secinājumu. Faktiski šajā datumā izmeklēšana vēl nebija pabeigta
un aizdomas par krāpšanu, par kurām prese tika informēta ar 2002. gada 21. novembra preses paziņojumu, vēl pastāvēja. Līdz
ar to pretēji Komisijas apgalvotajam paziņojumu par drošības pasākuma, kas tika veikts attiecībā uz prasītāju, atcelšanu nevar
pielīdzināt prasītāja pilnīgai attaisnošanai.
Tādējādi Komisija, pēc savas iniciatīvas publicējot paziņojumu presei, kura saturs lika domāt, ka prasītājs, kurš tika pārcelts
citā amatā Briselē, bija personīgi iesaistīts iespējamās nelikumībās, attiecībā uz kurām
OLAF
veica izmeklēšanu, un neveicot korektīvus pasākumus, kas varētu līdzsvarot nesamērīgo un negatīvo publicitāti, kādu šis paziņojums
radīja presē, nepietiekami ņēma vērā prasītāja intereses attiecībā uz viņa interesēm un nesamazināja līdz iespējamam minimumam
kaitējumu, kāds tika nodarīts prasītājam, uzsākot izmeklēšanu. Līdz ar to Komisija nav izpildījusi tās pienākumu ņemt vērā
savu darbinieku intereses.
–       Par iebildumu, kas ir pamatots ar apmelojošiem un godu aizskarošiem komentāriem
Attiecībā uz iebildumu, saskaņā ar kuru 2002. gada 21. novembra preses konferences laikā, apstiprinot, ka par subsīdiju, kuras
Komisijas piešķīrusi
Maisons de l’Europe
, pārvaldību ir atbildīgas pārstāvniecības, Komisijas oficiālais pārstāvis izplatīja apmelojošu un godu aizskarošu apgalvojumu,
ir jāatzīmē, ka, kaut arī šis apgalvojums nebija īsti precīzs, oficiālais pārstāvis izteicās samērā piesardzīgi, it īpaši
norādot, ka par šo subsīdiju pārvaldību ir atbildīgas vairākas personas. Turklāt ir jāņem vērā, ka šie paziņojumi tika izteikti
mutvārdos, kas nozīmē, ka tie nevar būt tikpat precīzi un skaidri kā rakstveida apgalvojumi. Tāpēc šiem paziņojumiem nav tāda
piemērojamība, kādu tiem piešķir prasītājs.
Līdz ar to iebildums par to, ka Komisijas pārstāvis izteicis apmelojošus un godu aizskarošus komentārus, nav pamatots.
d)     Civildienesta tiesas secinājumi par Komisijas izdarīto pārkāpumu
Tādējādi Civildienesta tiesa secina, ka, pirmkārt, neievērojot prasītāja leģitīmās intereses, proti, tiesības uz to, ka iecēlējinstitūcija
informē viņu personīgi, nevis ar preses starpniecību par viņa atkārtotu iecelšanu amatā Parīzē, un, otrkārt, piešķirot prasītāja
pārcelšanai citā amatā uz izmeklēšanas laiku lielu publicitāti, taču vienlaikus atbilstoši nenovēršot kaitējumu, kāds līdz
ar šo nesamērīgo publicitāti tika nodarīts prasītājam, Komisija nav izpildījusi savu pienākumu ņemt vērā savu darbinieku intereses
un pieļāvusi dienesta pārkāpumus, par kuriem to var saukt pie atbildības.
Līdz ar to ir jāpārbauda, vai apgalvotais kaitējums ir patiess un vai starp Civildienesta tiesas konstatētajiem pārkāpumiem
un nodarīto kaitējumu pastāv cēloņsakarība.
2.
Par nodarīto kaitējumu
a)     Lietas dalībnieku argumenti
Prasītājs uzskata, ka Komisijas izdarīto pārkāpumu dēļ viņš ir guvis smagu traumu, kas izpaužas kā dziļa un hroniska depresija,
kuras rezultātā 2004. gada 1. maijā viņam tika piešķirta invaliditāte. Aizejot no darba invaliditātes dēļ, viņš ir cietis
materiālus zaudējumus, kas ir līdzvērtīgi starpībai starp viņa pamatalgas summu un invaliditātes pensijas summu laika periodā
no invaliditātes piešķiršanas līdz brīdim, kad viņš bija tiesīgs saņemt izdienas pensiju, proti, 55 mēnešus. Tādējādi viņa
materiālo zaudējumu apmērs ir EUR 264 000.
Turklāt Komisijas pieļautie pārkāpumi ievērojami aizskāruši viņa godu un reputāciju, kā arī izpostījuši viņa karjeras pēdējos
gadus. Līdz ar to viņš ir cietis morālo kaitējumu, un tā apjomu ievērojami palielinājusi iecēlējinstitūcijas atteikšanās atzīt
izdarītos pārkāpumus. Šī morālā kaitējuma apmērs ir EUR 500 000.
Rakstveida procesā Komisija norādīja, ka prasītājam nodarītais kaitējums un cēloņsakarība, kāda, pēc prasītāja domām, pastāv
ar it kā izdarītajiem pārkāpumiem, var tikt novērtēti tikai tad, ja ir pabeigts saskaņā ar Civildienesta noteikumu 73. pantu
ierosinātais process. Komisija it īpaši uzsvēra, ka prasītājam nodarītais kaitējums ir jānovērtē, ņemot vērā saskaņā ar minēto
normu saņemtos pabalstus, un atbilstoši iepriekš minētajam spriedumam lietā
Lucaccioni
/Komisija.
Savos apsvērumos, kas Civildienesta tiesas kancelejā, nosūtot faksu, tika iesniegti 2006. gada 10. novembrī (oriģinālu iesniedzot
tā paša gada 13. novembrī), proti, pēc tam, kad prasītājs bija atteicies no procesa, kuru viņš bija ierosinājis saskaņā ar
Civildienesta noteikumu 73. pantu, Komisija apgalvo, ka minētā atteikšanās no procesa nevar mainīt prāvas apjomu. Tā tālāk
apgalvo, ka kaitējums ir jānovērtē objektīvi un to nevar noteikt lietas dalībnieki. Līdz ar to prasītājs nevar, atsakoties
no procesa, palielināt atlīdzības apjomu, kādu viņš prasa par nodarīto kaitējumu. Turklāt Komisija atzīmē, ka prasītājam ir
pilnīgas tiesības atsaukt savu atteikšanos no procesa un lūgt atsākt procesu, kas tika ierosināts saskaņā ar Civildienesta
noteikumu 73. pantu.
Savā iebildumu rakstā Komisija pakārtoti uzsver, ka summa, kādu pieprasa prasītājs par viņam nodarīto morālo kaitējumu, ir
nesamērīgi liela.
b)     Civildienesta tiesas vērtējums
Vispirms ir jāprecizē, ka gan materiālais, gan morālais kaitējums, kas izriet no rīcības, kas, pēc prasītāja domām, ir uzskatāma
par pārkāpumu, bet ko neuzskata par pārkāpumu Civildienesta tiesa, it īpaši no rīcības, Komisijai informējot
OLAF
par iespējamām nelikumībām
Info-Point Europe d’Avignon
ietvaros un Komisijai pieņemot lēmumu par pārcelšanu citā amatā Briselē, nevar tikt ņemts vērā.
Atliek tikai noteikt, kāds ir materiālais un morālais kaitējums, kas, pēc prasītāja domām, viņam ir nodarīts.
Par materiālo kaitējumu
Prasītājs apgalvo, ka viņam ir nodarīts materiālais kaitējums, kas ietver nesaņemto atalgojumu, viņam aizejot no darba invaliditātes
dēļ, kas viņam tika piešķirta sakarā ar slimību, kura, kā viņš apgalvoja, ierosinot procesu saskaņā ar Civildienesta noteikumu
73. pantu, bija arodslimība.
Tomēr ir jāatgādina, ka Civildienesta tiesas kompetencē nav lemt par cēloņsakarību starp ierēdņa dienesta nosacījumiem un
apgalvoto slimību. Noteikumu par apdrošināšanu 19. pantā ir paredzēts, ka lēmumu, atzīstot slimību par arodslimību, pieņem
iecēlējinstitūcija, pamatojoties uz iestādes norīkotā (‑o) ārsta (‑u) secinājumiem, un, ja ierēdnis to pieprasa, konsultējoties
ar ārstu komisiju, kas minēta šo noteikumu 23. pantā. Noteikumu par apdrošināšanu 12. panta 1. punktā ir paredzēts, ka, ja
nelaimes gadījuma vai arodslimības rezultātā ierēdnis cieš no vispārējas pastāvīgas invaliditātes, viņam tiek izmaksāts vienreizējais
maksājums, kas paredzēts Civildienesta noteikumu 73. panta 2. punkta b) apakšpunktā, proti, vienreizējs maksājums astoņu ierēdņa
gada pamatalgu apmērā, kas tiek aprēķinātas, pamatojoties uz ikmēneša algām, kādas saņemtas 12 mēnešus pirms nelaimes gadījuma.
Tādējādi sistēma, kāda izstrādāta Civildienesta noteikumu 73. panta piemērošanai, paredz kompensāciju vienreizēja maksājuma
veidā, ja ir noticis nelaimes gadījums, vai arodslimības gadījumā, un attiecīgajai personai nav jāpierāda nekāds iestādes
izdarītais pārkāpums. Judikatūrā ir precizēts, ka ierēdnis var prasīt papildu kompensāciju tikai tādā gadījumā, ja kompensācija,
kādu paredz apdrošināšanas noteikumi, nav pietiekama, lai atlīdzinātu nodarīto kaitējumu (šajā sakarā skat. Tiesas 1986. gada
8. oktobra spriedumu apvienotajās lietās 169/83 un 136/84
Leussink
u.c./Komisija,
Recueil
, 2801. lpp., 13. punkts, un 1999. gada 9. septembra spriedumu lietā C‑257/98 P
Lucaccioni
/Komisija,
Recueil
, I‑5251. lpp., 22. punkts; iepriekš minēto Pirmās instances tiesas spriedumu lietā
Lucaccioni
/Komisija, 74. punkts, un Pirmās instances tiesas 1999. gada 15. decembra spriedumu lietā T‑300/97
Latino
/Komisija,
Recueil FP
, I‑A‑259. lpp., un
Recueil
, II‑1263. lpp., 95. punkts).
No iepriekš minētā izriet, ka prasītāja prasījumi par materiālā kaitējuma, kas viņam it kā ticis nodarīts, iegūstot arodslimību
un tās rezultātā piešķirot invaliditāti, atlīdzību ir noraidāmi.
Šo secinājumu nevar apstrīdēt ar apstākli, saskaņā ar kuru prasītājs atteicies no procesa, kuru viņš bija ierosinājis saskaņā
ar Civildienesta noteikumu 73. pantu. Šāda atteikšanās nevar ietekmēt tādas tiesību normas piemērošanu, saskaņā ar kuru slimību
par arodslimību var atzīt tikai iecēlējinstitūcija.
Par morālo kaitējumu
Prasītājs apgalvo, ka Komisijas izdarīto pārkāpumu dēļ viņam ticis nodarīts morālais kaitējums, kas it īpaši ietver viņa profesionālā
goda aizskārumu un reputācijas graušanu, kā arī hronisku viņa veselības pasliktināšanos.
Vispirms ir jāatgādina, ka procedūras, kas ir paredzēta Civildienesta noteikumu 73. panta piemērošanai, mērķis ir vienreizēja
maksājuma veidā atlīdzināt arodslimības rezultātā nodarīto materiālo un morālo kaitējumu.
No iepriekš minētā izriet, ka arī prasītāja prasījumi par morālā kaitējuma, kas viņam ticis nodarīts, iegūstot arodslimību
un tās rezultātā piešķirot invaliditāti, atlīdzību ir noraidāmi.
It īpaši jāatzīmē, ka kaitējums, kāds tika nodarīts, Komisijai neievērojot pienākumu ņemt vērā ierēdņa intereses, atkārtoti
ieceļot prasītāju amatā Parīzē, kā tika minēts šī sprieduma 163. punktā, nevar izraisīt atbildību par zaudējumu atlīdzību
šajā lietā esošās prasības sakarā ar atbildību ietvaros. Faktiski ir jāuzskata, ka šāda pienākuma ņemt vērā ierēdņa intereses
neievērošana kā tāda varēja prasītājā izraisīt vienīgi stresu vai satraukumu un tādējādi veicināt vai palielināt kaitējumu,
kas ir saistīts ar viņa slimību. Tāpēc Civildienesta noteikumu 73. pantā paredzētajai procedūrai principā būtu jābūt procedūrai,
kas varētu nodrošināt šāda veida kaitējuma atlīdzināšanu.
Turpretim, pēc prasītāja domām, viņam nodarīts morālais kaitējums, kas izpaužas kā viņa goda aizskaršana un reputācijas graušana,
nav saistīts ar viņa slimību un tāpēc nevar tikt atlīdzināts ar vienreizēju maksājumu saskaņā ar Civildienesta noteikumu 73. pantu.
Līdz ar to ir jāizvērtē, cik patiess ir šāda veida morālais kaitējums, kas, pēc prasītāja domām, viņam nodarīts.
Šajā sakarā ir jāatgādina, ka publicitāte, kāda tika īstenota pēc tam, kad
OLAF
uzsāka izmeklēšanu, lika domāt, ka prasītājs tiek turēts aizdomās par līdzdalību nelikumībās un krāpšanā, attiecībā uz ko
tika veikta izmeklēšana. Tā kā vairākos rakstos, kas parādījās Francijas presē un kuros tika pieminēts tieši prasītājs, viņa
pārcelšana citā amatā bija atspoguļota saistībā minēto izmeklēšanu, bet vispārīgākā kontekstā – arī saistībā ar aizdomām par
krāpšanu
Maison de l’Europe d’Avignon et de Vaucluse
ietvaros, tika aizskarts prasītāja profesionālais gods un kaitēta reputācija ne tikai iestādes ietvaros, bet arī daudz plašāk
– sabiedrības apziņā. Šo kaitējumu nenovērsa nedz Komisijas paziņojums par prasītājam piemērotā drošības pasākuma atcelšanu,
nedz arī atbalsts, kuru 2003. gada 17. jūnija preses konferencē izteica Komisijas oficiālais pārstāvis.
Līdz ar to Civildienesta tiesai ir jāizvērtē, vai pastāv cēloņsakarība starp konstatētajiem dienesta pārkāpumiem un šāda veida
morālo kaitējumu, kāds ticis nodarīts prasītājam.
3.
Par cēloņsakarību
Lai atzītu cēloņsakarības pastāvēšanu, prasītājam ir jāpierāda tieša un nepārprotama saikne starp attiecīgās iestādes izdarīto
pārkāpumu un apgalvoto kaitējumu (Pirmās instances tiesas 1999. gada 28. septembra spriedums lietā T‑140/97
Hautem
/EIB,
Recueil FP
, I‑A‑171. lpp., un
Recueil
, II‑897. lpp., 85. punkts).
Šajā gadījumā publicitāte, kādu Komisija izvēlējās nodrošināt prasītāja pārcelšanai citā amatā Briselē, it īpaši publicējot
2002. gada 21. novembra paziņojumu presei, ne tikai palīdzēja ikvienam samērā labi informētam žurnālistam identificēt prasītāju,
bet arī vedināja domāt, ka prasītājs ir iesaistīts nelikumībās, attiecībā uz kurām tiek veikta izmeklēšana. Šādas iniciatīvas
tiešas un paredzamas sekas bija publikācijas Francijas presē, it īpaši rakstā laikrakstā
Le Monde
, par to, ka prasītājs tiek turēts aizdomās par krāpšanu, tādējādi aizskarot prasītāja godu un kaitējot reputācijai un līdz
ar to nodarot lielāku kaitējumu, kāds nenovēršami tiktu nodarīts ierēdnim, attiecībā uz kuru
OLAF
veic izmeklēšanu. Kaitējumu, kas tika nodarīts, aizskarot prasītāja godu un kaitējot viņa reputācijai, Komisija nenovērsa.
It īpaši jāatzīmē, ka Komisija atteicās
OLAF
veiktās izmeklēšanas galīgajam ziņojumam, kas attaisnoja prasītāju attiecībā uz apgalvojumiem, kuru dēļ tika uzsākta izmeklēšana,
nodrošināt tādu pašu publicitāti, kādu tā izvēlējās nodrošināt attiecīgās personas pārcelšanai citā amatā, kad tika uzsākta
izmeklēšana. Līdz ar to pastāv tieša un nepārprotama cēloņsakarība starp iestādes izdarītajiem dienesta pārkāpumiem, kas tika
konstatēti šī sprieduma 183. punktā, un tāda morālā kaitējuma nodarīšanu prasītājam, kas izpaužas kā viņa goda aizskaršana
un reputācijas graušana.
Līdz ar to Komisijai ir jāsamaksā prasītājam atlīdzība, lai kompensētu tāda veida morālo kaitējumu, kāds tika nodarīts Civildienesta
tiesas konstatēto dienesta pārkāpumu rezultātā. Ņemot vērā šīs lietas apstākļus, Civildienesta tiesa šo kompensāciju objektīvi
novērtē EUR 15 000 apmērā.

Par tiesāšanās izdevumiem
Kā Civildienesta tiesa atzinusi tās 2006. gada 26. aprīļa spriedumā lietā F‑16/05
Falcione
/Komisija (Krājumā vēl nav publicēts, 77.–86. punkts), kamēr nav stājies spēkā Civildienesta tiesas Reglaments un it īpaši
noteikumi par tiesāšanās izdevumiem, ir jāpiemēro tikai Pirmās instances tiesas Reglaments.
Saskaņā ar Pirmās instances tiesas Reglamenta 87. panta 3. punkta pirmo daļu, ja lietas dalībniekiem spriedums ir daļēji labvēlīgs
un daļēji nelabvēlīgs, Pirmās instances tiesa var nolemt, ka tiesāšanās izdevumi ir jāsadala, ar nosacījumu, ka atbilstoši
šī reglamenta 88. pantam tiesvedībā, kurā puses ir Kopienas un to darbinieki, iestādes sedz savus tiesāšanās izdevumus pašas.
Tā kā šajā gadījumā prasība tikusi daļēji atbalstīta, lietas apstākļi būtu taisnīgi novērtēti, nospriežot, ka Komisija papildus
saviem izdevumiem sedz divas trešdaļas no prasītāja norādītajiem tiesāšanās izdevumiem.
Ar šādu pamatojumu
CIVILDIENESTA TIESA (trešā palāta)
nospriež:
1)
piespriest Eiropas Kopienu Komisijai samaksāt Žirodī kungam atlīdzību EUR 15 000 apmērā par viņam nodarīto morālo kaitējumu,
kas izpaužas kā viņa reputācijas graušana un goda aizskaršana;
2)
prasību pārējā daļā noraidīt;
3)
Eiropas Kopienu Komisija sedz savus tiesāšanās izdevumus un atlīdzina divas trešdaļas no Žirodī kunga norādītajiem tiesāšanās
izdevumiem;
4)
Žirodī kungs sedz vienu trešdaļu no saviem tiesāšanās izdevumiem.
Mahoney
Kanninen
Gervasoni
Pasludināts atklātā tiesas sēdē Luksemburgā 2007. gada 2. maijā.
Sekretāre

Priekšsēdētājs
W. Hakenberg

P. Mahoney
Saturs
Atbilstošās tiesību normas
A – Noteikumi, kas attiecas uz izmeklēšanu krāpšanas apkarošanas jomā
B – Noteikumi par apdrošināšanu pret arodslimību risku
C – Noteikumi par invaliditātes pensijām
D – Civildiensta noteikumu vispārīgie noteikumi
Prāvas rašanās fakti
Process un lietas dalībnieku prasījumi
Juridiskais pamatojums
A – Par pieņemamību
1. Par pienācīgi īstenotas pirmstiesas procedūras neesamību
a) Lietas dalībnieku argumenti
b) Civildienesta tiesas vērtējums
2. Par intereses celt prasību neesamību
a) Lietas dalībnieku argumenti
b) Civildienesta tiesas vērtējums
3. Par prasības priekšlaicīgo raksturu
a) Lietas dalībnieku argumenti
b) Civildienesta tiesas vērtējums
B – Par lūgumu apturēt tiesvedību
1. Lietas dalībnieku argumenti
2. Civildienesta tiesas vērtējums
C – Par lietas būtību
1. Par pārkāpumiem, kas tiek pārmesti Komisijai
a) Par trešo pamatu, kas ir balstīts uz tiesiskā pamatojuma neesamību pret prasītāja izvirzītajiem iebildumiem un prasītāja
augstākstāvošās vadības izdarītajiem pārkāpumiem
Lietas dalībnieku argumenti
Civildienesta tiesas vērtējums
– Par informācijas nodošanu “OLAF”
– Par novērotajām nepilnībām Komisijas iekšējās komunikācijas sistēmā
b) Par pirmo pamatu, kurš ir pamatots ar nelikumīgu un nepamatotu lēmumu par pārcelšanu citā amatā Briselē
Lietas dalībnieku argumenti
Civildienesta tiesas vērtējums
– Par iebildumu, kas ir pamatots ar lēmuma par pārcelšanu amatā Briselē nepietiekamu pamatojumu
– Par iebildumiem, kas ir pamatoti ar dienesta interešu, samērīguma principa un nevainīguma prezumpcijas principa pārkāpumiem
– Par iebildumu, kas ir pamatots ar pienākuma ņemt vērā ierēdņa intereses neizpildi, atkārtoti ieceļot prasītāju amatā Parīzē
c) Par otro pamatu, kas ir pamatots ar izmeklēšanas konfidencialitātes neievērošanu
Lietas dalībnieku argumenti
Civildienesta tiesas vērtējums
– Par iemesliem, kas ir pamatoti ar pienākuma nodrošināt “OLAF” veiktās izmeklēšanas konfidencialitāti neievērošanu, neatbilstošu
publicitāti prasītāja pārcelšanai citā amatā un pienākuma ņemt vērā ierēdņa intereses neievērošanu brīdī, kad tika saņemts
“OLAF” veiktās izmeklēšanas galīgais ziņojums
– Par iebildumu, kas ir pamatots ar apmelojošiem un godu aizskarošiem komentāriem
d) Civildienesta tiesas secinājumi par Komisijas izdarīto pārkāpumu
2. Par nodarīto kaitējumu
a) Lietas dalībnieku argumenti
b) Civildienesta tiesas vērtējums
Par materiālo kaitējumu
Par morālo kaitējumu
3. Par cēloņsakarību
Par tiesāšanās izdevumiem
Šī nolēmuma teksts un tajā minētie, bet vēl nepublicētie Kopienu tiesu nolēmumi ir pieejami Kopienu Tiesas mājas lapā: www.curia.europa.eu
*
Tiesvedības valoda – franču.