CELEX: 62007CJ0504
Regula (EEK) Nr. 1191/69
Pienākums sniegt sabiedriskos pakalpojumus
Kompensāciju piešķiršana
Pasažieru pilsētas transporta joma

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt EKL 73. un 87. pantu, kā arī Padomes 1969. gada 26. jūnija Regulu (EEK) Nr. 1191/69 par dalībvalstu darbību sakarā ar saistībām, kuras parasti uzskata par sabiedriskajiem pakalpojumiem, dzelzceļa pārvadājumu, autopārvadājumu un iekšējo ūdensceļu pārvadājumu nozarē (
OV L 156, 1. lpp.
), kas grozīta ar Padomes Regulu (EEK) Nr. 1893/91 (
OV L 169, 1. lpp.
; turpmāk tekstā — “Regula Nr. 1191/69”).
Šis lūgums ir iesniegts tiesvedībā starp
Associação Nacional de Transportadores Rodoviários de Pesados de Passageiros
(
Antrop
), kā arī vairākiem citiem uzņēmumiem (turpmāk tekstā — “
Antrop
u.c.”) un
Conselho de Ministros
[Ministru padome],
Companhia de Carris de Ferro de Lisboa SA
(turpmāk tekstā — “
Carris
”) un
Sociedade de Transportes Colectivos do Porto SA
(turpmāk tekstā — “
STCP
”) par kompensācijām attiecīgi EUR 40916478 un EUR 12376201 apmērā, kas ar
Conselho de Ministros
2003. gada 27. marta Lēmumu Nr. 52/2003 tika piešķirtas
Carris
un
STCP
par 2003. gadu.
Atbilstošās tiesību normas
Regulas Nr. 1191/69 preambulas pirmajā un otrajā apsvērumā ir noteikts:
“tā kā viens no kopējās transporta politikas mērķiem ir likvidēt nesaskaņas, kas var būtiski sagrozīt saistības, ko parasti uzskata par sabiedriskajiem pakalpojumiem un ko dalībvalstis uzliek transporta uzņēmumiem [kas izpaužas kā sabiedriskā pakalpojuma pienākumi, ko dalībvalsts uzliek transporta uzņēmumiem, un kas var būtiski izkropļot konkurences apstākļus];
tā kā tādēļ jāizbeidz šajā regulā definētas sabiedrisko pakalpojumu saistības [pienākumi]; tā kā tomēr dažos gadījumos ir būtiski svarīgi saglabāt šādas saistības [pienākumi], lai nodrošinātu pietiekamu transporta pakalpojumu sniegšanu; tā kā transporta pakalpojumu pietiekamība jānovērtē, ievērojot piedāvājumu un pieprasījumu pārvadājumu nozarē, kā arī sabiedrības vajadzības”.
Regulas Nr. 1191/69 1. panta 1.–5. punktā ir noteikts:
“1.   Šo regulu piemēro transporta uzņēmumiem, kas sniedz dzelzceļa pārvadājumu, autopārvadājumu un iekšējo ūdensceļu pārvadājumu pakalpojumus.
Dalībvalstis var izslēgt no šīs regulas piemērošanas jomas visus uzņēmumus, kuru darbība ierobežojas vienīgi ar pilsētas, piepilsētas vai reģionālo pakalpojumu sniegšanu.
2.   Šajā regulā:
—
“pilsētas un piepilsētas pakalpojumi” nozīmē pārvadājumu pakalpojumus, kas atbilst pilsētu centra vai konurbācijas vajadzībām, kā arī pārvadājumu vajadzībām starp to un apkārtējām teritorijām,
—
“reģionālie pakalpojumi” nozīmē pārvadājumu pakalpojumus, ko sniedz, lai apmierinātu reģiona pārvadājumu vajadzības.
3.   Dalībvalstu kompetentas iestādes izbeidz visus pārvadājumiem pa dzelzceļiem, autoceļiem un iekšējiem ūdensceļiem uzliktās saistības [pienākumi], kuras parasti uzskata par sabiedriskajiem pakalpojumiem, kā definēts šajā regulā.
4.   Lai nodrošinātu pietiekamus transporta pakalpojumus, ko sniedz, lai īpaši ievērotu sociālus faktorus, vides faktorus un pilsētu un lauku teritoriju plānošanu, vai arī lai dažām pasažieru kategorijām piedāvātu īpašas braukšanas likmes [tarifi], dalībvalstu kompetentas iestādes var slēgt sabiedrisko pakalpojumu līgumus ar transporta uzņēmumu. Šādu līgumu īstenošanas noteikumi un cita ar tiem saistīta informācija sīki izklāstīti V iedaļā.
5.   Dalībvalstu kompetentas iestādes tomēr var saglabāt vai uzlikt 2. pantā minētās sabiedrisko pakalpojumu saistības [pienākumi] pilsētas, piepilsētas un reģionālajiem pasažieru pārvadājumu pakalpojumiem. Šo pakalpojumu sniegšanas nosacījumi un cita ar tiem saistīta informācija, ieskaitot kompensēšanas metodes, sīki izklāstīta II, III un IV iedaļā.
Ja transporta uzņēmums ne tikai sniedz tādus pakalpojumus, uz ko attiecas sabiedrisko pakalpojumu saistības [pienākumi], bet veic arī citu veidu darbību, sabiedrisko pakalpojumu sniegšana jānodrošina, izveidojot atsevišķas uzņēmuma struktūrvienības, kas atbilst vismaz šādiem nosacījumiem:
a)
norēķinu kontiem, kas saistīti ar katru no šīm darbībām, jābūt atsevišķiem, un katrai no šīm darbībām jāizmanto aktīvu daļa saskaņā ar spēkā esošiem grāmatvedības uzskaites noteikumiem;
b)
izdevumi jāsabalansē ar pamatdarbības ieņēmumiem un valsts iestāžu maksājumiem, izslēdzot jebkādu iespēju līdzekļu pārnešanai no vai uz kontiem, kas saistīti ar citiem uzņēmuma darbības veidiem.”
Saskaņā ar Regulas Nr. 1191/69 2. panta 1. un 2. punktu:
“1.   “Sabiedrisko pakalpojumu saistības [pienākumi]” nozīmē saistības [pienākumus], kuras attiecīgs transporta uzņēmums, ja tas būtu ievērojis savas komerciālas intereses, neuzņemtos vispār vai neuzņemtos tādā pašā mērogā, vai ar tādiem pašiem nosacījumiem.
2.   Sabiedrisko pakalpojumu saistībās [pienākumos] 1. punkta nozīmē ietilpst saistība [pienākums] veikt darbību, [pienākums] veikt pārvadājumus, kā arī saistība [pienākums] ievērot likmes.”
Regulas Nr. 1191/69 6. panta 2. punktā ir noteikts:
“Lēmumos par sabiedrisko pakalpojumu saistības [pienākuma] vai tās daļas saglabāšanu vai izbeigšanu noteiktā laikposma beigās paredz kompensācijas piešķiršanu par finansiālajiem apgrūtinājumiem, kas rodas šīs saistības dēļ; šīs kompensācijas apmēru nosaka saskaņā ar 10. līdz 13. pantā noteiktajām kopējām procedūrām [metodēm].”
Regulas Nr. 1191/69 10. pantā ir noteikts:
“1.   Saistības [pienākuma] veikt darbību vai veikt pārvadājumus gadījumā 6. pantā paredzētās kompensācijas apmērs ir vienāds ar uzņēmuma finansiālā apgrūtinājuma samazinājuma un tā ieņēmumu samazinājuma starpību, ja aplūkojamā laikposmā attiecīgā saistība ir izbeigta pilnībā vai izbeigta tā attiecīgā daļa.
Ja ekonomisko zaudējumu aprēķins tomēr veikts, sadalot uzņēmuma kopējās izmaksas pārvadājumu veikšanai starp dažādiem šo pārvadājumu veidiem, kompensācijas apmērs ir vienāds ar izmaksu daļas, kas izdalīta sabiedrisko pakalpojumu saistības ietekmētajam pārvadājumu veidam, un attiecīgo ieņēmumu starpību.”
Regulas Nr. 1191/69 17. panta 2. punkta pirmajā daļā ir noteikts:
“Kompensācijas, ko izmaksā saskaņā ar šo regulu, atbrīvo no [EKL] [88]. panta 3. punktā noteiktās iepriekšējas informēšanas procedūras.”
Pamata prāva un prejudiciālie jautājumi
Carris
ir valsts uzņēmums, kam ar pārvaldes līgumu ir piešķirta koncesija pasažieru pārvadājumu sabiedriskajiem pakalpojumiem, izmantojot autobusus, elektriskos transporta līdzekļus un eskalatorus Lisabonas pilsētas administratīvās teritorijas robežās. Saskaņā ar šiem sabiedriskā pakalpojuma pienākumiem
Carris
ir jānodrošina regulāra un nepārtraukta piešķirtā pakalpojuma sniegšana saskaņā ar līgumslēdzēja noteiktajiem tarifu nosacījumiem.
STCP
ir valsts uzņēmums, kas ir saņēmis koncesiju pasažieru pārvadājumu sabiedriskajiem pakalpojumiem Porto pilsētas pašvaldības teritorijas robežās saskaņā ar likumu, ar kuru pašvaldības dienests tika pārveidots akciju sabiedrībā.
Apmaiņā pret pilsētas pasažieru transporta pakalpojumu sniegšanu
Carris
un
STCP
jau daudzus gadus saņem dažādas valsts piešķirtas priekšrocības. Galvenokārt runa ir par kompensācijām, kapitāla dotācijām un valsts kredīta garantijām.
Ārpus ģeogrāfisko teritoriju robežām, kas atbilst to attiecīgajām koncesijām,
Carris
un
STCP
, nepastāvot pienākumam sniegt sabiedriskos pakalpojumus, izmanto autobusu līnijas, kurās darbojas citi uzņēmumi, proti,
Antrop
u.c. Šie uzņēmumi sniedz transporta pakalpojumus atbilstoši sabiedriskā pakalpojuma deleģēšanas sistēmai un ir pakļauti noteikumiem par maršrutu, grafikiem un tarifiem.
Carris
un
STCP
darbību dēļ šajās pašās līnijās
Antrop
u.c. norādīja uz konkurences izkropļošanu un apstrīdēja Lēmumu Nr. 52/2003.
Antrop
u.c. norāda, ka to vienīgie resursi ir ienākumi par līnijas izmantošanu no spēkā esošiem tarifiem, līdz ar to zaudējumi no līnijas izmantošanas, kas izriet no to darbības, izņēmuma kārtā tiek maksāti no šo uzņēmumu pašu kapitāla, lai gan iespējamie zaudējumi, investīciju un kapitāla izmaksas, kas var rasties
Carris
un
STCP
, tiek segti no valsts atbalsta līdzekļiem. Šo atbalstu piešķiršana līdz ar to rada faktoru, kas kropļo konkurenci. Līdz ar to prasītāji pamata lietā norāda, ka ar apstrīdēto Lēmuma Nr. 52/2003 daļu tiek pārkāpts valsts tiesiskais regulējums konkurences jomā, kā arī Kopienu tiesību noteikumi valsts atbalsta jomā, īpaši EKL 86. pants, 87. panta 1. punkts, 88. un 89. pants, kā arī Regula Nr. 1191/69 un Padomes 1970. gada 4. jūnija Regula (EEK) Nr. 1107/70 par atbalsta piešķiršanu pārvadājumiem pa dzelzceļu, autoceļiem un iekšējiem ūdensceļiem (
OV L 130, 1. lpp.
).
Šādos apstākļos valsts tiesā tika uzdots jautājums par nepieciešamību iesniegt prejudiciālo jautājumu Tiesā.
Uzklausījusi lietas dalībniekus un secinājusi, ka šāda prejudiciālā jautājuma uzdošana ir nepieciešama,
Supremo Tribunal Administrativo
[Augstākā administratīvā tiesa] nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālos jautājumus:
“1)
Vai, ievērojot EKL 73., 87. un 88. pantu un Regulu [..] Nr. 1191/69, valsts iestādes var noteikt sabiedrisko pakalpojumu pienākumus valsts uzņēmumam, kas rūpējas par pasažieru sabiedriskā transporta nodrošināšanu kādā pilsētā?
2)
Vai apstiprinošas atbildes gadījumā valsts iestādēm par šādiem pienākumiem ir jāmaksā atlīdzība?
3)
Vai gadījumā, kad valsts iestādēm nav pienākuma rīkot iepirkuma procedūras, lai piešķirtu transporta tīkla izmantošanas tiesības, minētajām iestādēm atlīdzināšanas pienākums paplašināti jāattiecina uz visiem šādiem uzņēmumiem, kuri saskaņā ar valsts tiesībām un tajā pašā teritorijā tiek uzskatīti par pasažieru sabiedriskā transporta pakalpojumu sniedzējiem?
4)
Gadījumā, ja tas ir tā, kādam jābūt atlīdzības kritērijam?
5)
Vai tādu pasažieru autobusu transporta uzņēmumu gadījumā, kas, pamatojoties uz sabiedrisko pakalpojumu koncesiju, savu darbību noteiktās pilsētas teritorijā veic, būdami apveltīti ar ekskluzīvām tiesībām, bet šo darbību, konkurējot ar privātiem uzņēmumiem, veic arī ārpus ekskluzīvo tiesību aptvertajām pilsētu teritorijām, valstij gadu no gada sniedzot atbalstu, kas paredzēts, lai dzēstu pastāvīgo deficītu šo uzņēmumu darbības izmaksās, šāds atbalsts uzskatāms par EKL 87. panta 1. punktā aizliegtu valsts atbalstu ar nosacījumu, ka:
a)
pamatojoties uz ticamām attiecīgās grāmatvedības ziņām, nav iespējams noteikt starpību starp izmaksām, kas attiecināmas uz minēto uzņēmumu darbības daļu teritorijā, par kuru ir piešķirta koncesija, un [tai] atbilstošajiem ieņēmumiem un līdz ar to nav iespējams aprēķināt no sabiedrisko pakalpojumu pienākuma izpildes izrietošās papildizmaksas, par kurām var tikt paredzēts valsts atbalsts atbilstoši attiecīgajiem koncesijas noteikumiem;
b)
attiecīgo uzņēmumu sniegto transporta pakalpojumu apjoms šā iemesla dēļ var saglabāties vai pieaugt, tā iznākumā mazinoties iespējām, ka transporta pakalpojumus sniedz citi minētajā vai kādā citā dalībvalstī dibināti uzņēmumi,
c)
un iepriekš minētais ir tā, neņemot vērā EKL 73. pantā noteikto?
6)
Ņemot vērā nosacījumus, kas atbalsta uzskatīšanai par valsts atbalstu ir izvirzīti EKL 87. panta 1. punktā [..] atbilstoši tam, kā noteikusi Tiesa 2003. gada 24. jūlija spriedumā lietā
C-280/00
Altmark Trans
[un
Regierungspräsidium Magdeburg
], (
Recueil
, I-7747. lpp.
) (“
Pirmkārt
, tam jābūt valsts [pasākumam] vai ar valsts līdzekļiem veiktam pasākumam.
Otrkārt
, šim pasākumam jābūt tādam, kas var ietekmēt tirdzniecību starp dalībvalstīm.
Treškārt
, tam jāpiešķir priekšrocība tā adresātam.
Ceturtkārt
, tam jārada vai jādraud radīt konkurences izkropļojumi”), kāda nozīme un apjoms piemīt formulējumiem 1) priekšrocības piešķiršana, kas 2) rada konkurences izkropļojumus, apsverot situāciju, kurā saņēmējiem ir koncesijas ceļā piešķirtas ekskluzīvas tiesības pasažieru pārvadājumu sabiedrisko pakalpojumu sniegšanai Lisabonas un Porto pilsētās, bet kuri darbojas arī satiksmē ar šīm pilsētām, teritorijās, kurās darbojas arī citi uzņēmumi? Citiem vārdiem sakot, kādi kritēriji [mums] jāievēro, lai varētu noteikt, ka priekšrocības piešķiršana rada konkurences izkropļojumus? Vai šiem mērķiem ir būtiski noteikt, kāda procentuālā daļa no uzņēmumu izmaksām ir attiecināma uz pārvadājumu maršrutiem, kuros tie darbojas ārpus ekskluzīvo tiesību aptvertās teritorijas? Vai galu galā ir vajadzīgs, lai atbalsts ievērojami ietekmētu darbību, kas veikta ārpus ekskluzīvo tiesību aptvertās teritorijas (Lisabonas un Porto)?
7)
Vai EKL 76. un 88. pantā paredzētā [Eiropas Kopienu] Komisijas iejaukšanās ir vienīgais tiesiskais veids, kā panākt [EK] līguma noteikumu izpildi valsts atbalsta jomā, vai arī Kopienu tiesību lietderīgajai iedarbībai vajadzīgs kas vairāk, proti, iespēja iepriekš minētos noteikumus tieši piemērot valsts tiesās pēc to privātpersonu lūguma, kuras sevi uzskata par cietušām no subsīdijas vai cita atbalsta piešķiršanas pretēji noteikumiem par konkurenci?”
Par prejudiciālajiem jautājumiem
Par pirmo līdz ceturto jautājumu
Pirmie četri jautājumi tiktāl, ciktāl tie būtībā attiecas uz dalībvalstu pilnvarām noteikt sabiedriskā pakalpojuma pienākumus transporta uzņēmumiem un uz kompensācijas pienākumiem, kas, iespējams, rodas attiecībā uz šiem uzņēmumiem, ir jāizskata kopā.
Vispirms ir jānorāda, ka nekas no Tiesai iesniegtajiem lietas materiāliem neliecina, ka Portugāles Republika būtu izmantojusi Regulas Nr. 1191/69 1. panta 1. punkta otrajā daļā paredzēto iespēju izslēgt no šīs regulas piemērošanas jomas uzņēmumus, kuru darbība ierobežojas vienīgi ar pilsētas, piepilsētas vai reģionālo pakalpojumu sniegšanu. Līdz ar to šīs regulas noteikumi ir pilnībā piemērojami pamata lietā un prejudiciālie jautājumi ir jāizvērtē, ievērojot šos noteikumus.
Lai gan, kā tas izriet gan no Regulas Nr. 1191/69 preambulas pirmā un otrā apsvēruma, gan no tās 1. panta 3. punkta, tās mērķis ir izbeigt sabiedrisko pakalpojumu pienākumus, šīs regulas 1. panta 5. punktā ir noteikts, ka dalībvalstu kompetentas iestādes tomēr var saglabāt vai noteikt šīs regulas 2. pantā minētos sabiedrisko pakalpojumu pienākumus pilsētas, piepilsētas un reģionālajiem pasažieru pārvadājumu pakalpojumiem. Nosacījumi un noteikumi, tostarp kompensācijas metodes, ir paredzētas šīs pašas regulas II, III un IV nodaļā.
Saskaņā ar Regulas Nr. 1191/69 6. panta 2. punktu lēmumos par sabiedrisko pakalpojumu pienākuma vai tā daļas saglabāšanu vai izbeigšanu paredz kompensācijas piešķiršanu par finanšu apgrūtinājumiem atbilstoši saskaņā ar minētās regulas 10.–13. pantā noteiktajām kopējām metodēm.
Tā kā kompensācijas pienākumam saskaņā ar Regulu Nr. 1191/69 noteikti ir jābūt saistītam ar sabiedrisko pakalpojumu pienākumu izpildi, uzņēmumi, kuri saskaņā ar iesniedzējtiesas izvirzīto hipotēzi trešajā jautājumā tiek uzskatīti par tādiem, kas sniedz pasažieru sabiedriskā transporta pakalpojumus pilsētā, lai gan tiem nav noteikti nekādi sabiedriskā pakalpojuma pienākumi, šādu kompensāciju nevar izmantot.
Līdz ar to uz pirmo līdz ceturto jautājumu ir jāatbild, ka Regula Nr. 1191/69 ir jāinterpretē tādējādi, ka dalībvalstis var noteikt sabiedrisko pakalpojumu pienākumus valsts uzņēmumam, kas rūpējas par pasažieru sabiedriskā transporta nodrošināšanu pilsētā, atbilstoši minētās regulas noteikumiem paredzot kompensācijas piešķiršanu par finanšu apgrūtinājumiem, kas rodas no šīm saistībām.
Par piekto jautājumu
Uzdodot piekto jautājumu, iesniedzējtiesa būtībā vaicā, vai pamata lietā minēto dalībvalsts kompensāciju piešķiršana transporta uzņēmumiem, kas, pamatojoties uz sabiedrisko pakalpojumu koncesiju, savu darbību noteiktās pilsētas teritorijās veic, būdami apveltīti ar ekskluzīvām tiesībām, kas izriet no tiem noteiktiem sabiedrisko pakalpojumu pienākumiem, ir uzskatāma par EKL 87. panta 1. punktā aizliegtu valsts atbalstu, ja turklāt šie uzņēmumi veic savu darbību arī ārpus minētās teritorijas, konkurējot ar privātiem uzņēmumiem, un ja nav iespējams aprēķināt starpību starp izmaksām, kas izriet no sabiedrisko pakalpojumu pienākumu izpildes.
Vispirms ir jākonstatē, ka EKL 87. pants ir daļa no vispārējiem Līguma noteikumiem valsts atbalsta jomā, turpretī EKL 73. pants transporta jomā rada atkāpi no vispārējiem valsts atbalstam piemērojamiem noteikumiem, paredzot, ka atbalsts, kas atbilst transporta koordinācijas vajadzībām vai kas atbilst atlīdzinājumam par noteiktiem ar sabiedrisko pakalpojumu saistītiem servitūtiem, atbilst Līgumam. Ar Regulu Nr. 1191/69 ir izveidota sistēma, kas dalībvalstīm ir jāievēro, ja tās vēlas noteikt sabiedriskā pakalpojuma pienākumus iekšzemes transporta uzņēmumiem (skat. iepriekš minēto spriedumu lietā
Altmark Trans
un
Regierungspräsidium Magdeburg
, 53. punkts).
Saskaņā ar Regulas Nr. 1191/69 6. panta 2. punktu lēmumos par sabiedrisko pakalpojumu pienākuma vai tā daļas saglabāšanu vai izbeigšanu paredz kompensācijas piešķiršanu par finanšu apgrūtinājumiem atbilstoši šīs pašas regulas 10.–13. pantā noteiktajām kopējām metodēm.
Regulas Nr. 1191/69 10. pantā ir noteikts, ka pienākuma veikt darbību vai veikt pārvadājumus gadījumā paredzētās kompensācijas apmērs ir vienāds ar uzņēmuma finansiālā apgrūtinājuma samazinājuma un tā ieņēmumu samazinājuma starpību, ja aplūkojamā laikposmā attiecīgais pienākums ir izbeigts pilnībā vai izbeigta tā attiecīgā daļa. Ja ekonomisko zaudējumu aprēķins tomēr ir veikts, sadalot uzņēmuma kopējās izmaksas pārvadājumu veikšanai starp dažādiem šo pārvadājumu veidiem, kompensācijas apmērs ir vienāds ar izmaksu daļas, kas izdalīta sabiedrisko pakalpojumu pienākumu ietekmētajam pārvadājumu veidam, un attiecīgo ieņēmumu starpību.
Tomēr, kā izriet no iesniedzējtiesas veiktajiem konstatējumiem un kas pat ir atspoguļoti piektā jautājuma formulējumā, tā kā
Carris
un
STCP
darbības ārpus attiecīgās teritorijas, kuras ietvaros tiem ir piešķirtas ekskluzīvas tiesības, nav pakļauti sabiedriskā pakalpojuma pienākumam, pamatojoties uz ticamām šo abu uzņēmumu grāmatvedības ziņām, nav iespējams noteikt starpību starp izmaksām, kas attiecināmas uz šo uzņēmumu darbības daļu teritorijā, par kuru ir piešķirta koncesija, un tai atbilstošajiem ieņēmumiem un līdz ar to nav iespējams aprēķināt šiem uzņēmumiem no sabiedrisko pakalpojumu pienākuma izpildes izrietošās papildizmaksas.
Šādos apstākļos Regulas Nr. 1191/69 10. pantā norādītā prasība nav izpildīta, jo izmaksas, kas attiecināmas uz
Carris
un
STCP
darbības daļu teritorijā, par kuru katram no tiem ir piešķirta ekskluzīva koncesija, nevar tikt droši noteikta.
Šādā gadījumā kompensācijas, kādas saņēma minētie uzņēmumi, netika piešķirtas saskaņā ar Regulu Nr. 1191/69 un līdz ar to tās neatbilst Kopienu tiesībām, tādējādi tās nav jāizvērtē, ņemot vērā Līguma noteikumus par valsts atbalstu, proti, EKL 87. panta 1. punktu (šajā sakarā skat. iepriekš minēto spriedumu lietā
Altmark Trans
un
Regierungspräsidium Magdeburg
, 65. punkts).
Ņemot vērā iepriekš minēto, uz piekto jautājumu ir jāatbild, ka pamata lietā minēto kompensāciju piešķiršana, ja nav iespējams noteikt to izmaksu apmēru, kas attiecināmas uz attiecīgo uzņēmumu darbībām, kuras veiktas, izpildot to sabiedrisko pakalpojumu pienākumus, ir pretrunā Regulai Nr. 1191/69.
Par sesto jautājumu
Ņemot vērā atbildi uz piekto jautājumu, uz sesto jautājumu nav jāatbild.
Par septīto jautājumu
Uzdodot šo jautājumu, iesniedzējtiesa būtībā vaicā, kāda ir valsts tiesu loma, ja tās konstatē, ka valsts atbalsts ir piešķirts, neievērojot Kopienu tiesību noteikumus.
Tā kā pamata lietā minētās kompensācijas ietilpst Regulas Nr. 1191/69 piemērošanas jomā, to atbilstība Kopienu tiesībām, kā tas tika atgādināts šī sprieduma 28. punktā, ir jāizvērtē saistībā ar šajā regulā paredzētajiem noteikumiem, nevis ņemot vērā Līguma noteikumus par valsts atbalstu.
Gadījumā, ja iesniedzējtiesa nonāk pie secinājuma, ka minētās kompensācijas nav piešķirtas saskaņā ar Regulu Nr. 1191/69, tai, ņemot vērā šīs regulas tiešu piemērojamību, saskaņā ar valsts tiesībām ir jāizdara secinājumi attiecībā uz tiesību aktu, ar kuriem tiek īstenotas minētās kompensācijas, spēkā esamību.
Ņemot vērā iepriekš minēto, uz septīto jautājumu ir jāatbild, ka gadījumā, ja valsts tiesa konstatē noteiktu atbalsta pasākumu neatbilstību Regulai Nr. 1191/69, tai saskaņā ar valsts tiesībām ir jāizdara visi secinājumi attiecībā uz tiesību aktu, ar kuriem tiek īstenoti minētie pasākumi, spēkā esamību.
Par tiesāšanās izdevumiem
Attiecībā uz pamata lietas dalībniekiem šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Tiesāšanās izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto lietas dalībnieku tiesāšanās izdevumi, nav atlīdzināmi.

Ar šādu pamatojumu Tiesa (otrā palāta) nospriež:

1)
Padomes 1969. gada 26. jūnija Regula (EEK) Nr. 1191/69 par dalībvalstu darbību sakarā ar saistībām, kuras parasti uzskata par sabiedriskajiem pakalpojumiem, dzelzceļa pārvadājumu, autopārvadājumu un iekšējo ūdensceļu pārvadājumu nozarē, kas grozīta ar Padomes Regulu (EEK) Nr. 1893/91, ir jāinterpretē tādējādi, ka dalībvalstis var noteikt sabiedrisko pakalpojumu pienākumu valsts uzņēmumam, kas rūpējas par pasažieru sabiedriskā transporta nodrošināšanu pilsētā, atbilstoši minētās regulas noteikumiem paredzot kompensācijas piešķiršanu par finanšu apgrūtinājumiem, kas rodas no šī pienākuma;

2)
pamata lietā minēto kompensāciju piešķiršana, ja nav iespējams noteikt to izmaksu apmēru, kas attiecināmas uz attiecīgo uzņēmumu darbībām, kuras veiktas, izpildot to sabiedrisko pakalpojumu pienākumus, ir pretrunā Regulai Nr. 1191/69, kas grozīta ar Regulu Nr. 1893/91;

3)
gadījumā, ja valsts tiesa konstatē noteiktu atbalsta pasākumu neatbilstību Regulai Nr. 1191/69, kas grozīta ar Regulu Nr. 1893/91, tai saskaņā ar valsts tiesībām ir jāizdara visi secinājumi attiecībā uz tiesību aktu, ar kuriem tiek īstenoti minētie pasākumi, spēkā esamību.

[Paraksti]
(
*1
)	Tiesvedības valoda — portugāļu.