CELEX: 62003CJ0165
Směrnice 69/335/EHS
Nepřímé daně z kapitálových vkladů
Náklady notáře
Státní notář
Paušální část poplatků odváděná státu

1       Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu směrnice Rady 69/335/EHS ze dne 17. července 1969 o nepřímých daních
z kapitálových vkladů (Úř. věst. L 249, s. 25; Zvl. vyd. 09/01, s. 11), ve znění směrnice Rady 85/303/EHS ze dne 10. června
1985 (Úř. věst. L 156, s. 23; Zvl. vyd. 09/01, s. 09/01, s. 122, dále jen „směrnice 69/335“).
2       Tato žádost byla podána v rámci stížnosti podané M. Längstem, státním notářem v obvodu Oberlandesgericht Stuttgart, na základě
příkazu, který vydal Präsident des Landgerichts Stuttgart, jeho nadřízený orgán, proti jím vyhotovenému vyúčtování nákladů.

Právní rámec

Právní úprava Společenství
3       Cílem směrnice 69/335 je, jak vyplývá z prvního bodu jejího odůvodnění, podpora volného pohybu kapitálu, považovaného za jednu
ze základních podmínek vytvoření hospodářské unie, jejíž vlastnosti jsou obdobné vlastnostem vnitřního trhu.
4       Podle šestého bodu odůvodnění uvedené směrnice dosažení takového cíle předpokládá, co se týče zdanění kapitálových vkladů,
zrušení nepřímých daní, které byly až do té doby v platnosti v členských státech, a místo nich použití daně, která je v rámci
společného trhu uložena pouze jednou a jejíž výše je shodná ve všech členských státech.
5       Podle čl. 4 odst. 1 téže směrnice:
„Předmětem daně z kapitálu jsou tyto operace:
a)      založení kapitálové společnosti;
b)      přeměna společnosti, sdružení nebo právnické osoby, která není kapitálovou společností, na kapitálovou společnost;
c)      zvýšení základního kapitálu kapitálové společnosti vkladem majetku jakéhokoli druhu;
d)      zvýšení obchodního majetku kapitálové společnosti vkladem majetku jakéhokoli druhu, jehož protihodnotou není poskytnutí podílu
na základním kapitálu nebo aktivech společnosti, ale práva obdobná právům společníků [...]
[...]“
6       Článek 4 odst. 1 písm. e) až h) směrnice 69/335 stanoví, že přenesení sídla skutečného vedení nebo statutárního sídla kapitálové
společnosti ze třetí země do členského státu nebo z jednoho členského státu do jiného je rovněž předmětem daně z kapitálu.
7       Článek 4 odst. 2 uvedené směrnice vyjmenovává různé operace, které mohou být předmětem daně z kapitálu.
8       Táž směrnice stanoví rovněž zrušení jiných nepřímých daní s vlastnostmi stejnými, jako jsou vlastnosti daně z kapitálu nebo
kolkovného z cenných papírů, jejichž ponechání může ohrozit cíle sledované uvedenou směrnicí, jak je uvedeno v posledním bodě
odůvodnění této směrnice. Tyto daně, jejichž vybírání je zakázáno, jsou vyjmenovány zejména v článku 10 směrnice 69/335, podle
nějž:
„Vedle daně z kapitálu neukládají členské státy společnostem, sdružením nebo právnickým osobám [založeným za účelem zisku]
žádné jiné daně nebo poplatky:
a)      z operací uvedených v článku 4;
b)      z vkladů, půjček a služeb, které jsou součástí operací uvedených v článku 4;
c)      z registrace nebo jakékoli jiné formality požadované od společnosti, sdružení nebo právnické osoby založené za účelem zisku
na základě její právní formy.“
9       Článek 11 směrnice 69/335 stanoví:
„Členské státy neuloží žádnou daň jakékoli formy na:
a)      vytvoření, vydání, přijetí akcií na burzu nebo uvedení do oběhu akcií, podílů na společnosti nebo jiných obdobných cenných
papírů anebo osvědčení nahrazujících tyto cenné papíry, jakož i obchodování s nimi, bez ohledu na osobu emitenta;
b)      půjčky, včetně úroků, uskutečněné formou vydání dluhopisů nebo jiných obchodovatelných cenných papírů, bez ohledu na osobu
emitenta, a na formality s tím spojené, jakož i na vytvoření, vydání, přijetí na burzu nebo uvedení do oběhu těchto dluhopisů
nebo obchodovatelných cenných papírů anebo obchodování s nimi.“
10     Článek 12 odst. 1 uvedené směrnice zní následovně:
„Odchylně od článků 10 a 11 mohou členské státy ukládat:
a)      daně z převodů cenných papírů, paušální či nikoli;
[...]
e)      poplatky uhrazovacího charakteru;
[...]“

Vnitrostátní právní úprava
11     Podle článku 2 a násl., jakož i čl. 53 odst. 2 zákona o společnostech s ručením omezeným (Gesetz betreffend die Gesellschaften
mit beschränkter Haftung) ze dne 20. dubna 1892 (RGBl. 477), ve znění použitelném na věc v původním řízení, musí být rozhodnutí
společníků „Gesellschaft mit beschränkter Haftung“ (GmbH) o změně společenské smlouvy notářsky ověřeno.
12     Z článku 116 spolkového notářského řádu (Bundesnotarordnung), ze dne 24. února 1961 (BGBl. 1961 I, s. 98), ve znění použitelném
na věc v původním řízení (dále jen „BnotO“), ve spojení s čl. 3 odst. 2 zákona spolkové země o nesporném soudnictví (Landesgesetz
über die freiwillige Gerichtsbarkeit), ze dne 12. února 1975 (GBl. s. 116), rovněž ve znění použitelném na věc v původním
řízení, vyplývá, že v obvodu Oberlandesgericht Stuttgart se lze za účelem ověření úkonu obrátit nejen na státní notáře, ale
také na soukromé notáře.
13     Výše poplatků, jež mohou být notáři vybírány, je stanovena spolkovým zákonem o zpoplatnění úkonů [Gesetz über die Kosten in
Angelegenheiten der freiwilligen Gerichtsbarkeit (Kostenordnung)], ze dne 26. července 1957 (BGBl. 1957 I, s. 960), ve znění
použitelném na věc v původním řízení (dále jen „KostO“). Uvedené částky se použijí jednotně na celém německém území a jsou
platné pro státní notáře i pro soukromé notáře.
14     Státní notáři vykonávající činnost v obvodu Oberlandesgericht Stuttgart pobírají pevný plat, určený podle stejných kritérií
jako u ostatních úředníků spolkové země, k němuž se připočítává proměnlivá částka odpovídající části poplatků, jež vyberou.
Nicméně na rozdíl od státních notářů vykonávajících činnost v obvodu Oberlandesgericht Karlsruhe sami vybírají poplatky, které
jsou dlužni plátci poplatků. Musejí pouze odvést paušální část uvedených poplatků do rozpočtu spolkové země. Ta je oprávněna
sama poplatky vybírat pouze tehdy, pokud ani na výzvu nedošlo k úhradě.
15     Podle čl. 156 odst. 1 KostO musí být námitky proti výpočtu nákladů, včetně námitek proti povinnosti zaplatit a vyznačení doložky
vykonatelnosti, sděleny prostřednictvím stížnosti adresované Landgericht, v jehož obvodu má notář svou kancelář. Před přijetím
rozhodnutí musí tento Landgericht vyslechnout účastníky a nadřízený orgán notáře. Pokud plátce poplatků zpochybňuje výpočet
nákladů provedený notářem, může notář požádat uvedený Landgericht o rozhodnutí.
16     Článek 156 odst. 6 KostO stanoví, že orgán, jemuž je notář podřízen, mu v každém případě může nařídit, aby požádal Landgericht
o rozhodnutí a podal proti tomuto rozhodnutí odvolání. Soudní rozhodnutí, které z toho vyplyne, může vést rovněž ke zvýšení
vyúčtování nákladů.

Spor v původním řízení a předběžná otázka
17     M. Längst jako státní notář ověřil určitá rozhodnutí týkající se společnosti SABU Schuh & Marketing GmbH (dále jen „SABU“).
Příslušné náklady a poplatky byly předmětem vyúčtování ve výši 2 892,46 eur (dále jen „vyúčtování“).
18     Úkony, jejichž ověření bylo požadováno, se týkaly sloučení obchodních podílů společnosti do jednoho podílu, konverze základního
kapitálu a obchodních podílů uvedené společnosti na eura, zvýšení kapitálu společnosti z vlastních zdrojů a změny jména společnosti.
19     Podle vyúčtování je SABU povinna zaplatit 2 493,50 eur, bez DPH, na poplatcích a nákladech dlužných za ověření úkonů. Tato
částka zahrnuje poplatek nazvaný „za rozhodnutí“ ve výši 1 584 eur – vypočtený z celkové hodnoty 484 007 eur – za zvýšení
kapitálu a změnu stanov. Z této částky náleží část ve výši 1 183,83 eur státu a část ve výši 400,17 eur notáři.
20     Präsident des Landgerichts Stuttgart, domnívaje se, že usnesení ze dne 21. března 2002, Gründerzentrum (C‑264/00, Recueil,
s. I‑3333), vztahující se na státní notáře vykonávající činnost v obvodu Oberlandesgericht Karlsruhe, se použije rovněž na
státní notáře vykonávající činnost v obvodu Oberlandesgericht Stuttgart, měl za to, že vyúčtování je, pokud jde o zvýšení
kapitálu a změnu stanov, v rozporu se směrnicí 69/335. Vzhledem k tomu M. Längstovi nařídil na základě čl. 156 odst. 6 KostO
obrátit se na Landgericht Stuttgart, aby rozhodl o legalitě dotčeného vyúčtování, a požádal jej o snížení uvedeného vyúčtování
na 1 465,66 eur.
21     M. Längst tento příkaz splnil a obrátil se na Landgericht Stuttgart. U tohoto soudu uplatnil, že vyúčtování je odůvodněné
a že KostO, jakož i BNotO mu zakazují stanovit poplatky ve výši, kterou požaduje Präsident des Landgerichts Stuttgart. Kromě
toho se domnívá, že výše uvedené usnesení Gründerzentrum není použitelné na poplatky vybírané státními notáři vykonávajícími
činnost v obvodu Oberlandesgericht Stuttgart.
22     Podle předkládajícího soudu se právní postavení státních notářů vykonávajících činnost v obvodu Oberlandesgericht Stuttgart
liší ve dvou ohledech od právního postavení státních notářů, na něž se vztahuje výše uvedené usnesení Gründerzentrum. Jednak
je v obvodu tohoto Oberlandesgericht možné obrátit se nejen na státní notáře, ale také na soukromé notáře, takže uvedené poplatky
nenáleží nutně spolkové zemi. Kromě toho právní úprava, týkající se pohledávek z dotčených poplatků, je odlišná a odůvodňuje
jiné řešení. Na rozdíl od situace v obvodu Oberlandesgericht Karlsruhe totiž v obvodu soudu ve Stuttgartu státní notář sám
vybírá poplatky, jež mají být uhrazeny. Teprve až jsou uvedené poplatky uhrazeny, odvede notář jejich paušální část do státního
rozpočtu. Posledně uvedený může vybírat dotčené poplatky přímo pouze výjimečně.
23     Za těchto podmínek se Landgericht Stuttgart rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:
„1)      Musí být v právním systému, jaký platí ve württemberské části spolkové země Bádensko-Württembersko (obvod Oberlandesgericht
Stuttgart), kde – na rozdíl od skutečností, z nichž vychází usnesení […] Gründerzentrum [výše uvedené] − mohou být činnosti
notáře vykonávány jak úředníky, tak soukromými notáři, kteří jedni i druzí vybírají poplatky, jež mají být uhrazeny, přičemž
ale státní notáři jsou na základě zákona spolkové země povinni odvádět paušální část těchto poplatků státu, který je jejich
zaměstnavatelem a který tyto příjmy používá k financování svých výdajů, poplatky vybírané notářem za vyhotovení notářského
zápisu týkajícího se operace spadající pod směrnici 69/335, v pozměněném znění, považovány za daň ve smyslu této směrnice?
2)      V případě kladné odpovědi, přestanou být dotčené poplatky kvalifikovány jako daň ve smyslu směrnice 69/335, pokud se stát
vzdá nároku na svou část, a v důsledku toho přestane uplatňovat právní předpis spolkové země, podle nějž mu musí být část
poplatků odváděna?“

K pravomoci Soudního dvora
24     Mathias Längst a Bezirksrevisor des Landgerichts Stuttgart vyjádřili pochybnosti, pokud jde o pravomoc Soudního dvora rozhodovat
na základě článku 234 ES o žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce podané v rámci řízení zahájeného na základě čl. 156 odst. 6
KostO státním notářem na příkaz jeho nadřízeného. Podle nich řízení, v rámci něhož má předkládající soud rozhodnout, není
kontradiktorním řízením ve smyslu judikatury Soudního dvora (rozsudek ze dne 19. října 1995, Job Centre, C‑111/94, Recueil,
s. I‑3361, a usnesení ze dne 22. ledna 2002, Holto, C‑447/00, Recueil, s. I‑735). Landgericht Stuttgart nemá rozhodnout skutečný
spor ve smyslu této judikatury.
25     V tomto ohledu je namístě připomenout, že podle ustálené judikatury z článku 234 ES vyplývá, že vnitrostátní soudy jsou oprávněny
obrátit se na Soudní dvůr pouze tehdy, pokud před nimi probíhá spor a pokud rozhodují v rámci řízení, které má být ukončeno
rozhodnutím, jež má charakter soudního rozhodnutí (viz zejména usnesení ze dne 18. června 1980, Borker, 138/80, Recueil, s. 1975,
bod 4; ze dne 5. března 1986, Greis Unterweger, 318/85, Recueil, s. 955, bod 4, a výše uvedené usnesení Holto, bod 17).
26     Z použitelných vnitrostátních právních předpisů, jakož i z upřesnění poskytnutých na žádost Soudního dvora předkládajícím
soudem přitom vyplývá, že v rámci řízení, které se koná u posledně uvedeného soudu, byly všechny zúčastněné strany vyslechnuty
a že účelem rozhodnutí, jež má být přijato, je vyřešit spor. Kromě toho, toto rozhodnutí je namítatelné jak vůči výběrčím
poplatků, které byly předmětem vyúčtování, tak vůči plátcům poplatků a zakládá překážku věci rozsouzené vůči všem zúčastněným
stranám, pokud žádná z nich nepodá opravný prostředek k Oberlandesgericht Stuttgart, přičemž tento opravný prostředek může
být založen pouze na právní otázce a musí být povolen předkládajícím soudem.
27     S ohledem na tyto charakteristické rysy nelze platně tvrdit, že předkládající soud ve věci v původním řízení neprojednává
spor a že rozhodnutí, jež má vydat, nemá charakter soudního rozhodnutí.
28     Za těchto podmínek je namístě konstatovat, že Soudní dvůr má pravomoc k tomu, aby odpověděl na otázky, které položil Landgericht
Stuttgart ve svém předkládacím rozhodnutí ze dne 7. dubna 2003.

K přípustnosti druhé otázky
29     Ve vyjádřeních předložených Soudnímu dvoru účastníky původního řízení, německou a španělskou vládou, jakož i Komisí Evropských
společenství byla zpochybněna přípustnost druhé otázky z důvodu, že je hypotetická. Spolková země se dosud nevzdala vybírání
své části dotčených poplatků, a druhá otázka se tedy týká právní situace, která dosud nenastala.
30     V tomto ohledu je třeba připomenout, že z ustálené judikatury vyplývá, že řízení zavedené článkem 234 ES je nástrojem spolupráce
mezi Soudním dvorem a vnitrostátními soudy, prostřednictvím něhož poskytuje Soudní dvůr vnitrostátním soudům výklad práva
Společenství, který je pro ně nezbytný k vyřešení sporu, jenž tyto soudy mají rozhodnout (viz zejména rozsudky ze dne 16. července
1992, Meilicke, C‑83/91, Recueil, s. I‑4871, bod 22, a ze dne 5. února 2004, Schneider, C‑380/01, Recueil, s. I‑1389, bod
20).
31     V rámci této spolupráce je věcí pouze vnitrostátního soudu, který rozhoduje spor a který musí nést odpovědnost za přijaté
soudní rozhodnutí, posoudit s ohledem na konkrétní okolnosti věci jak nezbytnost rozhodnutí o předběžné otázce pro vydání
jeho rozsudku, tak relevanci otázek, které klade Soudnímu dvoru. V důsledku toho, jestliže se položené otázky týkají výkladu
práva Společenství, je Soudní dvůr v zásadě povinen rozhodnout (výše uvedený rozsudek Schneider, bod 21 a uváděná judikatura).
32     Soudní dvůr však rovněž rozhodl, že za výjimečných okolností přísluší jemu, za účelem ověření jeho vlastní pravomoci, aby
přezkoumal podmínky, za kterých se na něj vnitrostátní soud obrátil. Odmítnout rozhodnutí o předběžné otázce položené vnitrostátním
soudem je možné pouze tehdy, pokud je zjevné, že žádaný výklad práva Společenství nemá žádný vztah k realitě nebo předmětu
sporu v původním řízení, jestliže se jedná o hypotetický problém, nebo také pokud Soudní dvůr nedisponuje skutkovými nebo
právními poznatky nezbytnými pro užitečnou odpověď na otázky, které jsou mu položeny (výše uvedený rozsudek Schneider, bod
22).
33     Duch spolupráce, jímž má být veden průběh řízení o předběžné otázce, totiž znamená, že vnitrostátní soud bere ohled na funkci
svěřenou Soudnímu dvoru, kterou je přispívat k výkonu spravedlnosti v členských státech, a nikoliv poskytovat poradní stanoviska
k obecným či hypotetickým otázkám (výše uvedený rozsudek Schneider, bod 23).
34     V projednávaném případě přitom z předkládacího rozhodnutí, jakož i z vyjádření předložených Soudnímu dvoru německou vládou
vyplývá, že změna dotčených vnitrostátních právních předpisů, kterou by se spolková země vzdala vybírání části poplatků ukládaných
státními notáři za ověřování úkonů spadajících pod směrnici 69/335, je sice zamýšlena, ale nebyla dosud přijata. Z toho vyplývá,
že právní rámec, který je předmětem druhé položené otázky, je hypotetický.
35     V důsledku toho je namístě konstatovat, že tato otázka není přípustná.

K první otázce
36     Podstatou první otázky předkládajícího soudu je, zda má být směrnice 69/335 vykládána v tom smyslu, že poplatky vybírané státním
notářem za vyhotovení notářského zápisu osvědčujícího operaci spadající pod uvedenou směrnici představují daň ve smyslu této
směrnice, pokud podle použitelné vnitrostátní právní úpravy jednak notáři oprávněnými vykonávat činnost nejsou pouze státní
notáři a notáři sami vybírají dotčené poplatky, a jednak pokud jsou státní notáři povinni odvádět část uvedených poplatků
veřejnému orgánu, který tyto příjmy používá k financování jemu příslušejících úkolů.
37     Za účelem užitečné odpovědi na tuto otázku je namístě připomenout, že v bodě 34 výše uvedeného usnesení Gründerzentrum Soudní
dvůr rozhodl, že směrnice 69/335 má být vykládána v tom smyslu, že poplatky dlužné za vyhotovení notářského zápisu osvědčujícího
operaci spadající pod tuto směrnici, v systému vyznačujícím se tím, že notáři jsou úředníky a poplatky jsou zčásti odváděny
veřejnému orgánu, který je používá k financování jemu příslušejících úkolů, jako je systém platný v obvodu Oberlandesgericht
Karlsruhe, představují daň ve smyslu uvedené směrnice.
38     Vzhledem k tomu, že systém ve věci v původním řízení je v podstatě totožný se systémem, jehož se týká výše uvedené usnesení
Gründerzentrum, je třeba přezkoumat, zda rozdíly mezi systémem používaným v obvodu Oberlandesgericht Karlsruhe a platným systémem
v obvodu Oberlandesgericht Stuttgart, o nichž se zmiňuje předkládající soud, mohou v projednávaném případě odůvodnit jinou
odpověď na položenou otázku, než byla dána v uvedeném usnesení.
39     Co se týče zaprvé argumentu, že poplatky dotčené ve věci v původním řízení nenáleží nutně státu, protože notáři oprávněnými
vykonávat činnost v obvodu Oberlandesgericht Stuttgart nejsou výlučně státní notáři, ale rovněž soukromí notáři nebo advokáti
zastávající též funkci notáře, je nutné konstatovat, že z bodu 13 výše uvedeného usnesení Gründerzentrum vyplývá, že systém,
který byl předmětem řízení o předběžné otázce v uvedené věci, byl podobný, jelikož v obou systémech se jednak každá osoba,
která si chce nechat vyhotovit notářský zápis o úkonu, může obrátit na kteréhokoliv notáře, státního nebo soukromého, vykonávajícího
činnost na německém území, a jednak zápis takto vyhotovený musí být uznáván na celém tomto území.
40     Z toho vyplývá, že první argument uvedený předkládajícím soudem nemůže odůvodnit odlišné posouzení systému dotčeného ve věci
v původním řízení ve srovnání se systémem, který byl předmětem řízení o předběžné otázce ve výše uvedeném usnesení Gründerzentrum.
41     Pokud se jedná zadruhé o okolnost, že státní notáři vykonávající činnost v obvodu Oberlandesgericht Stuttgart, na rozdíl od
svých kolegů vykonávajících činnost v obvodu soudu v Karlsruhe, sami vybírají dotčené poplatky, je namístě připomenout, jak
to učinil generální advokát v bodě 40 svého stanoviska, že podle ustálené judikatury představují notářské poplatky, vybírané
státními notáři za operaci spadající pod směrnici 69/335, daň ve smyslu této směrnice, jelikož uvedené poplatky jsou, třebaže
pouze zčásti, odváděny veřejnému orgánu zaměstnávajícímu státní notáře a použity k financování úkolů příslušejících tomuto
orgánu (viz zejména rozsudky ze dne 29. září 1999, Modelo, zvaný „Modelo I“, C‑56/98, Recueil, s. I‑6427, bod 23; ze dne 21.
září 2000, Modelo, zvaný „Modelo II“, C‑19/99, Recueil, s. I‑7213, bod 23, a výše uvedené usnesení Gründerzentrum, bod 34).
42     Z této judikatury vyplývá, že pro kvalifikaci poplatků jakožto daně ve smyslu směrnice 69/335 není tolik určující totožnost
výběrčího poplatků nebo původního věřitele, ale totožnost jejich konečného příjemce. Ve výše uvedených věcech Modelo I, Modelo
II a Gründerzentrum tak byly poplatky vybírány nejprve státními notáři, aby byly následně odvedeny veřejnému orgánu, který
uvedené notáře zaměstnává. Tyto odvody a použití uvedených poplatků nebo jejich části jsou určující při kvalifikaci těchto
poplatků s ohledem na směrnici 69/335.
43     Je přitom nutné konstatovat, že ačkoliv je ve věci v původním řízení pravda, že státní notáři sami vybírají dotčené poplatky,
nic to nemění na tom, že jsou povinni část uvedených poplatků odvést veřejnému orgánu, na němž jsou závislí, a že tento orgán
tyto částky používá k financování jemu příslušejících úkolů.
44     Z toho vyplývá, že v tomto bodě se právní předpisy, které platí v obvodu Oberlandesgericht Stuttgart, nijak neliší od právních
předpisů, jež měl Soudní dvůr posoudit ve výše uvedené věci Gründerzentrum.
45     S ohledem na tyto úvahy je třeba odpovědět na první otázku tak, že směrnice 69/335 musí být vykládána v tom smyslu, že poplatky
vybírané státním notářem za vyhotovení notářského zápisu osvědčujícího operaci spadající pod tuto směrnici představují daň
ve smyslu této směrnice jednak, pokud podle použitelné vnitrostátní právní úpravy notáři oprávněnými vykonávat činnost nejsou
výlučně státní notáři a notáři sami vybírají dotčené poplatky, a jednak, pokud jsou státní notáři povinni odvádět část uvedených
poplatků veřejnému orgánu, který tyto příjmy používá k financování jemu příslušejících úkolů.

K nákladům řízení
46     Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení vzhledem ke sporu probíhajícímu
před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření
Soudnímu dvoru než vyjádření účastníků řízení se nenahrazují.
Z těchto důvodů Soudní dvůr (pátý senát) rozhodl takto:
Směrnice Rady 69/335/EHS ze dne 17. července 1969 o nepřímých daních z kapitálových vkladů, ve znění směrnice Rady 85/303/EHS
ze dne 10. června 1985, musí být vykládána v tom smyslu, že poplatky vybírané státním notářem za vyhotovení notářského zápisu
osvědčujícího operaci spadající pod tuto pozměněnou směrnici představují daň ve smyslu této směrnice jednak, pokud podle použitelné
vnitrostátní právní úpravy notáři oprávněnými vykonávat činnost nejsou výlučně státní notáři a notáři sami vybírají dotčené
poplatky, a jednak, pokud jsou státní notáři povinni odvádět část uvedených poplatků veřejnému orgánu, který tyto příjmy používá
k financování jemu příslušejících úkolů.
Podpisy.
*
* Jednací jazyk: němčina.