CELEX: 62007CJ0204
Odvolanie
Dohoda o pridružení medzi EHS a Tureckom
Nariadenie (EHS) č. 2913/92
Článok 239
Colný kódex Spoločenstva
Vrátenie a odpustenie dovozného cla
Koncentráty ovocných štiav z Turecka
Sprievodné osvedčenia
Sfalšovanie
Špeciálna situácia

Svojím odvolaním C.A.S. SpA (ďalej len „odvolateľka“) navrhuje zrušenie rozsudku Súdu prvého stupňa Európskych spoločenstiev zo 6. februára 2007, CAS/Komisia (
T-23/03, Zb. s. II-289
, ďalej len „napadnutý rozsudok“), ktorým Súd prvého stupňa zamietol jej žalobu smerujúcu k zrušeniu článku 2 rozhodnutia Komisie z 18. októbra 2002 (REC 10/01, ďalej len „sporné rozhodnutie“), týkajúceho sa žiadosti o odpustenie dovozného cla.
Právny rámec
Právna úprava týkajúca sa dohody o pridružení
Toto odvolanie patrí do rámca asociačnej dohody, ktorá vytvára pridruženie medzi Európskym hospodárskym spoločenstvom (EHS) a Tureckom, podpísanej 12. septembra 1963 v Ankare Tureckou republikou na jednej strane a členskými štátmi EHS a Spoločenstvom na strane druhej. Dohoda o pridružení bola uzavretá, schválená a potvrdená v mene Spoločenstva rozhodnutím Rady 64/732/EHS z 23. decembra 1963 (
Ú. v. ES 1964, 217, s. 3685
; Mim. vyd. 11/011, s. 10, ďalej len „dohoda o pridružení“). Platnosť nadobudla 1. decembra 1964.
Dohoda o pridružení zahŕňa prípravné obdobie, ktoré podľa jej článku 3 umožní Tureckej republike s pomocou Európskeho spoločenstva posilniť jej ekonomiku, prechodné obdobie, v priebehu ktorého je podľa jej článku 4 zabezpečené postupné zavedenie colnej únie a zbližovanie hospodárskych politík, a záverečné obdobie, ktoré je podľa jej článku 5 založené na colnej únii a zahŕňa posilňovanie koordinácie hospodárskych politík.
Záverečné obdobie uvádzané dohodou o pridružení nadobudlo účinnosť 31. decembra 1995 [rozhodnutie asociačnej rady ES-Turecko č. 1/95 z 22. decembra 1995 o vykonávaní záverečného obdobia colnej únie (
Ú. v. ES L 35, 1996, s. 1
)]. Rozhodnutia asociačnej rady prijaté počas prechodného obdobia boli rovnako uplatniteľné na dovozy, ktorých sa týkalo sporné rozhodnutie, keďže k nim došlo medzi 5. aprílom 1995 a 20. novembrom 1997.
Medzi týmito rozhodnutiami sa uvádza najmä rozhodnutie č. 5/72 z 29. decembra 1972 o metódach administratívnej spolupráce na uplatnenie článkov 2 a 3 dodatkového protokolu k Ankarskej dohode [
neoficiálny preklad
] (
Ú. v. ES L 59, 1973, s. 74
).
Článok 11 tohto rozhodnutia stanovuje, že členské štáty a Turecká republika si prostredníctvom svojich colných správ poskytujú vzájomnú pomoc pri kontrole pravosti a zákonnosti osvedčení s cieľom zabezpečiť správne uplatnenie ustanovení tohto rozhodnutia.
Článok 12 toho istého rozhodnutia stanovuje, že „Turecká republika, členské štáty a Spoločenstvo prijmú každý v rozsahu, v akom sa ich týka, opatrenia nevyhnutné na vykonanie ustanovení rozhodnutia“.
Rozhodnutie č. 1/95 podrobne upravuje uskutočnenie záverečného obdobia colnej únie a jeho príloha 7 sa týka vzájomnej pomoci medzi príslušnými správnymi orgánmi Spoločenstva a príslušnými správnymi orgánmi Tureckej republiky v colnej oblasti.
Články 3 a 7 tejto prílohy stanovujú predpisy upravujúce pomoc, ktorú si tieto orgány musia na žiadosť jedného z nich poskytnúť, a vykonanie takejto žiadosti o pomoc.
Okrem toho podľa článku 15 rozhodnutia č. 1/96 Výboru pre colnú spoluprácu ES-Turecko z 20. mája 1996, ktorým sa vykonáva rozhodnutie č. 1/95 [
neoficiálny preklad
] (
Ú. v. ES L 200, s. 14
), si členské štáty a Turecká republika prostredníctvom svojich colných správ a v rámci vzájomnej pomoci podľa prílohy 7 rozhodnutia č. 1/95 poskytujú vzájomnú pomoc pri kontrole pravosti a zákonnosti osvedčení s cieľom zabezpečiť správne uplatnenie tohto rozhodnutia.
Okrem toho článok 13 ods. 2 rozhodnutia č. 1/96 stanovuje:
„Colná správa, kde sa vykoná oddelenie, vystaví výpis z osvedčenia A. TR. pre každú časť oddelenej zásielky, používajúc na tento účel formulár osvedčenia A. TR.
Odsek 12 výpisu musí uvádzať číslo registrácie, dátum, označenie správy a krajinu vydania pôvodného osvedčenia…“
Právna úprava týkajúca sa vrátenia a odpustenia cla
Článok 239 ods. 1 nariadenia Rady (EHS) č. 2913/92 z 12. októbra 1992, ktorým sa ustanovuje Colný kódex spoločenstva (
Ú. v. ES L 302, s. 1
; Mim. vyd. 02/004, s. 307, ďalej len „CKS“), stanovuje:
„Dovozné clo… môže byť vrátené alebo odpustené aj v… prípadoch:
…
—
ak vyplýva z okolností, ktoré nie je možné považovať za podvodné konanie alebo hrubú nedbanlivosť dotknutej osoby. Prípady, kedy je možné toto ustanovenie uplatniť, a postupy na ich uplatnenie sa stanovia v súlade s postupom výboru….“
Článok 905 ods. 1 nariadenia Komisie (EHS) č. 2454/93 z 2. júla 1993, ktorým sa vykonáva nariadenie Rady (EHS) č. 2913/92, ktorým sa ustanovuje Colný kódex spoločenstva (
Ú. v. ES L 253, s. 1
; Mim. vyd. 02/006, s. 3, ďalej len „vykonávacie nariadenie CKS“), stanovuje:
„Ak rozhodujúci colný orgán, ktorému bola predložená žiadosť o vrátenie alebo odpustenie podľa článku 239 ods. 2 [CKS], nemôže prijať rozhodnutia na základe článku 899, pričom je žiadosť podporovaná dôkazmi, ktoré môžu zakladať špeciálnu situáciu vyplývajúcu z okolností, ktorým nemožno pripísať žiadny podvod alebo zjavné zanedbanie zo strany príslušnej osoby, členský štát, ktorý má toto oprávnenie, zašle prípad Komisii na vyriešenie podľa postupu ustanoveného v článkoch 906 až 909….“
Článok 904 písm. c) vykonávacieho nariadenia CKS stanovuje:
„Dovozné clo nebude vrátené alebo odpustené, ak jediným dôvodom žiadosti o vrátenie alebo prípadne odpustenie je:
…
c)
predloženie, na účely získania preferenčného sadzobného zaobchádzania s tovarom prihláseným do voľného obehu, dokumentov, o ktorých sa následne zistí, že boli sfalšované alebo neplatné na tento účel, aj keď boli takéto dokumenty predložené v dobrej viere.“
Článok 220 ods. 2 písm. b) CKS stanovuje, že dodatočné zapísanie do účtovnej evidencie sa nevykoná, pokiaľ sa suma cla dlžná podľa zákona nezapísala do účtovných dokladov v dôsledku chyby na strane colných orgánov, ktorú osoba zodpovedná za zaplatenie cla nemohla zistiť, pričom na svojej strane konala v dobrej viere a dodržala všetky ustanovenia vyplývajúce z platných právnych predpisov týkajúcich sa colného vyhlásenia.
Okolnosti predchádzajúce sporu
Odvolateľka je spoločnosťou založenou podľa talianskeho práva, pričom je dcérskou spoločnosťou s 95,1 %-nou majetkovou účasťou spoločnosti Steinhauser GmbH so sídlom v Ravensburgu. Podstatný predmet činnosti odvolateľky spočíva v prepracovaní dovezených koncentrátov ovocných štiav a súčasne vykonáva činnosť dovozcu týchto tovarov do Talianska.
Podľa konštatovaní Súdu prvého stupňa medzi 5. aprílom 1995 a 20. novembrom 1997 odvolateľka doviezla a uviedla do voľného obehu v Spoločenstve koncentrovanú jablkovú šťavu a koncentrovanú hruškovú šťavu prihlásené ako pochádzajúce z Turecka. Dovoz tohto typu tovaru do Spoločenstva bol vykonaný na základe osvedčení A. TR. 1, z dôvodu čoho sa na tieto tovary uplatnilo oslobodenie od cla uvádzané dohodou o pridružení a dodatkovým protokolom k tejto dohode podpísaným 23. novembra 1970 v Bruseli a uzatvoreným, schváleným a potvrdeným v mene Spoločenstva nariadením Rady (EHS) č. 2760/72 z 19. decembra 1972 o uzatvorení dodatkového protokolu a finančného protokolu podpísaných 23. novembra 1970 a pripojených k Dohode o pridružení medzi Európskym hospodárskym spoločenstvom a Tureckom a o opatreniach, ktoré majú byť prijaté na ich vykonávanie (
Ú. v. ES L 293, s. 1
; Mim. vyd. 11/011, s. 41).
Colná správa v Ravenne (Taliansko) vykonala následnú kontrolu dokladov týkajúcu sa pravosti osvedčenia A. TR. 1 D 141591 predloženého odvolateľkou v priebehu jednej z dovozných operácií vo vyššie uvedenom období. V súlade s ustanoveniami uplatniteľnými v tejto oblasti bola žiadosť o overenie pravosti tohto osvedčenia zaslaná tureckým orgánom.
Listom z 15. mája 1998 turecké orgány colnej správe v Ravenne oznámili, že z vykonanej kontroly vyplynulo, že uvedené osvedčenie nie je pravé, lebo nebolo vydané tureckými colnými orgánmi. Okrem iného uviedli, že uskutočnia ešte ďalšie kontroly.
V dôsledku toho pristúpili talianske orgány k následnej kontrole 103 osvedčení A. TR. 1 predložených odvolateľkou počas rôznych dovozných operácií.
Listom z 10. júla 1998 stále zastúpenie Tureckej republiky pri Európskej únii (ďalej len „turecké stále zastúpenie“) informovalo Komisiu, že 22 osvedčení A. TR. 1 predložených odvolateľkou a označených v prílohe tohto listu, ktoré sa týkajú vývozov tureckej spoločnosti Akman do Talianska, bolo sfalšovaných.
V nadväznosti na tento list vykonala medzi 12. a 15. októbrom 1998, ako aj 30. novembrom a 2. decembrom 1998 jednotka Komisie pre koordináciu predchádzania podvodom (UCLAF), predchodkyňa Európskeho úradu pre boj proti podvodom (OLAF), kontroly v Turecku.
Turecké stále zastúpenie informovalo colnú správu v Ravenne listom z 8. marca 1999, že 32 osvedčení A. TR. 1 predložených odvolateľkou (ďalej len „sporné osvedčenia“) vrátane 18 osvedčení uvedených v prílohe listu z 10. júla 1998 nebolo ani vydaných, ani uznaných za platné tureckými orgánmi. Tieto osvedčenia boli označené v prílohe uvedeného listu.
Následne sa sfalšovanie alebo nesprávnosť značného množstva osvedčení A. TR. 1 stalo predmetom rozsiahlej korešpondencie medzi Komisiou, tureckými orgánmi a talianskymi orgánmi, v ktorej figurujú najmä listy tureckých orgánov z 22. apríla 1999 a zo 16. júla 1999.
Talianske colné orgány sa domnievali, že z tejto korešpondencie vyplýva, že turecké orgány považovali 48 osvedčení A. TR. 1, vrátane sporných osvedčení, za sfalšované alebo nesprávne.
V predmetnej veci sa sporné osvedčenia považovali za „sfalšované“, keďže neboli ani vydané, ani uznané tureckými colnými orgánmi. Ďalších šestnásť osvedčení (ktoré predstavujú clo v celkovej výške 1904763758 ITL alebo 983728,38 eura) bolo vyhlásených za „neplatné“, keďže napriek tomu, že osvedčenia boli vydané tureckými colnými orgánmi, dotknuté tovary nepochádzali z Turecka.
Vzhľadom na to, že celkovo 48 osvedčení bolo vyhlásených za „sfalšované“ alebo „neplatné“, na tovary, na ktoré sa tieto osvedčenia vzťahovali, sa nemohlo uplatniť preferenčné zaobchádzanie priznané dovozom tureckých poľnohospodárskych výrobkov. V dôsledku toho talianska colná správa vyzvala odvolateľku, aby zaplatila dlžné clo v celkovej výške 5200954129 ITL, teda 2686068,63 eura.
Listom z 28. marca 2000 odvolateľka zaslala colnej správe v Ravenne žiadosť o dodatočné nezapísanie do účtovnej evidencie a o „vrátenie“ vymáhaného dovozného cla, pričom vychádzala z článku 220 ods. 2 písm. b) a z článkov 236 a 239 CKS. Na podporu svojej žiadosti odvolateľka poukázala na svoju dobrú vieru, chyby na strane príslušných orgánov, ktoré nemohla zistiť, ako aj na nesplnenie povinností, ktoré im možno pripísať.
V nadväznosti na žiadosť odvolateľky talianske orgány požiadali Komisiu o rozhodnutie, či je na jednej strane odôvodnené nevykonať dodatočné zapísanie dovozného cla požadovaného od odvolateľky do účtovnej evidencie podľa článku 220 ods. 2 písm. b) CKS a na strane druhej priznať „vrátenie“ tohto cla podľa článku 239 CKS.
Listom z 3. júna 2002 Komisia požadovala niektoré dodatočné informácie od talianskych orgánov, ktoré odpovedali listom zo 7. júna 2002.
Listom z 25. júla 2002 Komisia oboznámila odvolateľku so svojím úmyslom nevyhovieť jej žiadosti. Pred prijatím konečného rozhodnutia však Komisia vyzvala odvolateľku, aby jej poslala svoje prípadné pripomienky a aby sa nazretím do spisu oboznámila s dokumentmi, ktoré nie sú dôverné.
Zástupcovia odvolateľky 6. augusta 2002 v priestoroch Komisie nazreli do správneho spisu. Okrem iného podpísali vyhlásenie potvrdzujúce, že mali prístup k dokumentom uvedeným v jeho prílohe.
Dňa 18. októbra 2002 Komisia prijala sporné rozhodnutie, ktoré bolo odvolateľke oznámené 21. novembra 2002. Komisia v prvom rade dospela k záveru, že bolo dôvodné dodatočne zapísať do účtovnej evidencie dovozné clo, ktoré bolo predmetom žiadosti.
V druhom rade Komisia dospela k záveru, že bolo dôvodné pristúpiť k „vráteniu“ dovozného cla v časti žiadosti týkajúcej sa šestnástich „neplatných“ osvedčení, keďže odvolateľka sa vo vzťahu k nim nachádzala v špeciálnej situácii v zmysle článku 239 CKS.
V treťom rade, pokiaľ ide o sporné osvedčenia, Komisia naopak dospela k záveru, že okolnosti uvedené odvolateľkou nemohli založiť špeciálnu situáciu v zmysle článku 239 CKS. V dôsledku toho Komisia v článku 2 sporného rozhodnutia rozhodla, že nie je dôvodné pristúpiť k „vráteniu“ im zodpovedajúceho dovozného cla vo výške 1702340,25 eura.
Žaloba pred Súdom prvého stupňa a napadnutý rozsudok
Žalobou podanou do kancelárie Súdu prvého stupňa 29. januára 2003 odvolateľka žiadala zrušenie článku 2 sporného rozhodnutia.
Na podporu svojich návrhov odvolateľka uvádzala tri žalobné dôvody založené na porušení jej práva na obhajobu, porušení článku 239 CKS a porušení článku 220 ods. 2 písm. b) CKS.
Súd prvého stupňa zamietol žalobu v celom rozsahu.
O prvom žalobnom dôvode
Svojím prvým žalobným dôvodom odvolateľka uplatňovala, že jej právo na obhajobu bolo v priebehu správneho konania porušené, keďže hoci mala prístup k spisu obsahujúcemu listiny, na ktorých Komisia založila sporné rozhodnutie, nemala prístup k dokumentom majúcim rozhodujúci význam pre celkové posúdenie, ktoré Komisia vyvodila zo situácie.
Súd prvého stupňa však zamietol tento žalobný dôvod z dôvodov uvedených v bodoch 87 až 102 napadnutého rozsudku.
O druhom žalobnom dôvode
Druhý žalobný dôvod, založený na porušení článku 239 CKS, sa opiera o štyri časti. Prvá časť sa týka nesprávneho posúdenia sprievodného osvedčenia A. TR. 1 D 437214. Druhá a tretia časť sa zaoberajú závažným nesplnením si povinností zo strany tureckých orgánov a nadväzne Komisiou s cieľom preukázať existenciu špeciálnej situácie v zmysle predmetného článku. Posledná, štvrtá časť sa týka neexistencie hrubej nedbanlivosti zo strany odvolateľky a posúdenia podnikateľských rizík.
Pokiaľ ide o prvú časť tohto žalobného dôvodu, po tom, čo Súd prvého stupňa pripomenul, že určenie pôvodu tovaru sa zakladá na rozdelení právomoci medzi orgány štátu vývozu a orgány štátu dovozu v tom zmysle, že pôvod je stanovený orgánmi štátu vývozu, pristúpil najskôr ku skúmaniu korešpondencie medzi Komisiou a talianskymi a tureckými orgánmi.
V tejto súvislosti Súd prvého stupňa v bode 122 napadnutého rozsudku konštatoval, že pokiaľ ide o časť sporného rozhodnutia týkajúcu sa predmetných osvedčení, Komisia vychádzala predovšetkým z listu tureckých orgánov z 8. marca 1999 zaslaného colnej správe v Ravenne.
Porovnávajúc obsah tohto listu a obsah nasledujúcich oznámení tureckých orgánov, Súd prvého stupňa však v bodoch 124 až 128 napadnutého rozsudku zdôraznil existenciu pochybností, pokiaľ ide o posúdenie osvedčenia D 437214, a to, že Komisia nemohla platne dospieť k záveru o sfalšovaní predmetného osvedčenia pred prijatím sporného rozhodnutia.
Napriek tomu na základe listu z 22. augusta 2003, teda z neskoršieho dátumu ako je sporné rozhodnutie, v ktorom turecké orgány potvrdili svoje závery uvedené v ich liste z 8. marca 1999, Súd prvého stupňa konštatoval, že tieto úvahy nepostačujú na to, aby mali za dôsledok zrušenie sporného rozhodnutia, lebo odvolateľka nemala nijaký právny záujem na zrušení z dôvodu formálneho nedostatku rozhodnutia v prípade, ak zrušenie rozhodnutia môže viesť iba k vydaniu nového rozhodnutia, vo svojej podstate zhodného so zrušeným rozhodnutím.
Súd prvého stupňa následne skúmal druhú časť druhého žalobného dôvodu týkajúcu sa rôznych tvrdení o nesplnení povinností pripísateľnom tureckým orgánom, ktoré vychádzajú z predpokladu, že uvedené orgány skutočne vydali a potvrdili sporné osvedčenia.
V tejto súvislosti Súd prvého stupňa po tom, čo v bodoch 150 až 152 napadnutého rozsudku konštatoval, že na jednej strane zistenie o pôvodnom alebo sfalšovanom charaktere dokumentov vydaných tureckými orgánmi je vo výlučnej právomoci týchto orgánov a že na strane druhej uvedené orgány dospeli k záveru o sfalšovaní sporných osvedčení, zamietol tvrdenie odvolateľky, podľa ktorého odtlačky pečiatok a podpisy pripojené k sporným osvedčeniam preukazujú, že boli pravdepodobne vydané a potvrdené tureckými orgánmi.
Súd prvého stupňa nakoniec uviedol, že ani dohoda o pridružení, ani jej vykonávacie ustanovenia neukladajú výslovne vedenie registrov osvedčení vydaných tureckými orgánmi.
Súd prvého stupňa však uznal, že príloha II bod II ods. 12 rozhodnutia č. 1/96 upravuje zápis čísla dokumentu do odseku 12 osvedčení A. TR. 1. a že článok 13 toho istého rozhodnutia stanovuje, že v prípade oddelenia osvedčení odsek 12 výpisu osobitne uvádza registračné číslo pôvodného osvedčenia.
Súd prvého stupňa sa však domnieval, že z toho nevyplýva, že ide o pravé osvedčenia, pretože je v záujme falšovateľov používať pre sfalšované osvedčenia registračné číslo zodpovedajúce pravému osvedčeniu.
Pokiaľ ide o tretiu časť druhého žalobného dôvodu týkajúcu sa série nesplnení povinností, ktoré možno pripísať Komisii, Súd prvého stupňa sa opieral o vyšetrovania, ktoré v Turecku viedol UCLAF, keď prijal záver, že Komisia skutočne dbala o správne uplatňovanie dohody o pridružení.
Súd prvého stupňa tiež v bode 240 napadnutého rozsudku konštatoval, že odvolateľka nebola schopná preukázať, že Komisia sa dostala v rámci administratívnej pomoci dohodnutej s tureckými orgánmi do ťažkostí, ktoré by odôvodňovali obrátenie sa na asociačnú radu alebo zmiešaný výbor colnej únie ES-Turecko (ďalej len „zmiešaný výbor“).
V dôsledku toho Súd prvého stupňa rozhodol, že ani dohoda o pridružení, ani rozhodnutia asociačnej rady, ani uplatniteľná právna úprava Spoločenstva nestanovili žiadnu povinnosť oznámenia vzorov pečiatok a podpisov medzi zmluvnými stranami ani upozornenia dovozcov v prípade pochybností o platnosti colných operácií vykonaných dovozcami v rámci preferenčného režimu, ani to, aby UCLAF prijal určitú metódu vyšetrovania.
Pokiaľ ide o štvrtú časť druhého žalobného dôvodu týkajúcu sa absencie hrubej nedbanlivosti na strane odvolateľky, Súd prvého stupňa ju zamietol ako nedôvodnú po tom, čo poznamenal, že Komisia sa v časti sporného rozhodnutia o predmetných osvedčeniach nevyjadrila o otázke náležitej starostlivosti alebo nedbanlivosti odvolateľky.
O treťom žalobnom dôvode
Súd prvého stupňa tiež zamietol tretí žalobný dôvod založený na porušení článku 220 ods. 2 písm. b) CKS, keďže odvolateľka nepreukázala, že aktívne správanie príslušných orgánov prispelo k vyhotoveniu alebo prijatiu sporných osvedčení, ktoré sa ukázali ako falošné.
O opatreniach na zabezpečenie priebehu konania a navrhovanom dokazovaní
Na záver Súd prvého stupňa zamietol návrhy na dokazovanie a opatrenia na zabezpečenie priebehu konania uvádzané odvolateľkou, medziiným návrh na vyzvanie Komisie, aby predložila všetky dokumenty, o ktorých sa odvolateľka domnievala, že do nich nemohla nazrieť v rámci prístupu k správnemu spisu.
Návrhy účastníkov konania
Svojím odvolaním odvolateľka navrhuje, aby Súdny dvor:
—
zrušil napadnutý rozsudok,
—
vyhovel návrhom, ktoré boli predložené v prvostupňovom konaní, alebo subsidiárne vrátil vec Súdu prvého stupňa na rozhodnutie o veci samej,
—
vyhovel návrhu na nariadenie opatrení na zabezpečenie priebehu konania, ktoré odvolateľka formulovala vo svojich pripomienkach z 28. januára 2003, 4. augusta 2003 a 11. augusta 2003, ako aj
—
zaviazal žalovanú v prvostupňovom konaní na náhradu trov konania.
Komisia navrhuje, aby Súdny dvor:
—
zamietol odvolanie v celom jeho rozsahu,
—
vyhovel návrhom Komisie predloženým v prvostupňovom konaní a
—
zaviazal odvolateľku na náhradu trov konania vrátane trov prvostupňového konania.
O odvolaní
Na podporu svojho odvolania odvolateľka uvádza deväť odvolacích dôvodov.
Na prvom mieste odvolateľka uvádza, že Súd prvého stupňa sa dopustil nesprávneho právneho posúdenia, rozdeľujúc právomoc medzi štátom vývozu a štátom dovozu, keďže v rozpore s tým, ako rozhodol Súd prvého stupňa, turecké orgány nemali výlučnú právomoc na zistenie pravosti alebo nepravosti sporných osvedčení.
Na druhom mieste sa odvolateľka dovoláva porušenia jej práva na prístup k spisu, ktoré nemôže byť obmedzené iba na dokumenty, na ktorých Komisia založila svoje sporné rozhodnutie.
Tretí a štvrtý odvolací dôvod sú založené na nesprávnom rozdelení dôkazného bremena, keďže Súd prvého stupňa odvolateľke uložil celé toto bremeno, odmietajúc jej návrhy na dokazovanie a opatrenia na zabezpečenie priebehu konania.
Chyby v právnej kvalifikácii nesplnení povinností vytýkaných tureckým orgánom a Komisii sú predmetom piateho odvolacieho dôvodu. V tejto súvislosti odvolateľka uvádza viacero výhrad, ktoré sa týkajú posúdenia sporných osvedčení ako neplatných alebo nepôvodných, neoznámenia vzorov pečiatok a podpisov, porušenia povinnosti upozornenia dovozcov, spôsobu, akým bolo v Turecku vedené vyšetrovanie, a nesprístupnenie registrácie sporných osvedčení.
Šiestym odvolacím dôvodom odvolateľka kritizuje napadnutý rozsudok za to, že uvádza, že Komisia nebola povinná obrátiť sa na zmiešaný výbor alebo asociačnú radu.
Neuznanie legitímneho záujmu odvolateľky na zrušení sporného rozhodnutia v rozsahu, v akom sa týka osvedčenia A. TR. 1 D 437214, je predmetom siedmeho odvolacieho dôvodu, zatiaľ čo absencia posúdenia spravodlivosti a rizík v napadnutom rozsudku je predmetom ôsmeho odvolacieho dôvodu.
Nakoniec v deviatom odvolacom dôvode odvolateľka vytýka Súdu prvého stupňa, že porušil článok 220 ods. 2 písm. b) CKS.
Úvodné pripomienky
Po prvé je potrebné spomenúť, že odvolateľka na pojednávaní uviedla, že vykonanie článku 2 sporného rozhodnutia bolo odložené iba čiastočne, keďže časť dovozného cla, ktorá sa týka sporných osvedčení, už uhradila. V dôsledku toho ide o predpoklad vrátenia dovozného cla, pokiaľ ide o sumy odvolateľkou zaplatené, a odpustenia takéhoto cla, pokiaľ ide o clo dodatočne zapísané do účtovnej evidencie, ale odvolateľkou nezaplatené.
Po druhé treba zdôrazniť, že odvolateľka na podporu svojho odvolania uviedla početné výhrady, ktoré sa týkali porušenia procesných, ako aj hmotnoprávnych predpisov. Vzhľadom na osobitné okolnosti prípadu a okrem odvolacích dôvodov založených na porušení práva na prístup k spisu a porušení článku 220 ods. 2 písm. b) CKS sa však tieto výhrady v podstate týkajú spochybnenia uplatnenia článku 239 CKS, ktoré vykonal Súd prvého stupňa, najmä pokiaľ ide o existenciu špeciálnej situácie v zmysle toho istého článku. Preto je potrebné skúmať najprv súhrn týchto výhrad.
O porušení článku 239 CKS
Argumentácia účastníkov konania
Odvolateľka v podstate kritizuje právnu kvalifikáciu, ktorú Súd prvého stupňa dal nesplneniam povinností pripísateľným na jednej strane tureckým orgánom a na druhej strane Komisii.
Pokiaľ ide o nesplnenia povinností vytýkané tureckým orgánom, odvolateľka sa domnieva, že Súd prvého stupňa sa dopustil nesprávneho právneho posúdenia vo viacerých aspektoch:
—
pri posúdení sporných osvedčení a najmä osvedčenia A. TR. 1 D 437214 ako sfalšovaných,
—
pokiaľ ide o nesplnenie si povinností zo strany uvedených orgánov týkajúcich sa vzorov pečiatok a podpisov, ktoré používajú, a registrácie osvedčení, ktoré vydávajú,
—
v rámci vzájomnej spolupráce o existencii prispenia tureckých orgánov k vystaveniu sporných osvedčení a
—
pri ostatných dôkazoch, ktoré podľa odvolateľky preukazujú nesplnenie si povinností zo strany tureckých orgánov predstavujúce špeciálnu situáciu vo vzťahu k odvolateľke.
Pokiaľ ide o nesplnenie si povinností vytýkané Komisii, odvolateľka uvádza, že existuje dostatok objektívnych indícií svedčiacich o systematickom a úmyselnom porušovaní zo strany tureckých orgánov, ktoré mali odôvodňovať posilnenú kontrolu preferenčného režimu zo strany Komisie.
Odvolateľka, vychádzajúc z článku 93 vykonávacieho nariadenia CKS a článku 4 rozhodnutia č. 1/96, rovnako zastáva názor, že Turecká republika a Komisia boli právne povinné oznámiť vzory pečiatok používaných tureckými colnými orgánmi zodpovedným colným orgánom alebo požadovať takéto vzory, a to dokonca počas referenčného obdobia, t. j. v rokoch 1995 — 1997.
Odvolateľka zdôrazňuje, že Súd prvého stupňa sa tiež dopustil nesprávneho právneho posúdenia v tom, že neprijal záver, že Komisia bola povinná upozorniť dovozcov koncentrátov ovocných štiav najneskôr ku koncu roka 1994 alebo na začiatku roka 1995 na nezrovnalosti, ku ktorým došlo v Turecku v rámci vystavovania osvedčení A. TR. 1, ako aj že Komisia bola povinná obrátiť sa na zmiešaný výbor alebo asociačnú radu.
Okrem toho UCLAF si nesplnil svoje povinnosti viesť v Turecku riadne vyšetrovanie, keďže nepoužil určité metódy vyšetrovania.
Nakoniec odvolateľka vytýka Súdu prvého stupňa, že neprihliadol na skutočnosť, že je v rozpore so zásadou spravodlivého zaobchádzania, ktorá je podkladom článku 239 CKS, aby vzhľadom na vzťah medzi podnikateľským subjektom a správnymi orgánmi odvolateľka znášala škodu vyplývajúcu zo sporného rozhodnutia.
Komisia zastáva názor, že odvolacie dôvody uvedené odvolateľkou, pokiaľ ide o nesplnenie si povinností, ktoré sú vytýkané tak jej, ako aj tureckým orgánom, sa netýkajú právnych otázok, ale spočívajú v posúdení skutkového stavu, ktoré nemôže byť spochybňované v rámci odvolania.
Okrem toho Komisia uvádza, že právne predpisy uplatniteľné v danom prípade neukladajú ani Tureckej republike, ani Komisii zaslať vzory pečiatok alebo podpisov, a ani vedenie registrov osvedčení A. TR. 1.
Pokiaľ ide o upozornenie dovozcov, Komisia pripomína, že predmetné dovozy sa v danom prípade datujú do obdobia plynúceho od apríla 1995 do novembra 1997, hoci pravosť osvedčení A. TR. 1 a správnosť ich obsahu začali vyvolávať pochybnosti až neskôr, a to od roku 1998.
Komisia tiež zdôrazňuje, že v danom prípade nemala vzhľadom na spoluprácu tureckých orgánov bez akéhokoľvek nedostatku nijaký dôvod obrátiť sa na zmiešaný výbor alebo asociačnú radu.
Posúdenie Súdnym dvorom
— O prípustnosti
Podľa článku 225 ods. 1 ES a článku 58 prvého odseku Štatútu Súdneho dvora odvolanie je obmedzené na právne otázky a má sa zakladať na dôvodoch nepríslušnosti Súdu prvého stupňa, vadách konania pred Súdom prvého stupňa, ktoré sa nepriaznivo dotýkajú záujmov odvolateľa, alebo porušení práva Spoločenstva Súdom prvého stupňa (pozri najmä rozsudok z 28. februára 2008, Neirinck/Komisia, C-17/07 P, bod 73).
Na podporu svojho odvolania odvolateľka uvádza početné okolnosti, ktoré podľa jej názoru predstavujú špeciálnu situáciu v zmysle článku 239 CKS.
Judikatúrou je ustálené, že takáto špeciálna situácia je preukázaná, ak z okolností prípadu vyplýva, že osoba povinná zaplatiť clo sa nachádza v špeciálnej situácii v porovnaní s inými podnikateľmi vykonávajúcimi rovnakú činnosť (pozri v tomto zmysle rozsudky z 25. februára 1999, Trans-Ex-Import,
C-86/97, Zb. s. I-1041
, body 21 a 22, ako aj zo 7. septembra 1999, De Haan,
C-61/98, Zb. s. I-5003
, body 52 a 53). So zreteľom na tieto okolnosti treba skúmať, či predstavujú špeciálnu situáciu v zmysle článku 239 CKS.
Výhrady uvádzané v rámci odvolania tak spochybňujú uplatnenie článku 239 CKS v napadnutom rozsudku Súdom prvého stupňa, ktorý prijal záver, že okolnosti prípadu nepredstavujú špeciálnu situáciu. Táto právna kvalifikácia je právnou otázkou, ktorú Súdnemu dvoru prislúcha skúmať v rámci odvolania.
Námietka neprípustnosti vznesená Komisiou musí byť v dôsledku toho zamietnutá.
— O veci samej
Na úvod je potrebné poznamenať, že podľa ustálenej judikatúry článok 239 CKS predstavuje všeobecné ustanovenie o spravodlivom zaobchádzaní (pozri najmä rozsudok z 3. apríla 2008, Militzer & Münch,
C-230/06, Zb. s. I-1895
, bod 50).
Podľa článku 239 CKS má osoba povinná zaplatiť clo právo na vrátenie alebo odpustenie cla, ak sú splnené dve podmienky, a to existencia špeciálnej situácie a neexistencia podvodného konania alebo hrubej nedbanlivosti na strane osoby povinnej zaplatiť clo.
Pokiaľ ide o náležitú starostlivosť odvolateľky a neexistenciu podvodného konania z jej strany, treba upresniť, že tieto otázky nie sú predmetom tohto odvolania. Ako konštatoval Súd prvého stupňa v bode 295 napadnutého rozsudku, Komisia sa v časti sporného rozhodnutia týkajúcej sa sporných osvedčení nevyjadrila k otázke náležitej starostlivosti alebo nedbanlivosti odvolateľky.
Pokiaľ ide o špeciálnu situáciu v zmysle článku 239 CKS, tá je preukázaná, ako bolo pripomenuté v bode 82 tohto rozsudku, ak z okolností daného prípadu vyplýva, že osoba povinná zaplatiť clo sa nachádza v špeciálnej situácii v porovnaní s inými podnikateľmi vykonávajúcimi rovnakú činnosť a za absencie týchto okolností by neutrpela ujmu spojenú s dodatočným zapísaním cla (pozri v tomto zmysle rozsudok z 26. marca 1987, Coopérative agricole d’approvisionnement des Avirons,
58/86, Zb. s. 1525
, bod 22).
S cieľom určiť, či okolnosti daného prípadu predstavujú špeciálnu situáciu, ktorá nezahŕňa ani hrubú nedbanlivosť, ani podvodné konanie zo strany dotknutej osoby v zmysle článku 239 CKS, Komisia musí posúdiť súhrn relevantných skutkových údajov (pozri v tomto zmysle rozsudok z 15. mája 1986, Oryzomyli Kavallas a Oryzomyli Agiou Konstantinou/Komisia,
160/84, Zb. s. 1633
, bod 16).
Táto povinnosť predpokladá v prípade, akým je daný prípad, kde sa osoba povinná zaplatiť clo na podporu svojej žiadosti o vrátenie alebo odpustenie dovozného cla dovoláva existencie určitých závažných nesplnení si povinností zo strany tureckých orgánov a Komisie v rámci uplatňovania dohody o pridružení, že Komisia vykoná svoje posúdenie pri skúmaní tejto žiadosti vo vzťahu k všetkým skutočnostiam týkajúcim sa sporných osvedčení, o ktorých sa dozvedela v rámci jej funkcie dohľadu a kontroly správneho uplatňovania predmetnej dohody.
Tento záver je okrem toho podporený článkom 904 písm. c) vykonávacieho nariadenia CKS, ktorý uvádza, že dovozné clo nebude vrátené ani odpustené, ak „jediným“ dôvodom žiadosti o vrátenie alebo odpustenie je predloženie dokumentov na účely získania preferenčného sadzobného zaobchádzania, o ktorých sa následne zistí, že boli sfalšované alebo na tento účel neplatné, aj keď boli takéto dokumenty predložené v dobrej viere. Inými slovami, predloženie nesprávnych, sfalšovaných alebo neplatných osvedčení nepredstavuje samo osebe špeciálnu situáciu v zmysle článku 239 CKS.
Naopak, iné okolnosti uvádzané na podporu žiadosti o vrátenie alebo odpustenie dovozného cla, ako je chýbajúca kontrola správneho uplatňovania dohody o pridružení zo strany Komisie, môžu predstavovať takúto špeciálnu situáciu.
Hoci teda Komisia má pri uplatňovaní článku 239 CKS širokú mieru voľnej úvahy, nemôže neprihliadať na svoju povinnosť účinne vyvážiť na jednej strane záujem Spoločenstva na plnom rešpektovaní ustanovení colnej právnej úpravy, či už je to právna úprava Spoločenstva, alebo právna úprava, ktorá zaväzuje Spoločenstvo, a na druhej strane záujem dobromyseľného dovozcu neznášať škody presahujúce obvyklé podnikateľské riziko.
Toto vyváženie je podkladom štruktúry predmetného článku 239, ktorý predstavuje, ako bolo pripomenuté v bode 85 tohto rozsudku, všeobecné ustanovenie o spravodlivom zaobchádzaní. V dôsledku toho pri skúmaní žiadosti o vrátenie alebo odpustenie dovozného cla sa Komisia nemôže obmedziť na posúdenie správania a konania dovozcu a vývozcu. Musí tiež zohľadniť najmä vplyv svojho vlastného správania na konkrétnu situáciu daného prípadu v rámci svojej povinnosti dohľadu a kontroly.
V tejto súvislosti treba zdôrazniť, že z článku 211 ES vyplýva, že Komisia ako strážkyňa Zmluvy ES a dohôd uzavretých podľa nej je povinná ubezpečiť sa o správnom uplatňovaní povinností tretích štátov, ktoré si dojednali v zmysle dohody uzavretej so Spoločenstvom prostredníctvom prostriedkov uvádzaných Zmluvou alebo rozhodnutí prijatých na základe Zmluvy.
Táto povinnosť vyplýva tak zo samotnej dohody o pridružení, ako aj z početných rozhodnutí prijatých na jej uplatnenie. Článok 7 tejto dohody v spojení s článkom 211 ES si vyžaduje, aby Komisia prijala všetky všeobecné alebo konkrétne opatrenia vhodné na zabezpečenie splnenia povinností vyplývajúcich z predmetnej dohody.
Okrem toho podľa článku 24 tej istej dohody je Komisia zastúpená v asociačnej rade a zúčastňuje sa ako zástupkyňa Spoločenstva na rozličných výboroch zriadených touto radou s cieľom zabezpečiť pokračovanie spolupráce potrebnej na dobré fungovanie dohody. Podľa článku 52 ods. 2 rozhodnutia č. 1/95 sa môže Komisia v prípade, ak vzniknú pre Spoločenstvo alebo Tureckú republiku ťažkosti pri vykonávaní tohto rozhodnutia, obrátiť na zmiešaný výbor.
Navyše Komisia disponuje stálym zastúpením v Turecku, čo jej umožňuje byť spoľahlivo informovanou prinajmenšom o právnom vývoji v tomto štáte a podrobnejšie o stave uplatňovania predmetnej dohody.
Je tiež potrebné poznamenať, že v rámci svojich povinností dohľadu a kontroly správneho uplatňovania dohody o pridružení Komisia disponuje významnými právomocami.
Podľa ustanovení článku 3 prílohy 7 rozhodnutia č. 1/95 Komisia môže od tureckých orgánov žiadať akékoľvek vysvetlenia umožňujúce ubezpečiť sa, že colná právna úprava je uplatňovaná správne.
Táto inštitúcia tiež môže podľa znenia odseku 4 písm. a) toho istého článku požiadať turecké orgány o prijatie opatrení potrebných na výkon osobitného dohľadu nad fyzickými alebo právnickými osobami, o ktorých sa dôvodne domnieva, že sa dopúšťajú alebo dopúšťali konania, ktoré je v rozpore s colnou právnou úpravou.
Okrem toho podľa článku 7 ods. 3 a 4 predmetnej prílohy riadne splnomocnení úradníci Komisie môžu na colných správach tureckých colných orgánov zhromažďovať vysvetlenia týkajúce sa operácií odporujúcich colnej právnej úprave alebo môžu byť prítomní pri vyšetrovaniach vykonávaných na tureckom území, so súhlasom a za podmienok stanovených uvedenými orgánmi.
Rovnako je to pri článku 15 rozhodnutia č. 1/96, podľa ktorého si členské štáty a Turecká republika prostredníctvom svojich colných správ a v rámci vzájomnej spolupráce uvedenej v prílohe 7 rozhodnutia č. 1/95 poskytujú vzájomnú pomoc pri kontrole pravosti a správnosti osvedčení s cieľom zabezpečiť správne uplatňovanie ustanovení tohto rozhodnutia.
V dôsledku toho Komisia nemôže platne namietať, ako to uvádzala na pojednávaní, že pokiaľ ide o overenie skutočností, ku ktorým došlo v tretej krajine, teda v Turecku, nachádza sa v rovnakej situácii ako odvolateľka. Naopak, prislúcha jej využívať v celom rozsahu právomoci, ktorými disponuje v zmysle dohody o pridružení a rozhodnutí prijatých na jej uplatnenie, s cieľom nezanedbať svoje povinnosti dohľadu a kontroly správneho uplatňovania predmetnej dohody.
Takéto využitie je o to viac namieste v situácii, keď boli vykonané vývozy do toho istého prístavu Spoločenstva, a to prístavu Ravenna, prostredníctvom tej istej tureckej vyvážajúcej spoločnosti, počas rovnakého referenčného obdobia na základe, podľa konštatovaní uvedených v napadnutom rozsudku, neplatných, ako aj nepravých osvedčení.
Plné využitie právomocí, ktorými disponuje Komisia v rámci svojich povinností dohľadu a kontroly správneho uplatňovania dohody o pridružení, je namieste tiež preto, lebo vyjadrenia predložené tureckými orgánmi týkajúce sa nepravosti alebo nesprávnosti sporných osvedčení vykazovali určité pochybnosti, alebo prinajmenšom rozpory.
Ako Súd prvého stupňa konštatoval v bodoch 120 až 128 napadnutého rozsudku, porovnanie obsahu listu tureckých orgánov z 8. marca 1999 s obsahom neskorších oznámení tých istých orgánov, ako je list tureckého stáleho zastúpenia pre UCLAF z 22. apríla 1999, ukazuje pochybnosti, pokiaľ ide o údajnú nepravosť osvedčenia D 437214.
Pokiaľ ide o dve iné osvedčenia A. TR. 1, ktorých pravosť bola posudzovaná tureckými orgánmi v rámci toho istého následného overovania, hoci nie sú súčasťou sporných osvedčení, Súd prvého stupňa v bodoch 198 až 201 napadnutého rozsudku tiež konštatoval určité rozpory, keďže turecké orgány ich kvalifikovali v rozličných štádiách konania buď ako sfalšované, buď ako nesprávne, alebo aj ako čiastočne nesprávne.
Okrem toho, ako vyplýva z napadnutého rozsudku, používanie rozličných výrazov uvedenými orgánmi na opísanie výsledku overenia osvedčení, ktoré boli jeho predmetom, ako najmä „sfalšované“ (list tureckého stáleho zastúpenia z 10. júla 1998 adresovaný UCLAF, uvedený v bode 41 napadnutého rozsudku), „[ne]správne a [ne]vydané a [ne]osvedčené [tureckým] colným úradom“ (list tureckého generálneho colného riaditeľstva z 8. marca 1999, uvedený v bode 123 napadnutého rozsudku), „nesprávne a… nezodpovedajúce pravidlám pôvodu“ (list tureckého stáleho zastúpenia z 22. apríla 1999 adresovaný UCLAF, uvedený v bode 124 napadnutého rozsudku),„čiastočne neprávne“ (list tureckého generálneho colného riaditeľstva zo 16. júla 1999, uvedený v bode 200 napadnutého rozsudku), rovnako vyvolávalo pochybnosti.
Navyše odlišujúce sa pojmy použité tureckými orgánmi v ich korešpondencii s Komisiou a s talianskymi colnými orgánmi nezodpovedali pojmom „pravosť“ a „zákonnosť“ uvedeným v článku 11 rozhodnutia č. 5/72 a článku 15 rozhodnutia č. 1/96.
Vyššie opísané pochybnosti a rozpory mali Komisiu viesť k zaujímaniu sa o posúdenia vykonané tureckými orgánmi. Komisii za týchto okolností prislúchalo ubezpečiť sa v rámci jej úlohy dohľadu a kontroly správneho uplatňovania dohody o pridružení, že turecké orgány správne kvalifikovali predmetné osvedčenia buď ako nezákonné, alebo ako nepravé.
Je však nutné konštatovať, že Komisia nevyužila v plnom rozsahu právomoci, ktoré jej boli udelené dohodou o pridružení a jej vykonávacími ustanoveniami.
Hoci je pravda, že UCLAF viedol v Turecku dve vyšetrovania medzi 12. a 15. októbrom 1998, ako aj 30. novembrom a 2. decembrom 1998, je nutné konštatovať, že Súd prvého stupňa v bode 218 napadnutého rozsudku rozhodol nesprávne, že nijaký dôkaz neumožňuje predpokladať, že UCLAF nemohol viesť podrobnejšie vyšetrovanie najmä na colnom úrade v Mersine. Zo správ z kontroly UCLAF z 9. a 23. decembra 1998 jasne vyplýva, že medzi organizáciami navštívenými vyšetrovateľmi v Turecku nefiguruje colný úrad, z ktorého boli predmetné tovary vyvezené do Spoločenstva, a to colný úrad v Mersine. Vyšetrovatelia teda nemohli overiť pravosť alebo nepravosť sporných osvedčení. Obe správy UCLAF z 9. a 23. decembra 1998 sa netýkajú otázky, či sporné osvedčenia boli skutočne sfalšované, alebo či boli chybne vydané tureckými orgánmi.
Toto konštatovanie je potvrdené listom z 9. decembra 1998, teda neskoršieho než vyšetrovania, ktoré viedol UCLAF v Turecku, v ktorom riaditeľ UCLAF, pán Knudsen, žiadal turecké orgány „bezodkladne“ udeliť ich súhlas so spoločným overovaním na colnom úrade v Mersine s cieľom získať všetky údaje týkajúce sa všetkých vývozov koncentrátov ovocných štiav od konca roka 1993 vykonaných spoločnosťou Akman.
V tejto súvislosti nemôže byť spochybnené, že na vykonanie overovania na príslušnom úrade tureckých colných orgánov musí mať Komisia podľa článku 7 ods. 3 prílohy 7 rozhodnutia č. 1/95 súhlas uvedených orgánov. Postačuje zdôrazniť, že Komisia nijako nepreukázala absenciu súhlasu zo strany tureckých orgánov, ktorá jej bránila vo vykonaní takéhoto overovania na mieste.
Z bodov 244 až 259 napadnutého rozsudku vyplýva, že Komisia nepožadovala od tureckých orgánov vzory odtlačkov pečiatok používaných na colnom úrade v Mersine a neoznámila ich colným orgánom členských štátov. Súd prvého stupňa v tejto súvislosti prijal záver, že počas celého obdobia, počas ktorého trvali predmetné dovozy, Turecká republika a Komisia neboli podriadené žiadnej povinnosti oznámiť si navzájom vzory odtlačkov pečiatok používaných colnými úradmi.
Práve oznámenie týchto vzorov odtlačkov pečiatok a podpisov používaných v týchto úradoch umožňuje vykonávať účinný dohľad, pokiaľ ide o dodržiavanie colných predpisov týkajúcich sa colných preferencií.
Povinnosť prislúchajúca Komisii dbať o to, aby bola dohoda o pridružení správne uplatňovaná, si vyžaduje, aby mala Komisia, a prostredníctvom nej colné orgány členských štátov, kedykoľvek k dispozícii všetky údaje, ktoré by jej umožňovali vykonať účinnú kontrolu, pričom vzory odtlačkov pečiatok a podpisy nepochybne predstavujú takéto údaje.
Rovnako potrebné je tiež zdôrazniť, že v rozpore s tým, čo konštatoval Súd prvého stupňa v bode 255 napadnutého rozsudku, zo znenia článku 15 ods. 1 rozhodnutia č. 1/96, zmeneného a doplneného rozhodnutím č. 2/97 Výboru pre colnú spoluprácu ES-Turecko z 30. mája 1997 (
Ú. v. ES L 249, s. 18
), ktoré sa stalo účinným 1. septembra 1997, čiže v priebehu obdobia, ktoré pokrýva predmetné dovozy, bez akýchkoľvek pochybností vyplýva, že „colné orgány členských štátov, Komisie a Tureck[ej republiky] si vzájomne prostredníctvom Komisie oznamujú… vzory odtlačkov pečiatok používaných v ich úradoch na vystavenie sprievodných osvedčení A. TR.“.
V každom prípade, dokonca pred nadobudnutím účinnosti tohto rozhodnutia, Komisia mala s cieľom umožniť správne uplatnenie dohody o pridružení žiadať od tureckých orgánov, aby jej oznámili uvedené vzory na základe článku 3 prílohy 7 rozhodnutia č. 1/95, ktoré umožňuje žiadať „akékoľvek vysvetlenia umožňujúce ubezpečiť sa, že colná právna úprava je uplatňovaná správne“.
Skutočnosť, že Turecká republika zaslala odtlačky pečiatok používaných na osvedčenia A. TR. 1 dobrovoľne, ako konštatoval Súd prvého stupňa v bode 258 napadnutého rozsudku, nespochybňuje záver, že Komisia porušila svoju povinnosť žiadať od tureckých orgánov, aby jej boli zaslané vzory odtlačkov pečiatok a podpisov používaných na colnom úrade v Mersine, a oznámiť ich colným orgánom členských štátov.
Nakoniec z bodov 153 až 160 napadnutého rozsudku tiež vyplýva, že Komisia sa obmedzila iba na poznamenanie, že ani dohoda o pridružení, ani vykonávacie ustanovenia výslovne nepožadovali vedenie registrov, v ktorých by boli evidované colné osvedčenia, a že eventuálna existencia takýchto registrov by v nijakom prípade neznamenala, že ide o pravé osvedčenia, keďže bolo v záujme falšovateľov používať pre sfalšované osvedčenia registračné číslo zodpovedajúce riadnemu osvedčeniu. Toto odôvodnenie bolo Súdom prvého stupňa uznané v bodoch 161 a 162 napadnutého rozsudku.
Tento predpoklad však nemôže uspieť. V tejto súvislosti je nutné zdôrazniť, že zaregistrovanie osvedčení vystavených colnými orgánmi je v prípadoch medzinárodného obchodovania nevyhnutnou praxou. Absencia takýchto registrov môže spôsobiť zníženie až zánik účinnosti akejkoľvek následnej kontroly osvedčení vystavených príslušnými colnými orgánmi.
Okrem toho povinnosť tureckých orgánov zaregistrovať osvedčenia A. TR. 1 vyplýva, na rozdiel od toho, čo uviedol Súd prvého stupňa v bode 161 napadnutého rozsudku, z vykonávacích ustanovení dohody o pridružení. Článok 13 rozhodnutia č. 1/96 stanovuje, že v prípade oddelenia osvedčení odsek 12 výpisu uvádza najmä číslo registrácie „pôvodného osvedčenia“, teda pôvodné osvedčenie musí byť v každom prípade zaregistrované aj v colných registroch štátu vývozu.
Pokiaľ ide o tvrdenie zo strany Súdu prvého stupňa uvádzané v bode 162 napadnutého rozsudku, podľa ktorého bolo v záujme falšovateľov používať registračné číslo zodpovedajúce pravému osvedčeniu, ktoré už bolo zaregistrované, toto tvrdenie nezbavuje Komisiu jej povinnosti dbať o správne uplatňovanie dohody o pridružení.
Naopak, keďže toto tvrdenie predpokladá dvojitý dovoz do Spoločenstva vykonaný na základe osvedčení A. TR. 1 s rovnakým registračným číslom, jedného pravého a druhého nepravého, Komisia mala overiť, či k takému dvojitému dovozu do Spoločenstva na základe osvedčení A. TR. 1 s rovnakým registračným číslom skutočne došlo. Z tvrdení Komisie pred Súdom prvého stupňa, ako aj pred Súdnym dvorom môže byť vyvodené, že k tomu nedošlo.
Okrem toho, vzhľadom na to, že na colnom úrade v Mersine nebola vedená žiadna z dvoch kontrol UCLAF, ako bolo pripomenuté v bode 113 tohto rozsudku, kontroly nemohli overiť existenciu takýchto registrov, ako ani zaevidovanie alebo nezaevidovanie sporných osvedčení do týchto registrov.
Zo súhrnu vyššie uvedených úvah vyplýva, že Komisia si nesplnila svoje povinnosti dohľadu a kontroly správneho uplatňovania dohody o pridružení.
Ak by nedošlo k tomuto nesplneniu si povinností zo strany Komisie, sfalšovanie sporných osvedčení mohlo byť odhalené a objasnené od prvých dovozov do Spoločenstva a rozsah finančných strát pre rozpočet Spoločenstva, ako aj pre odvolateľku mohol byť obmedzený. Okrem toho Komisia tiež mohla od odhalenia takéhoto sfalšovania včas upozorniť dovozcov, prípadne sa obrátiť na zmiešaný výbor.
V každom prípade, ak by Komisia v plnom rozsahu využila právomoci, ktorými disponuje v rámci dohody o pridružení, pochybnosti o nepravosti alebo nesprávnosti sporných osvedčení by mohli byť rozptýlené a ich pravosť alebo nepravosť by mohla byť určená s istotou.
Z toho vyplýva, že toto nesplnenie si povinností zo strany Komisie predstavuje špeciálnu situáciu v zmysle článku 239 CKS.
Súd prvého stupňa teda tým, že prijal záver, že existencia špeciálnej situácie v zmysle článku 239 CKS nebola preukázaná, nesprávne uplatnil článok 239 CKS, a teda dopustil sa nesprávneho právneho posúdenia.
Tento odvolací dôvod je v dôsledku toho dôvodný.
Vzhľadom na vyššie uvedené nie je potrebné skúmať odvolacie dôvody založené na porušení práva na prístup k spisu a na porušení článku 220 ods. 2 písm. b) CKS.
Dôsledky zrušenia napadnutého rozsudku
Podľa článku 61 prvého odseku Štatútu Súdneho dvora, ak je odvolanie dôvodné, Súdny dvor zruší rozhodnutie Súdu prvého stupňa. Súdny dvor môže sám rozhodnúť s konečnou platnosťou vo veci samej, ak to stav konania dovoľuje. Tak je to aj v danom prípade.
Zo súhrnu úvah uvedených v bodoch 85 až 133 tohto rozsudku vyplýva, že Komisia sa dopustila zjavne nesprávneho posúdenia, keď prijala záver, že podmienky uvedené článkom 239 CKS neboli splnené a že v dôsledku toho nie je potrebné pristúpiť k vráteniu alebo odpusteniu dovozného cla týkajúceho sa sporných osvedčení. Článok 2 sporného rozhodnutia treba teda zrušiť.
O trovách
Podľa článku 122 prvého odseku rokovacieho poriadku, ak je odvolanie dôvodné a Súdny dvor sám rozhodne s konečnou platnosťou vo veci samej, potom rozhodne aj o trovách konania.
Podľa článku 69 ods. 2 uvedeného rokovacieho poriadku uplatniteľného na konanie o odvolaní na základe článku 118 toho istého rokovacieho poriadku účastník konania, ktorý vo veci nemal úspech, je povinný nahradiť trovy konania, ak to bolo v tomto zmysle navrhnuté. Keďže odvolateľka navrhla zaviazať Komisiu na náhradu trov konania a Komisia nemala úspech vo svojich dôvodoch, je opodstatnené zaviazať ju na náhradu trov konania na oboch stupňoch.

Z týchto dôvodov Súdny dvor (tretia komora) rozhodol a vyhlásil:

1.
Rozsudok Súdu prvého stupňa Európskych spoločenstiev zo 6. februára 2007, CAS/Komisia (T-23/03), sa zrušuje.

2.
Článok 2 rozhodnutia Komisie z 18. októbra 2002 (REC 10/01) sa zrušuje.

3.
Komisia Európskych spoločenstiev je povinná nahradiť trovy konania na oboch stupňoch.

Podpisy
(
*1
)	Jazyk konania: nemčina.