CELEX: 62003CJ0193
Sotsiaalkindlustus
Teises liikmesriigis tekkinud ravikulude hüvitamine
Määruse (EMÜ) nr 574/72 artikkel 34
Haigekassa poolt rakendatav lihtsustatud menetlus väikeste summade täielikul hüvitamisel

Eelotsusetaotlus käsitleb nõukogu 21. märtsi 1972. aasta määruse (EMÜ) nr 574/72, millega määratakse kindlaks määruse (EMÜ)
nr 1408/71 (sotsiaalkindlustusskeemide kohaldamise kohta ühenduse piires liikuvate töötajate ja nende pereliikmete suhtes)
rakendamise kord (EÜT L 74, lk 1), mida muudeti ja täiendati nõukogu 2. juuni 1983. aasta määrusega (EMÜ) nr 2001/83 (EÜT
L 230, lk 6), mida muudeti nõukogu 29. aprilli 1999. aasta määrusega (EMÜ) nr 1399/1999 (EÜT L 164 lk 1, edaspidi „määrus
nr 574/72”), artikli 34 tõlgendamist.
Taotlus esitati Betriebskrankenkasse der Robert Bosch GmbH (edaspidi „R. Bosch”) ja Bundesversicherungsamt’i (edaspidi „BVA”)
vahelises kohtuvaidluses, mis oli seotud viimase otsusega, milles nõuti R. Boschi tegevuse lõpetamist, mis seisnes teises
liikmesriigis tekkinud ravikulude täielikus hüvitamises juhul, kui need ei ületanud 200 Saksa marka.

Õiguslik raamistik

Ühenduse õigus
Määruse nr 574/72 artiklis 34 „Teises liikmesriigis viibimise ajal tekkinud kulude tagasimaksmine liikmesriigi pädeva asutuse
poolt” on sätestatud:
„1.      Kui viibimise ajal muus liikmesriigis kui pädev riik ei ole võimalik täita [määruse nr 574/72] artikli 20 lõigetes 1 ja 4
ning artiklites 21, 23 ja 31 ettenähtud toiminguid, tuleb pädeval asutusel hüvitada töötaja või füüsilisest isikust ettevõtja
taotlusel tema kulud vastavalt viibimiskohajärgse asutuse rakendatavatele määradele.
2.      Viibimiskohajärgne asutus annab pädeva asutuse taotlusel teavet nende määrade kohta.
Kui viibimiskohajärgse ja pädeva asutuse jaoks siduvas kokkuleppes nähakse ette kas tagasimaksest keeldumine või kogusumma
hüvitamine vastavalt [määruse nr 1408/71] artikli 22 lõike 1 punktidele a alapunktile i ja artiklile 31, siis kannab viibimiskohajärgne
asutus pädevale asutusele üle tagasimakstava summa lõike 1 kohaselt.
[…]
4.      Ilma et see takistaks lõigete 1, 2 ja 3 kohaldamist, võib pädev asutus hüvitada kulud vastavalt tema poolt rakendatavatele
määradele tingimusel, et nimetatud määrade kohaselt ei ületa kulud halduskomisjoni poolt kindlaksmääratud piirmäära ning et
töötaja, füüsilisest isikust ettevõtja või pensioni saaja on andnud nõusoleku selle sätte kohaldamiseks. Kuid mingil juhul
ei saa tagasimakstav summa ületada tegelikke kulusid.
5.      Kui viibimiskohajärgse liikmesriigi õigusaktides ei ole ette nähtud tagasimakse määrasid, võib pädev asutus hüvitada kulud
vastavalt artiklile 4 ilma huvitatud isiku nõusolekuta.”
Tulenevalt Euroopa ühenduste võõrtöötajate sotsiaalkindlustuse halduskomisjoni 24. juuni 1999. aasta otsuse nr 176 artiklist
1, mis käsitleb teises liikmesriigis viibimise ajal tagasimakse tegemist vastavalt määruse nr 574/72 (EÜT 2000, L 243, lk
42) artikli 34 lõikele 4 selle liikmesriigi pädeva asutuse poolt, kus kulud tekkisid, on viimati nimetatud sättes mainitud
kulude ülemmäär 1000 eurot.
Nõukogu 14. juuni 1971. aasta määruse (EMÜ) nr 1408/71 sotsiaalkindlustussüsteemide kohaldamise kohta ühenduse piires liikuvate
töötajate ja nende pereliikmete suhtes, mida muudeti ja täiendati määrusega nr 2001/83, mida muudeti määrusega nr 1399/1999
(edaspidi „määrus nr 1408/71”), artikli 22 lõikes 1 on sätestatud:
„1. Töötajal või füüsilisest isikust ettevõtjal, kes vastab pädeva riigi õigusaktide tingimustele õiguse kohta saada hüvitist,
arvestades vajadusel artikli 18 sätteid, ning:
a)      kelle olukord muudab vajalikuks viivitamatu hüvitise saamise teise liikmesriigi territooriumil viibimise ajal
[...]
on õigus saada:
i)       mitterahalisi hüvitisi, mida pädeva asutuse nimel annab viibimis- või elukohajärgne asutus vastavalt tema poolt kohaldatavatele
õigusaktidele, nii nagu oleks see asutus kõnealuse isiku kindlustanud; hüvitise andmise kestus on siiski reguleeritud pädeva
riigi õigusaktidega;
[...]”.
Määruse nr 1408/71 artiklis 31 on sätestatud:
„Pensionär, kellel on õigus saada pensioni ühe või mitme liikmesriigi õigusaktide alusel ja kellel on õigus saada mitterahalisi
hüvitisi ühe kõnealuse riigi õigusaktide alusel, saab selliseid hüvitisi koos oma pereliikmetega ajal, mil ta viibib mõnes
muus liikmesriigis peale oma elukohariigi.
a)      Selliseid hüvitisi annab viibimiskohajärgne asutus vastavalt kõnealuse asutuse kohaldatavale õigusaktidele, kusjuures kulud
kannab pensionäri elukohajärgne asutus;
[...]”.

Siseriiklik õigus
Fünftes Buch des Sozialgesetzbuches – Gesetzliche Krankenversicherung’i (sotsiaalkindlustuskoodeksi V raamat – haigushüvitise
õiguslik regulatsioon, edaspidi „SGB V”) artikli 13 lõikes 3 on sätestatud erand nimetatud õigusakti alusel tavapäraselt kohaldatavast
hüvitamisskeemist:
„Kui haigekassal ei ole õigeaegselt võimalik teha kiireloomulist tagasimakset või kui ta ebaõigelt keeldub kulude hüvitamisest,
tekitades sellega kindlustatud isikule kulusid, mida ta ise hüvitab, maksab ta kindlustatud isikule tagasi vajaliku summa.”

Põhikohtuasi ja eelotsuse küsimus
Kuna tegemist on föderaalse tervishoiuasutusega, siis teostab R. Boschi üle järelevalvet BVA.
Kohtule esitatud menetlusdokumentidest ja märkustest selgub, et ravikulude hüvitamist reguleerivate siseriiklike sätete raames
hüvitas R. Bosch oma liikmetele kulud täielikult, kui nad tasusid raviteenuse eest vähem kui 200 Saksa marka teises liikmesriigis
viibimise ajal (edaspidi „vaidlustatud tegevus”).
R. Boschi väidete kohaselt on sagedased sellised juhtumid, kui teises liikmesriigis viibimise ajal maksavad kindlustatud isikud
ravikulud ise. Tegelikult juhtub sageli, et raviteenuse osutajad ei aktsepteeri välismaal raviteenuse saamiseks haigekassa
väljaantud dokumente või kindlustatud isikutel puuduvad nimetatud dokumendid. Kui ravikulud on üsna väikesed, on õigustatud
selline haldus- ja majandusalaste toimingute lihtsustamine, mille puhul hüvitab pigem pädev asutus kulud täielikult, kui et
ta järgiks pikaajalist, keerulist ja R Boschi juhtumi puhul kohmakat määruse nr 574/72 artiklis 34 sätestatud menetlust.
31. jaanuari 2001. aasta otsuses taotleb BVA R. Boschi vaidlustatud tegevuse lõpetamist, mis tema arvamuse kohaselt on vastuolus
nimetatud artikli lõikega 4.
Nimetatud otsuse vastu esitatud kaebuse toetuseks väitis R. Bosch, et tegemist on hindamisveaga ning et otsus eirab proportsionaalsuse
põhimõtet.
Sozialgericht Stuttgart leiab, et vaidlustatud tegevuse puhul ilmnevad selged eelised, mis on seotud kokkuhoiuga ja selle
kasulikkusega nendele kindlustatud isikutele, kellele hüvitatakse kulud seetõttu palju kiiremini. Lisaks käsitlevad vaidlustatud
tegevuse põhimõtet määruse nr 574/72 artikli 34 lõige 4 ja selle alusel vastuvõetud otsused, millega määratakse kindlaks skaala
500 eurost kuni 1000 euroni, mille piires on pädevatel asutustel õigus teatud tingimustel kohaldada oma tagasimakse määrasid
viibimiskohajärgse asutuse määrade asemel.
Eespool nimetatud asjaolusid arvesse võttes otsustas Sozialgericht Stuttgart menetluse peatada ning esitada kohtule eelotsusetaotluse
järgmises küsimuses:
„Kas määruse (EMÜ) nr 574/72 artikliga 34 on vastuolus SGB V artikli 13 lõike 3 raames täideviidav tegevus, mille puhul kindlustusettevõtja
hüvitab täielikult teises liikmesriigis tekkinud ravikulud sarnaselt väikeste summade hüvitamisega?”

Eelotsuse küsimus
Nagu käesoleva kohtuotsuse punktis 9 mainitud, seisneb põhikohtuasjas tehtud kõnealuses otsuses etteheidetud vaidlustatud
tegevus selles, et kui kindlustatud isiku teises liikmesriigis viibimise ajal tekkinud ravikulud ei ületa 200 Saksa marka,
siis hüvitatakse need täielikult.
Küsimusest järeldub, et siseriiklik kohus tahab sisuliselt teada kas määruse nr 574/72 artikliga 34 on vastuolus haigekassa
tegevus, mis vastavalt siseriiklikele õigusnormidele seisneb tema liikmete teises liikmesriigis viibimise ajal tekkinud ravikulude
täielikus hüvitamises, kui need ei ületa 200 Saksa marka.
Vastates ümbersõnastatud küsimusele, tuleb märkida, et nagu artikli 34 lõikest 1 selgub, kohaldatakse määruse nr 574/72 artiklis
34 sätestatud hüvitamisskeemi siis, kui nimetatud määruse artikli 20 lõikes 1 ja 4 ning artiklites 21, 23 ja 31 ettenähtud
toiminguid ei ole võimalik täita teises liikmesriigis viibimise ajal.
Samuti on oluline meelde tuletada, et nimetatud toimingud peaksid tavaliselt võimaldama kindlustatud isikutel, kes viibivad
muus liikmesriigis kui pädev riik, saada mitterahalist hüvitist viibimiskohajärgselt asutuselt pädeva asutuse nimel vastavalt
viimase poolt kohaldatavatele sätetele selliselt, nagu oleks tegemist nende liikmetega, kes vastavad määruse nr 1408/71 artiklite
22 ja 31 nõuetele.
Nagu kohus on varem otsustanud, on nimetatud sätetega antud õiguste eesmärk lihtsustada kindlustatud isikute vaba liikumist
(vt 12. juuli 2001. aasta otsus kohtuasjas C-368/98: Vanbraekel jt, EKL 2001, lk I-5363, punkt 32; 25. veebruari 2003. aasta
otsus kohtuasjas C-326/00: IKA, EKL 2003, lk I-1703, punktid 38 ja 51, ja 23. oktoobri 2003. aasta otsus kohtuasjas C-56/01:
Inizan, EKL 2003, lk I-12403, punkt 21).
Sama kehtib ka määruse nr 574/72 artiklis 34 sätestatud hüvitamisskeemi kohta, sest kuna nimetatud sätet kohaldatakse ainult
teise võimalusena juhtudel, kui määruse nr 1408/71 artiklitega 22 ja 31 tagatud mitterahalisi hüvitisi ei ole võimalik välja
maksta sellega seotud toimingute tõttu, on selle eesmärk tagada nimetatud sätetega määratud tervishoiuteenusega seotud kulude
hüvitamise sõltumatus üksnes vorminõuetest.
Määruse nr 1408/71 artikli 22 kohta on kohus väitnud, et nimetatud sätte eesmärk ei ole reguleerida juhtumeid, mistõttu ei
ole mingil juhul keelatud, kui liikmesriigid hüvitavad vastavalt pädevas riigis kehtivatele määradele teises liikmesriigis
tekkinud tervishoiuteenusega seotud kulusid, kus asjaomane isik on kindlustatud ning kus siseriikliku õiguse kohaselt on selline
tagasimakse ette nähtud ning kus kohaldatakse soodsamaid määrasid võrreldes selle liikmesriigi määradega, kus tervishoiuteenust
osutati (vt eelkõige eespool viidatud kohtuasi Vanbraekel jt, punkt 36).
Sama lähenemist tuleb rakendada ka selliste sätete suhtes nagu määruse nr 574/72 artikkel 34 ja käesoleva kohtuotsuse punktis
20 viidatud säte, mille eesmärk on kehtestada alternatiivne hüvitamise viis, mida kohaldatakse juhul, kui sotsiaalkindlustusega
hõlmatud isik saab ainult mitterahalist hüvitist, mille maksab välja viibimiskohajärgne asutus pädeva asutuse nimel määruse
nr 1408/71 artikli 22 lõike 1 punkti a alapunkti i või artikli 31 kohaselt.
Nagu käesoleva otsuse punktis 9 on mainitud, seisneb siseriikliku õigusnormide alusel täideviidava vaidlustatud tegevuse sisu
selles, et liikme teises liikmesriigis viibimise ajal tekkinud ravikulud hüvitatakse täielikult, kui need ei ületa 200 Saksa
marka.
Tegelikult piisab kulude täieliku hüvitamise tingimusest selleks, et tagada, et sotsiaalkindlustusega hõlmatud isikule väljamakstav
hüvitis vastab sellele summale või on suurem summast, mis talle oleks välja makstud määruse nr 574/72 artiklis 34 sätestatud
tingimustel.
Järelikult ei ole nimetatud sättega vastuolus selline tegevus nagu vaidlustatud tegevus, mis tagab sotsiaalkindlustusega hõlmatud
isiku raviteenusega seotud kulude täieliku hüvitamise.
Euroopa Kohtu pädevuses ei ole otsustada, kas selline tegevus on lubatud kehtiva siseriikliku õiguse alusel või mitte.
Eespool nimetatud asjaolusid arvesse võttes vastab kohus küsimusele selliselt, et määruse nr 574/72 artikliga 34 ei ole vastuolus
siseriiklike õigusnormide alusel täideviidav tegevus, mille kohaselt haigekassa hüvitab täielikult liikme teises liikmesriigis
viibimise ajal tekkinud ravikulud, kui need ei ületa 200 Saksa marka.

Kohtukulud
Kuna põhikohtuasja poolte jaoks on käesolev menetlus siseriiklikus kohtus poolelioleva asja üks staadium, otsustab kulude
jaotuse siseriiklik kohus. Kohtule märkuste esitamisega seoses tekkinud kulusid ei hüvitata, v.a poolte kulud.
Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (kuues koda) otsustab:
Nõukogu 21. märtsi 1972. aasta määruse (EMÜ) nr 574/72, millega määratakse kindlaks määruse (EMÜ) nr 1408/71 (sotsiaalkindlustusskeemide
kohaldamise kohta ühenduse piires liikuvate töötajate ja nende pereliikmete suhtes) rakendamise kord, mida muudeti ja täiendati
nõukogu 2. juuni 1983. aasta määrusega (EMÜ) nr 2001/83, mida muudeti nõukogu 29. aprilli 1999. aasta määrusega (EÜ) nr 1399/1999,
artiklit 34 tuleb tõlgendada viisil, et sellega ei ole vastuolus siseriikliku õigusnormide alusel täideviidav tegevus, mis
seisneb selles, et haigekassa hüvitab täielikult oma liikme teises liikmesriigis viibimise ajal tekkinud ravikulud, kui need
ei ületa 200 Saksa marka.
Allkirjad
*
Kohtumenetluse keel: saksa.