CELEX: 62004TJ0311
Ametnikud
Edutamine
2003. aasta edutamine
Eelispunktide andmine

Õiguslik raamistik
Asjaolude toimumise ajal kehtinud Euroopa ühenduste ametnike personalieeskirjade (edaspidi „personalieeskirjad”) artikli 26
esimene ja teine lõik on sõnastatud järgmiselt:
„Ametniku isikutoimik sisaldab järgmist:
a)      kõiki dokumente ametniku haldusliku seisundi kohta ja kõiki aruandeid tema pädevuse, tulemuslikkuse ja käitumise kohta;
b)      kõiki ametniku märkusi nende dokumentide kohta.
Dokumendid registreeritakse, nummerdatakse ja kantakse toimikusse järjekorras; punktis a osutatud dokumente tohib institutsioon
ametniku vastu kasutada või tsiteerida üksnes juhul, kui ta on nendest dokumentidest enne nende toimikusse kandmist ametnikule
teatanud.”
Personalieeskirjade artikli 43 esimene lõik sätestab:
„Iga ametniku, välja arvatud palgaastmete A1 ja A2 ametnike, pädevuse, tulemuslikkuse ja tööalase käitumise kohta koostatakse
korrapäraselt, kuid vähemalt üks kord kahe aasta jooksul iga institutsiooni poolt vastavalt artiklile 110 ettenähtud aruanne.”
Personalieeskirjade artikli 45 lõike 1 esimene lõik on sõnastatud järgmiselt:
„Ametialane edutamine toimub ametisse nimetava asutuse või ametiisiku otsusega. Selleks nimetatakse ametnik tema kategooria
või teenistusüksuse järgmisele kõrgemale palgaastmele. Edutamiseks valitakse välja eranditult need ametnikud, kes on oma palgaastmele
vastaval ametikohal töötanud teatava minimaalse aja, võrreldes enne seda edutamiseks kõlblike ametnike teeneid ja aruandeid
nende kohta.”
Komisjon võttis 30. oktoobril 2001 vastu teatise SEK (2001) 1697, mis puudutab „karjääriarengu aruannet” (personali hindamine)
ja edutamist. Selles esitab komisjon oma juhised personalipoliitika valdkonnas, et „[siduda] karjääri areng töötaja tulemuste
hindamisega ja tema potentsiaaliga”. Teatises on eelkõige märgitud, et „[uue edutamissüsteemi] põhitunnus on teenetest lähtumine”.
Komisjon lisab, et „teened on dünaamiline ja kumulatiivne mõiste („summa”) […] Teeneid hinnatakse kvantitatiivselt punktisüsteemi
abil. Teatud aja möödudes (sõltuvalt kogutud teenetepunktidest) annab „punktisumma” ametnikule õiguse sellele, et ta esitatakse
edutamiseks kõrgemale palgaastmele”. Komisjon täpsustab, et „[…] karjääriarengu aruannete raames saadud hinded ja hinnangud
vastavad teenetepunktidele”, millele lisanduvad eelispunktid. Komisjon rõhutab, et „[nende] eelispunktide andmist peab alati
kirjalikult põhjendama teenetega seotud argumentide alusel”. Nende „eesmärk on tunnustada kõige enam edutamist väärivaid ametnikke,
suurendades lõpptulemusena nende edutamisvõimalusi või andes neile kohe võimaluse edutamiseks käimasoleva edutamise raames”.
Komisjon täpsustab, et „eelispunktide andmist tuleb põhjendada ka üksikasjalikult koostatud hinnangutega.” Ta lisab, et „[eelispunkte]
antakse vastavalt kriteeriumide hierarhiale, mille eesmärk on seada edutamist väärivad töötajad paremusjärjekorda”. Komisjoni
sõnul on „põhikriteerium teenete võrdlemine kogu [peadirektoraadi] ulatuses, võttes eelkõige arvesse isiku potentsiaali (töösoorituse
ja pädevuse objektiivse hindamise alusel)”. Komisjon rõhutab asjaolu, et „süsteemi eesmärk on eelkõige tagada hinnangute võimalikult
kõrgel tasemel sidusus komisjoni erinevate talituste vahel”. Lõpetuseks täpsustab komisjon, et „samuti tuleb loogiliselt tagada,
et erinevate peadirektoraatide kõikide töötajate edutamise kiirus oleks võrreldav”.
26. aprillil 2002 võttis komisjon vastu otsuse personalieeskirjade artikli 43 üldiste rakendussätete kohta ning otsuse personalieeskirjade
artikli 45 üldiste rakendussätete kohta (edaspidi „artikli 43 üldised rakendussätted” ja „artikli 45 üldised rakendussätted”).
Artikli 43 üldiste rakendussätete artikli 1 lõike 1 kohaselt koostatakse korrapärane aruanne, mida nimetatakse karjääriarengu
aruandeks, „igal aastal iga alalise töötaja pädevuse, tulemuslikkuse ja tööalase käitumise kohta […]”.
Artikli 43 üldiste rakendussätete artikli 2 lõikes 1 on määratletud teenetepunkti ja eelispunkti mõisted artikli 43 üldiste
rakendussätete ja artikli 45 üldiste rakendussätete jaoks. Artikli 43 üldiste rakendussätete artikli 2 lõike 1 teise kuni
viienda lõigu kohaselt:
„Nii teenetepunktide kui ka eelispunktide eesmärgiks on teenete tunnustamine ning eelispunktide andmist tuleb alati põhjendada
teenetel põhinevate kaalutlustega.
Teenetepunktid on karjääriarengu aruande hinnete ja hinnangute tulemusena antavad punktid.
Eelispunktid on punktid, mida võivad anda:
a)      peadirektorid (A/LA‑kategooria töötajatele) […] edutamist väärivatele töötajatele pärast karjääriarengu aruande koostamist
[peadirektoraadis] või asjassepuutuvas talituses. Punktide andmise kriteeriumid on määratletud artikli 45 üldiste rakendussätete
artiklis 6;
b)      ametisse nimetav asutus edutamiskomiteede soovitusel nendele edutamist väärivatele töötajatele, kes nõustusid institutsiooni
huvides täitma lisaülesandeid. Punktide andmise kriteeriumid on määratletud artikli 45 üldiste rakendussätete artiklis 9.
c)      ametisse nimetav asutus edutamiskomiteede soovitusel, vastusena eelispunktide andmise peale esitatud kaebustele, vastavalt
artikli 45 üldiste rakendussätete artikli 13 lõikele 2.
Nii teenetepunkte kui ka eelispunkte kogutakse aastate jooksul. Edutamise järel lahutatakse edutamiskünnisele vastav punktide
arv; võimalik ülejääk säilitatakse järgmise aasta jaoks.”
Vastavalt 3. detsembri 2002. aasta Haldusteatajale nr 99‑2002, mis puudutab personali hindamist (üleminekuajal) aastatel 2001‑2002,
saab „hindamise ajal […] iga ametnik üldhinde vahemikus [0] kuni [20] kahekümnesel skaalal”. See hinne muudetakse seejärel
teenetepunktideks, mida saab kasutada edutamiseks. Samast Haldusteatajast nähtub, et teenetepunktide arv vastab, välja arvatud
erandjuhtudel, hindamise üldhindele.
Artikli 45 üldiste rakendussätete artikkel 3 sätestab, et ametnikke saab edutada vaid „pärast seda, kui on arvesse võetud
edutatavate ametnike teenete võrdlemist”. Sellest artiklist nähtub, et „[e]simene arvessevõetav asjaolu on seega teenetepunktide
ja eelispunktide arv, mida iga ametnik on kogunud eelmise aasta või eelmiste aastate jooksul”. Komisjon lisab, et „[a]rtikli 45
üldiste rakendussätete artikli 10 lõikes 1 esitatud tingimustel võivad arvesse tulla ka teised lisakaalutlused, et järjestada
ametnikke, kes said kokku ühesuguse teenetepunktide ja eelispunktide arvu”.
Artikli 45 üldiste rakendussätete artikkel 4 sätestab:
„Edutamine koosneb kahest etapist:
a)      peadirektoraadid ja seejärel artiklis 14 määratletud edutamiskomiteed annavad vastavalt artiklites 6, 7 ja 9 ettenähtud korrale
eelispunkte;
b)      tegelik edutamismenetlus, mida on kirjeldatud artiklis 10.”
Artikli 45 üldiste rakendussätete artikli 6 kohaselt jagavad peadirektorid või direktorid pärast ühiste hindamiskomiteedega
konsulteerimist eelispunkte, mis on antud iga peadirektoraadi käsutusse (edaspidi „peadirektoraadi eelispunktid”).
Artikli 45 üldiste rakendussätete artikli 6 lõikest 1 nähtub, et selleks jagamiseks „on igal peadirektoraadil […] eelispunktide
kvoot, mille arvutamiseks korrutatakse 2,5-ga nende ametnike arv, keda võib nende palgaastet arvestades veel edutada ja kes
töötavad kõnealuses peadirektoraadis”. Siiski tuleneb samast sättest ja Haldusteatajast nr 99‑2002, et peadirektoraatidel,
kelle teenetepunktide keskmine konkreetse palgaastme puhul ületab keskmise punktisumma 14 punktisummast 20-st rohkem kui ühe
punktiga, vähendatakse eelispunktide kvooti täpselt nende üleliigsete punktide summa võrra. Peadirektoraadid võivad seda ülejääki
siiski õigustada ja edutamiskomiteed võivad erandkorras otsustada kõnealune vähendamine täielikult või osaliselt tühistada.
Artikli 45 üldiste rakendussätete artikli 6 lõige 2 sätestab, et „eelispunktide andmiseks toimub igas peadirektoraadis edutamise
algul peadirektorite ja direktorite koosolek, et leppida kokku kriteeriumides, mis reguleerivad eelispunktide kvoodi jagamist
direktoraatide vahel.”
Artikli 45 üldiste rakendussätete artikli 6 lõike 3 kohaselt:
„Pärast karjääriarengu aruande uurimist annavad peadirektorid oma direktorite ettepaneku alusel A‑palgaastme töötajate osas
[…] eelispunkte ametnikele, keda peetakse kõige enam edutamist väärivateks, eelkõige:
i)      selle eest, et nad aitasid direktoraadi/peadirektoraadi tööprogrammi raames kaasa selliste tulemuste saavutamisele, mis lähevad
kaugemale nende individuaalsetest eesmärkidest, abistades muuhulgas teisi üksuseid;
ii)      selle eest, et nad tegid oma ülesannete täitmisel erilisi pingutusi ja saavutasid märkimisväärseid tulemusi, mida kinnitavad
nende karjääriarengu aruanded.”
Artikli 45 üldiste rakendussätete artikli 6 lõige 4 sätestab, et „selleks, et töötajaid eristada”:
„a)      jaotatakse 50% peadirektoraadi käsutusse antud kvoodi alla kuuluvatest eelispunktidest kõige tulemuslikumate ametnike vahel,
kes on tõendanud oma erakordseid teeneid, vastates lõike 3 punktides i) ja ii) esitatud kriteeriumidele. Need ametnikud moodustavad
peadirektoraadi töötajate arvust ligikaudu 15% palgaastme kohta. Igale ametnikule antakse 6–10 punkti.
b)      Ülejäänud 50% punktidest jaotatakse ülejäänud ametnike vahel, kelle kohta leitakse, et nad väärivad edutamist lõike 3 punktides i) ja ii)
esitatud kriteeriumide alusel, ning kellele antakse 0–4 punkti isiku kohta.
Kahest eespool mainitud punktide rühmast võib üks ja sama ametnik saada eelispunkte ainuüksi ühe rühma alusel. Järelikult
võib üks ametnik iga edutamise käigus saada maksimaalselt kümme eelispunkti.”
Artikli 45 üldiste rakendussätete artikkel 8 sätestab, et pärast seda, kui eelispunktid on vastavalt artiklis 6 sätestatud
korrale antud, kehtestab personali ja halduse peadirektoraat iga asjassepuutuva palgaastme jaoks ametnike teeneteloetelud,
mis on järjestatud punktide alusel, avaldab need Intranetis ja saadab kõikidele töötajatele. Nendes loeteludes on esitatud
ametnike nimed, kellel on puudu vaid viis punkti edutamiskünniseni jõudmiseks, ja nende nimed, kes on selle künniseni jõudnud
või selle ületanud.
Artikli 45 üldiste rakendussätete artikli 13 lõike 1 kohaselt võivad ametnikud viie tööpäeva jooksul pärast artikli 45 üldiste
rakendussätete artiklis 8 ette nähtud teeneteloetelu avaldamist esitada edutamiskomiteele vaide eelispunktide andmise otsuste
peale (edaspidi „vaie”). Vastavalt artikli 45 üldiste rakendussätete artikli 13 lõikele 2 teeb edutamiskomitee „iga juhtumi
uurimise käigus […] juhul, kui ta seda asjakohaseks peab, ettepaneku anda teatud hulk eelispunkte. Oma põhjendatud arvamuses
koostab edutamiskomitee soovituse, mis on adresseeritud [ametisse nimetavale asutusele,]” kes otsustab võimaliku eelispunktide
juurdeandmise, mille hulk avaldatakse (edaspidi „edasikaebamise tulemusena antud eelispunktid”).
Artikli 45 üldiste rakendussätete artikli 9 lõike 1 kohaselt on edutamiskomiteede ülesandeks lisaks ka anda ametisse nimetavale
asutusele soovitusi, mis puudutavad eelispunktide andmist institutsiooni huvides täidetud lisaülesannete tunnustamiseks (edaspidi
„lisaülesannete eelispunktid”). Need ülesanded on loetletud kõnealuste üldiste rakendussätete I lisas.
Artikli 45 üldiste rakendussätete artiklis 12 on esitatud üleminekusätted 2003. aasta edutamise jaoks, et „teeneid saaks pikema
aja jooksul nõuetekohaselt arvesse võtta”. Selle sätte lõikes 3 on ette nähtud kolm üleminekueelispunktide liiki:
„a)      üleminekueelispunkte antakse ametnikele ühe punkti kaupa iga palgaastmel töötatud aasta kohta, kuni maksimaalselt seitsme
punktini. Peale selle on edutamiskomiteede käsutuses üleminekueelispunktide kvoot, mis vastab 0,25 punktile ametniku kohta;
edutamiskomiteed võivad neid punkte jagades anda ühele ametnikule maksimaalselt kaks punkti;
b)      peadirektoraadid võivad anda täiendavaid erieelispunkte, et võtta arvesse ametnikke, kes esitati edutamiseks eelmise edutamise
ajal, kuid keda ei edutatud […]” (edaspidi „reserv”).
17. veebruari 2003. aasta Haldusteataja nr 18‑2003 (2003. aasta edutamised – A‑, LA‑, B‑, C‑ ja D‑kategooriad – Tegevuseelarve
– 2002. aasta edutamise reserv) ja 2. mai 2003. aasta Haldusteataja nr 34‑2003 (2003. aasta edutamine) punkti III kohaselt
võib anda maksimaalselt neli täiendavat erieelispunkti.
Artikli 45 üldiste rakendussätete artikkel 10 sätestab:
„1.      Kui artiklis 9 kirjeldatud menetlus on lõpule viidud, tulevad kokku artiklis 14 käsitletud edutamiskomiteed, et uurida teeneteloetelu
ning teha ettepanekud, [tehes valiku] nende ametnike hulgast, kes on jõudnud edutamiskünniseni, kuid keda on rohkem, kui on
tegelikult võimalik edutada (
ex aequo
rühm). Selle valiku puhul, mida tehakse võrdse punktiarvuga ametnike vahel, võtavad komiteed arvesse iseäranis selliseid
asjaolusid nagu palgaastmel töötamise staaž, ja võrdsete võimalustega seotud kaalutlusi. See tegevus algab hiljemalt 15. mail.
Komiteed peavad oma ettepanekuid põhjendama ja esitama need ametisse nimetavale asutusele. Kõnealuseid ettepanekuid sisaldav
teeneteloetelu avaldatakse Intranetis. Ametnikud, kelle punktide arv ühtib edutamiskünnisega, on kõnealuses loetelus eristatud
selle alusel, kas edutamiskomitee on nende kohta teinud ettepaneku või mitte.
2.      Ametniku edutamiseks peab ta viimase edutamismenetluse käigus saama karjääriarengu aruandes kokku vähemalt 10 teenetepunkti
[…].
3.      Juunis otsustab ametisse nimetav asutus edutamiskomiteede ettepanekute alusel iga palgaastme osas, millised ametnikud edutatakse.
Iga edutamise puhul lahutatakse edutatud ametnike punktisummast aluseks võetud künnise punktid ja ülejääk säilitatakse järgmisteks
aastateks.
4.      Juulis avaldab personali ja halduse peadirektoraat edutatud töötajate nimekirja.”
Artikli 45 üldiste rakendussätete artikli 14 lõigetes 1 ja 2 on sätestatud:
„1.      Moodustatakse viis edutamiskomiteed vastavalt A‑, LA‑, B‑, C‑ ja D‑kategooria töötajate jaoks.
2.      Komiteede koosseis on järgmine:
–        A-kategooria töötajate jaoks: esimees, kelleks on personali ja halduse peadirektoraadi peadirektor, liikmete arv, mis võrdub
peadirektorite ja talituste juhatajate arvuga, 15 personali keskkomitee poolt määratud liiget, kes peavad olema vähemalt palgaastmel
A4/LA4.
–        [...]”.

Asjaolud ja menetlus
Hageja on Euroopa Ühenduste ametnik alates 1991. aasta aprillist. Ta on komisjoni õigustalituse liige alates 1. juulist 2001.
Hagejale anti 15. märtsil 2003 tema karjääriarengu aruande alusel ajavahemiku juuli 2001−detsember 2002 eest 16 punkti 20-st.
See hinne muudeti 16-ks teenetepunktiks.
Õigustalituse peadirektor andis hagejale 3. juulil 2003 teatavaks tehtud otsusega artikli 45 üldiste rakendussätete artikli 6
alusel veel ühe peadirektoraadi eelispunkti.
Vastavalt artikli 45 üldiste rakendussätete artikli 12 lõike 3 punkti a esimesele lausele andis õigustalitus talle ka kolm
üleminekueelispunkti, andes iga palgaastmel töötatud aasta eest ühe punkti (edaspidi „peadirektoraadi üleminekueelispunktid”),
mis vastavad kolmeaastasele tööstaažile palgaastmel A5.
Artikli 45 üldiste rakendussätete artiklis 8 sätestatud teeneteloetelu 2003. aasta edutamise kohta, mis puudutas palgaastme
A5 ametnikke, sealhulgas hagejat, avaldati 7. juuli 2003. aasta Haldusteatajas nr 48‑2003. Loetelus on iga asjassepuutuva
ametniku kohta märgitud kogutud teenetepunktide ja peadirektoraadi eelispunktide, samuti peadirektoraadi üleminekueelispunktide
ja täiendavate erieelispunktide arv. Hageja nime selles loetelus ei ole.
Hageja esitas 14. juulil 2003 artikli 45 üldiste rakendussätete artikli 13 põhjal vaide otsuse peale anda talle ainult üks
peadirektoraadi eelispunkt. Ta nõudis ka, et talle antaks eelispunkte lisaülesannete eest. A-kategooria töötajate edutamiskomitee
tuli kokku sama aasta 17. ja 24. oktoobril, eelkõige selle vaide uurimiseks.
Seejärel koostas eespool nimetatud edutamiskomitee 13. novembril 2003 artikli 45 üldiste rakendussätete artiklis 10 ette nähtud
palgaastme A5 ametnike teeneteloetelu. See loetelu avaldati sama päeva Haldusteatajas nr 69‑2003. Hageja nime seal ei ole.
20. novembril 2003 koostas ametisse nimetav asutus 2003. aasta edutamise raames edutatud ametnike nimekirja, milles ei ole
hageja nime. See nimekiri avaldati 27. novembri 2003. aasta Haldusteatajas nr 73‑2003.
Olles 16. detsembril 2003 tutvunud oma isikliku edutamistoimikuga komisjoni Intraneti veebilehel Sysper 2, sai hageja teada,
et 2003. aasta edutamise raames oli talle kokku antud 20 punkti.
Komisjon avaldas 19. detsembri 2003. aasta Haldusteatajas nr 82‑2003 kokkuvõtte kõnealuse aasta edutamise käigu kohta.
12. veebruari 2004. aasta kirjaga esitas hageja personalieeskirjade artikli 90 lõike 2 alusel kaebuse.
See kaebus jäeti ametisse nimetava asutuse 15. juuni 2004. aasta otsusega rahuldamata, millest teavitati huvitatud isikut
järgmisel päeval.
Hageja esitas käesoleva menetluse algatamiseks hagiavalduse, mis saabus Esimese Astme Kohtu kantseleisse 22. juulil 2004.
Kostja vastus esitati 19. novembril 2004.
Kirjaga, mis saabus Esimese Astme Kohtu kantseleisse 14. jaanuaril 2005, loobus hageja repliigi esitamisest.
Esimese Astme Kohtu kodukorra artikli 14 alusel ja viienda koja ettepanekul otsustas Esimese Astme Kohus, pärast poolte ärakuulamist
vastavalt kodukorra artiklile 51, määrata kohtuasi laiendatud koosseisule.
Ettekandja-kohtuniku ettekande põhjal otsustas Esimese Astme Kohus (viies koda laiendatud koosseisus) avada suulise menetluse
ja esitas kodukorra artiklis 64 ette nähtud menetlust korraldavate meetmete raames kirjalikult küsimusi hagejale ja komisjonile,
paludes nendele vastata 31. augustiks 2005. Pooled täitsid selle nõude ettenähtud tähtaja jooksul.
Esimese Astme Kohtu kantselei 15. septembri 2005. aasta kirjaga paluti pooltel esitada 23. septembriks 2005 oma märkused vastaspoole
vastuste kohta Esimese Astme Kohtu kirjalikele küsimustele. Hageja ja komisjon esitasid oma märkused Esimese Astme Kohtu kantseleisse
vastavalt 23. ja 22. septembril 2005.
Poolte kohtukõned ja Esimese Astme Kohtu suulistele küsimustele antud vastused kuulati ära 29. septembri 2005. aasta kohtuistungil.

Poolte nõuded
Hageja palub Esimese Astme Kohtul:
–        kohustada menetlust korraldavate meetmete abil dokumentide esitamine;
–        tühistada järgmised aktid:
–        õigustalituse peadirektori otsus anda talle 2003. aasta edutamise raames ainult üks peadirektoraadi eelispunkt, millest teavitati
2. juulil 2003 ja mida kinnitab ametisse nimetava asutuse 16. detsembril 2003 teatavaks tehtud otsus;
–        ametisse nimetava asutuse otsus mitte anda 2003. aasta edutamise raames hagejale ühtki eelispunkti lisaülesannete eest, mis
tehti süsteemi Sysper 2 kaudu teatavaks 16. detsembril 2003;
–        järgmised otsused: ametisse nimetava asutuse otsus anda hagejale 2003. aasta edutamise raames kokku 20 punkti; 2003. aasta
edutamise raames koostatud palgaastme A5 ametnike teeneteloetelu, mis avaldati 13. novembri 2003. aasta Haldusteatajas nr 69‑2003;
2003. aasta edutamise raames palgaastmele A4 edutatud ametnike nimekiri, mis avaldati 27. novembri 2003. aasta Haldusteatajas
nr 73‑2003; igal juhul otsus mitte kanda hagejat nendesse nimekirjadesse;
–        vajaduse korral ametisse nimetava asutuse 15. juuni 2004. aasta otsus, millega jäeti rahuldamata hageja 12. veebruaril 2004
esitatud kaebus.
–        mõista kohtukulud välja kostjalt.
Oma vastuses palub kostja Esimese Astme Kohtul:
–        tunnistada vastuvõetamatuks ja põhjendamatuks hageja esitatud argumendid, millega ta palus tühistada otsus anda hagejale kokku
20 punkti;
–        jätta hagi ülejäänud osas põhjendamatuse tõttu rahuldamata;
–        mõista kohtukulud välja sätestatud korras.
Kohtuistungil loobus komisjon oma argumentidest, mis puudutasid hagi vastuvõetamatust, kuivõrd see hagi on esitatud otsuse
peale anda hagejale kokku 20 punkti. Esimese Astme Kohus kandis selle istungi protokolli.
Selle avalduse järel teatas hageja, et ta võtab tagasi oma nõuded tühistada üksikotsused, mis puudutasid talle eelispunktide
andmist või andmata jätmist erinevates ettenähtud punktiliikides; seda juhul, kui talle jääb võimalus vaidlustada konkreetsete
punktide andmise kriteeriumide kehtivust hagis, mis on esitatud edutamispunktide koguarvu kindlaksmääramise otsuse peale.
Esimese Astme Kohus kandis selle istungi protokolli.

Vastuvõetavus
Nagu on märgitud eespool punktis 44, loobus komisjon kohtuistungil oma vastuväitest, mis puudutas hagi vastuvõetavust, kuivõrd
see hagi on esitatud otsuse peale anda hagejale 2003. aasta edutamise raames kokku 20 punkti.
Tuleb siiski meenutada, et kuna hagi vastuvõetavuse tingimused puudutavad avalikku huvi, võib Esimese Astme Kohus neid uurida
omal algatusel ning tema kontroll ei piirdu poolte esitatud läbivaatamist takistavate asjaoludega. Nimelt tuleb olenemata
poolte seisukohast üksnes Esimese Astme Kohtul uurida ja määratleda iga juhtumi puhul, kas selles asjas on tegemist hageja
huve kahjustava aktiga (vt Esimese Astme Kohtu 8. märtsi 2005. aasta otsus kohtuasjas T‑275/02: D
vs.
EIP, EKL AT 2005, lk I‑A‑51 ja II‑211, punkt 42 ja viidatud kohtupraktika).
Väljakujunenud kohtupraktika kohaselt saab esitada tühistamishagi selliste aktide ja otsuste suhtes, mis tekitavad hagejale
kohustuslikke õiguslikke tagajärgi, mis puudutavad hageja huve, tuues kaasa selge muudatuse tema õiguslikus seisundis (Euroopa
Kohtu 11. novembri 1981. aasta otsus kohtuasjas 60/81: IBM
v
s. komisjon, EKL 1981, lk 2639, punkt 9; Esimese Astme Kohtu 22. juuni 1990. aasta otsus liidetud kohtuasjades T‑32/89 ja T‑39/89:
Marcopoulos
vs.
Euroopa Kohus, EKL 1990, lk II‑281, punkt 21, ja 17. detsembri 2003. aasta otsus kohtuasjas T‑324/02: McAuley
vs.
nõukogu, EKL AT 2003, lk I‑A‑337 ja II‑1657, punkt 28).
Samuti nähtub väljakujunenud kohtupraktikast, et kui otsus tehakse mitmeastmelise menetluse käigus, saab vaidlustada vaid
neid meetmeid, mis väljendavad otsuse teinud institutsiooni lõplikku seisukohta, kuid mille hulka ei kuulu vahemeetmed, millega
valmistatakse ette lõplikku otsust (eespool punktis 48 viidatud otsused Marcopoulos
vs.
Euroopa Kohus, punkt 21, ja McAuley
vs.
nõukogu, punkt 28).
Hageja vaidlustab käesolevas asjas nende erinevate aktide seaduslikkuse, mis võeti vastu 2003. aasta edutamise raames, mis
oli esimene aasta, mida reguleerivad uued artikli 43 ja artikli 45 üldised rakendussätted, ning väidab eelkõige, et teatud
kõnealuseid akte ei olemas.
Sellistel asjaoludel peab Esimese Astme Kohus vajalikuks kirjeldada üksteise järel uue edutamissüsteemi eesmärki ja kogu edutamismenetluse
käiku, et määratleda hageja huve kahjustav akt ja selle peale kaebuse esitamise tähtaeg.
1.
Edutamissüsteem
Tuleb märkida, et vastavalt kohaldatavatele õigusnormidele rajaneb edutamine teenetel ja ametniku töösoorituse tulemuslikkuse
tasemel, mida viimane on aastast aastasse üles näidanud ja mis väljenduvad iga-aastase hindamise ja edutamise raames antavate
punktidena.
Artikli 45 üldiste rakendussätete artiklis 3 „Edutamise alused” on täpsustatud, et „seega on esimene asjaolu, mida tuleb arvesse
võtta, teenetepunktide ja eelispunktide arv, mida iga ametnik kogus eelmise aasta või aastate jooksul”.
Peale selle tuleneb artikli 45 üldiste rakendussätete artiklist 5, et ametnikku saab edutada alles pärast seda, kui ta on
kogunud kindla arvu punkte, mis võrdub vähemalt aluseks võetava künnise ehk „edutamiskünnisega”, mille määravad kindlaks edutamiskomiteed
iga aasta edutamise jaoks.
Artikli 45 üldiste rakendussätete artikli 5 lõige 3 sätestab järgmist:
„edutamiskünnis näitab teatud kindlale palgaastmele edutamiseks vajalikku (teenete- ja eelis)punktide arvu; kui eelarve seda
võimaldab, siis edutatakse ametnikud, kelle punktide arv ületab kindlaksmääratud künnise. Neid ametnikke, kelle punktide arv
vastab künnise punktide arvule, võib sõltuvalt edutamise määrast kas edutada, või siis peavad nad ootama mõnda järgmist edutamist”.
Artikli 45 üldiste rakendussätete artikli 10 lõige 3 täiendab eespool viidatud sätet, nähes ette, et „[i]ga edutamise puhul
lahutatakse edutatud ametnike punktisummast aluseks võetud künnise punktid ja ülejääk säilitatakse järgmisteks aastateks”.
Ametniku poolt edutamismenetluse raames saadud punktide koguarv on keerulise protsessi tulemus, mille käigus antakse kõnealusele
ametnikule karjääriarengu aruande hinnete ja hinnangu tulemusena teenetepunkte, ning seejärel eelispunkte, mida artikli 43
üldiste rakendussätete artikli 2 lõike 1 kohaselt võivad anda iga peadirektoraadi peadirektorid või direktorid (peadirektoraadi
eelispunktid) või siis ametisse nimetav asutus edutamiskomiteede soovitusel (lisaülesannete eelispunktid ja edasikaebamise
tulemusena antavad eelispunktid).
Lisaks sellele on artikli 45 üldiste rakendussätete artikli 12 lõikega 3 ette nähtud üksikasjalikud üleminekueeskirjad 2003. aasta
edutamise kohta, mil rakendati esimest aastat uut edutamiskorda, „et teeneid saaks pikema aja jooksul nõuetekohaselt arvesse
võtta”. Need üksikasjalikud eeskirjad hõlmavad esiteks üleminekueelispunktide andmist, mida antakse ametnikele automaatselt
üks punkt teenistusaasta kohta, kuid maksimaalselt kokku kuni seitse punkti (peadirektoraadi üleminekueelispunktid, artikli 45
üldiste rakendussätete artikli 12 lõike 3 punkti a esimene lause) või edutamiskomiteede soovitusel, juhul kui ametniku olukord
seda õigustab, kuni kaks punkti ametniku kohta (üleminekueelispunktid, artikli 45 üldiste rakendussätete artikli 12 lõike 3
punkti a teine lause), ning teiseks maksimaalselt neli täiendavat erieelispunkti ametnikele, kes esitati edutamiseks 2002. aastal,
kuid keda ei edutatud (artikli 45 üldiste rakendussätete artikli 12 lõike 3 punkt b ja Haldusteataja nr 18‑2003 ja nr 34‑2003).
2.
Edutamise käik
Edutamist alustatakse igal aastal pärast hindamise lõppemist ning selle esimene etapp pärast teenetepunktide andmist on eelispunktide
andmine iga peadirektoraadi tasandil.
Käesolevas asjas andis õigustalituse peadirektor otsusega, millest teavitati hagejat 3. juulil 2003, viimasele artikli 45
üldiste rakendussätete artikli 6 alusel ühe peadirektoraadi eelispunkti, mis lisandus juba saadud 16 teenetepunktile. Artikli 45
üldiste rakendussätete artikli 12 lõike 3 punkti a esimese lause alusel andis õigustalitus talle ka kolm peadirektoraadi üleminekueelispunkti,
mis vastasid kolmeaastasele tööstaažile palgaastmel A5. Hageja ei saanud seevastu ühtki artikli 45 üldiste rakendussätete
artikli 12 lõike 3 punkti b alusel antavat täiendavat erieelispunkti.
Lisaks individuaalsele ja konfidentsiaalsele teabele teenetepunktide ja eelispunktide koguarvu kohta, mida peadirektoraat
esitab igale oma ametnikule (artikli 45 üldiste rakendussätete artikli 6 lõige 8), koostab ja avaldab komisjoni personali
ja halduse peadirektoraat pärast peadirektoraadi eelispunktide andmist iga palgaastme kohta teeneteloetelu, kus on kirjas
nende ametnike nimed, kellel ei puudu rohkem kui viis punkti edutamiskünniseni jõudmiseks, ja nende ametnike nimed, kes on
selle künniseni jõudnud või selle ületanud, märkides iga ametniku saadud teenetepunktide ja peadirektoraadi eelispunktide
koguarvu (artikli 45 üldiste rakendussätete artikkel 8).
2003. aasta edutamise puhul avaldati eespool mainitud teeneteloetelu, mis puudutas palgaastme A5 ametnikke, kelle hulka kuulus
hageja, 7. juuli 2003. aasta Haldusteatajas nr 48‑2003. Selles on märgitud iga ametniku teenetepunktide ja peadirektoraadi
eelispunktide koguarv, samuti peadirektoraadi üleminekueelispunktide ja täiendavate erieelispunktide koguarv, mida anti üleminekusätete
kohaldamise raames.
Artikli 45 üldiste rakendussätete artiklis 8 sätestatud loetelu ei määra lõplikult kindlaks, millisel kohal on selles loetelus
esitatud või esitamata ametnikud edutamise raames.
Ühelt poolt on ametnikul, kes ei ole rahul talle antud peadirektoraadi eelispunktide arvuga, võimalus viie tööpäeva jooksul
alates eespool mainitud teeneteloetelu avaldamist esitada vaie pädevale edutamiskomiteele, kes võib vajaduse korral soovitada
ametisse nimetaval asutusel anda asjassepuutuvale ametnikule edasikaebamise tulemusena antavaid eelispunkte (artikli 45 üldiste
rakendussätete artikkel 13). Hageja esitaski 14. juulil 2003 õiguspäraselt kõnealuse vaide.
Teiselt poolt võivad ametnikud pärast artikli 45 üldiste rakendussätete artiklis 8 sätestatud teeneteloetelu avaldamist saada
veel lisaülesannete eelispunkte (artikli 45 üldiste rakendussätete artikkel 9) ja üleminekusätete alusel üleminekueelispunkte,
mida annab ametisse nimetav asutus edutamiskomiteede ettepaneku põhjal (edaspidi „edutamiskomitee üleminekueelispunktid”)
(artikli 45 üldiste rakendussätete artikli 12 lõike 3 punkti a teine lause).
Teine edutamise etapp on edutamiskomiteede kokkutulemine ja nende pädevusvaldkondadesse kuuluvate ettepanekute üleandmine
ametisse nimetavale asutusele.
On selge, et edutamiskomiteedel on põhiliselt kaks pädevust. Esiteks on nende pädevuses soovitada ametisse nimetaval asutusel
anda teatavaid eelispunkte (artikli 45 üldiste rakendussätete artiklid 9, 12 ja 13), arvestades, et enne soovitust lisaülesannete
eelispunktide konkreetse andmise kohta esitavad need komiteed tavaliselt arvamuse edasikaebamise tulemusena antavate eelispunktide
andmise kohta (artikli 45 üldiste rakendussätete artikkel 13). Teiseks on nende pädevuses esitada ametisse nimetavale asutusele
ettepanek nn
ex aequo
rühma kuuluvate ametnike järjestamiseks, st nende ametnike järjestamiseks, kes on jõudnud edutamiskünniseni, kuid keda on
rohkem kui on tegelikult võimalik edutada (artikli 45 üldiste rakendussätete artikkel 10).
Siiski, arvestades artikli 45 üldiste rakendussätete sõnastuses esinevat ebatäpsust, põhjustab edutamiskomiteede
ratione temporis
sekkumise eeskirjade määratlemine teatud raskusi.
Nõnda sätestab artikli 45 üldiste rakendussätete artikkel 10, et edutamiskomiteed tulevad kokku, et uurida teeneteloetelu
ja sõnastada ettepanekuid, tehes valiku
ex aequo
rühma hulgast, „kui artiklis 9 kirjeldatud menetlus on lõpule viidud”. Kui seda viimast lauseosa lugeda koostoimes artikli 45
üldiste rakendussätete artikliga 13, võib see anda alust arvata, et artikli 45 üldiste rakendussätete artikkel 10 tähendab,
et edutamiskomiteed ja ametisse nimetav asutus peavad esimest korda sekkuma pärast artikli 45 üldiste rakendussätete artiklis 8
sätestatud teeneteloetelu avaldamist selles osas, mis puudutab ettepanekut eelispunktide andmiseks ja seejärel nende andmise
otsust.
Selle sekkumise eesmärk oleks määratleda lõplikult ametnike järjestus selles osas, mis puudutab edutamise raames antud punktide
koguarvu, ja pärast seda peab kindlasti toimuma uus edutamiskomiteede koosolek, et koostada ettepanekud
ex aequo
rühma kuuluvate ametnike järjestuse kindlaksmääramiseks.
Selline lähenemine aga ei vasta ei artikli 45 üldiste rakendussätete sõnastusele ega ülesehitusele.
Esiteks tuleb märkida, et mõiste „menetlus” kasutamine ei tundu olevat sobiv, kuna artikli 45 üldiste rakendussätete artiklis 9
ei ole tegelikult esitatud üldise menetluse kirjeldust, kus oleks määratud kindlaks täpne ajakava, vaid seal on üksnes kirjeldatud
pädevuse jaotust edutamiskomiteede ja ametisse nimetava asutuse vahel lisaülesannete eelispunktide andmist osas.
Teiseks, eespool punktides 69 ja 70 mainitud tõlgendus tähendaks, et on olemas ametisse nimetava asutuse vaheotsus, mis puudutab
punktide koguarvu kindlaksmääramist. Seevastu ei viita artikli 45 üldiste rakendussätete artikkel 9 vähimalgi määral sellele,
et ametisse nimetav asutus peab sellise akti vastu võtma, ning viitab vaid üldsõnaliselt viimati nimetatud asutuse põhimõttelisele
pädevusele eelispunktide andmise valdkonnas, täpsustamata, millal täpselt seda pädevust teostada tuleb.
Sama kehtib ka artikli 45 üldiste rakendussätete artikli 13 kohta, mis puudutab edasikaebamise tulemusena antavate eelispunktide
andmist ning milles on lihtsalt ette nähtud ametisse nimetava asutuse otsustuspädevus, täpsustamata, millal tuleb seda pädevust
edutamise raames kasutada. Peale selle, kuigi artikli 45 üldiste rakendussätete artikli 13 lõige 2 sätestab, et ametisse nimetava
asutuse poolt edasikaebamise tulemusena antavate eelispunktide arv avaldatakse, ei määratle see, millises etapis see avaldamine
toimub, arvestades, et 2003. aasta edutamisel täpsustati edasikaebamise tulemusena antud eelispunktide arvu kõnealuse aasta
edutamise käigu kokkuvõttes, mis avaldati Haldusteatajas nr 82‑2003.
Tegelikult on selge, et mitte ükski artikli 45 üldiste rakendussätete artikkel ei täpsusta
ratione temporis
ametisse nimetava asutuse vahepealse ja eraldi otsuse vastuvõtmist, mis puudutab punktide koguarvu kindlaksmääramist.
Kolmandaks, artikli 45 üldiste rakendussätete artikkel 10 märgib, et edutamiskomiteed tulevad kokku, et „uurida teeneteloetelu”
– seda mõistet on käsitletud artikli 45 üldiste rakendussätete artiklis 8 ning see tähendab nende ametnike loetelu, kellel
ei puudu rohkem kui viis punkti edutamiskünniseni jõudmiseks, ja nende ametnike nimesid, kes on selle künniseni jõudnud või
selle ületanud, ning kuhu on märgitud iga ametniku teenetepunktide ja peadirektoraadi eelispunktide, samuti peadirektoraadi
üleminekueelispunktide ja täiendavate erieelispunktide koguarv. Sellist loetelu on mõtet arvesse võtta vaid siis, kui see
dokument pakub antud staadiumis veel huvi, mis ei oleks aga nõnda juhul, kui pärast kõnealuse loetelu avaldamist võtab ametisse
nimetav asutus vastu otsuse, mis määrab kindlaks punktide koguarvu.
Artikli 45 üldiste rakendussätete ülesehituse kohta tuleb märkida, et nende rakendussätete artikli 10 lõige 3 sätestab, et
„juunis otsustab ametisse nimetav asutus edutamiskomiteede ettepanekute alusel iga palgaastme puhul, millised ametnikud edutatakse.”
Seega nähtub, et ilmselgetel hea halduse ja õiguskindluse põhjustel on ette nähtud, et ametisse nimetava asutuse ametlik otsus,
mis võimaldab kõikidel asjassepuutuvatel ametnikel teada kindlalt ja lõplikult oma kohta edutamise lõppedes, võetakse
ratione temporis
vastu siis, kui edutamismenetlus on tavapäraselt lõpule viidud.
Artikli 45 üldiste rakendussätete tõlgendus, mille tulemusena lahutataks edutamiskomiteede ja ametisse nimetava asutuse tegevus
ning tuleks kindlasti vastu võtta punktide koguarvu puudutav vaheakt, muudaks ülemäära keerukaks edutamiseks kõlblike ametnike
olukorra nii selles osas, mis puudutab huve kahjustava akti määratlemist, kui ka kaebuse esitamise tähtaegadest kinnipidamist,
ning see oleks vastuolus õiguskindluse nõuetega.
Sellistel asjaoludel tuleb sedastada, et pärast artikli 45 üldiste rakendussätete artiklis 8 sätestatud teeneteloetelu avaldamist
tulevad kokku edutamiskomiteed, et töötada välja ettepanekuid, mis puudutavad nii nende pädevusse kuuluvate eelispunktide
andmist kui ka
ex aequo
rühma kuuluvate ametnike järjestamist. Kõik need ettepanekud sisalduvad artikli 45 üldiste rakendussätete artikli 10 lõikes 1
mainitud teeneteloetelus.
Käesolevas asjas tuleb märkida, et pärast 17. ja 24. oktoobril 2003 kokku tulnud A-kategooria töötajate edutamiskomitee tegevust
avaldati artikli 45 üldiste rakendussätete artikli 10 lõikes 1 sätestatud teeneteloetelu 13. novembri 2003. aasta Haldusteatajas
nr 69‑2003.
Selles loetelus on esitatud nende ametnike nimed ja ametikoht, kes on jõudnud edutamiskünniseni või selle ületanud, ja nende
ametnike nimed ja ametikoht, kellel ei puudu rohkem kui viis punkti selle künniseni jõudmiseks, märkides:
–        pakutavate punktide koguarvu igaühe kohta, mis võis teatud ametnike puhul suureneda võrreldes 7. juuli 2003. aasta teeneteloetelus
esitatud punktide arvuga, kuna komitee tegi ettepaneku anda neile lisaülesannete eelispunkte, edasikaebamise tulemusena antavaid
eelispunkte ja edutamiskomitee üleminekueelispunkte;
–        tähega „p” selle ametniku nime, kelle kohta komitee teeb edutamise ettepaneku – see märkus on õiguslik nõue ja asjakohane
üksnes
ex aequo
rühma jaoks, st nende ametnike jaoks, kes on jõudnud edutamiskünniseni, kuid keda on rohkem, kui on tegelikult võimalik edutada,
mis toob kaasa asjassepuutuvate isikute järjestamise eelkõige palgaastmel töötamise staaži ja võrdsete võimalustega seotud
kaalutluste põhjal.
Artikli 45 üldiste rakendussätete artiklis 10 mainitud teeneteloetelu ei määra rohkemal määral lõplikult kindlaks seda, milline
on selles loetelus esitatud või esitamata ametnike koht edutamise raames.
Nagu eespool on juba märgitud, ei tee edutamiskomitee nii eelispunktide andmise osas kui ka
ex aequo
rühma ametnike eristamise osas muud, kui esitab ettepanekuid ametisse nimetavale asutusele, kellel on artikli 43 üldiste
rakendussätete artiklist 10 ja artikli 45 üldiste rakendussätete artikli 14 lõikest 4 tulenevalt ainsana pädevus otsustada.
Selles osas tuleb kahetsedes ära märkida teatavaid ebatäpsusi artikli 45 üldiste rakendussätete tekstis, mis võivad tekitada
segadust edutamiskomitee rolli kohta, nagu näiteks artikli 9 pealkiri „Eelispunktide andmine edutamiskomiteede poolt”, samas
kui selle artikli lõikes 3 on selgelt märgitud, et tegemist on individuaalsete eelispunktide andmise „ettepanekutega”, mis
esitatakse ametisse nimetavale asutusele, kes „teeb otsuse eelispunktide andmise kohta”. Nagu komisjon kohtuistungil möönis,
kehtib sama ka artikli 45 üldiste rakendussätete artikli 12 lõike 3 punkti a teise lause sõnastuse kohta, mis puudutab edutamiskomitee
üleminekueelispunktide andmist.
Artikli 45 üldiste rakendussätete artikli 10 lõikes 3 on ka selgelt täpsustatud, et ametisse nimetav asutus „otsustab”, milliseid
ametnikke igas palgaastmes edutada, põhinedes edutamiskomiteede „ettepanekutel”, mis ei ole ametisse nimetavale asutusele
siduvad, kuna viimane peab tegema otsuse esiteks punktide andmise kohta ning seejärel
ex aequo
rühma kuuluvate ametnike järjestuse kohta. Ametisse nimetav asutus võib seega edutamiskomitee ettepanekuid järgida või siis
võtta erineva suuna, mis viimati mainitud juhul võib asjassepuutuva ametniku jaoks tähendada punktide koguarvu vähenemist
või suurenemist, mille tulemusena võib see koguarv olla suurem, võrdne või väiksem kui edutamiskünnis.
Kolmas ja viimane edutamise etapp on edutatud ametnike nimekirja koostamine. Käesoleval juhul koostas ametisse nimetav asutus
20. novembril 2003 palgaastmele A4 edutatud ametnike nimekirja, mis avaldati 27. novembri 2003. aasta Haldusteatajas nr 73‑2003
ning mis tehti nõnda teatavaks kõikidele asjassepuutuvatele ametnikele, sealhulgas hagejale. Sellest nimekirjast nähtub, et
ametisse nimetav asutus kiitis heaks kõik edutamiskomitee ettepanekud nii selles osas, mis puudutab punktide andmist, kui
ka selles osas, mis puudutab
ex aequo
rühma kuuluvate ametnike järjestust.
3.
Huve kahjustav akt
Eelnevast tuleneb, et edutamismenetlus lõppeb edutatud ametnike nimekirja koostamisega. See lõplik otsus määrab kindlaks ametnikud,
keda edutatakse käimasoleva edutamise raames. Seega saavad ametnikud, kes arvasid, et neid võidakse edutada, just selle nimekirja
avaldamisel kindlalt ja lõplikult teada, kuidas nende teeneid hinnati ja et nende õiguslikku seisundit on mõjutatud (Esimese
Astme Kohtu 21. novembri 1996. aasta otsus kohtuasjas T‑144/95: Michaël
vs.
komisjon, EKL AT 1996, lk I‑A‑529 ja II‑1429, punkt 30, ja 19. märtsi 2003. aasta otsus liidetud kohtuasjades T‑188/01–T‑190/01:
Tsarnavas
vs.
komisjon, EKL AT 2003, lk I‑A‑95 ja II‑495, punkt 73).
Siiski on oluline meenutada, et teatud kindlal aastal antud punktide mõju ei piirdu mitte üksnes käimasoleva edutamisega.
Uus edutamissüsteem põhineb kogutud teenete arvesse võtmisel, mida väljendavad aastast aastasse kogutud punktid. Järelikult
mõjutavad ühel kindlal aastal antud punktid mitmeid edutamisi.
Esimese Astme Kohus on sarnases kontekstis 11. detsembri 2003. aasta otsuses kohtuasjas T‑323/02: Breton
vs.
Euroopa Kohus (EKL AT 2003, lk I‑A‑325 ja II‑1587, punktid 52–54) leidnud, et edutamiseks antavate punktide kindlaksmääramine
on iseseisev toiming, millel on siduvad õiguslikud tagajärjed, mis puudutavad ametniku huve, tuues kaasa selge muudatuse tema
õiguslikus seisundis, isegi kui see ei ole muud kui üks edutamismenetluse etappidest.
Kuigi see kohtupraktika puudutab edutamissüsteemi, milles on ette nähtud vaid üksainus punktikategooria, on see käesolevale
asjale ülekantav. Nõnda tuleb tõdeda, et lõplik akt, millega edutamine lõpetatakse, on oma olemuselt keerukas, kuna see sisaldab
kahte eraldi otsust, st ametisse nimetava asutuse otsust, mis kehtestab edutatud ametnike nimekirja, ja ametisse nimetava
asutuse otsust, mis määrab kindlaks punktide koguarvu, millele esimesena nimetatud otsus rajaneb. See ametisse nimetava asutuse
otsus, mis määrab kindlaks punktide koguarvu, kujutab endast iseseisvat akti, mille enda peale võib eelmises punktis viidatud
kohtupraktikat arvestades esitada kaebuse ja mille peale saab vajaduse korral kohtusse edasi kaevata personalieeskirjades
ette nähtud õiguskaitsevahendite raames.
Sellest tulenevalt võib edutatud ametnike nimekirja kantud ametnik, kui ta vaidlustab ametisse nimetava asutuse poolt talle
antud punktide koguarvu ja sellega ka järgmisteks aastateks säilitatud punktide ülejäägi, esitada kaebuse ja vajaduse korral
kohtusse hagi ainult sellise punktide andmise akti peale, millel on tema jaoks siduvad ja lõplikud õiguslikud tagajärjed.
Samuti on mõeldav, et samasuguse menetluse võib algatada ametnik, keda ei edutatud ja kes ei soovi vaidlustada asjaolu, et
teda ei edutatud käimasoleva edutamise raames, vaid üksnes keeldumist anda talle teatud hulk punkte, mis ei oleks tal võimaldanud
edutamiskünniseni jõuda.
Peale selle võib ametnik, keda ei edutatud väidetavalt õigustamatult ebapiisava ja seega edutamiskünnisest allapoole jääva
punktide arvu tõttu, võib esitada oma kaebuse nii selle ametisse nimetava asutuse otsuse peale, mis määrab kindlaks punktide
koguarvu, kui ka selle otsuse peale, mis kehtestab edutatud ametnike nimekirja. Kuigi need kaks akti võivad tõepoolest olla
õiguslikult eraldi aktid ja nende peale võib esitada eri tühistamisnõudeid, on kindel, et tegelikult on need edutamisest keeldumise
puhul omavahel tihedalt seotud, kuna edutamine on ilmtingimata ja ainuüksi seotud ametnikule võrreldes edutamiskünnisega antud
punktide koguarvuga, välja arvatud juhul, kui kõnealust ametnikku, kes jõudis selle künniseni ja kuulus
ex aequo
rühma, ei edutatud täiendavate kaalutluste alusel, mis on seotud palgaastmel töötamise staažiga või võrdsete võimalustega.
Viimati nimetatud juhul võib asjassepuutuv ametnik õiguspäraselt esitada hagi üksnes ametisse nimetava asutuse lõpliku otsuse
peale, mis kehtestab edutatud ametnike nimekirja, ametisse nimetava asutuse poolt
ex aequo
rühma kuuluvate ametnike järjestamisel tehtud kaalutlusvigade tõttu.
Käesolevas asjas tuleb meenutada, et hageja, keda ei edutatud 2003. aasta edutamise raames, esitas kaebuse ning seejärel hagi
Esimese Astme Kohtule, mis puudutasid eelkõige ametisse nimetava asutuse otsust anda talle kokku 20 punkti, 2003. aasta edutamise
raames palgaastmele A4 edutatud ametnike nimekirja ja ametisse nimetava asutuse otsust selle nimekirja kehtestamise kohta
selles osas, milles sellega keeldutakse teda edutamast.
Hageja vaidlustab käesoleva hagi raames ka nende individuaalsete otsuste nõuetele vastavuse, millega talle anti ainult üks
peadirektoraadi eelispunkt ja keelduti talle andmast lisaülesannete eelispunkte, samuti otsuse mitte kanda hagejat palgaastme
A5 teeneteloetelusse, mis avaldati 13. novembri 2003. aasta Haldusteatajas nr 69‑2003, ning ka loetelu enda.
Need otsused kujutavad endast ettevalmistavaid akte, mis eelnevad ja on vajalikud lõplikule otsusele, millega langetatakse
otsus edutamiste kohta, ning selles otsuses sisalduvale eraldi käsitletavale ja iseseisvale aktile, st punktide koguarvu kindlaksmääramisele,
mille tühistamist hageja käesolevas hagis nõuab. See kehtib peadirektoraadi eelispunktide andmise otsuse kohta, sõltumata
asjaolust, kas selle peale esitati artikli 45 üldiste rakendussätete artikli 13 alusel vaie või mitte. Kuigi sellise vaide
puudumisel ei saa ametisse nimetav asutus muuta peadirektoraadi eelispunktide arvu edasikaebamise tulemusena antavaid eelispunkte
andes, on peadirektoraadi eelispunktide andmise otsus ikkagi vaid ettevalmistav akt, kuna üksnes nende peadirektoraadi eelispunktide
maksimaalne arv, mida ametnik võib saada, ei võimalda edutamiskünniseni jõuda.
Kohtupraktika kohaselt ei saa nende aktide peale esitada iseseisvat tühistamishagi, kuid nende seaduslikkust saab alati vaidlustada
lõpliku otsuse peale esitatud hagi raames (Esimese Astme Kohtu 9. aprilli 2003. aasta otsus kohtuasjas T‑134/02: Tejada Fernández
vs.
komisjon, EKL AT 2003, lk I‑A‑125 ja II‑609, punkt 18).
Kohtuistungil hageja küll teatas, et ta loobub oma nõuetest tühistada individuaalsed otsused, millega talle anti ainult üks
peadirektoraadi eelispunkt ja millega keelduti talle andmast lisaülesannete eelispunkte, kuid seda tingimusel, et tal oleks
õiguslikult võimalik vaidlustada nende punktide andmise kriteeriumide kehtivust punktide koguarvu kindlaksmääramise otsuse
peale esitatud hagi raames.
Esimese Astme Kohus leiab, et selline loobumine ei ole vastuvõetav. Esimese Astme Kohus võib nõustuda üksnes selgelt ja tingimusteta
hagiavalduses esitatud nõuetest loobumisega (Esimese Astme Kohtu 12. märtsi 1992. aasta määrus kohtuasjas T‑73/91: Gavilan
vs.
parlament, EKL 1992, lk II‑1555, punkt 26).
Lõpetuseks tuleb märkida, et hageja palub käesoleva hagi raames tühistada vajalikus ulatuses ametisse nimetava asutuse 15. juuni
2004. aasta otsus, millega jäeti rahuldamata hageja kaebus. Selle kohta tuleb meenutada, et kohtupraktika kohaselt on halduskaebus
ja selle sõnaselge või kaudne rahuldamata jätmine ametisse nimetava asutuse poolt keeruka menetluse lahutamatu osa. Isegi
kui Esimese Astme Kohtule esitatud hagi esemeks on sellistel asjaoludel ametlikult kaebuse rahuldamata jätmine, esitatakse
Esimese Astme Kohtule tegelikult lahendamiseks huve kahjustav akt, mille peale kaebus esitati (Euroopa Kohtu 17. jaanuari
1989. aasta otsus kohtuasjas 293/87: Vainker
vs.
parlament, ELK 1989, lk 23, punkt 8, ja 7. veebruari 1990. aasta otsus kohtuasjas C‑343/87: Culin
vs.
komisjon, EKL 1990, lk I‑225, punkt 7; Esimese Astme Kohtu 16. oktoobri 1996. aasta otsus kohtuasjas T‑36/94: Capitanio
vs.
komisjon, EKL AT 1996, lk I‑A‑449 ja II‑1279, punkt 33, ja 7. juuni 2005. aasta otsus kohtuasjas T‑375/02: Cavallaro
vs.
komisjon, EKL AT 2005, lk I‑A‑151 ja II‑673, punkt 59).
4.
Kaebuse esitamise tähtajad
Tuleb meenutada, et personalieeskirjad reguleerivad artiklites 90 ja 91 üldiselt töötajate õigust kaevata edasi nende huve
kahjustavaid haldusakte. Nimetatud sätetest nähtub, et kogu nõnda kehtestatud edasikaebamise kord lähtub nõudest, et kaebeõiguse
kasutamine on lubatud vaid siis, kui peetakse täpselt kinni ettenähtud tähtaegadest (Euroopa Kohtu 10. detsembri 1980. aasta
otsus kohtuasjas 23/80: Grasselli
vs.
komisjon, EKL 1980, lk 3709, punkt 25, ja Esimese Astme Kohtu 11. märtsi 1993. aasta otsus kohtuasjas T‑87/91: Boessen
vs.
majandus- ja sotsiaalkomitee, EKL 1993, lk II‑235, punkt 27).
Personalieeskirjade artiklites 90 ja 91 ette nähtud kaebuse esitamise tähtaegadest kinnipidamine eeldab, et ametnikule on
tema huve kahjustav akt selgelt ja täielikult teatavaks saanud.
Ametnikule tema huve kahjustava akti peale kaebuse esitamiseks antud kolmekuulise tähtaja kohta näeb personalieeskirjade artikli 90
lõige 2 ette, et kõnealune tähtaeg algab:
–        „meetme avaldamise kuupäeval, kui tegemist on üldist laadi meetmega;
–        kuupäeval, mil otsus asjaomasele isikule teatavaks tehakse, kuid mitte hiljem kui kuupäeval, mil see sai huvitatud isikule
teatavaks, kui on tegemist konkreetset isikut mõjutava meetmega; kui aga konkreetset isikut mõjutav akt võib puudutada ka
teist isikut peale adressaadi, algab see ajavahemik kõnealuse kolmanda isiku puhul kuupäeval, mil see meede sai talle teatavaks,
kuid mitte hiljem kui avaldamise kuupäeval […]”.
Nende sätete, millega on kehtestatud seos kolmekuulise tähtaja alguse ja vaidlustatud akti õigusliku olemuse vahel, tõlgendamisel
tuleb käesolevas asjas arvesse võtta edutamismenetluse eripära, st seda, et lõplik akt, millega edutamine lõppeb, on oma olemuselt
keerukas, kuna see sisaldab kahte eri otsust: ametisse nimetava asutuse otsust, mis kehtestab edutatud ametnike nimekirja,
ja ametisse nimetava asutuse otsust, mis määrab kindlaks punktide koguarvu kõnealuse edutamise lõpul, millele rajaneb esimesena
nimetatud otsus. See ametisse nimetava asutuse otsus, mis määrab kindlaks punktide koguarvu edutamise lõpul, kujutab endast
iseseisvat akti, mille enda peale võib esitada kaebuse ja mida saab vajaduse korral kohtus edasi kaevata personalieeskirjades
ette nähtud õiguskaitsevahendite raames.
Eespool toodud järeldusest tuleneb, et edutamise lõppedes on võimalus esitada vähemalt kolme liiki tühistamiskaebusi:
–        kaebus, mis puudutab üksnes ametisse nimetava asutuse otsust punktide koguarvu kindlaksmääramise kohta, mille võib esitada
edutatud ametnik, kes vaidlustab oma punktide jäägi, või ametnik, keda ei edutatud ja kes ei nõustu talle antud punktide arvuga,
kuid ei vaidlusta samas tema edutamata jätmist;
–        kaebus, mis on esitatud nii ametisse nimetava asutuse selle otsuse peale, mis määrab kindlaks punktide koguarvu, kui ka selle
otsuse peale, mis kehtestab edutatud ametnike nimekirja; selle kaebuse võib esitada ametnik, keda ei edutatud talle väidetavalt
õigustamatult antud ebapiisava ja seega edutamiskünnisest allapoole jääva punktide arvu tõttu, või ametnik, keda ei edutatud,
kuid kellel on edutamiskünnisega võrdne punktide arv ja kes vaidlustab nii selle punktide arvu ebapiisavuse kui ka ametisse
nimetava asutuse täiendavate kaalutluste alusel tehtud valikud
ex aequo
rühma sees;
–        kaebus, mille esemeks on üksnes otsus, millega ametisse nimetav asutus kehtestab edutatud ametnike nimekirja; selle kaebuse
võib esitada ametnik, keda ei edutatud ja kelle punktide arv on võrdne edutamiskünnisega ning kes kritiseerib üksnes eespool
mainitud valikuid.
Kui ametisse nimetava asutuse otsus punktide koguarvu kindlaksmääramise kohta on vaieldamatult konkreetset isikut mõjutav
meede, mille peale võib esitada kaebuse kolme kuu jooksul alates kuupäevast, mil otsus asjaomasele isikule teatavaks tehakse,
kuid mitte hiljem kui alates kuupäevast, mil see sai asjaomasele isikule teatavaks, siis ametisse nimetava asutuse otsus,
mis kehtestab edutatud ametnike nimekirja, koosneb konkreetseid isikuid mõjutavate aktide kogumist, mis on adresseeritud asjassepuutuvale
palgaastmele edutatud ametnikele. Kõnealune aktide kogum kahjustab siiski selle ametniku huve, kelle nimi ei ole nimekirja
kantud, kuna see kujutab endast vaikimisi keeldumist tema edutamisest.
Seega tuleb ametisse nimetava asutuse otsust, mis kehtestab edutatud ametnike nimekirja, edutamata ametniku suhtes käsitelda
artikli 90 lõike 2 teise taande lõpu tähenduses konkreetset isikut mõjutava aktina, mis võib puudutada ka teist isikut peale
adressaadi (vt selle kohta Euroopa Kohtu 19. veebruari 1981. aasta otsus liidetud kohtuasjades 122/79 ja 123/79: Schiavo
vs.
nõukogu, EKL 1981, lk 473, punktid 21–23, ja Esimese Astme Kohtu 2. juuni 2005. aasta määrus kohtuasjas T‑326/03: Vounakis
vs.
komisjon, kohtulahendite kogumikus ei avaldata, punkt 24). Sellisel juhul hakkab sama sätte kohaselt edutamata ametniku jaoks
tähtaeg kulgema kuupäeval, mil kõnealune akt sai talle teatavaks ja igal juhul mitte hiljem kui avaldamise kuupäeval.
Arvestades artikli 45 üldiste rakendussätete artiklis 10 ette nähtud komisjoni kohustust avaldada edutatud ametnike nimekiri
Haldusteatajas, kehtib ametniku kaebuse esitamise suhtes punkti 106 teises taandes nimetatud juhul kaks eri lähtepunkti, sõltuvalt
vaidlustatud akti olemusest. Sama punkti 106 kolmandas taandes käsitletud juhul tuleks kaebuse esitamise tähtaja lähtepunktiks
üldiselt pidada avaldamise kuupäeva.
Selline olukord ei sobi aga kokku uue edutamiskorra eripäraga, mille puhul on tegemist oma olemuselt keeruka huve kahjustava
aktiga.
Kuigi edutatud ametnike nimekirja avaldamine, mis hõlmab üksnes huvitatud isikute nimesid ja ametikohti, annab kõikidele asjassepuutuvatele
ametnikele võimaluse saada kindlalt ja lõplikult teada, millisel kohal nad edutamise tulemusena asuvad, ei võimalda see nimekiri
neil tutvuda ametisse nimetava asutuse selle otsusega, mis puudutab punktide koguarvu kindlaksmääramist.
Alles oma isiklikku edutamistoimikut komisjoni Intranetis ja veebilehel Sysper 2 vaadates saab edutatud või edutamata ametnik
teada oma punktide koguarvu ja nende jaotuse.
Nõnda saab asjassepuutuv ametnik teada, kas ta jõudis edutamiskünniseni või mitte ning kas edutamisest keeldumine on tema
puhul seletatav täiendavate kaalutlustega, nagu artikli 45 üldiste rakendussätete artiklis 10 nimetatud kaalutlused, ning
saada teada esiteks peadirektoraadi eelispunktide andmise peale esitatud võimaliku vaide tulemust, teiseks võimalike lisaülesannete
eelispunktide arvu, ja lõpuks 2003. aasta edutamise puhul üleminekusätete kohaldamise raames antavate võimalike edutamiskomitee
üleminekueelispunktide arvu.
See teave võib suunata asjassepuutuva ametniku otsust selle kohta, kas esitada kaebus või mitte, kuna see ametnik võib saadud
punktide arvu ja jaotust, haldusasutuse poolt määratud edutamiskünnist ja kõnealuse edutamise raames tegelikult edutatud ametnikke
silmas pidades lõpuks hinnata, kas sellise menetluse algatamine on asjakohane või kas see tuleb algatada üksnes ametisse nimetava
asutuse selle otsuse peale, mis puudutab punktide koguarvu kindlaksmääramist, või siis selle otsuse peale, mis kehtestab edutatud
ametnike nimekirja.
Nagu eelnevalt mainiti, on selge, et kuigi neid otsuseid võib õiguslikult tõepoolest eristada ja nende peale saab, nagu käesolevas
asjas, esitada eri tühistamisnõudeid, on ametisse nimetava asutuse otsus punktide koguarvu kindlaksmääramise kohta ja otsus,
mis kehtestab edutatud ametnike nimekirja, tegelikult omavahel tihedalt seotud. Samas ei võimalda selle nimekirja avaldamine
asjassepuutuvatel ametnikel täielikult tutvuda edutamismenetlust lõpetava huve kahjustava aktiga, mis on oma olemuselt keeruline.
Peale selle nähtub 2003. aasta edutamisest, et edutatud ametnike nimekirja avaldamise kuupäeva ja kuupäeva, mil ametnik saab
tulemuslikult vaadata oma edutamistoimikut veebilehel Sysper 2, vahel võib olla märkimisväärselt palju päevi. See lahknevus
on seletatav sellega, et kõnealuse veebilehe ajakohastamine võtab pädeval talitusel aega, mille käigus sisestatakse andmed
kõigi ametnike kohta, keda edutamine puudutas – neid oli 2003. aastal 14 000. See ajakohastamiseks vajalik aeg ei ole loomulikult
täpselt teada eespool käsitletud nimekirja avaldamise ajal Haldusteatajas, kus 2003. aastal ei ole selle kohta esitatud ühtegi
märkust.
Isegi kui on mõistlik arvata, et asjassepuutuv ametnik, nagu käesoleva kohtuasja hageja, saab oma punktide koguarvu ja nende
jaotuse teada kaebuse esitamiseks jäetud kolmekuulise tähtaja jooksul, väheneb ametnikule tema kaebuse tõhusaks ettevalmistamiseks
ja esitamiseks antud aeg ametnike isiklike edutamistoimikute ajakohastamiseks veebilehel Sysper 2 vajaliku aja võrra, juhul
kui eeldada, et sellel tähtajal on kaks lähtepunkti: kui huvitatud isik vaidlustab nii ametisse nimetava asutuse otsuse, mis
kehtestab edutatud ametnike nimekirja, kui ka otsuse punktide koguarvu kindlaksmääramise kohta.
Sellistel asjaoludel tuleb sedastada, et õiguskindluse, võrdse kohtlemise ja hea halduse huvides tuleb määrata nii ametisse
nimetava asutuse selle otsuse peale, mis kehtestab edutatud ametnike nimekirja, kui ka punktide koguarvu kindlaksmääramise
otsuse peale esitatavate kaebuste esitamiseks ette nähtud kolmekuulise tähtaja alguspunktiks kuupäev, mil ametnik sai tegelikult
tutvuda oma isikliku ajakohastatud edutamistoimikuga veebilehel Sysper 2.
Selle kohta tuleb märkida, et vastuses Esimese Astme Kohtu küsimustele täpsustas komisjon, et kõnealuse veebilehe kasutamine
on turvalisuse huvides elektrooniliselt „jälgitud” ning seega võimaldab „juurdepääsu protokoll” salvestada veebilehe kasutamise
kuupäevi ja kasutajaid.
Peale selle nähtub toimikust, et komisjon avaldas Haldusteatajas nr 82‑2003 kokkuvõtte 2003. aasta edutamise käigu kohta,
mille punkt 4 on sõnastatud järgmiselt:
„Toimikute ajakohastamine Sysper 2-s
Edutamiskomiteede esitatud ja ametisse nimetava asutuse poolt heaks kiidetud punktide andmise ettepanekud on nüüd esitatud
iga ametniku toimikus.
Kooskõlas personalieeskirjade artikliga 25, mis sätestab, et igast konkreetsest otsusest teatatakse asjassepuutuvale ametnikule,
palutakse käesolevaga igal ametnikul tutvuda oma toimikuga veebilehel Sysper 2.”
Kuigi seda toimingut ei saa käsitleda tõelise teavitamisena personalieeskirjade artikli 90 lõike 2 tähenduses, tuleb selleks,
et välistada edutamisest tulenevate õiguslike olukordade hilinenud vaidlustamise võimalust, tõdeda, et ametnik peab vaatama
oma isiklikku edutamistoimikut veebilehel Sysper 2 mõistliku aja jooksul alates kuupäevast, mil avaldati kokkuvõte, mis moodustab
nüüd ühe osa komisjoni praktikast edutamismenetluse valdkonnas.
Käesolevas asjas on selge, et hageja sai teada tema punktide koguarvu kindlaksmääramisest ja nende jaotusest, kui ta vaatas
oma isiklikku ajakohastatud edutamistoimikut veebilehel Sysper 2 16. detsembril 2003, st enne kokkuvõtte avaldamist, ning
et ta esitas 12. veebruaril 2004 kaebuse, mis puudutas nii ametisse nimetava asutuse otsust, mis kehtestab edutatud ametnike
nimekirja, kui ka otsust punktide koguarvu kindlaksmääramise kohta, ning pidas seega kinni ettenähtud tähtajast.
See kaebus jäeti rahuldamata ametisse nimetava asutuse 15. juuni 2004. aasta otsusega, millest hagejat teavitati järgmisel
päeval. Hageja esitas käesoleva hagi 22. juulil 2004, st personalieeskirjade artikli 91 lõikes 3 ette nähtud kolmekuulise
tähtaja jooksul.
Kõigist eeltoodud kaalutlustest nähtub, et käesolev hagi tuleb tunnistada vastuvõetavaks.

Põhiküsimus
1.
Artikli 43 üldiste rakendussätete ja artikli 45 üldiste rakendussätete teatud sätete õigusvastasuse väited
Hageja vaidlustab esiteks artikli 43 üldiste rakendussätete artikli 2 ja artikli 45 üldiste rakendussätete artiklite 3, 6,
7, 9, 10, 12 ja 13 õiguspärasuse. Ta kritiseerib sisuliselt teenetepunktide määrava tähtsuse puudumist, eelispunktide andmise
põhjendamise kohustuse puudumist, kaitseõiguse rikkumist ja artikli 45 üldiste rakendussätete seaduse artiklil 13 põhinevate
kaebuste ebatõhusust. Teiseks esitab hageja õigusvastasuse väite artikli 45 üldiste rakendussätete artiklite 6 ja 7 vastu
koosmõjus Haldusteatajaga nr 99‑2002. Ta leiab, et need sätted piiravad peadirektoraatide kaalutlusõigust peadirektoraadi
eelispunktide andmise osas ning takistavad ametnike teenete tõhusat võrdlemist. Hageja märgib kolmandaks, et artikli 45 üldiste
rakendussätete artikkel 12 on õigusvastane. Vastupidiselt selle artikli sõnastusele ei ole see oma olemuselt üleminekusäte,
omistab suure tähtsuse tööstaažile palgaastmel, ei määratle edutamiskomitee üleminekueelispunktide andmise kriteeriume ja
annab ekslikult nende punktide määramise õiguse edutamiskomiteedele. Neljandaks esitab hageja artikli 45 üldiste rakendussätete
artikli 9 ja I lisa punktide 1, 2, 3, 5 ja 6 õigusvastasuse väite. Need sätted toovad kaasa teatud saavutuste ülehindamise
ja ametnike võrdse kohtlemise rikkumise. Viiendaks vaidlustab hageja artikli 45 üldiste rakendussätete artikli 7 lõike 2 õiguspärasuse,
kuna see säte annab tema sõnul eelise väikestes peadirektoraatides töötavatele ametnikele.

Esimene õigusvastasuse väide, mis on esitatud artikli 43 üldiste rakendussätete artikli 2 ning artikli 45 üldiste rakendussätete
artiklite 3, 6, 7, 9, 10, 12 ja 13 vastu
Hageja esitab õigusvastasuse väite artikli 43 üldiste rakendussätete artikli 2 ning artikli 45 üldiste rakendussätete artiklite 3,
6, 7, 9, 10, 12 ja 13 vastu, võttes aluseks personalieeskirjade artiklid 25 ja 26 ning samuti personalieeskirjade artikli 45,
mis tagab võrdse kohtlemise, teenetel rajaneva edutamise, ametikohal edasijõudmise õiguse ja teenete võrdleva hindamise. Samuti
tugineb ta õigusele heale haldusele ning erapooletule ja õiglasele kohtupidamisele ning õigusele olla ära kuulatud.
Teenetepunktide määrava tähtsuse puudumine
–       Poolte argumendid
Hageja väidab, et enamik õigustalituse ametnikke said 13–16 teenetepunkti. Seega ei ole edutamisel määravaks teened, mis nähtuvad
personalieeskirjade artiklis 45 osutatud aruannetest. Edutamised sõltuvad eelispunktide hulgast, mida võib anda kuni 21 punkti.
Neid punkte aga jagatakse teenetest sõltumatult. Selle tulemusena rikutakse võrdse kohtlemise põhimõtet, samuti teenetel rajaneva
edutamise, ametikohal edasijõudmise ja teenete võrdleva hindamise põhimõtteid, mis on tagatud personalieeskirjade artikliga 45.
Komisjon vastab, et eelispunktidega tunnustatakse teeneid ning need võimaldavad tal paremini eristada ametnikke nende võimeid
silmas pidades.
–       Esimese Astme Kohtu hinnang
Vastavalt personalieeskirjade artikli 45 lõike 1 esimesele lõigule võtab ametisse nimetav asutus edutamisel arvesse ametnike
teenete võrdlevat hindamist ja nende kohta koostatavaid korrapäraseid hindamisaruandeid.
Seega on teened edutamisel esmatähtsaks kriteeriumiks ning teisi kriteeriumeid, nagu vanust või palgaastmel või talituses
töötamise staaži, võib arvesse võtta üksnes teisejärgulisena (Euroopa Kohtu 14. juuli 1983. aasta otsus kohtuasjas 9/82: Ohrgaard
ja Delvaux
vs.
komisjon, EKL 1983, lk 2379, punkt 19, ja eespool punktis 101 viidatud otsus Vainker
vs.
parlament, punktid 16 ja 17; Esimese Astme Kohtu 18. septembri 2003. aasta otsus kohtuasjas T‑241/02: Callebaut
vs.
komisjon, EKL AT 2003, lk I‑A‑215 ja II‑1061, punkt 44, ja 10. juuni 2004. aasta otsus kohtuasjas T‑330/03: Liakoura
vs.
nõukogu, EKL AT 2004, lk I‑A‑191 ja II‑859, punkt 49). Lisaks sellele peab ametisse nimetav asutus viima eespool mainitud
võrdleva uurimise läbi hoolikalt ja erapooletult, teenistuse huve arvestades ja kooskõlas ametnike võrdse kohtlemise põhimõttega
(Esimese Astme Kohtu 30. novembri 1993. aasta otsus kohtuasjas T‑76/92: Tsirimokos
vs.
parlament, EKL 1993, lk II‑1281, punkt 21; 30. novembri 1993. aasta otsus kohtuasjas T‑78/92: Perakis
vs.
parlament, EKL 1993, lk II‑1299, punkt 16; 5. novembri 2003. aasta otsus kohtuasjas T‑240/01: Cougnon
vs.
Euroopa Kohus, EKL AT 2003, lk I‑A‑263 ja II‑1283, punkt 70; 28. septembri 2004. aasta otsus kohtuasjas T‑216/03: Tenreiro
vs.
komisjon, EKL AT 2004, lk I‑A‑245 ja II‑1087, punkt 68, ja 15. septembri 2005. aasta otsus kohtuasjas T‑132/03: Casini
vs.
komisjon, EKL AT 2005, lk I‑A‑253 ja II‑1169, punkt 53).
Sellises raamistikus on ametisse nimetaval asutusel ulatuslik kaalutlusõigus. Ta võib teenete hindamist läbi viia sellise
menetluse või meetodi abil, mida ta peab kõige sobilikumaks (eespool punktis 130 viidatud otsused Tsirimokos
vs.
parlament, punkt 16; Perakis
vs.
parlament, punkt 14; Cougnon
vs.
Euroopa Kohus, punkt 62, ja Tenreiro
vs.
komisjon, punkt 68).
Alates 2003. aasta edutamisest kehtestasid artikli 43 üldised rakendussätted ja artikli 45 üldised rakendussätted selleks,
et võimaldada edutamiseks kõlblike ametnike teenete endisest objektiivsemat ja hõlpsamat võrdlemist, edutamissüsteemi, mis
põhineb teenete kvantifitseerimisel, mis väljendub selles, et ametnikele antakse igal aastal teenetepunkte ja eelispunkte.
Kõigepealt tuleb rõhutada, et see uus süsteem tugevdab personalieeskirjade artiklis 45 sätestatud seost ametnike korrapärase
hindamise ja edutamise vahel. Nõnda nähtub artikli 43 üldiste rakendussätete artikli 2 lõike 1 kolmandast lõigust ja Haldusteatajast
nr 99‑2002 nende koosmõjus, et igale ametnikule antakse üldhinne nullist kahekümneni, mis seejärel muudetakse põhimõtteliselt
teenetepunktideks, mida kasutatakse edutamisel. Peale selle näeb artikli 45 üldiste rakendussätete artikli 10 lõige 2 ette,
et ametniku edutamise suhtes kehtib tingimus, et ametnik on oma viimases karjääriarengu aruandes saanud kokku vähemalt kümme
teenetepunkti. Lisaks ei saa vastavalt artikli 45 üldiste rakendussätete artikli 6 lõike 4 punkti b kolmandale lõigule eelispunkte
ametnikud, kellele on karjääriarengu aruandes antud hinnang „nõrk” või „puudulik”.
Seejärel on oluline meenutada, et artikli 45 üldiste rakendussätete artiklis 3 „Edutamise alused” on täpsustatud, et „[e]simene
asjaolu, mida tuleb arvesse võtta, [on] teenetepunktide ja eelispunktide arv, mida iga ametnik on eelmise aasta või aastate
jooksul kogunud”. Just teenetepunktide ja eelispunktide liitmise summa võimaldabki ametnikel jõuda edutamiskünniseni või võimalusel
see ületada. Eelispunktid üksi ei ole ametniku edutamisel määravad.
Lõpuks tuleb iseäranis rõhutada, et nagu sätestab selgelt artikli 43 üldiste rakendussätete artikli 2 lõike 1 teine lõik,
on „nii teenetepunktide kui ka eelispunktide eesmärgiks […] teenete tunnustamine ning eelispunktide andmist tuleb alati põhjendada
teenetel põhinevate kaalutlustega”.
Eelispunktide osas näevad artikli 45 üldiste rakendussätete artikli 6 lõike 4 punktid a ja b ette peadirektoraadi eelispunktide
andmise, mille piirarvuks on maksimaalselt 10 punkti. Artikli 45 üldiste rakendussätete artikli 6 lõike 3 kohaselt on nende
punktide eesmärk tunnustada ametnikke, kes on ületanud oma individuaalsed eesmärgid, on teinud erilisi pingutusi ja saavutanud
märkimisväärseid tulemusi, mida on kinnitatud nende karjääriarengu aruannetes. Lisaks sellele, nagu eespool on juba märgitud
(vt eespool punkt 133), võtavad karjääriarengu aruandes esitatud hinnangud „nõrk” ja „puudulik” asjassepuutuvalt ametnikult
kõik võimalused eelispunkte saada.
Artikli 45 üldiste rakendussätete artikkel 9 ja I lisa näevad ette ühe või kahe lisaülesannete eelispunkti andmise. Nende
eesmärk on eristada töötajaid, kes täitsid edukalt lisaülesandeid institutsiooni huvides. Nendeks ülesanneteks on „koolitaja/lektori”
tegevus või erinevad panused konkursside korraldamisse või ühisorganitesse. Tuleb märkida, et karjääriarengu aruannetes on
eraldi rubriik, mis on ette nähtud kõnealuste ülesannete loetelu jaoks.
Sellest tulenevalt, kuivõrd peadirektoraadi eelispunktid ja lisaülesannete eelispunktid rajanevad samuti teenetel, siis nende
andmine teenetepunktidele täienduseks ei riku personalieeskirjade artiklit 45 ega eespool nimetatud põhimõtteid.
Lõpetuseks tuleb mainida, et 2003. aasta edutamise kohta, mis oli esimene aasta, mil rakendati uut edutamismenetlust, on üksikasjalikud
üleminekueeskirjad ette nähtud artikli 45 üldiste rakendussätete artikli 12 lõikes 3, „et teeneid saaks pikema aja jooksul
nõuetekohaselt arvesse võtta”; need üksikasjalikud eeskirjad hõlmavad üleminekueelispunktide andmist (vt eespool punkt 58).
Hageja esitas õigusvastasuse väite, mis puudutas spetsiaalselt kõnealust sätet, tuginedes jällegi personalieeskirjade artikli 45
rikkumisele. Edaspidi punktides 191 ja sellele järgnevates punktides esitatud põhjustel ei saa aga seda väidet pidada põhjendatuks.
Eeltoodud kaalutlusi arvestades tuleb antud väide tagasi lükata.
Põhjenduse puudumine
–       Poolte argumendid
Hageja väidab, et artikli 45 üldised rakendussätted ei nõua peadirektoraadi eelispunktide, lisaülesannete eelispunktide ja
üleminekueelispunktide andmise otsuste põhjendamist, rikkudes nõnda personalieeskirjade artikli 25 teist lõiku. Ta leiab,
et selline põhjenduse puudumine tekitab meelevaldsust.
Komisjon märgib, et põhjendamise kohustus on ühenduse õiguse üldpõhimõte. Ta järeldab sellest, et eraldi sätte lisamine artikli 45
üldistesse rakendussätetesse oleks olnud üleliigne. Pealegi nõuab kõnealune põhimõte üksnes huve kahjustavate aktide põhjendamist
ning artikli 45 üldised rakendussätted täidavad seda kohustust.
–       Esimese Astme Kohtu hinnang
Esimese Astme Kohus meenutab, et personalieeskirjade artikli 25 teise lõigu kohaselt peab igas ametniku kahjuks tehtud otsuses
sisalduma põhjendus. Seega ei nõua see selliste ettepanekute, soovituste ja arvamuste põhjendamist, mis iseenesest ei ole
tehtud ametniku kahjuks.
Artikli 45 üldiste rakendussätete artikli 6 lõige 6, mis kohustab üldiseid hindamiskomiteid oma ettepanekuid põhjendama üksnes
juhul, kui need on peadirektoraatide ettepanekutest erinevad, ei riku seega peadirektoraadi eelispunktide osas personalieeskirjade
artikli 25 teist lõiku. Ka artikli 45 üldiste rakendussätete artikkel 9 ei riku kõnealust sätet sellega, et seal ei ole edutamiskomiteedele
kehtestatud kohustust põhjendada oma soovitusi lisaülesannete eelispunktide andmise kohta. Sama järeldus tuleb teha ettepanekute
kohta, mida edutamiskomiteed esitavad edutamiskomiteede üleminekueelispunktide andmiseks artikli 45 üldiste rakendussätete
artikli 12 lõike 3 punkti a alusel, ning artikli 45 üldiste rakendussätete artikli 13 lõike 2 kohta, mille kohaselt edutamiskomiteed
esitavad põhjendatud arvamuse üksnes juhul, kui nad teevad ettepaneku edasikaebamise tulemusena antavate eelispunktide andmiseks.
Lisaks sellele ei hõlma personalieeskirjade artikli 25 teine lõik peadirektoraatide otsuseid peadirektoraadi eelispunktide,
peadirektoraadi üleminekueelispunktide ja täiendavate erieelispunktide andmise kohta ega ka ametisse nimetava asutuse otsuseid
lisaülesannete eelispunktide, edutamiskomitee üleminekueelispunktide ja edasikaebamise alusel antavate eelispunktide kohta,
kuivõrd tegemist on ettevalmistavate aktidega (vt eespool punkt 90 jj).
Nagu eespool on juba märgitud (vt punkt 90 jj), on lõplik akt, millega edutamine lõpetatakse, oma olemuselt keerukas, kuna
see sisaldab kahte eraldi otsust, s.o ametisse nimetava asutuse otsust, mis kehtestab edutatud ametnike nimekirja, ja ametisse
nimetava asutuse otsust, mis määrab kindlaks punktide koguarvu, millel esimesena nimetatud otsus rajaneb. Asjassepuutuvad
ametnikud võivad olenevalt nende olukorrast esitada kaebuse nendest kahest otsusest ühe otsuse peale või mõlema otsuse peale.
Selles kontekstis tuleb meenutada, et põhjendamise kohustus on edutamise valdkonnas täidetud juhul, kui ametisse nimetav asutus
põhjendab oma otsust personalieeskirjade artikli 90 lõike 2 alusel esitatud kaebuse rahuldamata jätmise kohta (vt selle kohta
Euroopa Kohtu 30. oktoobri 1974. aasta otsus kohtuasjas 188/73: Grassi
vs.
nõukogu, EKL 1974, lk 1099, punktid 11‑13, ja Esimese Astme Kohtu 29. septembri 2005. aasta otsus kohtuasjas T‑218/02: Napoli Buzzanca
vs.
komisjon, EKL AT 2005, lk I‑A‑267 ja II‑1221, punkt 59).
Järelikult tuleb väite see osa põhjendamatuse tõttu tagasi lükata.
Personalieeskirjade artikli 26 ja kaitseõiguse rikkumine artikli 45 üldiste rakendussätetega
–       Poolte argumendid
Hageja väidab, et otsused eelispunktide andmise kohta kujutavad endast sellise menetluse lõpptulemust, mis võib olla rajatud
asjaoludele, mida ei ole ametnike toimikus esitatud ja millega ei tunnistata huvitatud isikute õigust olla ära kuulatud enne,
kui haldusasutus võtab vastu huve kahjustava akti. Täpsemalt otsustab ametisse nimetav asutus vaiete üle menetluse, mis ei
ole oma olemuselt võistlev, lõpus. Eelispunktide andmine rikub seega kaitseõigust ja personalieeskirjade artikli 26 esimese
lõigu punkti a.
Komisjon vaidleb vastu väitele, et artikli 45 üldised rakendussätted rikuvad kaitseõigust ja keeldu võtta arvesse asjaolusid,
mis ei ole esitatud ametniku isikutoimikus. Artikli 45 üldised rakendussätted ei luba selliseid asjaolusid arvesse võtta.
Lisaks sellele on ametnikel komisjoni sõnul edutamismenetluse käigus võimalus olla ära kuulatud. Artikli 45 üldiste rakendussätete
artikkel 13 näeb ette korra eelispunktide andmise otsuse edasikaebamiseks enne edutamismenetluse lõppu. Järelikult ei saa
edutamismenetlust võrrelda „isiku vastu algatatud” menetlustega. Sellest tulenevalt ei ole kohtupraktika, mis puudutab õigust
olla ära kuulatud enne huve kahjustava akti vastuvõtmist, asjakohane.
–       Esimese Astme Kohtu hinnang
Personalieeskirjade artikkel 26 sätestab, et ametniku isikutoimik peab sisaldama „a) kõiki dokumente ametniku haldusliku seisundi
kohta ja kõiki aruandeid tema pädevuse, tulemuslikkuse ja käitumise kohta” ja „b) kõiki ametniku märkusi nende dokumentide
kohta”. Samas artiklis on märgitud, et „punktis a osutatud dokumente tohib institutsioon ametniku vastu kasutada või tsiteerida
üksnes juhul, kui ta on nendest dokumentidest enne nende toimikusse kandmist ametnikule teatanud”.
Personalieeskirjade artikli 26 eesmärk on tagada ametniku kaitseõigus, vältimaks seda, et ametisse nimetav asutus võtab vastu
ametniku halduslikku seisundit ja karjääri mõjutavaid otsuseid selliste tema käitumist puudutavate asjaolude põhjal, mida
ei ole tema isikutoimikus mainitud (Esimese Astme Kohtu eespool punktis 130 viidatud otsus Perakis
vs.
parlament, punkt 27; 8. juuni 1995. aasta otsus kohtuasjas T‑496/93: Allo
vs.
komisjon, EKL AT 1995, lk I‑A‑127 ja II‑405, punkt 75; 30. septembri 2003. aasta otsus kohtuasjas T‑302/02: Kenny
vs.
Euroopa Kohus, EKL AT 2003, lk I‑A‑235 ja II‑1137, punkt 32, ja 4. mai 2005. aasta otsus kohtuasjas T‑144/03: Schmit
vs.
komisjon, EKL AT 2005, lk I‑A‑101 ja II‑465, punkt 133). See artikkel kehtib edutamiste suhtes, kuna eespool nimetatud väljend
„halduslik seisund” hõlmab eelkõige karjääri põhilisi sündmusi (eespool viidatud otsus Schmit
vs.
komisjon, punkt 134).
Käesolevas asjas tuleb märkida, et esitatud etteheide põhineb pelgalt hageja väidetel, kes ei tõenda, et eelispunktide andmise
otsused, millest osasid ei teinud ametisse nimetav asutus, põhinevad muudel asjaoludel kui hindamisaruannetel ning et need
asjaolud ei ole esitatud ametnike toimikutes.
Artikli 45 üldistes rakendussätetes ei ole ühtegi sätet, mis võimaldaks komisjonil kalduda kõrvale personalieeskirjade artiklist 26
sellisel kujul nagu seda on tõlgendanud kohtupraktika. Vastupidi, selgub, et teatud artikli 45 üldiste rakendussätete sätted
loovad otsese seose eelispunktide andmise ja karjääriarengu aruannete vahel.
Nimelt nähtub artikli 45 üldiste rakendussätete artiklist 6, et peadirektoraadi eelispunkte annavad peadirektorid või direktorid
pärast karjääriarengu aruannete tulemuste uurimist ning arvestades asjassepuutuvate ametnike teeneid, mida on kinnitatud karjääriarengu
aruannetes. Lisaks sellele sisaldub karjääriarengu aruannetes rubriik, mis puudutab hindamisperioodil komisjoni huvides täidetud
lisaülesandeid, mille alusel antakse seejärel lisaülesannete eelispunkte.
Oluline on rõhutada, et karjääriarengu aruannete koostamine on osa keerukast protsessist, millesse ametnikud on tihedalt kaasatud
kooskõlas personalieeskirjade artikliga 43, mille kohaselt tehakse korrapärane aruanne teatavaks huvitatud isikule, kellel
„on õigus seda kommenteerida, kui ta seda vajalikuks peab”.
Lõpetuseks ei saa hageja eelispunktide andmise otsuste puhul, sealhulgas artikli 45 üldiste rakendussätete artiklis 13 osutatud
otsuse puhul, mille ametisse nimetav asutus tegi vaiete kohta, tulemuslikult tugineda kaitseõiguse rikkumisele, kuna kõnealused
otsused kujutavad endast pelgalt ettevalmistavaid akte edutamise punktide koguarvu kindlaksmääramise ja edutatud isikute nimekirja
kehtestamise otsustele. Kaitseõigust ei kohaldata aga mitte selliste aktide, vaid üksnes huve kahjustavate aktide suhtes (vt
selle kohta Esimese Astme Kohtu 15. juuni 2000. aasta otsus kohtuasjas T‑211/98: F
vs.
komisjon, EKL AT 2000, lk I‑A‑107 ja II‑471, punktid 28 ja 29 ning viidatud kohtupraktika).
Järelikult tuleb väite see osa põhjendamatuse tõttu tagasi lükata.
Artikli 45 üldiste rakendussätete artiklil 13 põhinevate kaebuste tõhusus
–       Poolte argumendid
Hageja väidab, et ametisse nimetav asutus ei uuri tegelikult artikli 45 üldiste rakendussätete artikli 13 alusel esitatud
kaebusi. Kõnealune asutus piirdub hageja sõnul üksnes edutamiskomitee ettepanekute heakskiitmisega.
Komisjon vaidleb sellele vastu ja väidab, et talle artikli 45 üldiste rakendussätete artikliga 13 antud pädevus ei takista
tal järgida edutamiskomitee ettepanekuid.
–       Esimese Astme Kohtu hinnang
Kui oletada, et seda etteheidet tuleb tõlgendada nii, et sellega seatakse kahtluse alla artikli 45 üldiste rakendussätete
artikli 13 õiguspärasus, siis piisab sellest, kui märkida, et see etteheide rajaneb pelgalt hageja väitel ning selle kohta
ei ole esitatud ühtegi õiguslikku argumenti. Lisaks sellele ei saa seda artiklit tõlgendada nii, et see vabastab ametisse
nimetava asutuse kohustusest asjassepuutuvat kaebust tegelikult uurida, kuna see artikkel annab talle vastupidi otsustuspädevuse.
Küsimus, kas ametisse nimetav asutus uuris tegelikult hageja vaiet, on teise väite esemeks (allpool punkt 304).
Hea halduse põhimõtte ning õiguse erapooletule ja õiglasele kohtupidamisele rikkumine
Viimasena väidab hageja, et rikuti hea halduse põhimõtet ja õigust erapooletule ja õiglasele kohtupidamisele.
Ta ei esita aga eespool analüüsitud argumentidest erinevat argumenti. Seega on see väide põhjendamata. Igal juhul viitab Esimese
Astme Kohus eespool esitatud argumentidele.
Arvestades eespool toodud kaalutlusi, tuleb artikli 43 üldiste rakendussätete artikli 2 ja artikli 45 üldiste rakendussätete
artiklite 3, 6, 7, 9, 10, 12 ja 13 vastu esitatud õigusvastasuse väide tagasi lükata.

Teine õigusvastasuse väide, mis on esitatud artikli 45 üldiste rakendussätete artiklite 6 ja 7 vastu koosmõjus Haldusteatajaga
nr 99-2002, mis kehtestavad keskmise piirhinde, piirates peadirektoraatide kaalutlusõigust
Poolte argumendid
Hageja esitab õigusvastasuse väite artikli 45 üldiste rakendussätete artiklite 6 ja 7 vastu koosmõjus Haldusteatajaga nr 99-2002.
Ta tugineb oma väites personalieeskirjade artikli 45, võrdse kohtlemise põhimõtte ja ametikohal edasijõudmise põhimõtte rikkumisele.
Hageja leiab, et vaidlusalused sätted kehtestavad peadirektoraatidele teenetepunktide ja peadirektoraadi eelispunktide kvoodid.
Esiteks palutakse peadirektoraatidel mitte ületada igas palgaastmes 14 teenetepunkti suurust „keskmist piirhinnet” ja iga
kord, kui seda keskmist ületatakse, vähendatakse vastaval määral neile antud peadirektoraadi eelispunktide arvu. Teiseks ei
ole peadirektoraatidel hageja väitel mingit võimalust anda rohkem kui 2,5 peadirektoraadi eelispunkti ametniku kohta. Hageja
leiab, et need kvoodid on siduvad. Need piiravad peadirektoraatide hindamisvabadust ja takistavad edutamiseks kõlblike ametnike
teenete tõhusat võrdlemist. Artikli 45 üldiste rakendussätete artikli 6 lõikes 1 ette nähtud võimalus taotleda keskmise piirhinde
muutmist ei paranda piisaval määral neid piiranguid, sest see sõltub iga peadirektoraadi algatusest, põhineb kaalutlusõigusel
ja kuna selleks peavad loa andma edutamiskomiteed, samas kui edutamise valdkonnas on otsustuspädevus üksnes ametisse nimetaval
asutusel. Eespool mainitud kvootide mõjul sõltub edutatud ametnike nimekiri rohkem iga peadirektoraadi poolt paika pandud
„strateegiatest” kui teenistujate teenete tegelikust võrdlemisest.
Komisjon vastab, et Haldusteataja nr 99‑2002 näeb üksnes ette 14 punkti suuruse keskmise piirhinde. Selle keskmise hinde eesmärk
on tema sõnul õiguspärane. Selleks ei ole mitte piirata hindajate hindamisvabadust üksikjuhtude puhul, vaid pigem vältida
hinnete üldist inflatsiooni, mis tooks kaasa nende väärtuse languse. Liiatigi ei ole see keskmine hinne siduv. Kui seda ületatakse,
kuid see jääb alla 15 punkti, ei too see kaasa mingeid tagajärgi. Kui seda ületatakse rohkem, siis vähendatakse peadirektoraadi
eelispunkte, välja arvatud erandi lubamise puhul. Lõpetuseks on kõnealune artikli 45 üldiste rakendussätete artikli 6 lõikes 1
sätestatud erandi saamise võimalus lahendus probleemidele, mida tekitab kvoot 2,5 peadirektoraadi eelispunkti teenistuja kohta
ning väga heade ametnike võimalik koondumine teatavatesse peadirektoraatidesse.
Esimese Astme Kohtu hinnang
Oluline on meenutada, et ametisse nimetav asutus võib oma ulatusliku kaalutlusõiguse raames teenete võrdlevat hindamist läbi
viia sellise menetluse või meetodi abil, mida ta peab kõige sobilikumaks (vt eespool punkt 131).
Nagu on täpsustatud teatises SEK (2001) 1697, tähistab „uus edutamiskord eelnevalt kehtinud korra lõppu”. Arvestades varasemaid
kinnitusi, et erinevate peadirektoraatide ametnike hindamine on väga heterogeenne, ja sellest tulenevalt on ametisse nimetaval
asutusel raske võrdse kohtlemise põhimõtet järgides läbi viia kõikide asjassepuutuvate ametnike teenete võrdlevat hindamist,
üritas komisjon muuta personali ametialast hindamist objektiivsemaks, et teha edutamissüsteem võimalikult õiglaseks. See eesmärk
kajastub teenete kvantifitseerivas hindamises punktisüsteemi abil ning artikli 45 üldiste rakendussäte kohaselt, mille eesmärk
on tagada kõnealuste punktide andmise sidusus kogu komisjoni tasandil.
Artikli 45 üldiste rakendussätete artikli 6 lõige 1 näeb nimelt ette, et peadirektoraatide käsutuses on eelispunktide kvoot,
mille arvutamiseks korrutatakse 2,5-ga nende ametnike arv, keda võib nende palgaastet arvestades veel edutada ja kes töötavad
peadirektoraadis. Sama säte näeb ette, et „peadirektoraatidel, kelle keskmine teenetepunktide summa kindlas palgaastmes ületab
rohkem kui ühe punkti võrra komisjoni poolt ette nähtud keskmist, vähendatakse eelispunktide kvooti täpselt nende üleliigsete
punktide summa võrra”. Haldusteatajas nr 99‑2002 on täpsustatud, et „peadirektoraatidel palutakse hinnata oma töötajaid, järgides
keskmist hinnet 14 eelispunkti 20-st (mida nimetatakse „keskmiseks piirhindeks”). Seda 14 punkti suurust keskmist hinnet tuleb
järgida igas palgaastmes iga peadirektoraadi tasandil”. Haldusteatajas on täpsustatud, et „peadirektoraate, kes teatud palgaastme
puhul [on jõudnud] üle 15 punkti suuruse keskmise hindeni, karistatakse. Karistus tähendab seda, et kõnealuse palgaastme ja
edutamise osas vähendatakse [peadirektoraadi] käsutuses olevat eelispunktide kvooti.”
Tuleb veel märkida, et artikli 45 üldiste rakendussätete artikli 6 lõige 1 näeb ette, et kui peadirektoraadid ülejääki õigustavad,
on neil võimalus pöörduda edutamiskomitee poole, kes võib erandkorras otsustada vähendamine täielikult või osaliselt tühistada.
Vastupidiselt hageja väidetele ei piira ei peadirektoraadi eelispunktide kvoodi ega ka keskmise piirhinde olemasolu peadirektoraatide
hindamisvabadust viisil, mis oleks vastuolus personalieeskirjade artikliga 45, võrdse kohtlemise põhimõttega ja ametikohal
edasijõudmise põhimõttega. Selgub vastupidi, et need kaks mehhanismi on oma olemuselt sellised, mis soodustavad ametnike teeneid
näitava hindamise tõhusat väljendamist, tagades samas hinnangute kõrgeimal tasemel võrreldavuse kõikides komisjoni peadirektoraatides,
ning sellest tulenevalt kõnealuste ametnike võrdse kohtlemise, mida hageja sõnaselgelt nõuab. Selle kohta on oluline meelde
tuletada, et praktikas tuleb teenete võrdlevat hindamist teostada võrdsel alusel ja lähtudes võrreldavatest teabeallikatest
(vt eelkõige Esimese Astme Kohtu eespool punktis 130 viidatud otsus kohtuasjas Tsirimokos
vs.
parlament, punkt 21, ja 21. septembri 1999. aasta otsus kohtuasjas T‑157/98: Oliveira
vs.
parlament, EKL AT 1999, lk I‑A‑163 ja II‑851, punkt 35).
Mis puudutab peadirektoraadi eelispunktide kvooti, siis see vastab eelispunktide üldeesmärgile, milleks on eristada ametnike
hulgas need, kellel on kõige rohkem teeneid, et suurendada nende edutamisvõimalusi (vt eespool punkt 4). Käsutusse antavate
punktide arvu piiramine on ette nähtud selleks, et peadirektoraadid teostaksid sellist valikut. See eesmärk ise on kooskõlas
personalieeskirjade artikliga 45, võrdse kohtlemisega ja ametikohal edasijõudmisega.
Keskmise piirhinde osas tuleb märkida, et eespool käsitletud kord ei sea peadirektoraatidele absoluutset kohustust seda keskmist
järgida, vaid innustab neid seda tegema.
Asjaolu, et peadirektoraadid neile teada antud keskmist piirhinnet siiski arvesse võtavad, ei tähenda aga sugugi, et nende
otsustusvabadust piiratakse viisil, mis oleks vastuolus personalieeskirjade artikliga 45, võrdse kohtlemise põhimõttega ja
ametikohal edasijõudmise põhimõttega.
Esiteks väljendab see keskmine matemaatiliselt hinnangut keskmise ametniku töösoorituse tulemuslikkusele. See ei piira hindajate
võimalust eristada hinnanguid, mis antakse konkreetselt iga ametniku töösoorituse tulemuslikkusele vastavalt sellele, kas
see tegevus jääb kõnealusest keskmisest alla- või ülespoole. Haldusteatajas nr 99‑2002 esitatud vahemikud ei muuda seda järeldust.
Seal on üksnes hindajatele soovitatud jätta esiteks hinded 17–20 kiiret edutamist väärivatele ametnikele; teiseks hinded 12–16
tavapärast edutamist väärivatele ametnikele; kolmandaks hinded 10–11 ametnikele, keda peaks edutama üksnes aeglaselt; neljandaks
hinded allapoole kümne nendele ametnikele, kes peavad parandama oma töösoorituse tulemuslikkust ja keda käimasoleva edutamise
jooksul ei edutata. Samas Haldusteatajas on märgitud, et „hindeid 17–20 antakse ligikaudu 15 protsendile ametnikest, hindeid
12–16 umbes 75 protsendile ametnikest ja hindeid 10–11 umbes kümnele protsendile”. Need vahemikud on aga saadud üksnes vaadeldes,
kuidas eelnevalt on üldiselt edutamisi läbi viidud. Need on üksnes soovituslikud, mitte siduvad. Peale selle, erinevalt keskmisest
piirhindest ei ole eespool esitatud vahemike eesmärk isegi mitte innustamine. Nende mittejärgimisel ei ole mitte ühtegi tagajärge.
Järelikult ei takista keskmine piirhinne, isegi koostoimes kõnealuste vahemikega, hindajatel kasutada väga ulatuslikku hindamisruumi.
Pealegi ei keela artikli 43 ja artikli 45 üldised rakendussätted kümnendmurde sisaldavate hinnete kasutamist. Artikli 43 üldiste
rakendussätete artikli 4 lõige 4 näeb sõnaselgelt ette poolikute punktide kasutamist ja Haldusteataja nr 99‑2002 soovitab
hinnet „10–11” ametnikele, kes väärivad aeglast edutamist. Järelikult on hindajatel võimalus ametnike hindamist täpsustada.
Asjaolu, et kõik punktid jäävad hindajate käsutusse, eristab artikli 45 üldiste rakendussätete artikli 6 lõikega 1 ja eespool
viidatud Haldusteatajaga kehtestatud süsteemi korrast, mille tunnistas kehtetuks Esimese Astme Kohtu 30. septembri 2003. aasta
otsus kohtuasjas T‑296/01: Tatti
vs.
komisjon (EKL AT 2003, lk I‑A‑225 ja II‑1093). Esiteks oli see kord siduv. Lisaks sidus see keskmise hinde maksimaalse punktide piirarvuga 30 punkti, mis oli
madalam kui 50 punkti suurune maksimum, mida oleks teoreetiliselt võimalik saada.
Teiseks, keskmise piirhinde 14–20 soovitus võimaldab vältida hinnete inflatsiooniohtu. Selle inflatsiooni tulemusena muutuks
kitsamaks punktiskaala, mida hindajad tegelikult kasutavad, ning see kahjustaks seega hindamise eesmärki, milleks on peegeldada
hinnatavate ametnike teeneid võimalikult täpselt ja võimaldada nende tõhusat võrdlemist. Seevastu vaidlustatud süsteem nõuab,
et hindajad viiksid läbi igaühe individuaalsete teenete rangemat võrdlemist.
Kolmandaks võimaldab keskmise piirhinde soovitamine ka vähendada erinevate peadirektoraatide teostatavate hindamiste keskmiste
hinnete vahelisi erinevusi, mida ei põhjendata hinnatud ametnike teenetega seotud objektiivsete kaalutlustega. Seega kaitseb
see süsteem ametnikke selle eest, et neid ei diskrimineeritaks sõltuvalt nende kuulumisest ühte või teise peadirektoraati.
Neljandaks võtab keskmise piirhinde süsteem arvesse kõige üldisemalt järgitavat tegelikku olukorda, st hinnatavate ametnike
ühtlast jaotust keskmise teenetetaseme ümber. Sellest tulenevalt sai komisjon sellest statistilisest järgimisest järeldada,
et suure tõenäosusega ei takista seda keskmist hinnet väljendava keskmise piirhinde kindlaksmääramine hindajate hindamisvabadust.
Hageja väidab aga, et keskmine piirhinne tekitab raskusi talitustes, kuhu on koondunud väga head töötajad.
Ometigi lubab artikli 45 üldiste rakendussätete artikli 6 lõige 1 peadirektoraatidel kalduda keskmisest piirhindest kõrvale
juhul, kui nende eriline olukord ei sobi kokku üldise olukorraga. Keskmise piirhinde ületamine ühe punkti võrra ei too kaasa
mingeid tagajärgi. Lisaks sellele on asjassepuutuval peadirektoraadil juhul, kui keskmist ületatakse rohkem kui ühe punkti
võrra, võimalus pöörduda edutamiskomitee poole, kellel on pädevus otsustada erandkorras täielikult või osaliselt tühistada
sellise ületamise puhul teostatav eelispunktide vähendamine, tingimusel et peadirektoraat seda ületamist asjakohaselt õigustab.
Väga heade ametnike kontsentratsioon on aga ilmselgelt üheks selliseks õigustuseks.
Hageja väidab samuti, et eespool nimetatud erand ei kujuta endast „piisavat abinõu”, kuivõrd see sõltub peadirektoraatide
algatusest ja selle andmine kuulub edutamiskomitee kaalutlusõiguse alla, mitte ametisse nimetava asutuse kaalutlusõiguse alla,
kellel on ainsana edutamise valdkonnas otsustuspädevus.
Lisaks tõdemisele, et peadirektoraatide algatust puudutava kriitika toetuseks ei ole esitatud ühtegi argumenti, tuleb märkida,
et see algatus on täielikult õigustatud ja loogiline süsteemi raames, mis võib tuua kaasa mitte konkreetsele ametnikule, vaid
peadirektoraatidele endile antud peadirektoraadi eelispunktide arvu vähendamise.
Edutamiskomiteede „kaalutlusõiguse” osas tuleb meenutada, et personalieeskirjade artikli 45 lõike 1 kohaselt toimub ametialane
edutamine ametisse nimetava asutuse otsusega, pärast edutatavate ametnike teenete võrdlevat hindamist sellist menetlust või
meetodit kasutades, mida ta peab kõige sobivamaks. Selles osas ei saa eespool käsitletud edutamisotsust samastada edutamiskomitee
otsusega tühistada täielikult või osaliselt või jätta tühistamata peadirektoraadi eelispunktide vähendamine pärast keskmise
piirhinde ületamist. Edutamiskomitee otsus kuulub ametisse nimetava asutuse poolt määratletud uue edutamismenetluse raamesse
ning seega ei saa õiguspäraselt järeldada, et rikuti sellele asutusele personalieeskirjadega antud pädevust.
Lõpetuseks tuleb märkida, et artikli 45 üldiste rakendussätete artikli 6 lõike 1 üldiste aritmeetiliste mehhanismide täienduseks
näeb artikli 45 üldiste rakendussätete artikkel 13 ette, et iga ametnik võib esitada vaide, mille tulemusena võib ametisse
nimetav asutus talle anda ühe või mitu edasikaebamise tulemusena antavat eelispunkti „peadirektoraadi kvoodi väliselt”. Haldusteataja
nr 82-2003 kohaselt andis ametisse nimetav asutus kõnealuse vaide esitanud A‑kategooria ametnikele 156 edasikaebamise tulemusena
antavat eelispunkti.
Artikli 45 üldiste rakendussätete artikli 6 lõike 1 ja artikli 13 koostoime iseloomustab uue edutamissüsteemi tasakaalustatust,
mille eesmärk on anda ametisse nimetavale asutusele parem alus kõikide asjassepuutuvale palgaastmele edutamist soovivate ametnike
teenete võrdleva hindamise läbiviimiseks, tagades hinnangute võimalikult kõrgel tasemel sidususe komisjoni erinevate peadirektoraatide
vahel.
Seega selgub, et vastupidiselt hageja väidetele ei välista artikli 45 üldiste rakendussätete artikli 6 lõikes 1 ja Haldusteatajas
nr 99‑2002 ette nähtud kvoodid mitte mingil viisil edutatavate ametnike teenete võrdlevat hindamist ega nõua iseenesest personalieeskirjade
artikliga 45 ja võrdsuse ning ametikohal edasijõudmise põhimõtetega vastuolus olevate „strateegiate” valimist. Selline valimine
näitaks üksnes artikli 45 üldiste rakendussätete kohaldamise õigusvastasust.
Eespool toodud kaalutlustest tuleneb, et õigusvastasuse väide tuleb tagasi lükata, arvestades et asjaolu, et komisjon muutis
alates 2004. aasta edutamisest kohaldatavaid eeskirju, ei saa mitte kuidagi mõjutada eelmise edutamise jaoks kehtestatud süsteemi
õiguspärasust.

Kolmas õigusvastasuse väide, mis on esitatud artikli 45 üldiste rakendussätete artikli 12 vastu, mis annab hageja väitel ülemäärase
tähtsuse tööstaažile, on ebatäpne ning ei arvesta ametisse nimetava asutuse pädevust
Hageja esitab õigusvastasuse väite artikli 45 üldiste rakendussätete artikli 12 vastu. Tema väitel on selles sisalduvad üleminekumeetmed
vastuolus personalieeskirjade artikliga 45. Ta kritiseerib kõigepealt nende üleminekulist iseloomu. Seejärel väidab ta, et
need annavad määrava tähtsuse palgaastmel töötamise staažile. Lõpetuseks vaidlustab ta edutamiskomiteede pädevuse anda edutamiskomitee
üleminekueelispunkte.
Artikli 45 üldiste rakendussätete artikli 12 üleminekuline iseloom
–       Poolte argumendid
Hageja vaidlustab artikli 45 üldiste rakendussätete artikli 12 üleminekulise iseloomu põhjendusel, et personalieeskirjade
artikli 45 üldiste rakendussätete, mis võeti vastu 24. märtsil 2004, artikkel 13 jättis sisuliselt alles peadirektoraadi üleminekueelispunktide
kategooria ja uuendas täielikult edutamiskomitee üleminekueelispunktide kategooriat.
Komisjon vastab, et artikli 45 üldiste rakendussätete artikkel 12 kehtestab üleminekusüsteemi, mis kaotatakse järk-järgult,
nagu seda kinnitavad eespool viidatud 24. märtsi 2004. aasta üldiste rakendussätetega tehtud muudatused.
–       Esimese Astme Kohtu hinnang
Esimese Astme Kohus tõdeb, et artikli 45 üldiste rakendussätete artikli 12 lõike 3 esimene lause sätestab, et „kehtestatakse
üksikasjalikud üleminekueeskirjad, et teeneid saaks pikema aja jooksul nõuetekohaselt arvesse võtta”. Need eeskirjad on määratletud
artikli 45 üldiste rakendussätete artikli 12 lõike 3 punktides a ja b. Vastavalt artikli 45 üldiste rakendussätete joonealusele
märkusele nr 5 puudutab artikkel 12 „esimest 2003. aastal toimuvat edutamist”. Nende üleminekuline iseloom on seega selge.
Asjaolu, et teatavaid artikli 12 sätteid järgnevalt pikendati, ei saa mõjutada nende õiguspärasust, mida tuleb hinnata kohaldatud
teksti arvestades.
Sellest tulenevalt tuleb väide, mis vaidlustab artikli 12 üleminekulise iseloomu, tagasi lükata.
Üleminekueelispunktidega tööstaažile väidetavalt antud määrav tähtsus
–       Poolte argumendid
Hageja märgib, et vastavalt artikli 45 üldiste rakendussätete artikli 12 lõike 3 punkti a esimesele lausele antakse peadirektoraadi
üleminekueelispunkte vastavalt palgaastmel töötamise staažile, olenemata ametnike teenetest. Neil on määrav tähtsus. Hageja
märgib, et peadirektoraadi üleminekueelispunktide osakaal võib olla kuni seitse punkti, samas kui eelispunktide vahemik on
praktikas vaid kolm punkti, kuivõrd need jäävad üldiselt 13 ja 16 vahele. Personalieeskirjade artiklist 45 tuleneb aga, et
tööstaaži saab arvesse võtta üksnes teisejärgulisena.
Hageja lisab, et vajadus korraldada üleminek ühelt edutamissüsteemilt teisele ei saa kõnealust sätet õigustada. Ta märgib
selles osas, et parlament ja Euroopa Kohus korraldasid süsteemid endiste hinnete ümberarvestamiseks hindamispunktideks, mis
rikuvad vähem teenetel põhineva edutamise reeglit. Ta väidab lõpuks, et komisjon oleks võinud võtta teeneid pikema aja jooksul
arvesse juba eelnevalt kasutatud meetodi abil, millega arvutatakse välja hindamisaruannetes esitatud analüütiliste hinnangute
keskmine. Peadirektoraadi üleminekueelispunktide mehhanism, mis väärtustab palgaastmel töötamise staaži, läheb seega kaugemale
kui on vaja selleks, et tagada korrapärane üleminek vanalt süsteemilt uuele.
Hageja leiab seejärel, et artikli 45 üldiste rakendussätete artikli 12 lõike 3 punkti a teine lause kutsub esile sisuliselt
sama kriitikat. Ta märgib samuti, et see säte ei määra kindlaks täpseid kriteeriume edutamiskomitee üleminekueelispunktide
andmiseks. Edutamisotsuseid võib nõnda „kindlaks määrata meelevaldsete ja põhjendamata otsustega, viisil, mis on vastuolus
personalieeskirjade artikliga 45, ametikohal edasijõudmise põhimõttega ja võrdse kohtlemise põhimõttega”.
Hageja väidab veel, et artikli 45 üldiste rakendussätete artikli 12 lõike 3 punkt b rikub personalieeskirjade artikli 45 lõiget 1.
Vastavalt Euroopa Kohtu 13. detsembri 2001. aasta otsusele kohtuasjas C‑446/00 P: Cubero Vermurie
vs.
komisjon (EKL 2001, lk I‑10315, punkt 36) keelab personalieeskirjade artikkel 45 nende ametnike automaatse edutamise, keda
eelmise edutamise käigus ei edutatud, kuigi nad kuulusid juba kõige enam edutamist väärivate ametnike nimekirja. Hageja lisab,
et Haldusteataja nr 18‑2003 annab lisaks neli täiendavat erieelispunkti igale peadirektoraadile, kes annab sellisele ametnikule
vähemalt kuus peadirektoraadi eelispunkti. Ometigi ei ole peadirektoraadi eelispunktid usaldusväärsed teenete näitajad. Tunnustatakse
taas palgaastmel töötamise staaži.
Komisjon kordab, et vaidlusaluse edutamiskorra eesmärk on tunnustada teeneid pikema aja jooksul. Ta rõhutab, et ametnikul
ei ole võimalik saada rohkem kui seitset peadirektoraadi üleminekueelispunkti, mis vastavad maksimaalselt seitsmele palgaastmel
töötatud aastale. Selle piirangu eesmärk on mitte anda eeliseid nendele, kelle karjäär on eriti aeglane.
Komisjon märgib seejärel, et Haldusteatajast nr 82‑2003 nähtub, et edutamiskomitee üleminekueelispunktide eesmärk on kompenseerida
võimalikke ebasoodsaid tagajärgi, mis on seotud vanalt korralt uuele üleminekuga ja mida muul viisil ei võetaks piisavalt
arvesse.
Komisjon väidab täiendavate erieelispunktide kohta veel seda, et eespool punktis 199 viidatud kohtuasjas Cubero Vermurie
vs.
komisjon tehtud kohtuotsuses esitatud põhimõte ei ole käesolevas asjas asjakohane. Selles otsuses keelatud tegevus kujutas
endast nende ametnike automaatset edutamist, kes eelmise edutamise alusel kuulusid kõige enam edutamist väärivate ametnike
nimekirja. Täiendavad erieelispunktid on seevastu vaid üks artikli 45 üldistes rakendussätetes ette nähtud eelispunktide kategooriatest.
Pealegi ei kuulu need punktid kõige tähtsamate punktide hulka, kuivõrd nende arv ei saa ületada nelja punkti. Kohtuasjas Cubero
Vermurie
vs.
komisjon tehtud otsus näitab aga selgelt, et edutamismenetluses võib institutsioon võtta arvesse asjaolu, et ametnik kuulub
reservi nimekirja.
Lõpetuseks märgib komisjon, et ta otsustas mitte kasutada hinnete punktideks ümberarvestamise süsteemi vanade hindamisaruannete
ebapiisavast ühtlustamisest tulenevate raskuste tõttu.
–       Esimese Astme Kohtu hinnang
Esiteks tuleb märkida, et õigusnormi muutmisele on omane, et teatud kuupäeval luuakse uued olukorrad, kohandades neid eelnevalt
kehtestatud olukordi arvesse võttes. Käesoleval juhul tuli ametisse nimetaval asutusel kohandada üleminekuetapina ametnike
edutamist puudutavate eeskirjade muutmist, võttes arvesse ühelt halduskorralduselt teisele üleminekuga kaasnevaid piiranguid.
Uus edutamissüsteem jõustus 2003. aasta edutamise ajal ning seega nähti artikli 45 üldiste rakendussätete artikli 12 lõikega 3
ette üksikasjalikud üleminekueeskirjad, et võtta arvesse teeneid, mida kõnealuse süsteemi jõustumise hetkel ametis olevad
komisjoni ametnikud olid oma palgaastmel kogunud. Need eeskirjad hõlmavad erinevate üleminekupunktide andmist kõnealustele
ametnikele.
Artikli 45 üldiste rakendussätete artikli 12 lõike 3 punkti a esimene lause näeb ette, et ametnikele antakse automaatselt
üks peadirektoraadi ülemineku eelispunkt iga palgaastmel töötatud aasta kohta, maksimaalselt kokku kuni seitse peadirektoraadi
üleminekueelispunkti. Nagu komisjon märgib, võib ühel palgaastmel töötatud aastate hulka pidada objektiivseks, kuid üksnes
osaliseks näitajaks ametniku kogutud teenete kohta. Siiski on selge, et peadirektoraatidel ei ole selles osas mingit kaalutlusõigust
ja ametnikule antud peadirektoraadi üleminekueelispunktide arv vastab tingimata tema tööstaažile antud palgaastmel, kusjuures
maksimaalseks piiriks on seitse aastat.
Artikli 45 üldiste rakendussätete artikli 12 lõike 3 punkti a teine lause lubab anda maksimaalselt kaks edutamiskomitee üleminekueelispunkti
ametniku kohta. Vastavalt Haldusteatajale nr 82‑2003 ja komisjoni poolt Esimese Astme Kohtu küsimustele antud vastustele kehtestati
kõnealused edutamiskomitee ülemineku eelispunktid selleks, et lahendada õiglaselt vanalt süsteemilt uuele üleminekuga seotud
konkreetseid probleeme. Siiski kuulub edutamiskomitee üleminekueelispunktide selline erieesmärk tingimata kõikide neid hõlmavate
üleminekupunktide eesmärgi raamesse, milleks on võtta arvesse teeneid, mida ametnik on oma eelmisest edutamisest alates kogunud.
Sellest tulenevalt ei riku artikli 45 üldiste rakendussätete artikli 12 lõike 3 punkti a teine lause iseenesest personalieeskirjade
artiklit 45. Asjaolu, et edutamiskomitee üleminekueelispunktide andmine võib, nagu hageja väidab, kaasa tuua meelevaldseid
edutamisi, tuleneb artikli 45 üldiste rakendussätete artikli 12 konkreetsest kohaldamisest, mitte selle enese õigusvastasusest.
Artikli 45 üldiste rakendussätete artikli 12 lõike 3 punkt b annab peadirektoraatidele võimaluse anda kooskõlas Haldusteatajaga
nr 18‑2003 ja nr 34‑2003 kuni neli täiendavat erieelispunkti ametnikele, kes esitati edutamiseks eelmise edutamise ajal, kuid
keda ei edutatud.
Selles osas on oluline meenutada, et ametisse nimetaval asutusel on põhimõtteliselt õigus võtta teenete võrdleva hindamise
käigus arvesse asjaolu, et ametniku kohta on varasema edutamise raames juba tehtud edutamise ettepanek, tingimusel, et ta
väärib endiselt edutamist ja et tema teeneid hinnatakse teiste edutamise kandidaatide teenete alusel (Euroopa Kohtu 9. novembri
2000. aasta otsus kohtuasjas C‑207/99 P: komisjon
vs.
Hamptaux, EKL 2000, lk I‑9485, punkt 19, ja eespool punktis 130 viidatud otsus kohtuasjas Casini
vs.
komisjon, punktid 69 ja 70). Seevastu eelmise edutamise reservi jäänud ametnike automaatne edutamine rikub edutamiseks kõlblike
ametnike teenete võrdleva hindamise põhimõtet, mis on ette nähtud personalieeskirjade artiklis 45 (eespool punktis 130 viidatud
otsus kohtuasjas Tenreiro
vs.
komisjon, punkt 82).
Käesolevas asjas on selge, et täiendavad erieelispunktid on vaid osa viiest eelispunktide kategooriast ning nende andmine
ei too automaatselt kaasa edutamist. Lisaks sellele tuleneb artikli 45 üldiste rakendussätete artikli 12 lõike 3 esimese lõigu
punktist b koosmõjus Haldusteatajaga nr 18‑2003, et täiendavate erieelispunktide andmine sõltub kahest tingimusest. Haldusteataja
täpsustab nimelt, et ametnikud, kes esitati edutamiseks 2002. aasta edutamise ajal, kuid keda ei edutatud, „võivad saada kuni
neli täiendavat erieelispunkti, tingimusel, et nad saavad vähemalt kuus eelispunkti ja et teenete võrdlemise tulemus oleks
kinnitatud”. Järelikult antakse täiendavaid erieelispunkte 2002. aasta edutamise ajal edutamiseks esitatud, kuid edutamata
jäänud ametnikele, kellel on endiselt samal tasemel teeneid või isegi suuremaid teeneid, ning seda tehakse pärast nende teenete
võrdlemist teiste edutamiseks esitatud kandidaatide teenetega.
Eespool mainitud kohustus saada vähemalt kuus peadirektoraadi eelispunkti, millega nõustuvad hageja ja komisjon, tähendab,
et täiendavaid erieelispunkte võivad saada üksnes eriti tulemuslikud ametnikud. Tuleb meenutada, et peadirektoraadi eelispunkte
antakse vastutasuks erakordsete teenete eest, mida on kinnitatud asjassepuutuvate ametnike karjääriarengu aruandes, ning karjääriarengu
aruandes antud hinnang „nõrk” või „puudulik” võtab asjassepuutuvalt ametnikult kõik võimalused eelispunkte saada. Seega tuleb
järeldada, et artikli 45 üldiste rakendussätete artikli 12 lõike 3 esimese lõigu punkt b koosmõjus Haldusteatajaga nr 18‑2003
ei ole vastuolus personalieeskirjade artikliga 45 ning seega ei ole hageja kriitika põhjendatud.
Eeltoodud kaalutustest tuleneb, et ainult peadirektoraadi üleminekueelispunktide andmise tingimuste osas võetakse arvesse
palgaastmel töötamise staaži, mis on edutamismenetlusi tavapäraselt reguleerivate eeskirjadega vastuolus.
Siiski tuleb hageja kriitikat hinnates arvestada seda, et käesoleva väitega vaidlustatud eeskirjad on oma iseloomult üleminekulised.
Piirangud, mis on seotud ühelt ametnike karjääri puudutavalt halduskorralduselt teisele üleminekuga, võivad kohustada ametiasutust
kalduma ajutiselt ja teatud piires kõrvale tavapäraselt kõnealuste olukordade suhtes kohaldatavate pidevalt kehtivate reeglite
ja põhimõtete rangest kohaldamisest. Siiski tuleb selliseid kõrvalekaldumisi põhjendada üleminekuga seotud tungiva vajadusega
ning need ei saa minna ajaliselt või ulatuselt kaugemale, kui on hädavajalik korrastatud ülemineku tagamiseks ühelt süsteemilt
teisele (Esimese Astme Kohtu 11. veebruari 2003. aasta otsus kohtuasjas T‑30/02: Leonhardt
vs.
parlament, EKL AT 2003, lk I‑A‑41 ja II‑265, punkt 51).
Sellise süsteemi vastuvõtmine, mida iseloomustavad teenete kvantitatiivne hindamine ja alates 2003. aasta edutamisest vajadus
jõuda edutamiseks teatud künniseni, mis vastab kogutud teenetepunktide ja eelispunktide arvule, tähendas käesolevas asjas
ametnike poolt nende viimasest edutamisest alates kogutud teenete arvessevõtmist teatud hulga punktide andmise kujul vastavalt
võrdse kohtlemise põhimõtet järgivale meetodile.
Meede, mis kujutas endast peadirektoraadi üleminekueelispunktide automaatset andmist vastavalt palgaastmel töötamise staažile,
vastab üleminekuga seotud tungivale vajadusele ja selle ulatust piiravad artikli 45 üldised rakendussätted võimaldavad järeldada,
et ametisse nimetav asutus ei läinud kaugemale, kui oli hädavajalik korrastatud ülemineku tagamiseks ühelt süsteemilt teisele.
Esiteks, artikli 45 üldised rakendussätted piiravad artikli 12 kehtivuse kestust ainuüksi 2003. aasta edutamisega.
Teiseks, artikli 45 üldiste rakendussätete artikli 12 lõike 3 punkti a esimene lause annab peadirektoraadi üleminekueelispunktidele
väga piiratud osakaalu, sest nende hulk ei saa ületada seitset punkti, kusjuures maksimaalne teenetepunktide ja eelispunktide
koguarv on 45 punkti. Selles osas tuleb meenutada, et igale ametnikule saab anda hinde nullist kahekümneni, mis seejärel muudetakse
teenetepunktideks. Asjaolu, et õigustalituse ametnikud said hageja väitel teenetepunkte vahemikus 12–16 punkti, ei ole asjakohane
selleks, et hinnata artikli 45 üldiste rakendussätete artikli 12 enese õiguspärasust.
Kolmandaks, artikli 45 üldiste rakendussätete artikli 10 lõige 2 näeb ette, et ametniku edutamine sõltub tingimusest, et see
ametnik on kogunud oma viimases karjääriarengu aruandes vähemalt kümme teenetepunkti. See säte piirab veelgi palgaastmel töötamise
staaži arvessevõtmise mõjusid, määrates kaasa arvatud 2003. aasta edutamise üleminekuperioodi jaoks edutamiseks kõlbliku ametniku
teenetega seotud edutamise aluse, mida ei saa vähendada.
Sellest järeldub, et artikli 45 üldiste rakendussätete artikli 12 lõige 3 ise ei omista määravat rolli palgaastmel töötamise
staažile ja peadirektoraadi üleminekueelispunktide andmise meedet ei saa käsitleda nii, et see ületab pädevust, mis on ametisse
nimetaval asutusel selleks, et üleminekuliselt kohandada ametnike edutamist puudutavate eeskirjade muutumist.
Tuleb lisada, et komisjonil ei olnud mingit kohustust võtta varasemate hinnete ümberarvestamise süsteemina kasutusele nn analüütiliste
hinnangute keskmise süsteem või parlamendi ja Euroopa Kohtu kehtestatud süsteem, mis väidetavalt rikub vähem teenetel põhineva
edutamise reeglit. Ametnike edutamise kehtivate meetodite muutmise eelduslik eesmärk on parandada teatavaid puudusi, mis tulenesid
vanade eeskirjade kohaldamisest. Seega on niisugusele reformiprotsessile, mille vajalikkuse hindamiseks on ametiasutusel ulatuslik
hindamisruum (vt selle kohta Euroopa Kohtu 1. juuli 1976. aasta otsus kohtuasjas 62/75: de Wind
vs.
komisjon, EKL 1976, lk 1167, punkt 17, ja Esimese Astme Kohtu 13. juuli 1995. aasta otsus kohtuasjas T‑557/93: Rasmussen
vs.
komisjon, EKL 1995, lk I‑A‑195 ja II‑603, punkt 20), omane see, et ühel kindlal kuupäeval hakatakse ametnike teeneid hindama
uutel alustel. Uue süsteemi raames ei saa ametiasutuselt nõuda vana süsteemi ajal ametnikele antud hinnete täielikku ja identset
arvessevõtmist, sest selle peaaegu vältimatuks tagajärjeks oleks see, et edutamissüsteemi reform muutuks sisutuks, ja igal
juhul ei ole teenistujatel õigust eeldada, et kehtivad õigusnormid jäävad edasi kehtima (vt selle kohta eespool punktis 213
viidatud otsus kohtuasjas Leonhardt
vs.
parlament, punkt 55).
Igal juhul ei tõenda muude üleminekusüsteemide olemasolu üksinda seda, et komisjon ületas lubatud piirid, kui ta võttis vastu
artikli 45 üldiste rakendussätete artikli 12.
Järelikult tuleb väite see osa tagasi lükata.
Edutamiskomiteede pädevuse puudumine edutamiskomitee üleminekueelispunktide andmiseks
–       Poolte argumendid
Hageja väidab, et artikli 45 üldiste rakendussätete artikli 12 lõike 3 punkti a teine lause annab edutamiskomiteedele pädevuse
anda edutamiskomitee üleminekueelispunkte, rikkudes nõnda personalieeskirjade artiklit 45, mis jätab ametnike edutamise pädevuse
ametisse nimetavale asutusele.
Komisjon vastab, et edutamiskomiteede ülesanne on üksnes teha ametisse nimetavale asutusele ettepanekuid edutamiskomitee üleminekueelispunktide
andmiseks, mitte neid ise anda.
–       Esimese Astme Kohtu hinnang
Esimese Astme Kohus on juba tuvastanud (vt eespool punkt 84), et artikli 45 üldiste rakendussätete artikli 12 lõike 3 punkti a
teist lauset tuleb tõlgendada koosmõjus artikli 43 üldiste rakendussätete seaduse artikliga 2, artikli 45 üldiste rakendussätete
artikliga 10 ja artikli 14 lõikega 4, mille kohaselt ei tee edutamiskomitee muud kui esitab ettepanekuid ametisse nimetavale
asutusele, kellel on ainsana pädevus otsustada. Seega teevad edutamiskomiteed ametisse nimetavale asutusele üksnes ettepanekuid
edutamiskomitee üleminekueelispunktide andmiseks. Järelikult ei ole see väide põhjendatud.
Eeltoodust tuleneb, et artikli 45 üldiste rakendussätete artikkel 12 ei riku personalieeskirjade artiklit 45.
Järelikult tuleb hageja esitatud artikli 45 üldiste rakendussätete artikli 12 õigusvastasuse väide põhjendamatuse tõttu tagasi
lükata.

Neljas õigusvastasuse väide, mis on esitatud artikli 45 üldiste rakendussätete artikli 9 ja I lisa punktide 1, 2, 3, 5 ja 6
vastu, mis põhjustavad hageja väitel teatud töösoorituste ülehindamist
Poolte argumendid
Hageja esitab õigusvastasuse väite artikli 45 üldiste rakendussätete artikli 9 ja I lisa punktide 1, 2, 3, 5 ja 6 vastu, tuginedes
personalieeskirjade artikli 45, võrdse kohtlemise põhimõtte ja ametikohal edasijõudmise põhimõtte rikkumisele.
Hageja väidab, et ülesanded, mille eest antakse artikli 45 üldiste rakendussätete I lisa punktide 1, 2, 3, 5 ja 6 kohaselt
lisaülesannete eelispunkte, kattuvad tegevustega, millega põhjendatakse teenetepunktide ja peadirektoraadi eelispunktide andmist,
mis toob kaasa nende tegevuste ülehindamise.
Esiteks järeldab hageja eelnimetatud kattumist artikli 45 üldiste rakendussätete artikli 7 lõikest 3, artikli 43 üldiste rakendussätete
artikli 5 lõike 5 punktidest a ja b ning komisjoni 6. detsembri 2002. aasta otsusest, millega kehtestati üksikasjalikud eeskirjad
töötajate esindajatena lähetatud ametnike ja ajutiste teenistujate hindamiseks. Need sätted sisaldavad töötajate esindajatena
lähetatud ametnike hindamise erinorme ja neile peadirektoraadi eelispunktide andmist. Teiseks märgib hageja, et artikli 43
üldiste rakendussätete artikli 5 lõike 5 punkti c kohaselt tuleb teiste, st töötajate valitud, määratud või volitatud esindajate
hindamiseks konsulteerida ajutise hindamisrühmaga. Kolmandaks väidab hageja, et ametiasutuse esindaja ülesanded artikli 45
üldiste rakendussätete I lisas osutatud organites on asjassepuutuvate ametnike tavapäraste tööülesannete lahutamatuks osaks.
Komisjon vastab, et artikli 45 üldiste rakendussätete artikli 9 sõnastuses on selgelt välistatud igasugune tegevuste „topeltarvestus”,
mis seaks teatud ametnikud eelisolukorda.
Lisaks sellele märgib komisjon, et mitte ükski 2003. aastal edutatud õigustalituse ametnik ei saanud lisaülesannete eelispunkte
esindusülesannete eest või selle eest, et ta oli mõne artikli 45 üldiste rakendussätete I lisas osutatud organi liige. Komisjon
järeldab sellest, et hagejal ei ole huvi väita, et eespool nimetatud sätete kohaldamine nendele konkreetsetele olukordadele
ei ole õiguspärane.
Esimese Astme Kohtu hinnang
Esiteks tuleb meenutada, et selleks, et õigusvastasuse väide oleks vastuvõetav, peab üldakt, mille õigusvastasust väidetakse,
olema hagi esemeks olevale juhtumile otseselt või kaudselt kohaldatav, ning kõnealuse üldakti ja vaidlustatud üksikotsuse
vahel peab olema vahetu õiguslik seos (Esimese Astme Kohtu 3. veebruari 2000. aasta otsus kohtuasjas T‑60/99: Townsend
vs.
komisjon, EKL AT 2000, lk I‑A‑11 ja II‑45, punkt 53, ja 22. aprilli 2004. aasta otsus kohtuasjas T‑343/02: Schintgen
vs.
komisjon, EKL AT 2004, lk I‑A‑133 ja II‑605, punkt 25).
Käesolevas asjas on selge, et hageja ei saanud selgesõnalisele vastavasisulisele nõudmisele vaatamata ühtegi lisaülesannete
eelispunkti (vt eespool punkt 28) ning selle asjaolu ta käesolevas hagis vaidlustabki (vt allpool punkt 308).
Sellistel asjaoludel tuleb tõdeda, et otsused, millega määratakse hageja edutamispunktide koguarvuks 20 punkti ja millega
keeldutakse teda edutada, põhinevad artikli 45 üldiste rakendussätete artiklil 9 ja I lisal, ning seega on esitatud õigusvastasuse
väide täiel määral vastuvõetav, sõltumata käesoleval juhul tähtsusetust asjaolust, et mitte ühelegi palgaastme A5 õigustalituse
ametnikule ei antud 2003. aasta edutamise raames lisaülesannete eelispunkte.
Artikli 45 üldiste rakendussätete artikli 9 lõike 1 kohaselt antakse lisaülesannete eelispunkte üksnes nimetatud rakendussätete
I lisas loetletud „lisaülesannete” eest, mida ametnik täitis institutsiooni huvides. Artikli 45 üldiste rakendussätete artikli 9
lõike 2 teises lõigus, kus on täpsustatud lisaülesannete eelispunktide andmiseks kolm „nõutavat kriteeriumi”, sätestatakse
veel, et arvesse saab võtta üksnes „tegevusi, mis ei kuulu [huvitatud isikute] ametiülesannete hulka”. Sellest tulenevalt
võib lisaülesannete eelispunkte anda üksnes ametniku tavapärasest tegevusest erinevate ülesannete eest, mida ei hõlma iga-aastane
hindamine ning mille alusel ei anta seega teenetepunkte.
Samuti tuleb märkida, et karjääriarengu aruanne eristab ühelt poolt tegevused, mille eest antakse teenetepunkte ja peadirektoraadi
eelispunkte, ja teiselt poolt ülesanded, mille eest võib anda lisaülesannete eelispunkte. Ametnike „peamised saavutused” peavad
olema esitatud karjääriarengu aruande punktis 5.1 ja muud tegevused, mida ametnikud on teostanud „üksuse, [peadirektoraadi]
või komisjoni tasandil [nende endi] tööülesannetele lisaks”, tuleb üles märkida punktis 5.2. Neid kahte rubriiki võetakse
arvesse arvudes väljendatud hindamiskokkuvõtte koostamisel, mis muudetakse teenetepunktideks. Seevastu artikli 45 üldiste
rakendussätete I lisas käsitletud lisaülesanded kantakse vaid punkti 6.6, mis järgneb eespool nimetatud kokkuvõttele.
Nende ametnike täidetud ülesandeid, kes lähetati täistööajaga või osalise tööajaga esindama töötajaid ametiühinguorganisatsioonides
ja personalieeskirjade alusel loodud organites, hinnatakse artikli 43 üldiste rakendussätete artikli 5 lõike 5 punktide a
ja b alusel vastavalt üksikasjalikele eeskirjadele. Nende eeskirjade eesmärk on lisada kõnealused ülesanded ametniku korrapärasesse
hindamisse. Nende ülesannete eest antakse seega vastavalt eespool nimetatud üldiste rakendussätete artikli 2 lõike 1 teisele
lõigule teenetepunkte. Peale selle võib nende eest vastavalt artikli 45 üldiste rakendussätete artikli 7 lõikele 3 anda peadirektoraadi
eelispunkte. Nende alusel ei saa aga anda lisaülesannete eelispunkte, kuna need kuuluvad huvitatud isikute „ametiülesannete”
hulka.
Seevastu juhuslikud ülesanded, mida töötajate või ametiasutust esindavate ametnike poolt valitud, määratud või volitatud ametnikud
täitsid artikli 45 üldiste rakendussätete I lisas käsitletud organites, ei kuulu määratluse kohaselt tavapäraste tegevuste
hulka ning seega ka huvitatud isikute ametiülesannete hulka. Asjaolu, et selle talituse hindajal ja kinnitajal, kuhu töötajate
poolt valitud, määratud või volitatud ametnikud lähetatakse, on kõnealuste ametnike karjääriarengu aruannete koostamisel kohustus
konsulteerida ja võtta arvesse ajutise hindamisrühma arvamust ja töötajate esindajate edutamisalaseid ettepanekuid, ei sea
see üksinda kahtluse alla eespool esitatud järeldust.
Peale selle tuleb märkida, et artikli 45 üldiste rakendussätete I lisas kindlaks määratud skaalad tegevuste kohta, mille eest
antakse lisaülesannete eelispunkte, sisaldavad iga kord numbrit null. Sellest järeldub, et isegi kui oletada, et artikli 45
üldiste rakendussätete I lisas sätestatud tegevuse eest võib anda ka peadirektoraadi eelispunkte, võimaldab õiguslik raamistik
ametisse nimetaval asutusel igal juhul vältida teenete topeltarvestust, andes kõnealuse tegevuse eest null lisaülesannete
eelispunkti.
Eeltoodud kaalutlustest tuleneb, et artikli 45 üldiste rakendussätete artikli 9 õigusvastasuse väide tuleb põhjendamatuse
tõttu tagasi lükata.

Viies õigusvastasuse väide, mis on esitatud artikli 45 üldiste rakendussätete artikli 7 lõike 2 vastu, mis on hageja väitel
diskrimineeriv
Poolte argumendid
Hageja esitab õigusvastasuse väite artikli 45 üldiste rakendussätete artikli 7 lõike 2 vastu, tuginedes personalieeskirjade
artiklile 45 ning samuti võrdse kohtlemise põhimõttele ja ametikohal edasijõudmise põhimõttele.
Hageja väidab, et vaidlusalune säte kehtestab „erimehhanismi”, mis seab eelisolukorda nende peadirektoraatide ja talituste
ametnikud, kus on ühel kindlal palgaastmel vähem kui neli ametnikku. Nende peadirektoraatide ja talituste käsutuses on ikkagi
kümme peadirektoraadi eelispunkti, nii et neil ei ole kohustust järgida 14-punktilist keskmist teenetepunktide arvu ja nende
ametnikud võivad saada rohkem peadirektoraadi eelispunkte kui teised töötajad.
Komisjon märgib kõigepealt, et artikli 45 üldiste rakendussätete artikli 7 lõige 2 ei puuduta teenetepunkte. Seejärel väidab
ta, et see säte on vajalik nende põhimõtete järgimiseks, millele hageja tugines, kuna ilma selle sätteta oleks väikese töötajate
arvuga peadirektoraatide ja teenistuste töötajad süstemaatiliselt ebasoodsamas olukorras, sest neil ei oleks võimalik saada
6–10 eelispunkti, mis moodustavad osa peadirektoraadi käsutusse antud kvoodist ja mis jaotatakse kõige tulemuslikumate ametnike
vahel, kes on tõendanud oma erakordseid teeneid, vastates lõike 3 punktides i ja ii sätestatud kriteeriumidele (edaspidi „suurel
hulgal antud peadirektoraadi eelispunktid”). Igal juhul ei saaks nad mitte kunagi taotleda kümmet peadirektoraadi eelispunkti.
Esimese Astme Kohtu hinnang
Esimese Astme Kohus meenutab, et vastavalt võrdsuse põhimõttele ei saa erinevaid olukordi kohelda ühtemoodi, välja arvatud
juhul, kui selline kohtlemine on objektiivselt õigustatud (vt eespool punktis 89 viidatud otsus kohtuasjas Breton
vs.
Euroopa Kohus, punkt 99, ja viidatud kohtupraktika).
Vastavalt artikli 45 üldiste rakendussätete artikli 6 lõikele 1 „on igal peadirektoraadil jaotamiseks eelispunktide kvoot,
mille arvutamiseks korrutatakse 2,5-ga nende ametnike arv, keda võib nende palgaastet arvestades veel edutada”. Peale selle
kehtestatakse sellisel viisil antud peadirektoraadi eelispunktide suhtes artikli 45 üldiste rakendussätete artikli 6 lõikes 4
määratletud jaotusalus, mille kohaselt jaotatakse 50% punktidest kõige tulemuslikumate ametnike vahel, kes võivad saada 6–10
peadirektoraadi eelispunkti (suurel hulgal antud peadirektoraadi eelispunktid) ja ülejäänud 50% jaotatakse ülejäänud ametnike
vahel, kes võivad saada kuni neli peadirektoraadi eelispunkti isiku kohta.
On selge, et sellise reegli range kohaldamine peadirektoraatides, kus igal palgaastmel on üsna vähe töötajaid, põhjustab mehaaniliselt
nendes üksustes töötavatele ametnikele jaotamiseks määratud peadirektoraadi eelispunktide arvu märkimisväärset vähenemist,
mis on neile selgelt kahjulik.
Seega selgub, et kõnealused ametnikud on objektiivselt erinevas olukorras võrreldes nende kolleegidega, kes töötavad suurtes
peadirektoraatides või talitustes, ning see seletab ja õigustab nende erinevat kohtlemist võrreldes viimati mainitud kolleegidega.
Samuti, just nimelt selleks, et järgida võrdse kohtlemise ja ametikohal edasijõudmise põhimõtteid, millele hageja tugineb,
näeb artikli 45 üldiste rakendussätete artikli 7 lõige 2 ette, et kui peadirektoraadis või talituses on kindlal palgaastmel
vähem kui neli ametnikku, on nende käsutuses olevate eelispunktide arv kümme punkti ja nende andmise suhtes ei kohaldata artikli 45
üldiste rakendussätete artikli 6 lõikes 4 määratletud jaotusalust. On selge, et ilma vaidlusaluse meetmeta ei oleks eespool
käsitletud peadirektoraatide või talituste ametnikel praktiliselt mitte mingisugust väljavaadet saada suurel hulgal antavaid
peadirektoraadi eelispunkte ja neil ei oleks mitte kunagi võimalik saada kümmet punkti.
Lõpetuseks tuleb märkida, et peadirektoraadi eelispunktide andmine peadirektoraatidele ja talitustele, kus ei ole vähemalt
nelja ametnikku palgaastme kohta, rajaneb artikli 45 üldiste rakendussätete artikli 6 lõikes 3 määratletud erakordsete teenete
tunnustamisel ning ei ole tõendatud, et vaidlusalune meede läheb kaugemale, kui on vajalik tegeliku võrdse kohtlemise kehtestamiseks.
Eeltoodud kaalutlustest tuleneb, et artikli 45 üldiste rakendussätete artikli 7 lõike 2 õigusvastasuse väide tuleb põhjendamatuse
tõttu tagasi lükata.
2.
Väide, mis tugineb vaiet ning lisaülesannete eelispunktide, edutamiskomitee üleminekueelispunktide ja täiendavate erieelispunktide
andmist puudutavate otsuste puudumisel
Oma märkustes vastuste kohta, mis komisjon andis Esimese Astme Kohtu kirjalikele küsimustele, esitab hageja väite, mis tugineb
sellele, et „kostja [ei] võtnud nõuetekohasel kujul vastu” otsuseid vaide ning lisaülesannete eelispunktide, edutamiskomitee
üleminekueelispunktide ja täiendavate erieelispunktide andmise kohta. Ta väidab, et komisjon esitas üksnes Haldusteataja numbri,
kus oli teatatud nende otsuse väidetavast vastuvõtmisest. Hageja järeldab sellest, et neid otsuseid ei ole olemas ja et otsus,
millega talle antakse 20 edutamispunkti, teeneteloetelu ja edutatud ametnike nimekiri ei vasta seega nõuetele, kuna need põhinevad
olematutel ettevalmistavatel aktidel. Igal juhul ei vasta hageja sõnul samuti nõuetele otsus mitte kanda teda nendesse nimekirjadesse.
Teise võimalusena tugineb hageja oluliste menetlusnormide rikkumisele.
Hageja väidab, et see väide on vastuvõetav, kuna see rajaneb menetluse käigus selgunud asjaoludel. Esimese Astme Kohus nendib,
et seda küsimust ei ole vaja uurida. Nimelt saab seda väidet tõlgendada nii, et see tugineb olulistel menetlusnormide rikkumisel
või asjaolul, et puudusid otsused, mida oleks tulnud teha edutamise käigus. Selliseid väiteid saab aga esitada igas menetluse
etapis (oluliste menetlusnormide rikkumise kohta vt Euroopa Kohtu 7. mai 1991. aasta otsus kohtuasjas C‑291/89: Interhotel
vs.
komisjon, EKL 1991, lk I‑2257, punkt 14; Esimese Astme Kohtu 26. oktoobri 2000. aasta otsus kohtuasjas T‑154/98: Asia Motor
France jt
vs.
komisjon, EKL 2000, lk II‑3453, punkt 46; otsuse puudumise kohta vt Esimese Astme Kohtu 10. märtsi 1992. aasta otsus kohtuasjas T‑15/89:
Chemie Linz
vs.
komisjon, EKL 1992, lk II‑1275, punkt 395).
Esimese Astme Kohus märgib, et hageja leiab allakirjutatud tekstide ja kirjalike dokumentide puudumise alusel, et otsused
vaide ning lisaülesannete eelispunktide, edutamiskomitee üleminekueelispunktide ja täiendavate erieelispunktide andmise kohta
puuduvad. Selle kohta meenutab Esimese Astme Kohus, et ta esitas komisjonile kaks kirjalikku küsimust kuupäevade kohta, mil
ametisse nimetav asutus jättis hageja vaide rahuldamata ja keeldus andmast viimasele lisaülesannete eelispunkte. Oma vastustes
märkis komisjon, et need otsused tehti 20. novembril 2003, lisamata aga nende otsuste koopiaid, kuid viidates Haldusteatajale
nr 82‑2003 ja 16. detsembril 2003 süsteemi Sysper 2 kaudu esitatud teabele.
Kohtuistungil täpsustas komisjon, et ta oli edutamismenetluse, eelkõige ettepanekute ja edutamiskomiteede arvamuste käsitlemise,
muutnud arvutipõhiseks. See kinnitus on jätkuks teatisele SEK (2001) 1697, mis sidus töötajate arengu ja edutamise alaste
uute eeskirjade rakendamise „integreeritud arvutipõhise juhtimisvahendi” lõpuleviimisega. Artikli 45 üldiste rakendussätete
artikli 10 lõige 1 kinnitab selle vahendi tähtsust, nõudes teeneteloetelude ja edutamiskomiteede ettepanekute, mis puudutavad
ex aequo
rühma kuuluvate ametnike järjestamist, avaldamist komisjoni Intranetis. Lisaks sellele selgitas komisjon, et kõnealused otsused
on lõpptulemuseks menetlusele, mille käigus vastutav ametiasutus kinnitas elektroonilise allkirjaga selleks otstarbeks koostatud
elektroonilise dokumendi. Hageja aga ei vaidlustanud seda, et selline toimimisviis on õige. Liiatigi ei kehtesta personalieeskirjad
ega artikli 45 üldised rakendussätted kuidagi seda, millisel kujul tuleb kõnealused otsused vastu võtta. Eelkõige personalieeskirjade
artikli 90 lõige 2, mis näeb ette, et ametnikud võivad pöörduda ametisse nimetava asutuse poole akti peale esitatud kaebusega,
ei välista, et sellist akti võiks esitada muul kujul kui paberkandjal (suulise akti kohta vt Euroopa Kohtu 9. veebruari 1984. aasta
otsus liidetud kohtuasjades 316/82 ja 40/83: Kohler
vs.
kontrollikoda, EKL 1984, lk 641, punktid 9 ja 10; Esimese Astme Kohtu 16. aprilli 2002. aasta otsus kohtuasjas T‑51/01: Fronia
vs.
komisjon, EKL AT 2002, lk I‑A‑43 ja II‑187, punkt 31).
Nendest asjaoludest nähtub, et kuigi vaiet, lisaülesannete eelispunkte, edutamiskomitee üleminekueelispunkte ja täiendavaid
erieelispunkte puudutavaid otsuseid ei koostatud mitmete kirjalike üksikaktide kujul, on selge, et ametisse nimetav asutus
ja peadirektoraadid (täiendavate erieelispunktide osas) võtsid need vastu.
Õiguslikud järeldused, mida hageja teeb allakirjutatud tekstide ja kirjalike dokumentide puudumise alusel, ei ole seega põhjendatud
ei nende puudumise osas ega oluliste menetlusnormide rikkumise osas.
Sellest tuleneb, et väide, mis tugineb vaiet ning lisaülesannete eelispunktide, edutamiskomitee üleminekueelispunktide ja
täiendavate erieelispunktide andmist puudutavate otsuste puudumisel, tuleb tervikuna tagasi lükata.
3.
Artikli 45 üldiste rakendussätete rakendamise õigusvastasusel põhinevad väited
Hageja vaidlustab esiteks otsuse, millega talle anti ainult üks peadirektoraadi eelispunkt. Ta kritiseerib 12. detsembri 2004. aasta
otsuse põhjendust, millega ametisse nimetav asutus jättis hagejale antud peadirektoraadi eelispunktide arvu peale esitatud
kaebuse rahuldamata. Hageja väidab ka, et komisjon ei võtnud arvesse seost teenetepunktide ja peadirektoraadi eelispunktide
vahel. Samuti väidab hageja, et komisjon ei viinud läbi tegelikku teenete võrdlemist. Lisaks sellele väidab hageja, et peadirektoraadi
eelispunktide jagamisel oli eeliskriteeriumiks tööstaaž. Ta väidab ka, et komisjoni otsuses ei võetud aluseks mitte ühtegi
tema isiklikul olukorral põhinevat asjaolu. Lisaks sellele leiab hageja, et teda diskrimineeriti võrreldes ametnikega, kes
töötavad talitustes, kus teenetele omistati suuremat tähtsust. Peale selle väidab ta, et komisjon ei järginud eeskirju, mis
ta ise endale kehtestanud oli.
Teiseks kritiseerib hageja viisi, kuidas toimus artikli 45 üldiste rakendussätete artikli 13 alusel korraldatud vaidemenetlus,
mille lõppedes ta ei saanud ühtegi edasikaebamise tulemusena antavat eelispunkti. Kõigepealt tugineb ta direktorite ettepanekute
puudumisele. Seejärel seab ta kahtluse alla asjaolu, et A‑kategooria ametnike edutamiskomitee ei põhjendanud ametisse nimetavale
asutusele hageja edasikaebuse kohta antud soovitusi. Ta väidab samuti, et ametisse nimetav asutus ei teostanud tegelikult
oma pädevust.
Kolmandaks vaidlustab hageja otsuse, millega talle ei antud ühtegi lisaülesannete eelispunkti. Selles osas kritiseerib ta
seda, et edutamiskomitee soovitused ei olnud põhjendatud. Ta väidab ka, et ametisse nimetav asutus piirdus vaid nende soovituste
heakskiitmisega. Lõpetuseks leiab ta, et ametisse nimetav asutus liigitas hageja tegevuse artikli 45 üldiste rakendussätete
artikli 9 põhjal valesti.
Neljandaks vaidlustab hageja keeldumise anda talle edutamiskomitee üleminekueelispunkte, väites, et seda ei põhjendatud.
Viiendaks kritiseerib hageja edutatud ametnike nimekirja, leides, et ametisse nimetav asutus ei võrrelnud ise edutamist taotlevate
ametnike teeneid.

Väited, millega vaidlustatakse otsus anda hagejale ainult üks peadirektoraadi eelispunkt
Põhjendamiskohustuse rikkumine
–       Poolte argumendid
Hageja väidab, et otsust anda talle ainult üks peadirektoraadi eelispunkt ei põhjendatud nõuetekohaselt tema konkreetset olukorda
arvestades. Ta märgib selle kohta, et komisjon kinnitab 15. juuni 2004. aasta otsuses, mis puudutas kaebuse rahuldamata jätmist,
et ta saab peadirektoraadi eelispunktide andmisel võtta aluseks muud teavet kui seda, mis ta sai karjääriarengu aruannetest.
Ometigi jättis ta need asjaolud täpsustamata.
Komisjon vastab, et ametisse nimetav asutus peab edutamise peale esitatud kaebuse rahuldamata jätmist puudutavat otsust põhjendama,
kuid ta ei ole sellegipoolest kohustatud tagasilükatud kandidaadile näitama läbi viidud võrdlevat hindamist. Ta võib piirduda
seadusjärgsete tingimuste olemasolu tõendamisega, millest personalieeskirjade kohaselt sõltub edutamiste õiguspärasus. Ametisse
nimetav asutus täitis seda kohustust, meenutades, et ta võib tugineda muule teabele, mis puudutab ametnike halduslikku ja
isiklikku olukorda, et täiendada üksnes hindamisaruandeid arvestades antud hinnangut (vt Esimese Astme Kohtu 5. märtsi 1998. aasta
otsus kohtuasjas T‑221/96: Manzo‑Tafaro
vs.
komisjon, EKL AT 1998, lk I‑A‑115 ja II‑307, punkt 18, ja viidatud kohtupraktika).
–       Esimese Astme Kohtu hinnang
Esiteks tuleb märkida, et hageja argumendid on mitmeti mõistetavad. Neid saab tõlgendada nii, et need seavad kahtluse alla
üksnes 15. juuni 2004. aasta otsuses esitatud põhjenduste nõuetekohasuse. Sellisel juhul ei käsitleks hageja mitte põhjendamise
puudumist või ebapiisavust, vaid seda, et komisjon rikkus õigusnormi või tegi kaalutlusvea, tuginedes hagejale ainult ühe
peadirektoraadi eelispunkti andmise otsuses valedele kaalutlustele.
Kuna väide, mis on esitatud ühenduse meetme põhjendamise puudumise või ebapiisavuse kohta, puudutab avalikku huvi, mille ühenduse
kohus peab omaalgatuslikult tõstatama, tuleb igal juhul uurida, kas komisjon põhjendas piisavalt otsust anda hagejale üks
peadirektoraadi eelispunkt (Euroopa Kohtu 20. veebruari 1997. aasta otsus kohtuasjas C‑166/95 P: komisjon
vs.
Daffix, EKL 1997, lk I‑983, punkt 24, ja 2. aprilli 1998. aasta otsus kohtuasjas C‑367/95 P: komisjon
vs.
Sytraval ja Brink’s France, EKL 1998, lk I‑1719, punkt 67; ja Esimese Astme Kohtu 13. detsembri 2001. aasta otsus liidetud
kohtuasjades T‑45/98 ja T‑47/98: Krupp Thyssen Stainless ja Acciai speciali Terni
vs.
komisjon, EKL 2001, lk II‑3757, punkt 125).
Väljakujunenud kohtupraktika kohaselt on personalieeskirjade artikli 25 teises lõigus sätestatud põhjendamiskohustuse eesmärk
ühelt poolt esitada huvitatud isikule piisavad üksikasjad, et ta saaks hinnata, kas tema huve kahjustav akt oli piisavalt
põhjendatud ja kas on vaja Esimese Astme Kohtule hagi esitada, ning teiselt poolt võimaldada viimasena nimetatud kohtul teostada
akti õiguspärasuse kontrolli (Euroopa Kohtu 26. novembri 1981. aasta otsus kohtuasjas 195/80: Michel
vs.
parlament, EKL 1981, lk 2861, punkt 22; Esimese Astme Kohtu 18. märtsi 1997. aasta otsus liidetud kohtuasjades T‑178/95 ja T‑179/95:
Picciolo ja Caló
vs.
regioonide komitee, EKL AT 1997, lk I‑A‑51 ja II‑155, punkt 33, ja eespool punktis 147 viidatud otsus kohtuasjas Napoli Buzzanca
vs.
komisjon, punkt 57). Liiatigi hinnatakse põhjendamise piisavust vaidlusaluse akti iseloomu (Euroopa Kohtu 2. veebruari 1988. aasta
otsus liidetud kohtuasjades 67/85, 68/85 ja 70/85: Van der Kooy jt
vs.
komisjon, EKL 1988, lk 219, punkt 71, ja Esimese Astme Kohtu 7. novembri 2002. aasta otsus liidetud kohtuasjades T‑141/99, T‑142/99, T‑150/99
ja T‑151/99: Vela ja Tecnagrind
vs.
komisjon, EKL 2002, lk II‑4547, punkt 168) ja selle vastuvõtmise faktilist ja õiguslikku konteksti silmas pidades (Euroopa
Kohtu 14. veebruari 1990. aasta otsus kohtuasjas C‑350/88: Delacre jt
vs.
komisjon, EKL 1990, lk I‑395, punkt 16, ja eespool punktis 147 viidatud otsus kohtuasjas Napoli Buzzanca
vs.
komisjon, punkt 60).
Seega tuleb käesolevas asjas uurida, kas otsus anda hagejale üks peadirektoraadi eelispunkt vastab personalieeskirjade artikli 25
teise lõigu nõuetele.
Selles osas tuleb meenutada, et peadirektoraadi eelispunkte puudutavad otsused kujutavad endast ettevalmistavaid akte (vt
eespool punkt 97) ja neid ei tule iseenesest põhjendada. Ametisse nimetaval asutusel on aga kohustus põhjendada oma otsust
edutamispunktide koguarvu kindlaksmääramise peale esitatud kaebuse rahuldamata jätmise kohta (vt eespool punkt 147).
Peale selle tuleb täpsustada, et põhjendamise piisavust tuleb hinnata lähtuvalt põhilistest argumentidest, millele institutsioon
vastab (vt selle kohta Esimese Astme Kohtu 23. veebruari 1994. aasta otsused liidetud kohtuasjades T‑39/92 ja T‑40/92: CB
ja Europay International
vs.
komisjon, EKL 1994, lk II‑49, punkt 122, ja 1. märtsi 2005. aasta otsus kohtuasjas T‑143/03: Smit
vs.
Europol, EKL AT 2005, lk I‑A‑39 ja II‑171, punkt 42).
Kuna hageja vaidlustas oma kaebuses otsuse, millega talle anti ainult üks peadirektoraadi eelispunkt, õiguspärasuse, siis
sellest tulenevalt pidi kaebuse rahuldamata jätmise põhjendus olema seotud peadirektoraadi eelispunktide andmist reguleerivate
kriteeriumidega ja nende kohaldamisega hageja konkreetsele olukorrale.
Pärast üldist laadi kinnitust, et tal on õigus võtta aluseks mitte ainult kandidaatide teenetepunke, vaid ka nende teenete
muid aspekte, selgitas ametisse nimetav asutus kaebuse rahuldamata jätmise otsuses, et hagejale ainult ühe peadirektoraadi
eelispunkti andmine „kuulus üldstrateegia alla, mille [õigustalitus] võttis vastu 2003. aasta üleminekuliseks edutamisperioodiks
eesmärgiga optimeerida oma ametnike edutamiste arvu […]. 2003. aastal kehtinud üleminekukorra raames said ametnikud, kellel
oli kõige rohkem tööstaaži (kelle üleminekueelispunktide arv oli seega maksimaalselt kuni seitse punkti, ühe juhtumi puhul
lisaks ka neli täiendavat erieelispunkti) ja kellel oli sama arv teenetepunkte, automaatselt kokku suure hulga edutamispunkte.
Suurel hulgal antavate peadirektoraadi eelispunktide andmisega viimati nimetatule, kellel oli kogunenud palju punkte, kõrvaldas
[õigustalitus] nad 2004. aasta edutamiskõlblike ametnike nimekirjast nende ametnike kasuks, keda ei ole edutatud ja kelle
hulka kuulub ka [hageja]”.
Kaebuse rahuldamata jätmise otsuses tugineb komisjon ka õigustalituse suunistele 2003. aasta edutamiseks. Nende suuniste lisas 1B
on täpsustatud, et suurel hulgal antavaid peadirektoraadi eelispunkte ja täiendavad erieelispunkte anti „2003. aasta edutamiste
kindlaksmääramiseks” (suuniste lisa 1B). Lisaks sellele nähtub kõnealusest lisast, et 2003. aasta edutamise puhul kasutas
õigustalitus peadirektoraadi eelispunktide andmise põhikriteeriumina konkreetse palgaastme ametnike „teenetepunktide ja [peadirektoraadi]
üleminekueelispunktide koguarvu”. See koguarv tähendas õigustalituse väitel „teenete ja palgaastmel töötamise staaži tasakaalustatud
arvessevõtmist”. Kui ühe palgaastme erinevate ametnike „[sellisel viisil saadud] koguarv on võrdne, tuleb eelistada teeneid
palgaastmel töötamise staažile”.
Lõpuks viitab komisjon kaebuse rahuldamata jätmise otsuses vajalikule „üleminekule süsteemile, mis põhineb teenete arvessevõtmisel
pikema aja jooksul”. Ta viitab selles osas eelkõige eespool punktis 213 viidatud otsusele kohtuasjas Leonhardt
vs.
parlament, punkt 51.
Eelnevat arvesse võttes tuleb nentida, et kaebuse rahuldamata jätmise otsuses esitatud põhjenduste puhul on täidetud personalieeskirjade
artikli 25 teise lõiguga ametisse nimetavale asutusele seatud kohustused. See otsus selgitab piisavalt kriteeriume, mis õigustalitus
kehtestas peadirektoraadi eelispunktide andmiseks, ja nende kriteeriumide kohaldamist hageja konkreetsele olukorrale. Nimelt
on kaebuse rahuldamata jätmise otsuses esile toodud muid asjaolusid peale teenetepunktide – näiteks edutamiseks kõlblike ametnike
tööstaaž −, mis mõjutasid peadirektoraadi eelispunktide andmise otsust. Kaebuse rahuldamata jätmise otsus võimaldab seega
hagejal tutvuda põhjustega, mille tulemusena komisjon andis talle ainult ühe peadirektoraadi eelispunkti, ning peale selle
võimaldab see Esimese Astme Kohtul teostada õiguspärasuse kontrolli.
Järelikult tuleb personalieeskirjade artikli 25 teise lõigu rikkumisel tuginev väide tagasi lükata.
Personalieeskirjade artikli 45, artikli 45 üldiste rakendussätete artiklite 6 ja 13 ning ametikohal edasijõudmise põhimõtte
rikkumine, ilmne kaalutlusviga ja võimu kuritarvitamine
–       Poolte argumendid
Hageja märgib, et artikli 45 üldiste rakendussätete artikli 6 lõike 4 esimese lõigu punkti a kohaselt antakse „kõige tulemuslikumatele”
ametnikele 50% peadirektoraadi eelispunktidest, vahemikus 6–10 punkti ametniku kohta. Hageja aga märgib, et ta sai kõigest
ühe peadirektoraadi eelispunkti, kuigi tema karjääriarengu aruande tulemusena anti talle 16 teenetepunkti ning ta sai seega
õigustalituses kõige kõrgema hinde. Sellest tulenevalt oleks ta pidanud saama üheksa või kümme punkti 37-st punktist, mis
õigustalitus jaotas suurel hulgal antavate peadirektoraadi eelispunktidena. Lisaks sellele leiab hageja, et kuna neli palgaastme
A5 õigustalituse ametnikku, kes said suurel hulgal antavaid peadirektoraadi eelispunkte, olid saanud hindeid alla 16 teenetepunkti,
siis ei võrrelnud ametisse nimetav asutus teeneid õigesti.
Hageja väitel nähtub ka õigustalituse suunistest, et õigustalitus andis peadirektoraadi eelispunkte „teenetepunktide ja üleminekueelispunktide
koguarvu” põhjal. Lisaks nähtub Haldusteatajast nr 48‑2003, et need õigustalituse ametnikud, kes said suurel hulgal antavaid
peadirektoraadi eelispunkte, olid saanud kuus või seitse peadirektoraadi üleminekueelispunkti. Hageja järeldab sellest, et
eelistati tööstaaži, kuigi seda võib arvesse võtta vaid teisejärgulisena. Peale selle näitavad eespool nimetatud suunised
ja ametisse nimetava asutuse 15. juuni 2004. aasta otsus, et eesmärk ei olnud tunnustada individuaalseid teeneid, vaid edutada
ametnikke, kellel oli kõige rohkem üleminekupunkte, et „optimeerida õigustalituse töötajate edutamise väljavaateid ajavahemikus
2003−2005”. Hageja järeldab sellest, et teenetepõhine edutamine on muutunud tööstaažil põhinevaks edutamiseks ja menetluse
käigus on võimu kuritarvitatud.
Komisjon vastab, et 2003. aasta edutamist reguleerivate õigusnormide eesmärk on võtta arvesse ametnike tegevuse tulemuslikkust
aastate jooksul. Eelispunktide süsteem kajastab seda soovi. Seevastu karjääriarengu aruanne ei anna ametnike teenetest täielikku
pilti. See näitab vaid nende karjääri üht aastat. Lisaks sellele ei näe artikli 45 üldiste rakendussätete artikli 6 lõike 4
esimene lõik ette suurel hulgal antavate peadirektoraadi eelispunktide andmist ametnikele, kes said oma viimase karjääriarengu
aruande tulemusena kõige rohkem teenetepunkte. Neid antakse üksnes nendele, kes on üles näidanud artikli 45 üldiste rakendussätete
artikli 6 lõike 3 punktides i ja ii kirjeldatud erakordseid teeneid. Artikli 6 lõike 3 punktis ii on aga viidatud ametnike
erilistele pingutustele ja märkimisväärsetele tulemustele, mida kinnitavad „nende hindamisaruanded”. Mitmuse kasutamine väljendab
komisjoni sõnul soovi, et peadirektoraadi eelispunktid rajaneks „pikaajalistel teenetel”. Järelikult võis komisjon neid anda
teenetepunktide alusel, kuid samuti muid teenete aspekte silmas pidades. Nii oli see käesolevas asjas.
Komisjon väidab seejärel, et ta peab esitama tõendeid teenete võrdleva hindamise kohta üksnes juhul, kui hageja esitab piisavalt
ühtelangevate tõendite kogumi, mis näitab, et seda uurimist ei toimunud. Seose puudumine teenetepunktide ja peadirektoraadi
eelispunktide vahel ei kujuta endast aga sellist tõendite kogumit, sest peadirektoraadi eelispunktid ei saa põhineda üksnes
teenetepunktide arvul. Lisaks sellele ei saa ühe ametniku teened takistada teiste ametnike võrdväärsete või suuremate teenete
arvessevõtmist.
Komisjon väidab veel, et üleminekueelispunktid pidid võimaldama üleminekut uuele edutamissüsteemile, võttes arvesse konkreetse
palgaastme ametnike teenistuse kestust, kooskõlas eesmärgiga tunnustada nende püsivust. Komisjon selgitab samuti, et eelmise
süsteemi aegsete hindamisaruannete ühtluse puudumisega seotud raskuste tõttu oli vaja anda eelispunkte pikema aja jooksul
sooritatud teenete eest vastavalt „objektiivsele alusele”. Selleks aluseks on palgaastmel töötatud aastate arv, mida on piiratud
ulatuses kasutatud peadirektoraadi üleminekueelispunktide andmisel.
Komisjoni sõnul tuleneb eelnevast, et teenetepunktide ja üleminekueelispunktide summa, mida kasutatakse peadirektoraadi eelispunktide
arvutusalusena, näitab pikaajalisi teeneid, mitte pelgalt palgaastmel töötamise staaži.
Tuginedes eespool punktis 213 viidatud otsusele kohtuasjas Leonhardt
vs.
parlament (punkt 55), väidab komisjon veel, et selleks, et edutamissüsteemi reform ei muutuks sisutuks, ei saa nõuda, et komisjon
võtaks arvesse kõiki hindeid, mis anti ametnikele vana süsteemi raames.
Seejärel vaidleb komisjon vastu väitele, et võimu kuritarvitati, põhinedes ülemineku korraldamise vajadusele ja võimalusele
võtta arvesse reservi kuuluvate ametnike olukorda.
–       Esimese Astme Kohtu hinnang
Tuleb meenutada, et alates 2003. aasta edutamisest, selleks et võimaldada edutamiskõlblike ametnike teenete objektiivsemat
ja hõlpsamat võrdlemist, kehtestasid artikli 43 ja artikli 45 üldised rakendussätted teenete kvantifitseerival hindamisel
põhineva edutamissüsteemi, mida iseloomustab see, et igal aastal antakse ametnikele teenetepunkte ja eelispunkte. Eelispunktide
hulka kuuluvad artikli 45 üldiste rakendussätete artiklis 6 sätestatud peadirektoraadi eelispunktid.
Antud väitega vaidlustab hageja selle otsuse õiguspärasuse, millega talle anti 2003. aasta edutamise raames vaid üks peadirektoraadi
eelispunkt. Hageja sõnul rikkus komisjon artikli 45 üldiste rakendussätete artiklit 6, eelistades edutamiskõlblikele ametnikele
peadirektoraadi eelispunktide andmisel tööstaaži kriteeriumit.
Oluline on meenutada, et nagu on sätestatud artikli 45 üldiste rakendussätete artikli 6 lõikes 3, on peadirektoraadi eelispunktide
eesmärk tunnustada „ametnikke, keda peetakse kõige enam edutamist väärivateks”. Sama sätte kohaselt on tegemist ametnikega,
kes „aitasid […] kaasa selliste tulemuste saavutamisele, mis lähevad kaugemale nende individuaalsetest eesmärkidest” (punkt i)
või kes „tegid oma ülesannete täitmisel erilisi pingutusi ja saavutasid märkimisväärseid tulemusi, mida kinnitavad nende karjääriarengu
aruanded” (punkt ii). Suurel hulgal antavaid peadirektoraadi eelispunkte, st kuus kuni kümme peadirektoraadi eelispunkti,
antakse artikli 45 üldiste rakendussätete artikli 6 lõike 4 kohaselt üksnes „kõige tulemuslikumatele ametnikele, kes on tõendanud
oma erakordseid teeneid”, samas kui „väikesearvulised” peadirektoraadi eelispunktid, st null kuni neli peadirektoraadi eelispunkti,
jaotatakse sama sätte kohaselt „ametnike vahel, kelle kohta leitakse, et nad väärivad edutamist [artikli 6] lõikes 3 esitatud
kriteeriumide alusel”.
Seejärel tuleb märkida, et artikli 45 üldiste rakendussätete artikkel 6 ei viita mitte mingil viisil palgaastmel töötamise
staažile kui peadirektoraadi eelispunktide andmise kriteeriumile.
Järelikult peab peadirektoraadi eelispunktide andmine põhinema kõnealuste ametnike konkreetsete teenetega seotud kaalutlustel,
kusjuures suurel hulgal antavad peadirektoraadi eelispunktid on määratud üksnes erakordseid teeneid üles näidanud ametnikele.
Ilma et oleks vaja võtta seisukohta küsimuses, kas ja millisel määral võib palgaastmel töötamise staaž olla peadirektoraadi
eelispunktide andmise teisejärguliseks kriteeriumiks, ei saa see kriteerium igal juhul olla peadirektoraadi eelispunktide
andmisel otsustavaks teguriks (vt analoogia alusel Euroopa Kohtu 24. märtsi 1983. aasta otsus kohtuasjas 298/81: Colussi
vs.
parlament, EKL 1983, lk 1131, punkt 22, ja eespool punktis 101 viidatud otsus kohtuasjas Vainker
vs.
parlament, punktid 16 ja 17; Esimese Astme Kohtu 29. veebruari 1996. aasta otsus kohtuasjas T‑280/94: Lopes
vs.
Euroopa Kohus, EKL AT 1996, lk I‑A‑77 ja II‑239, punkt 138, ja 11. juuli 2002. aasta otsus kohtuasjas T‑163/01: Perez Escanilla
vs.
komisjon, EKL AT 2002, lk I‑A‑131 ja II‑717, punkt 29).
Selleks, et kontrollida antud väite põhjendatust, tuleb meenutada, et nende teenete hindamiseks, mida tuleb arvesse võtta
personalieeskirjade artikli 45 alusel tehtava edutamisotsuse raames ja sellest tulenevalt ka eelispunktide andmise otsuse
raames, on ametiasutusel ulatuslik kaalutlusõigus ja ühenduse kohtu kontroll peab piirduma küsimusega, kas arvestades meetmeid
ja vahendeid, mille tulemusena ametiasutus võis oma hinnangu teha, jäi see ametiasutus lubatud piiridesse ega kasutanud oma
kaalutlusõigust selgelt vääralt (Euroopa Kohtu 21. aprilli 1983. aasta otsus kohtuasjas 282/81: Ragusa
vs.
komisjon, EKL 1983, lk 1245, punkt 9; 4. veebruari 1987. aasta otsus kohtuasjas 324/85: Bouteiller
vs.
komisjon, EKL 1987, lk 529, punkt 6, ja eespool punktis 89 viidatud otsus kohtuasjas Breton
vs.
Euroopa Kohus, punkt 98).
Käesolevas asjas selgitas komisjon kaebuse tagasilükkamise otsuses, et „peadirektoraadi eelispunktide andmine [hagejale] kuulus
üldstrateegia alla, mille [õigustalitus] võttis vastu 2003. aasta üleminekuliseks edutamisperioodiks […] eesmärgiga optimeerida
oma ametnike edutamiste arvu”. Ta lisab, et „ametnikud, kellel oli kõige rohkem tööstaaži (kelle üleminekueelispunktide arv
oli seega maksimaalselt kuni seitse punkti, ühe juhtumi puhul lisaks ka neli täiendavat erieelispunkti) ja kellel oli sama
arv teenetepunkte, said automaatselt kokku suure hulga edutamispunkte” ja said seega suurel hulgal antavaid peadirektoraadi
eelispunkte. Ta selgitab veel, et „strateegia, millega üritatakse edutada ametnikke, kellel on kõige rohkem [peadirektoraadi]
üleminekueelispunkte/täiendavaid erieelispunkte, võttes loomulikult samal ajal arvesse nende teeneid, oli õiguspärane”.
Kaebuse rahuldamata jätmise otsuses on viidatud ka õigustalituse suunistele 2003. aasta edutamiseks. Nende suuniste lisas 1B
on täpsustatud, et suurel hulgal antavaid peadirektoraadi eelispunkte ja täiendavad erieelispunkte anti „2003. aasta edutamiste
kindlaksmääramiseks” (suuniste lisa 1B). Lisaks sellele nähtub kõnealusest lisast, et 2003. aasta edutamise puhul kasutas
õigustalitus peadirektoraadi eelispunktide andmise põhikriteeriumina konkreetse palgaastme ametnike „teenetepunktide ja [peadirektoraadi]
üleminekueelispunktide koguarvu”. See koguarv tähendas õigustalituse väitel „teenete ja palgaastmel töötamise staaži tasakaalustatud
arvessevõtmist”. Kui ühe palgaastme erinevate ametnike „[sellisel viisil saadud] punktide koguarv on võrdne, tuleb eelistada
teeneid palgaastmel töötamise staažile”.
Kostja vastuses kinnitas komisjon, et „peadirektoraadi eelispunkte anti õigustalituses vastavalt iga ametniku teenetepunktide
ja [peadirektoraadi] üleminekueelispunktide summale”, rõhutades samas asjaolu, et „peadirektoraadi eelispunktide arvutusalusena
kasutatava teenetepunktide ja [peadirektoraadi] üleminekueelispunktide summa eesmärk […] on näidata teeneid pikema aja jooksul”.
Selles osas, mis puudutab küsimust, kas otsus hagejale peadirektoraadi eelispunktide andmise kohta vastab artikli 45 üldiste
rakendussätete artikli 6 lõike 3 kriteeriumidele, tuleb nentida, et õigustalituse poolt peadirektoraadi eelispunktide andmiseks
kasutatud meetodi tulemuseks oli see, et palgaastmele A4 edutatavad ametnikud, kellel oli kokku vähem teenetepunkte kui hagejal,
kuid kes olid töötanud palgaastmel rohkem aastaid, said rohkem peadirektoraadi eelispunkte kui hageja.
Nõnda sai hageja, kel oli kokku 16 teenetepunkti, vaid üheainsa peadirektoraadi eelispunkti, samas kui neli õigustalituse
palgaastme A5 ametnikku, kel oli kokku 14 või 15 teenetepunkti, said suurel hulgal antavaid peadirektoraadi eelispunkte, vaatamata
asjaolule, et nende teened olid vastavalt nende karjääriarengu aruannetes tehtud hindamisele hageja teenetest väiksemad. Nende
nelja ametniku puhul, keda järjestati õigustalituses palgaastmel A5 töötamise staaži alusel teisele, kolmandale, neljandale
ja viiendale kohale, oli teenetepunktide ja peadirektoraadi üleminekueelispunktide summa minimaalselt 21 (minimaalselt 14
teenetepunkti ja 7 peadirektoraadi üleminekueelispunkti), samas kui hageja puhul, kellel oli vähem palgaastmel töötamise staaži,
oli see summa 19 (16 teenetepunkti ja 3 peadirektoraadi üleminekueelispunkti).
Järelikult ei ole hagejale peadirektoraadi eelispunktide andmise aluseks artikli 45 üldiste rakendussätete artikli 6 lõike 3
kriteeriumid. Ametiasutus seadis peadirektoraadi eelispunktide andmise sõltuvusse mitte asjassepuutuvate ametnike erilistest
või erakordsetest teenetest, vaid matemaatilisest arvutusest, st teenetepunktide ja peadirektoraadi üleminekueelispunktide
summast, kusjuures peadirektoraadi üleminekueelispunktide arv vastab kindlasti tööstaaži aastate arvule (vt eespool punkt 206).
Seega, kaugel sellest, et tunnustada „kõige rohkem edutamist väärivaid […] ametnikke”, nagu seda nõuab artikli 45 üldiste
rakendussätete artikli 6 lõige 3, oli õigustalituse poolt 2003. aasta edutamisel rakendatud peadirektoraadi eelispunktide
andmise kriteeriumide objektiivseks tulemuseks käesolevas asjas see, et seati eelisolukorda ametnikud, kellel oli vähem teenetepunkte
kui hagejal, kuivõrd pikema palgaastmel töötamise staaži tõttu oli vahe nende ametnike peadirektoraadi üleminekueelispunktide
ja hageja kolme peadirektoraadi üleminekueelispunkti vahel suurem kui vahe nende teenetepunktide ja hageja 16 teenetepunkti
vahel.
Mis puudutab komisjoni argumenti, et peadirektoraadi eelispunktide andmine põhineb pikaajalistel teenetel ja mitte tööstaažil,
siis tuleb kõigepealt märkida, et artikli 45 üldiste rakendussätete artikkel 12 näeb ette üleminekueelispunktide andmist selleks,
et „teeneid saaks pikema aja jooksul nõuetekohaselt arvesse võtta”. Seevastu peadirektoraadi eelispunktide osas ei ole artikli 45
üldiste rakendussätete artiklis 6 ühtegi sõnaselget viidet sellisele kriteeriumile.
Siiski tuleb täpsustada, et nagu komisjon rõhutab, ei nähtu artikli 45 üldiste rakendussätete artikli 6 lõikes 3 käsitletud
erilised teened, mis põhjendavad peadirektoraadi eelispunktide andmist, tingimata üksnes asjassepuutuvate ametnike viimasest
karjääriarengu aruandest. Artikli 45 üldiste rakendussätete artikli 6 lõike 3 punktis ii on selleks, et peadirektoraadi eelispunktide
andmiseks oleks võimalik eristada kõige enam edutamist väärivaid ametnikke, viidatud karjääriarengu aruannetele, mida on nimetatud
mitmuses.
Õigustalituse kasutatud meetod, mis määrab peadirektoraadi eelispunkte vastavalt teenetepunktide ja peadirektoraadi üleminekueelispunktide
summale, ei olnud aga selle eesmärgi täitmiseks sobiv. Hagejale ainult ühe peadirektoraadi eelispunkti andmisel võeti arvesse
need 16 teenetepunkti, mis tulenesid viimasest edutamisele eelnevast karjääriarengu aruandest. Võimalikke teeneid, mida näitavad
eelmised hindamisaruanded, ei võetud arvesse ka peadirektoraadi üleminekueelispunktide määramisel. Kõnealuste üleminekueelispunktide
andmine toimub artikli 45 üldiste rakendussätete artikli 12 lõike 3 punkti a kohaselt automaatselt „ühe punkti kaupa iga palgaastmel
töötatud aasta kohta kuni maksimaalselt seitsme punktini”.
Lõpetuseks viitab komisjon vajalikule „üleminekule süsteemile, mis põhineb teenete arvessevõtmisel pikema aja jooksul”. Ta
viitab selles osas eelkõige eespool punktis 213 viidatud otsusele kohtuasjas Leonhardt
vs.
parlament, punkt 51. Tuleb aga meenutada, et kuigi selles otsuses nõustus Esimese Astme Kohus sellega, et ametiasutus võib
kalduda ajutiselt ja teatud piires kõrvale tavapäraselt edutamismenetluste suhtes rakendatavate pidevalt kehtivate reeglite
ja põhimõtete rangest kohaldamisest, siis seda saab teha üksnes selleks, et täita vanalt edutamissüsteemilt uuele üleminekuga
seotud tungivat vajadust ning võtta arvesse ühelt halduskorralduselt teisele üleminekuga kaasnevaid piiranguid. On aga selge,
et peadirektoraadi eelispunktid on püsiv, mitte ajutine edutamissüsteemi osa ja viide eespool viidatud kohtuotsusele Leonhardt
vs.
parlament on seega täiesti asjakohatu. Esimese Astme Kohus meenutab täiendavalt, et peale selle õigustas kõnealuse süsteemi
jõustumise ajal ametis olevate komisjoni ametnike poolt nende palgaastmel kogutud teenete arvessevõtmine kolme üleminekupunktide
kategooria andmist.
Eelnevast tuleneb, et otsus hagejale peadirektoraadi eelispunktide andmise kohta tehti teenetepunktide ja peadirektoraadi
üleminekueelispunktide summa põhjal ning seega rikub see artikli 45 üldiste rakendussätete artikli 6 lõike 3 kriteeriume.
Seega on otsus hageja edutamispunktide koguarvu kindlaksmääramise kohta õigusvastane, kuna see annab hagejale ühe peadirektoraadi
eelispunkti.
Pole vaja uurida teisi väiteid, mida hageja selle otsuse vastu esitab. Need väited ei saaks kaasa tuua ulatuslikumat tühistamist,
kuna need puudutavad sama punktikategooriat.

Väide, mis vaidlustab selle otsuse õiguspärasuse, millega ei antud hagejale ühtegi edasikaebamise tulemusena antavat eelispunkti
Hageja vaidlustab sisuliselt tema poolt artikli 45 üldiste rakendussätete artikli 13 alusel esitatud vaide läbivaatamise kestuse.
Ta kritiseerib samuti seda, et edutamiskomitee soovitusi ei olnud põhjendatud. Viimase punktina väidab ta, et ametisse nimetav
asutus ei vaadanud tegelikult tema vaiet läbi.
Esimese Astme Kohus tõdeb, et vaie tuleb vastavalt artikli 45 üldiste rakendussätete artikli 13 lõikele 1 esitada viie tööpäeva
jooksul pärast „artiklis 8 sätestatud teeneteloetelu” avaldamist. See loetelu koostatakse „pärast seda, kui eelispunktid on
vastavalt artiklis 6 sätestatud korrale antud”. Seega on vaide esemeks peadirektoraadi eelispunkte puudutavad otsused. Seda
järeldust ei sea kahtluse alla asjaolu, et hageja täiendas oma vaiet, selgitades, miks ta peaks saama lisaülesannete eelispunkte.
Keeldumine anda hagejale edasikaebamise tulemusena antavaid eelispunkte kinnitab seega otsust mitte anda talle peadirektoraadi
eelispunkte. Seega tuleb viimati nimetatud otsuse vastu esitatud väiteid tõlgendada nii, et need on suunatud samuti vaide
rahuldamata jätmise vastu. Eelmise väite uurimine näitab aga, et otsuse puhul, millega anti hagejale üks peadirektoraadi eelispunkt,
on tehtud ilmne kaalutlusviga ja see rikub personalieeskirjade artiklit 45, artikli 45 üldiste rakendussätete artiklit 6 ja
ametikohal edasijõudmise põhimõtet. Seega puudutavad samad eeskirjade eiramised keeldumist anda hagejale edasikaebamise tulemusena
antavaid eelispunkte.
Sellest tulenevalt ei ole käesolevas asjas vaja uurida väiteid, mis kritiseerivad konkreetselt hageja vaide läbivaatamist.

Väide, mis on esitatud keeldumise vastu anda hagejale lisaülesannete eelispunkte
Hageja vaidlustab keeldumise anda talle lisaülesannete eelispunkte, tuginedes sellele, et edutamiskomitee soovitused ei olnud
põhjendatud, samuti personalieeskirjade artiklile 45, artikli 45 üldiste rakendussätete artiklile 9, võrdse kohtlemise põhimõttele,
ilmsele kaalutlusveale ja võimu kuritarvitamisele.
Edutamiskomitee soovituste põhjendamata jätmine
–       Poolte argumendid
Hageja, kes ei saanud ühtegi lisaülesannete eelispunkti, heidab A-kategooria ametnike edutamiskomiteele ette, et viimane ei
põhjendanud oma sellekohaseid ettepanekuid.
Komisjon vastab, et ettevalmistavat akti ei tule põhjendada.
–       Esimese Astme Kohtu hinnang
Esimese Astme Kohus leiab, et argument on põhjendamata eespool punktides 144 ja 145 esitatud põhjuste tõttu.
Väide, et ametisse nimetav asutus ei teostanud talle artikli 45 üldiste rakendussätete artikliga 9 antud pädevust.
–       Poolte argumendid
Hageja väidab, et ametisse nimetav asutus piirdus ühiskomitee ettepanekute heakskiitmisega ega võtnud arvesse hageja poolt
täidetud koolitaja/lektori ülesandeid ja esindusülesandeid.
Komisjon vastab, et ametisse nimetav asutus viis tõesti läbi lisaülesannete eelispunktide saamiseks kõlblike ametnike toimikute
võrdleva hindamise, kuid ta otsustas selle hindamise alusel neid punkte hagejale mitte anda. Ta lisab, et mitte miski ei takistanud
ametisse nimetaval asutusel järgida edutamiskomiteede ettepanekuid, nii nagu ta tegi käesolevas asjas.
–       Esimese Astme Kohtu hinnang
Esimese Astme Kohus meenutab, et artikli 45 üldiste rakendussätete artikli 9 lõike 3 kohaselt teeb iga pädeva edutamiskomitee
ühine töörühm ettepanekuid lisaülesannete eelispunktide andmise kohta. Pärast seda, kui kõnealused komiteed on need ettepanekud
„heaks kiitnud”, esitatakse need ametisse nimetavale asutusele otsuse tegemiseks.
Ametisse nimetav asutus tegi otsuse 20. novembril 2003. Asjaolust, et ta võttis selle raames üle edutamiskomiteede soovitused,
ei piisa selleks, et tõendada, et ta ei teostanud tegelikult oma pädevust. Ametisse nimetav asutus võib nimelt nõustuda edutamiskomiteede
hinnanguga.
Igal juhul esitas hageja oma kaebuse iseäranis keeldumise peale anda talle lisaülesannete eelispunkte. Ametisse nimetav asutus
aga jättis hageja kaebuse rahuldamata pärast argumentide esitamist, mis tõendavad selle punktikategooria tegelikku hindamist.
Ta märkis, et konverentsid ja muud tegevused, millest hageja teatas, olid tihedalt seotud nii hageja ametiülesannete iseloomuga
kui ka valdkonnaga, millega ta õigustalituses tegeles. Ametisse nimetav asutus märkis veel, et õigustalituse „läbipaistvuse
alane töörühm”, kus hageja osaleb, on mitteametlik organ. Ametisse nimetav asutus leidis sellest tulenevalt, et seda komiteed
ei saa samastada ühiskomiteega, sest artikli 45 üldiste rakendussätete I lisas esitatud lisaülesannete loetelu on ammendav.
Ametisse nimetav asutus nentis lõpuks, et hageja 2001.−2002. aasta karjääriarengu aruandes ei olnud selleks ette nähtud rubriigis
mainitud ühtegi lisaülesannet.
Seega ei ole põhjendatud argument, mis põhineb väitel, et ametisse nimetav asutus ei teostanud tegelikult oma pädevust.
Artikli 45 üldiste rakendussätete artikli 9 rikkumine ametisse nimetava asutuse poolt
–       Poolte argumendid
Hageja väidab, et ta esindab õigustalituse läbipaistvuse alases töörühmas palgaastme A5 töötajaid. Ta viis läbi ka koolitusi
ja pidas loenguid nii väljaspool institutsiooni kui ka oma kolleegidele, tehes seda oma tavaliste ametiülesannete kõrvalt.
Hageja leiab lisaks sellele, et asjaolu, et ta omandas nende koolituste ja loengute läbiviimiseks vajalikud teadmised tänu
õigustalituses täidetud ametiülesannetele, ei ole asjakohane. Seejärel heidab ta õigustalitusele ette seda, et viimane ei
teatanud kõnealustest ülesannetest edutamiskomiteele ega maininud neid 2001.−2002. aasta karjääriarengu aruandes. Viimase
punktina väidab hageja, et ametnikud said lisaülesannete eelispunkte tema tegevusega sarnaste või isegi vähemoluliste tegevuste
eest. Ta nõuab, et Esimese Astme Kohus paluks komisjonil esitada anonüümne nimekiri A5 palgaastme ametnikest, kes said lisaülesannete
eelispunkte „koolitaja/lektori” tegevuse ja esindustegevuse eest, kus oleks märgitud konkreetselt teostatud tegevused. Ta
nõuab samuti, et komisjonil palutaks selgitada, mis osas olid need tegevused eelduslikult erinevad asjassepuutuvate isikute
institutsioonisisesest tegevusvaldkonnast.
Komisjon rõhutab, et edutamismenetluse raames on ametisse nimetaval asutusel ulatuslik kaalutlusõigus. Seejärel väidab ta,
et õigustalituse „läbipaistvuse alane töörühm” on pelgalt mitteametlik organ, mida ei saa samastada artikli 45 üldiste rakendussätete
I lisas loetletud komiteedega. Sellest järeldub, et A‑kategooria ametnike edutamiskomiteel ei olnud pädevust anda hagejale
kõnealuse osaluse eest eelispunkte. Peale selle ei anna asjaolu, et hageja täitis koolitaja/lektori ülesandeid, talle õigust
saada lisaülesannete eelispunkte. Jaotatavate punktide piiratud arv tähendab seda, et neid antakse artikli 45 üldiste rakendussätete
artiklis 9 esitatud kriteeriumide kohaselt üksnes kõige enam edutamist väärivatele ametnikele. Asjaolu, et ametnikul on teeneid,
ei välista seda, et teistel ei saaks olla samaväärseid või suuremaid teeneid.
–       Esimese Astme Kohtu hinnang
Esimese Astme Kohus märgib, et artikli 45 üldiste rakendussätete artikli 9 lõige 2 jätab ametisse nimetavale asutusele laia
kaalutlusruumi. Selles sättes on lisaülesannete eelispunktide andmine seatud sõltuvusse kolmest kriteeriumist. Need puudutavad
küsimust, kas kõnealuseid ülesandeid täideti institutsiooni huvides, kas need kuuluvad asjassepuutuva isiku ametiülesannete
hulka ja kas see isik viis need edukalt lõpule. Iga eelnimetatud kriteeriumi kontrollimine annab ametisse nimetavale asutusele
kaalutlusõiguse. Artikli 45 üldiste rakendussätete artikli 9 lõige 2 kehtestab seejärel kvoodi punktidele, mida tuleb jagada
vastavalt edutamiseks kõlblike ametnike arvule. Selle kvoodi jaotus vastavalt artikli 45 üldiste rakendussätete I lisas kindlaks
määratud skaaladele, mis puudutavad seal loetletud erinevaid tegevusi, tähendab ka valiku tegemist, mis põhineb võimalikku
tähtsust omavate teenete hindamisel. Esimese Astme Kohus meenutab, et selles kontekstis peab tema kontroll piirduma sellega,
kas ametiasutus jäi oma kaalutlusõiguse teostamisel lubatud piiridesse ega kasutanud oma kaalutlusõigust ilmselgelt vääralt
(vt eespool punkt 291).
Mis puudutab kõigepealt hageja tegevust „läbipaistvuse alases töörühmas”, siis on oluline meenutada, et artikli 45 üldiste
rakendussätete I lisas on ammendavalt nimetatud need institutsiooni huvides täidetud lisaülesanded, millega võib põhjendada
lisaülesannete eelispunktide andmist artikli 45 üldiste rakendussätete artikli 9 alusel. Kuna artikli 45 üldiste rakendussätete
I lisas ei ole mainitud tegevust läbipaistvuse alases töögrupis, ei rikkunud ametisse nimetav asutus õigusnormi ega teinud
ilmset kaalutlusviga, kui ta ei andnud hagejale kõnealuses töörühmas osalemise eest mitte ühtki lisaülesannete eelispunkti.
Teiseks, hageja väidetava koolitajana/lektorina tegutsemise osas oluline märkida, et nende tegevuste eest võib artikli 45
üldiste rakendussätete I lisa kohaselt anda ühe lisaülesannete eelispunkti. Hageja töökirjelduses on aga mainitud „teabevahetust
[teatavate] õiguslike aspektide kohta – sisemist teabevahetust”. Peale selle on tema 2001.−2002. aasta karjääriarengu aruandes
täpsustatud, et tema ülesandeks on „teavitada komisjoni ja selle talitusi kohtuvaidlusi ja ühenduse õigust puudutavatest arengutest
[ning] jagada ühenduse õiguse alast teavet ja kogemusi”. Järelikult ei rikkunud ametisse nimetav asutus õigusnormi ega teinud
ilmset kaalutlusviga, kui ta leidis, et koolitus ja loengud, mis hageja kolleegidele andis, jäid tema tavapäraste ametiülesannete
raamidesse. Seega leidis ametisse nimetav asutus õigesti, et artikli 45 üldiste rakendussätete artikli 9 lõike 2 teise lõigu
teine taane ei luba tunnustada hagejat lisaülesannete eelispunkti andmise teel.
Hageja väidab, et tal oli ka väliseid tegevusi. Ta nimetab Hispaania ülikoolides antud kahte loengut ühenduse konkurentsiõiguse
ja Euroopa haldusõiguse kohta, osalemist Itaalia ametiasutuste palvel õigusalases uurimisprojektis telekommunikatsiooni valdkonnas
ning publikatsiooni üldist majandushuvi esindavate teenuste kohta. Kuid hageja ei esitanud ühtegi tõendit, mis võimaldaks
tuvastada, et ta teostas neid tegevusi „institutsiooni huvides” vastavalt artikli 45 üldiste rakendussätete artikli 9 lõike 2
teise lõigu esimesele taandele. Peale selle sai ametisse nimetav asutus oma 15. juuni 2004. aasta otsuses esile tõsta, et
õigustalitus ei olnud nimetanud hageja nime nende ametnike nimekirjas, kes olid tema arvates kõlblikud saama lisaülesannete
eelispunkte. Ametisse nimetav asutus sai samuti märkida, et õigustalitus ei andnud eespool nimetatud tegevustest teada ka
karjääriarengu aruandes „lisaülesannete” jaoks ette nähtud rubriigis. Hageja kritiseerib seda väljajätmist, kuid see kriitika
ei ole vastuvõetav, kuna see seab kahtluse alla 2001.−2002. aasta karjääriarengu aruande, mida hageja ei vaidlustanud õigeaegselt.
Hageja väidab samuti, et ta nimetas kõnealuseid ülesandeid karjääriarengu aruande selles osas, mida ta pidi ise täitma. See
märkus aga ei ole määrav, sest hageja arvamus tema enda tegevuse kohta on enesestmõistetavalt subjektiivne.
Lõpuks ei saa nõustuda hageja nõudega, milles ta soovib, et komisjon esitaks Esimese Astme Kohtule lisaülesannete eelispunkte
saanud isikute anonüümse nimekirja, kus peaks lisaks olema märgitud, milliste tegevuste eest lisaülesannete eelispunkte anti,
ja selgitatud, miks leiti, et need tegevused ei olnud seotud asjassepuutuvate isikute tavaliste ametiülesannetega. Hageja
ei ole tõendanud, et tegevused, mille eest oleks tema väitel pidanud saama lisaülesannete eelispunkte, vastasid kõikidele
artikli 45 üldiste rakendussätete artikli 9 lõikes 2 sätestatud punktide andmise kriteeriumidele. Kui terviklikkuse huvides
oletada, et üks või teine ametnik sai ühe lisaülesannete eelispunkti nende tegevuste eest, millega olid täidetud artikli 45
üldiste rakendussätete artikli 9 lõikes 2 sätestatud kriteeriumid, ei tulene sellest sugugi, et otsus mitte anda hagejale
lisaülesannete eelispunkte on õigusvastane.
Järelikult ei ole artikli 45 üldiste rakendussätete artikli 9 rikkumisel põhinev väide põhjendatud.
Võimu kuritarvitamine
–       Poolte argumendid
Hageja leiab, et lisaülesannete eelispunktide andmine oli võimu kuritarvitamise tõttu ebaseaduslik. Ta väidab, et „koolitaja/lektori”
ülesandeid võeti arvesse vaid üksikjuhtudel ja suvapõhiselt, kuigi artikli 45 üldiste rakendussätete I lisa asetab need langevas
tähtsusejärjekorras kuuest kohast neljandale kohale. Ta märgib ka, et üldiste rakendussätete 2004. aasta redaktsioonis ei
ole neid esitatud, kuna „[oleks] raske tõmmata piiri lektori või koolitaja tegevuste ja ametniku tavapärase tegevuse vahele”.
Kostja sõnul näitavad tema vastused väite eelnevatele osadele, et hageja koolitaja/lektori tegevust võeti vajalikul määral
arvesse ja lisaülesannete eelispunkte anti vastavalt artikli 45 üldiste rakendussätete artiklis 9 sätestatud kriteeriumidele.
Pealegi, asjaolu, et alates 2004. aastast jäeti kõnealused tegevused selle kriteeriumi kohaldamise raskuste tõttu artikli 45
üldiste rakendussätete I lisast välja, ei tõenda võimu kuritarvitamise olemasolu.
–       Esimese Astme Kohtu hinnang
Esimese Astme Kohus tuletab meelde, et võimu kuritarvitamise mõistel on ühenduse õiguses kindel ulatus, mis viitab olukorrale,
kus haldusasutus kasutab oma pädevust muul eesmärgil kui sellel, milleks see on talle antud. Otsus on tehtud võimu kuritarvitades
vaid siis, kui objektiivsete, asjakohaste ja omavahel kooskõlas olevate andmete põhjal on see vastu võetud muude eesmärkide
saavutamiseks, kui need, millele otsuses viidati (Euroopa Kohtu 5. juuni 2003. aasta otsus kohtuasjas C‑121/01 P: O’Hannrachain
vs.
parlament, EKL 2003, lk 5539, punkt 46; Esimese Astme Kohtu 11. juuni 1996. aasta otsus kohtuasjas T‑118/95: Anacoreta Correia
vs.
komisjon, EKL AT 1996, lk I‑A‑283 ja II‑835, punkt 25, ja 14. oktoobri 2004. aasta otsus kohtuasjas T‑389/02: Sandini
vs.
Euroopa Kohus, EKL AT 2004, lk I‑A‑295 ja II‑1339, punkt 123).
Võimu kuritarvitamine on seega iseseisev tühistamise alus, mida ei saa tuletada artikli 45 üldiste rakendussätete artikli 9
ja I lisa väärast kohaldamisest. Peale selle näitas eeltoodud argumentide uurimine, et artikli 45 üldiste rakendussätete artiklit 9
kohaldati õigesti. Liiatigi asjaolu, et alates 2004. aastast jäeti koolitaja/lektori tegevus artikli 45 üldiste rakendussätete
I lisast välja, ei tõenda seda, et keeldumisel anda hagejale 2003. aasta edutamise käigus lisaülesannete eelispunkte oli varjatud
eesmärk, ega üldisemalt ka seda, et selle pealkirja all esitatud sätteid kohaldati tema suhtes valesti.
Seega on see argument põhjendamatu. Sama kehtib seega ka terve väite kohta, mis on esitatud otsuse vastu mitte anda hagejale
ühtki lisaülesannete eelispunkti.

Väide, mis on esitatud keeldumise vastu anda hagejale edutamiskomitee üleminekueelispunkte
Poolte argumendid
Hageja väidab, et A-kategooria ametnike edutamiskomitee otsus edutamiskomitee üleminekueelispunktide andmise kohta ei ole
põhjendatud. Põhjendatud ei ole ka ametisse nimetava asutuse otsus, mis puudutab hageja kaebust.
Komisjon vastab, et ettevalmistavat akti ei tule põhjendada ja et hageja kaebuse rahuldamata jätmise otsuses esitatud selgitused
on piisavad.
Esimese Astme Kohtu hinnang
Esimese Astme Kohus meenutab, et edutamiskomiteedel on üksnes pädevus teha ettepanekuid edutamiskomitee üleminekueelispunktide
andmise kohta (vt eespool punkt 84). Eespool punktis 143 ja sellele järgnevates punktides juba esitatud põhjustel ei ole neil
kohustust oma ettepanekuid põhjendada. Peale selle ei saa hageja heita ametisse nimetavale asutusele ette seda, et viimane
ei põhjendanud 15. juuni 2004. aasta otsuses oma keeldumist anda talle edutamiskomitee üleminekueelispunkte. Hageja ei väitnud
oma kaebuses, et neid punkte tuleks talle anda ja ta ei esitanud selle kohta ühtegi üksikasjalikku argumenti. Lisaks sellele
sisaldab ametisse nimetava asutuse otsus põhjendusi üleminekusätete rakendamise kohta. Peale selle oli Haldusteatajas nr 34‑2003
juba märgitud, et „edutamiskomiteed […] võivad teha ettepaneku anda maksimaalselt kaks punkti ametnikele, kelle olukord seda
õigustab” ja Haldusteatajas nr 82‑2003 on täpsustatud põhilised asjaolud, mille põhjal neid punkte anti.
Sellest tulenevalt on väide põhjendamatu.

Väide, mis on esitatud edutatud ametnike nimekirja vastu
Poolte argumendid
Sõltumatult ettevalmistavate aktide nõuetekohasust vaidlustavatest väidetest, mis võivad mõjutada edutatud ametnike nimekirja
õiguspärasust, kritiseerib hageja ka otseselt selle kehtivust. Ta väidab, et ametisse nimetav asutus ei võrrelnud edutamisotsuse
tegemisel kandidaatide teeneid ja kiitis vaid heaks edutamiskomisjoni koostatud teeneteloetelu.
Komisjoni väitel ei ole ametisse nimetaval asutusel keelatud järgida edutamiskomiteede esitatud ettepanekuid ja hageja ei
tõenda, et komisjon ei teostanud tegelikult oma kaalutluspädevust.
Esimese Astme Kohtu hinnang
Esimese Astme Kohus tuletab meelde, et kõnealune komitee võttis 13. novembril 2003 vastu artikli 45 üldiste rakendussätete
artiklis 10 sätestatud teeneteloetelu, võttes arvesse 7. juulil 2003 avaldatud loetelu ja tema ettepanekuid lisaülesannete
eelispunktide, edasikaebamise tulemusena antavate eelispunktide ja edutamiskomitee üleminekueelispunktide andmise kohta. Sama
aasta 20. novembril võttis ametisse nimetav asutus nende ettepanekutega kooskõlas vastu edutatud ametnike nimekirja. Nii teenetepunktide
kui ka eelispunktide andmise kriteeriumid kui ka artikli 43 üldiste rakendussätetega ja artikli 45 üldiste rakendussätetega
kehtestatud menetlused muudavad aga teenete hindamise objektiivseks ja vähendavad tegureid, mis ajendaksid ametisse nimetavat
asutust edutamiskomitee ettepanekutest kõrvale kalduma.
Igal juhul ei ole A‑kategooria ametnike edutamiskomitee ja ametisse nimetava asutuse vaheline üksmeel piisav tõend selle kohta,
et ametisse nimetav asutus ei teostanud tegelikult oma pädevust.
Järelikult on see väide põhjendamatu.
4.
Tühistamise ulatus
Esimese Astme Kohus sedastas, et väited, mis esitati otsuse vastu anda hagejale ainult üks peadirektoraadi eelispunkt (eespool
punkt 286 jj), olid põhjendatud. Niiviisi tuvastatud eeskirjade rikkumised mõjutavad otsust anda hagejale kokku vaid 20 edutamispunkti.
Tuleb aga uurida, kas need eeskirjade rikkumised mõjutavad ka 2003. aasta edutamise raames palgaastmele A4 edutatud ametnike
nimekirja ja igal juhul keeldumist kanda hageja nime nendesse nimekirjadesse.
Vastus sellele küsimusele sõltub sellest, kas nende meetmete tulemusena, mida komisjonil tuleb võtta eespool mainitud eeskirjade
rikkumiste lahendamiseks, võib hageja jõuda edutamiskünniseni, mis oli 2003. aastal Haldusteataja nr 69‑2003 kohaselt 31 punkti.
Käesolevas asjas sai hageja 16 teenetepunkti ja kolm peadirektoraadi üleminekueelispunkti. Ta võiks artikli 45 üldiste rakendussätete
artikli 6 lõike 4 punkti a alusel saada ka kuni kümme peadirektoraadi eelispunkti. Kolmandaks nähtub artikli 45 üldiste rakendussätete
seaduse artikli 13 lõikest 2, et ametisse nimetav asutus võib edasikaebuse alusel „täiendavalt (peadirektoraadi kvoodi väliselt)”
anda edasikaebuse tulemusena antavaid eelispunkte. Esimese Astme Kohtu küsimustele antud vastustes täpsustas komisjon, et
„selline edasikaebus on vastuvõetav […] isegi siis, kui asjassepuutuv peadirektoraat annab asjassepuutuvale ametnikule kümme
peadirektoraadi eelispunkti, st maksimaalse võimaliku punktide arvu”. Komisjon märkis veel, et edasikaebamise tulemusena antavaid
eelispunkte võib anda „piiramatult”. See tõlgendus on kooskõlas juhtiva rolliga, mille personalieeskirjade artikkel 45 annab
ametisse nimetavale asutusele selleks, et hinnata ametnike teeneid võimaliku edutamise eesmärgil. See seletab ka artikli 45
üldiste rakendussätete artikli 6 lõikes 1 ja Haldusteatajas nr 99/2002 ette nähtud keskmise piirhinde ja sellega seotud sanktsiooni
piiratud mõju asutuse kaalutluspädevusele (vt eespool punkt 168 jj).
Nendes tingimustes ei saa välistada, et hageja võiks jõuda ülalnimetatud edutamiskünniseni.
Järelikult tuleb tühistada 20. novembri 2003. aasta otsused, millega ametisse nimetav asutus esiteks kehtestas hagejale 2003. aasta
edutamise raames antud edutamispunktide kogusummaks 20 punkti ja teiseks keeldus kandmast teda palgaastmele A4 edutatud ametnike
nimekirja.
Hageja aga palub tühistada palgaastme A5 ametnike teeneteloetelu ja palgaastmele A4 edutatud ametnike nimekirja tervikuna.
Ta väidab, et vastupidiselt eelmisele süsteemile on 2003. aasta edutamise raames tehtud otsustel edutamispunktide kogumise
süsteemi tõttu jätkuv mõju ka pärast kõnealuse aasta edutamise lõppu. Ta väidab samuti, et õigusvastasuse väited, mis ta esitas
artikli 43 üldiste rakendussätete ja artikli 45 üldiste rakendussätete vastu, ettevalmistavate aktide puudumine ja teenete
võrdluse puudumine mõjutavad kogu menetlust ja kõiki sellega seotud ametnikke.
Ometigi nähtub eespool punktis 87 ja sellele järgnevates punktides esitatust, et artikli 45 üldiste rakendussätete artiklis 10
sätestatud teeneteloetelu on ettevalmistav akt, mida iseenesest ei saa tühistada.
Peale selle tuleneb Esimese Astme Kohtu poolt eespool punktides 125−256 läbi viidud analüüsist, et hageja taotlus, millega
ta palub edutatud ametnike nimekirja tervikuna tühistamist artikli 43 üldiste rakendussätete ja artikli 45 üldiste rakendussätete
õigusvastasuse või ettevalmistavate aktide puudumise tõttu, põhineb igal juhul ekslikul eeldusel, sest õigusvastasuse väited
ja kõnealune väide on põhjendamatud.
Lõpetuseks oleks terve 141-st ametnikust koosneva edutatud ametnike nimekirja tühistamine ülemäärane sanktsioon (vt selle
kohta Euroopa Kohtu 5. juuni 1980. aasta otsus kohtuasjas 24/79: Oberthür
vs.
komisjon, EKL 1980, lk 1743, punkt 13; Esimese Astme Kohtu 10. juuli 1992. aasta otsus kohtuasjas T‑68/91: Barbi
vs.
komisjon, EKL 1992, lk II‑2127, punkt 36; eespool punktis 220 viidatud otsus kohtuasjas Rasmussen
vs.
komisjon, punkt 52, ja 6. juuli 2004. aasta otsus kohtuasjas T‑281/01: Huygens
vs.
komisjon, EKL AT 2004, lk I‑A‑203 ja II‑903, punkt 141). Seda hinnangut ei lükka ümber asjaolu – mis on pealegi tavaline –,
et vaidlusaluse edutamise raames vastu võetud otsused ei kaota selle edutamise lõppedes oma mõju, kuna hageja võib tulevikus
asuda konkureerima ametnikega, kelle edutamist ei tühistatud.

Menetlust korraldavad meetmed
Hageja palub Esimese Astme Kohtul määrata mitmeid menetlust korraldavaid meetmeid.
Esiteks palub ta Esimese Astme Kohtul „nõuda kostjalt anonüümsete andmete esitamist, mis näitavad igale palgaastme A5 õigustalituse
ametnikule antud üleminekueelispunkte, teenetepunkte ja peadirektoraadi eelispunkte”. Esimese Astme Kohus leiab, et see meede
ei ole vajalik, arvestades eespool punktis 296 tuvastatud asjaolusid.
Teiseks palub hageja Esimese Astme Kohtul „nõuda, et kostja esitaks hagejale peadirektoraadi eelispunktide andmist puudutava
ettepaneku, mille oleks pidanud koostama Santaolalla Gadea – direktor, kellele hageja allub −, või kõik dokumendid, kus on
sellist ettepanekut mainitud”. Selle meetme määras Esimese Astme Kohus menetluse käigus.
Kolmandaks palus hageja Esimese Astme Kohtul „nõuda, et kostja esitaks anonüümse nimekirja koolitaja/lektori tegevuse eest
punkte saanud palgaastme A5 ametnikest, kus on märgitud, milliseid tegevusi teostati, ja selgitatud, mis osas need tegevused
erinevad nende ametnike institutsioonisisesest tegevusvaldkonnast”. Seda nõuet ei tule rahuldada eespool punktis 324 esitatud
põhjustel.

Kohtukulud
Kodukorra artikli 87 lõike 2 alusel on kohtuvaidluse kaotanud pool kohustatud hüvitama kohtukulud, kui vastaspool on seda
nõudnud. Kuna kostja on kohtuvaidluse kaotanud, tuleb temalt vastavalt hageja nõudele välja mõista kõik kohtukulud.
Esitatud põhjendustest lähtudes
ESIMESE ASTME KOHUS (viies koda laiendatud koosseisus)
otsustab:
1.
Tühistada komisjoni otsused, millega määratakse hagejale kokku 20 edutamispunkti ning keeldutakse teda kandmast 2003. aasta
edutamise raames palgaastmele A4 edutatud ametnike nimekirja
.
2.
Jätta hagi muus osas rahuldamata.
3.
Mõista kohtukulud välja komisjonilt.
Vilaras
Martins Ribeiro
Dehousse
Šváby

Jürimäe
Kuulutatud avalikul kohtuistungil 19. oktoobril 2006 Luxembourgis.
Kohtusekretär

Koja esimees
E. Coulon

M. Vilaras
Sisukord
Õiguslik raamistik
Asjaolud ja menetlus
Poolte nõuded
Vastuvõetavus
1.  Edutamissüsteem
2.  Edutamise käik
3.  Huve kahjustav akt
4.  Kaebuse esitamise tähtajad
Põhiküsimus
1.  Artikli 43 üldiste rakendussätete ja artikli 45 üldiste rakendussätete teatud sätete õigusvastasuse väited
Esimene õigusvastasuse väide, mis on esitatud artikli 43 üldiste rakendussätete artikli 2 ning artikli 45 üldiste rakendussätete
artiklite 3, 6, 7, 9, 10, 12 ja 13 vastu
Teenetepunktide määrava tähtsuse puudumine
–  Poolte argumendid
–  Esimese Astme Kohtu hinnang
Põhjenduse puudumine
–  Poolte argumendid
–  Esimese Astme Kohtu hinnang
Personalieeskirjade artikli 26 ja kaitseõiguse rikkumine artikli 45 üldiste rakendussätetega
–  Poolte argumendid
–  Esimese Astme Kohtu hinnang
Artikli 45 üldiste rakendussätete artiklil 13 põhinevate kaebuste tõhusus
–  Poolte argumendid
–  Esimese Astme Kohtu hinnang
Hea halduse põhimõtte ning õiguse erapooletule ja õiglasele kohtupidamisele rikkumine
Teine õigusvastasuse väide, mis on esitatud artikli 45 üldiste rakendussätete artiklite 6 ja 7 vastu koosmõjus Haldusteatajaga
nr 99-2002, mis kehtestavad keskmise piirhinde, piirates peadirektoraatide kaalutlusõigust
Poolte argumendid
Esimese Astme Kohtu hinnang
Kolmas õigusvastasuse väide, mis on esitatud artikli 45 üldiste rakendussätete artikli 12 vastu, mis annab hageja väitel ülemäärase
tähtsuse tööstaažile, on ebatäpne ning ei arvesta ametisse nimetava asutuse pädevust
Artikli 45 üldiste rakendussätete artikli 12 üleminekuline iseloom
–  Poolte argumendid
–  Esimese Astme Kohtu hinnang
Üleminekueelispunktidega tööstaažile väidetavalt antud määrav tähtsus
–  Poolte argumendid
–  Esimese Astme Kohtu hinnang
Edutamiskomiteede pädevuse puudumine edutamiskomitee üleminekueelispunktide andmiseks
–  Poolte argumendid
–  Esimese Astme Kohtu hinnang
Neljas õigusvastasuse väide, mis on esitatud artikli 45 üldiste rakendussätete artikli 9 ja I lisa punktide 1, 2, 3, 5 ja 6
vastu, mis põhjustavad hageja väitel teatud töösoorituste ülehindamist
Poolte argumendid
Esimese Astme Kohtu hinnang
Viies õigusvastasuse väide, mis on esitatud artikli 45 üldiste rakendussätete artikli 7 lõike 2 vastu, mis on hageja väitel
diskrimineeriv
Poolte argumendid
Esimese Astme Kohtu hinnang
2.  Väide, mis tugineb vaiet ning lisaülesannete eelispunktide, edutamiskomitee üleminekueelispunktide ja täiendavate erieelispunktide
andmist puudutavate otsuste puudumisel
3.  Artikli 45 üldiste rakendussätete rakendamise õigusvastasusel põhinevad väited
Väited, millega vaidlustatakse otsus anda hagejale ainult üks peadirektoraadi eelispunkt
Põhjendamiskohustuse rikkumine
–  Poolte argumendid
–  Esimese Astme Kohtu hinnang
Personalieeskirjade artikli 45, artikli 45 üldiste rakendussätete artiklite 6 ja 13 ning ametikohal edasijõudmise põhimõtte
rikkumine, ilmne kaalutlusviga ja võimu kuritarvitamine
–  Poolte argumendid
–  Esimese Astme Kohtu hinnang
Väide, mis vaidlustab selle otsuse õiguspärasuse, millega ei antud hagejale ühtegi edasikaebamise tulemusena antavat eelispunkti
Väide, mis on esitatud keeldumise vastu anda hagejale lisaülesannete eelispunkte
Edutamiskomitee soovituste põhjendamata jätmine
–  Poolte argumendid
–  Esimese Astme Kohtu hinnang
Väide, et ametisse nimetav asutus ei teostanud talle artikli 45 üldiste rakendussätete artikliga 9 antud pädevust.
–  Poolte argumendid
–  Esimese Astme Kohtu hinnang
Artikli 45 üldiste rakendussätete artikli 9 rikkumine ametisse nimetava asutuse poolt
–  Poolte argumendid
–  Esimese Astme Kohtu hinnang
Võimu kuritarvitamine
–  Poolte argumendid
–  Esimese Astme Kohtu hinnang
Väide, mis on esitatud keeldumise vastu anda hagejale edutamiskomitee üleminekueelispunkte
Poolte argumendid
Esimese Astme Kohtu hinnang
Väide, mis on esitatud edutatud ametnike nimekirja vastu
Poolte argumendid
Esimese Astme Kohtu hinnang
4.  Tühistamise ulatus
Menetlust korraldavad meetmed
Kohtukulud
*
Kohtumenetluse keel: prantsuse.