CELEX: 61990CJ0006
Irányelv átültetésének elmaradása
A tagállam felelőssége

1989. július 9‑i
és december 30‑i végzéseivel, amelyek 1990. január 8‑án,
illetve 15‑én érkeztek a Bírósághoz, a Pretura di Vicenza (a
C-6/90. sz. ügyben) és a Pretura di Bassano del Grappa (a
C-9/90. sz. ügyben) az EGK‑Szerződés 177. cikke alapján
előzetes döntéshozatal céljából az EGK‑Szerződés 189. cikke
harmadik bekezdése, valamint a munkáltató fizetésképtelensége esetén a
munkavállalók védelmére vonatkozó tagállami jogszabályok közelítéséről
szóló, 1980. október 20-i 80/987/EGK tanácsi irányelv (HL L 283., 23.
o.) értelmezésére vonatkozó kérdéseket terjesztett a Bíróság elé.
Ezek
a kérdések az Andrea Francovich és Danila Bonifaci és társai (a
továbbiakban: felperesek) és az Olasz Köztársaság közötti jogvitákban
merültek fel.
A
80/987 irányelv célja, hogy a munkavállalóknak közösségi jogi
minimumvédelmet biztosítson a munkáltató fizetésképtelensége esetére, a
tagállamokban hatályban lévő kedvezőbb rendelkezések sérelme nélkül.
Ennek érdekében speciális garanciákat ír elő a fennálló követelések
kifizetésének biztosítására.
A
11. cikk értelmében a tagállamok 1983. október 23-ig voltak kötelesek
az irányelvnek való megfeleléshez szükséges törvényi, rendeleti és
közigazgatási rendelkezéseket hatályba léptetni. Mivel az Olasz
Köztársaság nem tett eleget ennek a kötelezettségnek, a Bíróság a 22/87.
sz., Bizottság kontra Olaszország ügyben 1989. február 2-án hozott
ítéletében (EBHT 1989., 143. o.) megállapította a kötelezettségszegést.
A. Francovich,
a C-6/90. sz. ügy felperese, a „CDN Elettronica SnC” vállalkozásnál
dolgozott Vicenzában, és e címen csak szórványosan kapott bért. Pert
indított a Pretura di Vicenza előtt, amely az alperes vállalkozást
hozzávetőleg 6 millió LIT megfizetésére kötelezte. A végrehajtási
szakaszban a Tribunal de Vicenza mellett működő bírósági végrehajtó
sikertelen végrehajtásról állított ki jegyzőkönyvet. A. Francovich
ezután arra hivatkozott, hogy az olasz államtól a 80/987 irányelv által
meghatározott garanciákra, vagy másodlagosan kártalanításra jogosult.
A
C-9/90. sz. ügyben Danila Bonifaci és még további harminchárom
munkavállaló pert indított a Pretura di Bassano del Grappa előtt, azzal
az indokkal, hogy munkavállalóként dolgoztak a „Gaia Confezioni
Srl”-nél, amelyet 1985. április 5-én fizetésképtelenné nyilvánítottak.
Munkaviszonyuk megszűnésekor a felpereseknek több mint 253 millió LIT
összegű követelésük állt fenn, amely összeget egyébként a
fizetésképtelen vállalkozásnál tartozásként nyilvántartásba vettek. Több
mint öt évvel a fizetésképtelenség kimondása után még semmilyen
kifizetést nem kaptak, és a felszámoló tájékoztatása szerint a részükre
történő, akárcsak részleges kártérítés is teljesen valószínűtlen. Ennek
következtében indítottak a felperesek keresetet az Olasz Köztársaság
ellen, annak megállapítása érdekében, hogy tekintettel arra a
kötelezettségére, hogy a 80/987 irányelvet 1983. október 23-tól
alkalmazza, a legalább az utolsó három hónapra vonatkozó, bérhátralék
címén nekik járó tartozás megfizetésére, vagy, másodlagosan
kártalanításra köteles.
A
nemzeti bíróságok ebben az összefüggésben terjesztették elő a
Bírósághoz előzetes döntéshozatalra az alábbi, mindkét ügyben azonos
kérdéseket:
„1)      A
hatályos közösségi jog értelmében az a magánszemély, akit jogsérelem
ért amiatt, hogy az állam nem hajtotta végre a 80/987 irányelvet – mely
mulasztást a Bíróság ítélete megállapította –, olyan módon követelheti-e
ettől az államtól, hogy az tegyen eleget az irányelv kellően pontos és
feltétlen rendelkezéseinek hogy a mulasztó tagállammal szemben
közvetlenül hivatkozik a közösségi jogszabályokra avégett, hogy megkapja
azokat a garanciákat, amelyeket ennek az államnak kellett volna
nyújtania, és egyébként pedig kártérítést követelhet-e olyan
rendelkezések esetében, amelyekre ilyen közvetlen hatállyal nem bírnak?
2)      A
80/987 tanácsi irányelv 3. és 4. cikkének rendelkezéseit együttesen úgy
kell-e értelmezni, hogy abban az esetben, ha valamely állam nem élt
azzal a lehetőséggel, hogy a 4. cikkben említett korlátozásokat előírja,
ez az állam köteles a munkavállalók követeléseit a 3. cikk szerint
kifizetni?
3)      Amennyiben
a második kérdésre nemleges a válasz, a Bíróság állapítsa meg azt a
minimális garanciát, amit az államnak a 80/987 irányelv értelmében
biztosítania kell a jogosult munkavállalónak ahhoz, hogy az őt illető
díjazás kifizetése az irányelv teljesítésének legyen tekinthető.”
Az
alapeljárások tényállásának bővebb kifejtését, az eljárás lefolyását,
valamint a Bírósághoz benyújtott írásbeli észrevételeket a tárgyalásra
készített jelentés tartalmazza. Az ügy iratainak e részei a továbbiakban
csak a Bíróság érveléséhez szükséges mértékben kerülnek ismertetésre.
A
nemzeti bíróság által feltett első kérdés két problémát vet fel, ezeket
egymástól függetlenül érdemes megvizsgálni. A kérdések egyrészt a
munkavállalók jogait meghatározó irányelv rendelkezéseinek közvetlen
hatályára vonatkoznak, másrészt az állam felelősségének fennállására és
mértékére azon károk tekintetében, amelyek a közösségi jog által előírt
kötelezettségeinek megsértéséből származnak.

A munkavállalók jogait meghatározó irányelv rendelkezéseinek közvetlen hatályáról
A
nemzeti bíróság által feltett első kérdés első része arra keres
választ, hogy az irányelv munkavállalók jogait meghatározó
rendelkezéseit úgy kell-e értelmezni, hogy az érdekeltek az állammal
szemben érvényesíthetik ezeket a jogokat a nemzeti bíróságok előtt,
amennyiben a végrehajtási intézkedéseket határidőn belül nem hozták meg.
Az
állandó ítélkezési gyakorlat szerint az a tagállam, amely határidőn
belül nem hozza meg az irányelv által előírt végrehajtási
intézkedéseket, a magánszemélyekkel szemben nem hivatkozhat arra, hogy
saját maga nem tett eleget az irányelvből eredő kötelezettségeinek. Így
tehát minden olyan esetben, amikor egy irányelv rendelkezései tartalmi
szempontból feltétlenek és kellően pontosak, ezekre a rendelkezésekre
hivatkozni lehet az előírt határidőn belül meghozott végrehajtási
intézkedések hiányában minden olyan nemzeti rendelkezéssel szemben, ami
nem felel meg az irányelvnek, illetve akkor is, ha az irányelv
rendelkezései olyan természetűek, hogy a magánszemélyek részére az
állammal szemben érvényesíthető jogokat határoznak meg (a 8/81. sz.
Becker-ügyben 1982. január 19-én hozott ítélet [EBHT 1982., 53. o.] 24.
és 25. pontja).
Meg
kell tehát vizsgálni, hogy a 80/987 irányelvnek a munkavállalók jogait
meghatározó rendelkezései feltétlenek és kellően pontosak-e. Ennek a
vizsgálatnak három aspektusra kell kitérnie, nevezetesen meg kell
határozni a rendelkezések által meghatározott garancia
kedvezményezettjeit, e garancia tartalmát és végül a garancia
kötelezettjét. Ebből a szempontból felmerül a kérdés, hogy az államot
lehet-e a garancia kötelezettjének tekinteni azon az alapon, hogy nem
hozta meg az előírt határidőn belül az átültetéshez szükséges
intézkedéseket.
Először
is, ami a garancia kedvezményezettjeinek meghatározását illeti,
megállapítható, hogy az 1. cikk (1) bekezdésének értelmében az
irányelvet a munkaszerződésből vagy munkaviszonyból származó, a 2. cikk
(1) bekezdésének értelmében fizetésképtelen munkáltatókkal szembeni
munkavállalói követelések esetén kell alkalmazni, amely rendelkezés
pontosan meghatározza azokat a feltételeket, amelyek alapján egy
munkáltatót fizetésképtelennek kell tekinteni. A 2. cikk (2) bekezdése a
nemzeti jog hatáskörébe utalja a „munkavállaló” és a „munkáltató”
fogalmának meghatározását. Végül az 1. cikk (2) bekezdésének értelmében a
tagállamok ezen irányelv hatálya alól kivételes esetekben és bizonyos
feltételek mellett kizárhatják a munkavállalók bizonyos, az irányelv
mellékletében felsorolt kategóriáit.
Ezek
a rendelkezések kellően pontosak és feltétlenek ahhoz, hogy a nemzeti
bíróság el tudja dönteni, hogy egy személyt az irányelv
kedvezményezettjének kell-e tekinteni vagy nem. A bíróságnak csupán
ellenőriznie kell, egyrészt, hogy az érdekelt személy munkavállaló-e a
nemzeti jog alapján, valamint hogy a 1. cikk (2) bekezdése, és az ehhez
tartozó I. melléklet alapján nincs-e kizárva az irányelv hatálya alól (e
kizárás feltételeire vonatkozóan lásd a fent hivatkozott 22/87. sz.,
Bizottság kontra Olaszország ügyben 1989. február 2-án hozott ítélet
18–23. pontját, valamint a C-35/88. sz., Bizottság kontra Görögország
ügyben 1990. november 8-án hozott ítélet [EBHT 1990., I-3917. o.] 11–26.
pontját), másrészt, hogy fennáll-e az irányelv 2. cikkében
meghatározott fizetésképtelenség állapota.
Másrészt
a garancia tartalmára vonatkozóan az irányelv 3. cikke előírja, hogy
biztosítani kell a munkaszerződésből vagy munkaviszonyból származó olyan
fennálló követelések kifizetését, amelyek a tagállam által
meghatározott időpont előtti időszakból származnak, amely időpont
meghatározásában a tagállam három lehetőség közül választhat,
nevezetesen: a) az az időpont, amikor a munkáltató fizetésképtelensége
bekövetkezik; b) a felmondás időpontja, amikor az érintett
munkavállalónak a munkáltató fizetésképtelensége miatti elbocsátás során
mondanak fel; c) az az időpont, amikor a munkáltató fizetésképtelensége
bekövetkezik, illetve, amikor az érintett munkavállaló munkaszerződése
vagy munkaviszonya fizetésképtelenség miatt megszűnik.
E
döntéstől függően a tagállamnak a 4. cikk (1) és (2) bekezdése alapján
lehetősége van a fizetési kötelezettséget az említett cikkben
meghatározott, adott esetre alkalmazandó módszerrel kiszámítva három
hónapra vagy nyolc hétre korlátozni. Végül ugyanezen cikk (3) bekezdése
értelmében a tagállamok megállapíthatják a követelések teljesítését
biztosító kötelezettség felső határát, hogy elkerüljék olyan összegek
kifizetését, amelyek az irányelv szociális céljait túllépnék. Amikor e
lehetőséggel élnek, a tagállamoknak közölniük kell a Bizottsággal azokat
a módszereket, amelyek alapján ezt a felső határt meghatározták.
Egyébiránt a 10. cikk rögzíti, hogy az irányelv nem érinti a
tagállamoknak azt a lehetőségét, hogy megtegyék a visszaélések
elkerüléséhez szükséges intézkedéseket, és hogy bizonyos körülmények
esetén elutasítsák vagy csökkentsék a fizetési kötelezettséget.
Az
irányelv 3. cikke szerint így a tagállam megválaszthatja azt az
időpontot, amelytől kezdve a követelések kifizetésének garanciáját
biztosítani kell. Mindemellett, mint ahogy az implicit módon a Bíróság
ítélkezési gyakorlatából is következik (lásd a 71/85. sz. FNV-ügyben
1986. december 4-én hozott ítéletet [EBHT 1986., 3855. o.] és a 286/85.
sz., McDermot és Cotter ügyben 1987. március 23-án hozott ítélet [EBHT
1987., 1453. o.] 15. pontját), az a lehetőség, hogy egy tagállam
többféle eszköz közül is választhat annak érdekében, hogy elérje az
irányelv által előírt eredményt, nem zárja ki annak lehetőségét, hogy a
magánszemélyek a nemzeti bíróságokon olyan jogokat érvényesítsenek,
amelyeknek tartalma kizárólag az irányelv rendelkezései alapján is kellő
pontossággal meghatározhatóak.
Jelen
esetben az irányelv által megkívánt eredmény a munkáltató
fizetésképtelensége esetén a munkavállalók követelései kifizetésének
garanciája. Nem változtat az előírás pontos és feltétlen jellegén az,
hogy a 3. cikk és 4. cikk (1) és (2) bekezdése a tagállamok részére a
garancia meghatározásának módjára és összegének korlátozására nézve
bizonyos mozgásteret biztosít.
Mint
ahogy a Bizottság és a felperesek is kifejtették, meg lehet ugyanis
határozni az irányelv által előírt minimális garanciát annak az
időpontnak az alapulvételével, amely a garanciaintézetnek a legkisebb
terhet jelenti. Ez az időpont a munkáltató fizetésképtelenségének
bekövetkezése, tekintve, hogy a másik két időpont, nevezetesen a
munkavállalónak szóló felmondás közlése és a munkaszerződés vagy
munkaviszony megszűnése a 3. cikkben foglalt feltételek alapján
szükségszerűen később következik be, mint a fizetésképtelenség, és
ennélfogva hosszabb olyan időszakot jelent, amely alatt a követelések
kifizetését biztosítani kell.
Ami
a garancia korlátozásának a 4. cikk (2) bekezdésében említett
lehetőségét illeti, megállapítható, hogy ez a lehetőség nem zárja ki a
minimális garancia meghatározását. E cikk megfogalmazásából kiderül,
hogy tulajdonképpen a tagállamoknak lehetőségük van arra, hogy a
munkavállalóknak járó garanciák időtartamát a 3. cikkben meghatározott
időpontokat megelőző valamely időszakra korlátozzák. Ezek az időszakok a
3. cikkben említett három időpontra egyenként kerültek meghatározásra
olyan módon, hogy minden esetben meg lehet határozni, hogy a tagállam
mennyire csökkenthette volna le az irányelv által előírt garanciát az
általa választott időpont szerint, ha átültette volna az irányelvet.
Ami
a 4. cikk (3) bekezdésében foglalt lehetőséget, amely szerint a
tagállamok megállapíthatják a követelések teljesítését biztosító
kötelezettség felső határát annak érdekében, hogy elkerüljék olyan
összegek kifizetését, amelyek az irányelv szociális céljait túllépnék,
illetve a 10. cikket illeti, amely rögzíti, hogy az irányelv nem érinti a
tagállamoknak azt a lehetőségét, hogy megtegyék a visszaélések
elkerüléséhez szükséges intézkedéseket, megjegyzendő, hogy az a
tagállam, amely nem tett eleget valamely irányelv átültetésére vonatkozó
kötelezettségének, nem zárhatja ki az irányelv által keletkeztetett
jogokat azon lehetőség alapján, amellyel a kötelezettség összegét
korlátozhatná, amennyiben meghozta volna az irányelv végrehajtásához
szükséges intézkedéseket (hasonló lehetőségre az adóügyekben történő
visszaélés megelőzése kapcsán lásd a 8/81. sz. Becker-ügyben 1982.
január 19-én hozott ítélet [EBHT 1982., 53. o.] 34. pontját).
Meg
kell tehát állapítani, hogy a kötelezettség tartalmát illetően a
kérdéses rendelkezések feltétlenek és kellően pontosak.
Végül, a garancia kötelezettjére vonatkozóan az irányelv 5. cikke a következőket írja  elő:
„A
tagállamok meghatározzák a garanciaintézetek felépítésének,
finanszírozásának és működésének részletes szabályait, különös
tekintettel a következő alapelvekre:
a)      a
garanciaintézetek vagyona a munkáltató vállalati vagyonától elkülönül,
és úgy kell kezelni, hogy a fizetésképtelenség miatt folytatott
eljárásban ne legyen hozzáférhető;
b)      a
munkáltatók hozzájárulnak a finanszírozásához, kivéve, ha azt teljes
mértékben az állami hatóságok biztosítják.
c)      a
garanciaintézetek fizetési kötelezettségei függetlenek a
finanszírozáshoz történő hozzájárulás kötelezettségének teljesítésétől.”
Előadták,
hogy mivel az irányelv megadja a lehetőséget arra, hogy a
garanciaintézeteket teljes egészében az állami hatóságok finanszírozzák,
megengedhetetlen, hogy egy tagállam meghiúsíthassa az irányelv
érvényesülését arra hivatkozva, hogy a rá háruló pénzügyi terhek egy
részét vagy egészét átháríthatta volna másokra.
Ez
az érvelés elfogadhatatlan. Az irányelv szövegéből kiderül, hogy a
tagállam köteles a garanciához kapcsolódó teljes, megfelelő
intézményrendszer megszervezésére. Az 5. cikk értelmében a tagállam
széles döntési jogkörrel rendelkezik a garanciaintézetek felépítésének,
finanszírozásának és működésének területén. Ki kell emelni, hogy a
Bizottság által hivatkozott tény, miszerint az irányelv többek között
lehetővé teszi, hogy egy ilyen rendszert teljes egészében az állami
hatóságok finanszírozzanak, nem jelenti azt, hogy az államot lehetne a
követelések kötelezettjének tekinteni. A fizetési kötelezettség a
garanciaintézeteket terheli, és csak a garanciarendszer megszervezésére
vonatkozó hatáskörét gyakorolva dönthet úgy az állam, hogy a
garanciaintézeteket teljes egészében az állami hatóságok finanszírozzák.
Ebben az esetben az állam olyan kötelezettséget vállal, ami főszabály
szerint nem őt terheli.
Ebből
következik, hogy még ha az irányelv kérdéses rendelkezései kellően
pontosak és feltétlenek is a garancia kedvezményezettjeinek
meghatározása és a garancia tartalma szempontjából, ezek az elemek nem
elegendőek ahhoz, hogy a magánszemélyek a nemzeti bíróságokon ezekre a
rendelkezésekre hivatkozhassanak. Ugyanis ezek a rendelkezések egyrészt
nem határozzák meg pontosan a garancia kötelezettjét, másrészt az
államot nem lehet pusztán azért kötelezettnek tekinteni, mert nem hozta
meg határidőn belül az átültetéshez szükséges intézkedéseket.
Az
első kérdés első részére az tehát a válasz, hogy a 80/987 irányelvnek a
munkavállalók jogait meghatározó rendelkezéseit úgy kell értelmezni,
hogy az érdekeltek az állammal szemben nem érvényesíthetik ezeket a
jogokat a nemzeti bíróságok előtt, amennyiben a végrehajtási
intézkedéseket határidőn belül nem hozták meg.

Az államnak a közösségi jog által előírt kötelezettségei megsértéséből származó károk tekintetében fennálló felelősségéről
Az
első kérdés második részével a nemzeti bíróság arra szeretne választ
kapni, hogy egy tagállam köteles-e megtéríteni a 80/987 irányelv
átültetésének elmulasztása miatt a magánszemélyeket ért károkat.
A
nemzeti bíróság így az államnak a közösségi jog által előírt
kötelezettségei megsértéséből származó károk tekintetében fennálló
felelőssége meglétének és terjedelmének kérdését veti fel.
Ezt
a problémát a Szerződés általános rendszerének és alapelveinek fényében
kell megvizsgálni.

a)     Az állam felelősségének elvéről
Először
is emlékeztetni kell arra, hogy az EGK-Szerződés olyan sajátos
jogrendszert hozott létre, amely a tagállamok jogrendszerébe
illeszkedik, és kötelező bíróságaikra nézve, amelynek alanyai nemcsak a
tagállamok, hanem azok állampolgárai is, és a közösségi jog amellett,
hogy a magánszemélyekre kötelezettségeket állapít meg, arra is szolgál,
hogy számukra jogokat keletkeztessen, amelyek az őket megillető jogok
összességének részévé válnak; e jogok nemcsak akkor keletkeznek, amikor a
Szerződés ezeket kifejezetten előírja, hanem azokból a
kötelezettségekből eredően is, amelyeket a Szerződés egyértelműen rögzít
a magánszemélyek, a tagállamok és a közösségi intézmények számára (lásd
a 26/62. sz., Van Gend en Loos ügyben 1963. február 5-én hozott
ítéletet [EBHT 1963., 3. o.] és a 6/64. sz. Costa-ügyben 1964. július
15-én hozott ítéletet [EBHT 1964., 1141. o.]).
Emlékeztetni
kell arra is, hogy az állandó ítélkezési gyakorlatból következően a
hatáskörükön belül a közösségi jog rendelkezéseit alkalmazó nemzeti
bíróságok feladata az, hogy biztosítsák e normák teljes körű
hatályosulását, és védjék azokat a jogokat, amelyeket e normák a
magánszemélyekre ruháznak (lásd különösen a 106/77. sz.
Simmenthal-ügyben 1978. március 9-én hozott ítélet [EBHT 1978., 629. o.]
16. pontját és a C-213/89. sz. Factortame-ügyben 1990. június 19-én
hozott ítélet [EBHT 1990., I-2433. o.] 19. pontját).
Meg
kell állapítani, hogy a közösségi normák teljes érvényesülése
kérdésessé válna, és az általuk biztosított jogok védelme gyengülne, ha a
magánszemélyek nem juthatnának kártérítéshez abban az esetben, ha a
közösségi jog tagállamnak betudható megsértése következtében jogsérelem
éri őket.
A
tagállamot terhelő kártérítési kötelezettség lehetősége különösképpen
fontos akkor, amikor – mint a jelen esetben – a közösségi normák teljes
körű hatályosulása az állam valamely jogi aktusától függ, és ennek
következtében a magánszemélyek az adott aktus hiányában nem
érvényesíthetik a nemzeti bíróságok előtt a közösségi jog által elismert
jogaikat.
Ebből
következik, hogy az elv, mely szerint az állam felelős a közösségi jog
neki betudható megsértésével a magánszemélyeknek okozott károkért,
szerves része a Szerződés rendszerének.
A
tagállamoknak azt a kötelezettségét, hogy ezeket a károkat megtérítsék,
a Szerződés 5. cikke is megalapozza, amely szerint a tagállamok
kötelesek minden általános vagy különös intézkedést megtenni annak
érdekében, hogy biztosítsák a közösségi jog által előírt
kötelezettségeik végrehajtását. Márpedig e kötelezettségek közé tartozik
az is, hogy megszüntessék a közösségi jog megsértésének jogellenes
következményeit (lásd az ESZAK-Szerződés 86. cikkének hasonló
rendelkezésével kapcsolatban a 6/60. sz. Humblet-ügyben 1960. december
16-án hozott ítéletet [EBHT 1960., 1125. o.]).
Mindezekből
következik, hogy a közösségi jog előírja azt az elvet, mely szerint a
tagállamok kötelesek megtéríteni a magánszemélyeknek okozott azon
károkat, amelyek a közösségi jog nekik betudható megsértéséből
származnak.

b)     Az állam felelősségének feltételeiről
Bár
az állam felelősségét eszerint a közösségi jog írja elő, azok a
feltételek, amelyek teljesülése mellett ez kártérítéshez való jogot
keletkeztet, az okozott kárt előidéző közösségi jogsértés jellegétől
függnek.
Amikor,
akárcsak a jelen esetben, egy tagállam megsérti a Szerződés 189.
cikkének harmadik bekezdése alapján őt terhelő azon kötelezettséget,
hogy minden szükséges intézkedést megtegyen annak érdekében, hogy egy
irányelv által előírt eredményt elérjen, akkor e közösségi jogi norma
teljes érvényesülése három feltétel teljesülése esetén ír elő
kártérítéshez való jogot.
E
feltételek közül az első az, hogy az irányelv által előírt eredmény a
magánszemélyeket jogokkal ruházza fel. A második feltétel az, hogy e
jogok tartalmát az irányelv rendelkezései alapján meg lehessen
határozni. Végül a harmadik feltétel az, hogy okozati összefüggés legyen
a kötelezettség állam általi megsértése és a jogsérelmet szenvedett
személyek kára között.
Ezek
a feltételek elegendőek ahhoz, hogy a magánszemélyek számára
kártérítéshez való jogot keletkeztessenek, melynek közvetlen alapja a
közösségi jog.
E
fenntartással, az államnak a nemzeti jog felelősségi szabályainak
keretei között kell az okozott kár következményeit orvosolnia. Közösségi
jogszabályok hiányában ugyanis minden tagállam belső jogrendszerének
feladata kijelölni a hatáskörrel rendelkező bíróságot, és meghatározni a
bírósághoz fordulás azon eljárási szabályait, amelyek célja, hogy
biztosítsák azoknak a jogoknak a teljes körű védelmét, amelyeket a
közösségi jog szabályai a jogalanyoknak biztosítanak (lásd az alábbi
ítéleteket: a 60/75. sz. Russo-ügyben 1976. január 22-én hozott ítélet
[EBHT 1976., 45. o.], a 33/76. sz. Rewe-ügyben 1976. február 16-án
hozott ítélet [EBHT 1976., 1989. o.] és a 158/80. sz. Rewe-ügyben 1981.
július 7-én hozott ítélet [EBHT 1981., 1805. o.]).
Ezenkívül
meg kell jegyezni, hogy a károk megtérítésére vonatkozó, a különböző
nemzeti jogszabályok által meghatározott tartalmi és formai
követelmények nem lehetnek kedvezőtlenebbek, mint azok, amelyek a
hasonló jellegű, nemzeti jogon alapuló igényekre vonatkoznak, valamint
nem lehetnek olyanok, hogy gyakorlatilag lehetetlenné vagy túlzottan
nehézzé tegyék a kártérítés elérését (lásd a közösségi jog
rendelkezéseinek megsértésével beszedett adók visszafizetésének hasonló
esete vonatkozásában a 199/82. sz. San Giorgio-ügyben 1983. november
9-én hozott ítéletet [EBHT 1983., 3595. o.]).
Jelen
esetben a Bíróság ítéletben állapította meg, hogy a tagállam
megsértette a közösségi jogot azzal, hogy nem ültette át határidőn belül
a 80/987 irányelvet. Az ezen irányelv által előírt eredmény az, hogy a
munkavállalóknak biztosítva legyen a garancia a díjazásukkal kapcsolatos
követeléseik kifizetésére. Amint az az első kérdés első részének
vizsgálatából kiderül, e jog tartalma az irányelv rendelkezései alapján
meghatározható.
Ilyen
feltételek mellett az egyes tagállamok bíróságainak feladata, hogy a
nemzeti jog felelősségre vonatkozó szabályainak keretein belül
biztosítsák a munkavállalók jogát az irányelv átültetésének elmaradása
miatt őket ért károk megtérítésére.
A
nemzeti bíróságnak adott válasz tehát az, hogy az állam köteles
megtéríteni a magánszemélyeket ért azon károkat, amelyek a 80/987
irányelv átültetésének elmaradásából származnak.

A második és a harmadik kérdésről
Figyelemmel
az első előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésre adott
válaszra, a második és a harmadik kérdésről nem szükséges határozni.

A költségekről
A
Bíróság felé észrevétellel élő olasz, holland és német kormány, az
Egyesült Királyság Kormánya, valamint az Európai Közösségek Bizottsága
részéről felmerült költségek nem téríthetők meg. Mivel ez az eljárás az
alapeljárásban részt vevő felek számára a nemzeti bíróság előtt
folyamatban levő eljárás egy szakaszát képezi, ez a bíróság dönt a
költségekről.
A fenti indokok alapján
A BÍRÓSÁG
(a
C‑6/90. sz. ügyben) a Pretura di Vicenza és (a
C‑9/90. sz. ügyben) a Pretura di Bassano del Grappa
1989. július 9‑i és december 30‑i végzéseivel hozzá
intézett kérdésekre válaszolva a következőképpen határozott:
1)
A
munkáltató fizetésképtelensége esetén a munkavállalók védelmére
vonatkozó tagállami jogszabályok közelítéséről szóló,
1980. október 20‑i 80/987/EGK tanácsi irányelvnek a
munkavállalók jogait meghatározó rendelkezéseit úgy kell értelmezni,
hogy az érdekeltek az állammal szemben nem érvényesíthetik ezeket a
jogokat a nemzeti bíróságok előtt, amennyiben a végrehajtási
intézkedéseket határidőn belül nem hozták meg.
2)
A
tagállam köteles megtéríteni a magánszemélyeket ért azon károkat,
amelyek a 80/987/EGK irányelv átültetésének elmaradásából
származnak.
Due
Slynn
Joliet
Schockweiler
Grévisse
Kapteyn
Mancini
Moitinho de Almeida
Rodríguez Iglesias
Díez de Velasco

Zuleeg
Kihirdetve Luxembourgban, az 1991. november 19‑i nyilvános ülésen.
J.‑G. Giraud

O. Due
hivatalvezető

elnök
*
Az eljárás nyelve: olasz.