CELEX: 62004TJ0277
Közösségi védjegy
Felszólalási eljárás
A VITACOAT közösségi szóvédjegy bejelentése
A VITAKRAFT korábbi nemzeti szóvédjegyek
Viszonylagos kizáró ok
Összetéveszthetőség
A 40/94 EK rendelet 8. cikke (1) bekezdésének b) pontja

A jogvita előzményei
1996. március 21‑én a Vitacoat Ltd a közösségi védjegyről szóló, 1993. december 20‑i 40/94/EK módosított tanácsi rendelet
(HL 1994., L 11., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 17. fejezet, 1. kötet, 146. o.) alapján a VITACOAT szómegjelölés közösségi
védjegyként történő lajstromozását kérte a Belső Piaci Harmonizációs Hivatalnál (védjegyek és formatervezési minták) (OHIM).
A bejelentést a védjegyekkel ellátható áruk és szolgáltatások nemzetközi osztályozására vonatkozó, felülvizsgált és módosított,
1957. június 15‑i Nizzai Megállapodás szerinti 3., 5. és 21. osztályba tartozó árukkal kapcsolatban tették, az alábbi leírással:
–        3. osztály: „Samponok, szőrkondicionáló öblítők, szőr- és bőrápoló készítmények, dezodorok; valamennyi állatok számára”;
–        5. osztály: „Készítmények moly, bolha, tetű és egyéb paraziták irtására; valamennyi állatok számára”;
–        21. osztály: „Kefék és fésűk állatok számára”.
A védjegybejelentést a
Közösségi Védjegyértesítő
1998. május 11‑i, 34/1998. számában hirdették meg.
1998. május 25‑én a felperes felszólalást nyújtott be a bejelentett védjegy lajstromozásával szemben a VITAKRAFT szómegjelölésből
álló, Németországban az alábbi áruk vonatkozásában lajstromozott négy védjegy (a továbbiakban: korábbi védjegyek) alapján:
–        a 834 153. számon lajstromozott védjegy: „Üveg, porcelán és fajansz, főként madár-, kutya- és macskaetetők”;
–        a 950 955. számon lajstromozott védjegy: „Állat-gyógyszerészeti készítmények halak, kedvtelésből tartott és házi madarak számára,
a kizárólag gyógyszertárakban árusított készítmények kivételével”;
–        a 1 065 186. számon lajstromozott védjegy: „Egészségügyi készítmények, valamint test- és szépségápolási készítmények kedvtelésből
tartott állatok számára, samponok kedvtelésből tartott állatok számára;
–        a 39 615 031. számon lajstromozott védjegy: „Mosásra szolgáló anyagok, szappanok, test- és szépségápoló szerek, hajszeszek,
kártékony állatok irtására szolgáló készítmények, fésűk és kefék”.
A felszólaló felszólalását többek között a 40/94 rendelet 8. cikke (1) bekezdésének b) pontjára alapozta, és az a bejelentett
védjegy árujegyzékében szereplő valamennyi áru ellen irányult.
2000. február 11‑én a felszólalási osztály elutasította a felszólalást főként azon okból, hogy a korábbi védjegyek védjegyokiratainak
nincs meg a teljes fordítása. A felperes által benyújtott fellebbezés eredményeként az OHIM harmadik fellebbezési tanácsa
2001. június 19‑én e határozatot a korábbi védjegyekre vonatkozó részében megsemmisítette.
2001. szeptember 4‑én a Vitacoat tájékoztatta az OHIM-ot a védjegybejelentés Johnson’s Veterinary Products Ltd társaság részére
történő átruházásáról, amely átruházás 2001. október 29‑én került bevezetésre a
Közösségi Védjegylajstromba
.
2003. július 29‑én a felszólalási osztály a felszólalást, mint nem megalapozottat, újból elutasította.
2003. szeptember 24‑én a felperes fellebbezett a felszólalási osztály határozatával szemben.
2004. április 27‑i határozatával (a továbbiakban: megtámadott határozat) az OHIM első fellebbezési tanácsa elutasította a
fellebbezést. Lényegében úgy ítélte meg, hogy a szóban forgó áruk részben azonosak, részben pedig hasonlóak, ám a szóban forgó
megjelölések hangzásban és vizuálisan csupán a hasonlóság néhány elemét hordozzák. A fellebbezési tanács álláspontja szerint
ugyanis a „vita” szavak és a VITAKRAFT védjegyek mindössze csekély bennük rejlő megkülönböztető képességgel rendelkeznek a
834 153. számon lajstromozott német védjegy által megjelölteken, valamint a 39 615 031. számon lajstromozott védjegy által
megjelölt „fésűkön és keféken” kívüli áruk tekintetében. Megállapította továbbá, hogy a megjelölések fogalmi szinten különbözőek,
mivel a „Kraft” német szó jelentése „erő, hatalom”, ennélfogva erősíti a „vita” elem sugallta „vitalitás”-fogalmat (németül
„Vitalität”), míg a „vitacoat” szó nem rendelkezik olyan konkrét jelentéssel, amely független lenne attól a kérdéstől, hogy
a német fogyasztó tisztában van‑e az angol „coat” szó jelentésével. A fellebbezési tanács úgy vélte, hogy a felperes által
annak bizonyítása céljából benyújtott dokumentumok, miszerint a korábbi védjegyek a német piacon megszerzett ismertségüknél
fogva jelentős megkülönböztető képességgel rendelkeznek, nem bizonyítják kellő módon a korábbi védjegyek jó hírnevének meglétét
(l. az alábbi 24. és 25. pontokat). Álláspontja szerint, mivel a felperes nem tudta bizonyítani, hogy védjegyei ismertek a
német piacon, a szóban forgó védjegyek közötti hasonlóság nem elegendő ahhoz, hogy a 40/94 rendelet 8. cikke (1) bekezdésének
b) pontja értelmében összetéveszthetőséghez vezessen.

Az eljárás és a felek kérelmei
A keresetlevelet eredetileg német nyelven nyújtották be. Az angol az Elsőfokú Bíróság eljárási szabályzata 131. cikkének (2) bekezdése
értelmében, a beavatkozónak az Elsőfokú Bíróság Hivatalánál 2004. augusztus 11‑én emelt kifogása nyomán vált az eljárás nyelvévé.
A felperes számos, német nyelvű mellékletet csatolt keresetleveléhez. 2005. január 31‑én ezek egy részét rövidített változatra
cserélte.
Az eljárási szabályzat 131. cikkének (3) bekezdése értelmében az Elsőfokú Bíróság engedélyezte, hogy a felperes szóbeli előterjesztését
német nyelven tegye meg.
A felperes azt kéri, hogy az Elsőfokú Bíróság:
–        helyezze hatályon kívül a megtámadott határozatot;
–        az OHIM-ot kötelezze a költségek viselésére.
Az OHIM azt kéri, hogy az Elsőfokú Bíróság:
–        utasítsa el a keresetet;
–        a felperest kötelezze a költségek viselésére.
A beavatkozó azt kéri, hogy az Elsőfokú Bíróság:
–        utasítsa el a keresetet;
–        hagyja helyben a megtámadott határozatot;
–        a közösségi védjegybejelentést utalja vissza az OHIM elé, hogy az eljárhasson a lajtromozás ügyében;
–        a felperest kötelezze a beavatkozó részéről az Elsőfokú Bíróság, a fellebbezési tanács és a felszólalási osztály előtti eljárásokkal
kapcsolatban felmerült költségek viselésére.
A tárgyalás során a beavatkozó az Elsőfokú Bíróság kérdésére adott válaszában kifejtette, hogy második kérelme valójában keveredik
az elsővel. A harmadik kérelme pedig, álláspontja szerint annak biztosítására irányul, hogy az OHIM a kereset elutasításának
esetén ténylegesen folytassa le a bejelentett védjegy lajstromozási eljárását. A költségekkel kapcsolatban kijelentette, hogy
óvatosságból a negyedik kérelmet a lehető legtágabb értelemben fogalmazta.

Indokolás

A felperesnek a megtámadott határozat hatályon kívül helyezése iránti kérelméről
A felperes egyetlen, a 40/94 rendelet 8. cikke (1) bekezdésének b) pontja megsértéséből eredő jogalapra hivatkozik. Ez a jogalap
lényegében három részre bontható. Az elsővel a felperes arra hivatkozik, hogy a VITAKRAFT védjegyek és azok „vita” eleme a
német piacon megszerzett ismertségénél fogva jelentős megkülönböztető képességgel rendelkeznek. A jogalap második részével
a felperes felrója a fellebbezési tanácsnak, hogy a megjelölések hasonlóságának vizsgálata során hibát követett el, különösen
azért, mert nem azt állapította meg, hogy a „vita” szó alkotja a domináns elemet. Jogalapjának harmadik részével a felperes
bemutatja, hogy e két hiba, valamint annak következtében, hogy a szóban forgó áruk hasonlóságának mértékéről nem vett tudomást,
a fellebbezési tanács tévesen az összetéveszthetőség hiányát állapította meg, amely összetéveszthetőséget egyébként a német
bíróságok a jelen ügyhöz hasonló ügyekben rendszerint elismernek.
Általános észrevételek
A 40/94 rendelet 8. cikke (1) bekezdésének b) pontja értelmében a korábbi védjegy jogosultjának felszólalása alapján a megjelölés
nem részesülhet védjegyoltalomban, ha azt azon a területen, ahol a korábbi védjegy oltalom alatt áll, a fogyasztók összetéveszthetik
a korábbi védjeggyel való azonossága vagy hasonlósága, valamint az érintett áruk, illetve szolgáltatások azonossága vagy hasonlósága
miatt.
A Bíróság és az Elsőfokú Bíróság állandó ítélkezési gyakorlat szerint az áruk és szolgáltatások származásának tekintetében
az összetéveszthetőséget átfogóan kell értékelni annak alapján, hogy az érintett vásárlóközönség milyen képet alkot a megjelölésről
és a szóban forgó árukról vagy szolgáltatásokról, és figyelembe kell venni valamennyi, a jelen ügyre jellemző tényezőt, különösen
a megjelölések és a megjelölt áruk vagy szolgáltatások hasonlósága közötti kölcsönös függőséget (lásd az Elsőfokú Bíróság
T‑57/03. sz., SPAG kontra OHIM – Dann et Backer (HOOLIGAN) ügyben 2005. február 1‑jén hozott ítéletének [EBHT 2005., II‑287. o.]
51. pontját).
Jelen ügyben a felek egyetértenek abban, hogy, mivel a korábbi védjegyek Németországban állnak oltalom alatt, és az árukat
minden, kedvtelésből állatot tartó személynek szánják, a célközönséget az ilyen állatot tartó német átlagfogyasztók alkotják.
Ezen túl, amint az a megtámadott határozat 21­23. pontjaiból következik, a fellebbezési tanács megállapította, hogy a védjegybejelentéssel
érintett valamennyi áru azonos az 1 065 186. számon és 39 615 031. számon lajstromozott korábbi védjegyek által megjelölt
egyik vagy másik áruval. A fellebbezési tanács kijelentette továbbá a megtámadott határozat 24. pontjában, hogy a bejelentett
védjegy árujegyzékében szereplő áruk, valamint a 834 153. számon lajstromozott védjegy árujegyzékében szereplő áruk hasonlóak.
A felperes ezeket a megállapításokat nem vitatta.
A felperes egyetlen jogalapját ezen megállapítások fényében kell megvizsgálni.
A jogalap első, a korábbi védjegyek ismertségükből adódóan jelentős megkülönböztető képességének meglétéből eredő első jogalapról
–       A megtámadott határozat
A fellebbezési tanács előtt a felperes védjegyei ismertségének alátámasztása céljából az alábbi bizonyítékokat nyújtotta be:
–        a VITAKRAFT védjeggyel megjelölt áruk árlistája az 1994‑es évre;
–        a VITAKRAFT védjegyekre vonatkozó, 1997‑ben végzett piackutatás;
–        VITA védjegyre, illetve a vásárlóközönség által esetlegesen ezzel kapcsolatba hozott VITAKRAFT megjelölésre vonatkozó, 1992‑ben
végzett piackutatás.
A fellebbezési tanács az árlistát elvetette, mivel az elsősorban a szóban forgó ütköző védjegyekkel megjelölt áruktól különböző
árukra vonatkozik (a megtámadott határozat 29. pontja). Az 1997‑es piackutatással kapcsolatban a fellebbezési tanács úgy ítélte
meg, hogy az nem bír kellő bizonyító erővel, mivel a megkérdezett személyek nem spontán módon kapcsolták össze a VITAKRAFT
védjegyet és az általa megjelölt árukat, hanem a kérdőív hívta fel figyelmüket a szóban forgó megjelölésre és árukra (a megtámadott
határozat 30. pontja). Az 1992‑es piackutatásról a fellebbezési tanács úgy vélte, hogy meglehetősen csekély bizonyító erővel
bír, lévén nem a releváns időszakra vonatkozik. A fellebbezési tanács álláspontja szerint feltételezhető, legalábbis az ellenkező
bizonyításáig, hogy a piaci viszonyok jelentős mértékben megváltoznak négy év folyamán. A fellebbezési tanács hozzátette továbbá,
hogy e piackutatás nem a VITAKRAFT védjegyekre vonatkozik, kizárólag kedvtelésből állatokat tartó személyeket érint, e fogyasztók
figyelmét a szóban forgó áruk tekintetében a VITA védjegy irányába befolyásolták, és mindössze a megkérdezett személyek 20%‑a
azonosította a VITAKRAFT védjegyeket (a megtámadott ítélet 31. pontja).
–       A felek érvei
Mindenekelőtt, az 1994‑es árlistát illetően, a felperes hangsúlyozza, hogy ebben szerepelnek a korábbi védjegyekkel megjelölt
áruk is.
Továbbá, az 1997‑es piackutatás kapcsán a felperes lényegében bírálja, hogy a fellebbezési tanács nem fogadta el a megkérdezett
személyeknek a védjeggyel és a szóban forgó árukkal kapcsolatban nyújtott tájékoztatást. A felperes álláspontja szerint lehetetlen,
hogy az interjúk során a fogyasztókat ne tájékoztassák a piackutatásban érintett védjegyről. A tárgyalás során a felperes
ehhez még annyit tett hozzá, hogy mivel a „vita” szó gyakorta használatos eleme az emberi fogyasztásra szánt élelmiszereket
jelölő védjegyeknek, a korábbi védjegyekkel megjelölt áruk feltüntetése szükséges volt az emberi fogyasztásra szánt élelmiszerek
ágazatába tartozó védjegyekkel való összetévesztés kizárása végett.
Végül pedig, ami az 1992‑es piackutatást illeti, a felperes előadja mindenekelőtt, hogy a szóban forgó piac nem változik egy
viszonylag rövid, négyéves időszak folyamán, amit az 1997‑es piackutatás is bizonyít. A felperes ezt követően hangsúlyozza,
hogy az ezen vizsgálatot végző Allensbach közvélemény-kutató intézet komoly elismertségnek örvend. A piackutatás bizonyítja,
hogy a szóban forgó piac egy reprezentatív csoportja számára a „vita” szó alkotja a VITAKRAFT védjegyek domináns elemét, és
ezen vásárlóközönség a szóban forgó árukat megjelölő megjelölésben szereplő „vita” szót azonnal kapcsolatba hozza a felperes
korábbi védjegyeivel.
Az OHIM erre elöljáróban azt a választ adja, hogy az árlista, tartalmától függetlenül, önmagában még nem alkalmas annak bizonyítására,
hogy a korábbi védjegyek ismertek.
Az 1997‑es piackutatással kapcsolatban az OHIM úgy véli, hogy főszabályként a fogyasztók nem egy meghatározott márka felé
fordulnak, hanem spontán módon döntenek arról, hogy melyik terméket vásárolják meg. Következésképpen kizárólag a fogyasztó
egy, valamely védjegy meghatározott áruk vonatkozásában való ismereteire vonatkozó kérdésre adott spontán válasza szolgálhat
elegendő bizonyítékként az adott védjegy piacon való ismertségére. Jelen esetben egyrészt a fogyasztókat közvetlenül a VITAKRAFT
védjegyek felé irányították, másrészt az érintett áruk vonatkozásában a piackutatás kifejezetten általánosságokra szorítkozik.
Az OHIM a tárgyaláson ehhez még hozzátette, hogy a piackutatás bizonyítóerejét gyengíti továbbá az is, hogy a releváns időszakot
követő időszakra vonatkozik, és ennélfogva befolyásolhatták a védjegybejelentés benyújtását követően indított reklámkampányok.
Végezetül pedig, az 1992‑es piackutatással kapcsolatban az OHIM felhívja a figyelmet arra, hogy eszerint a megkérdezett személyek
70%‑a semmilyen kapcsolatba nem hozta a „vita” szót a korábbi védjegyekkel, noha a kérdések oly módon voltak megfogalmazva,
hogy a megkérdezett fogyasztókat egy meghatározott eredmény felé irányítsák.
A beavatkozó úgy véli, hogy az 1997‑es piackutatást el kell vetni, mivel a releváns időszakot követő időszakra vonatkozik,
az 1992‑es piackutatás pedig nem bír elég bizonyító erővel, lévén nem a korábbi védjegyekre, hanem a VITA megjelölésre vonatkozik.
A tárgyalás során a beavatkozó kifejtette, hogy az 1992‑ben megkérdezett személyeknek feltett kérdések a VITA és VITAKRAFT
megjelölések között legfeljebb bizonyos képzettársítást sugallhattak.
–       Az Elsőfokú Bíróság álláspontja
Amint az a 40/94 rendelet hetedik preambulumbekezdéséből következik, az összetéveszthetőség értékelése számos tényezőtől,
különösen az adott védjegy piaci ismertségétől függ. Mivel az összetéveszthetőség annál nagyobb, minél erőteljesebb a korábbi
védjegy megkülönböztető képessége, a jelentős, akár benne rejlő, akár a piacon való ismertségéből következő megkülönböztető
képességgel rendelkező védjegyek tehát szélesebb körű védelmet élveznek, mint a csekély megkülönböztető képességgel rendelkező
védjegyek (ennek megfelelően l. a Bíróság C‑251/95. sz., SABEL-ügyben 1997. november 11‑én hozott ítéletének [EBHT 1997.,
I‑6191. o.] 24. pontját; a C‑39/97. sz. Canon-ügyben 1998. szeptember 29‑én hozott ítéletének [EBHT 1998., I‑5507. o.] 18. pontját
és a C‑342/97. sz. Lloyd Schuhfabrik Meyer ügyben 1999. június 22‑én hozott ítélet [EBHT 1999., I‑3819. o.] 20. pontját).
A védjegy piacon való ismertségéből következő, átlagosnál nagyobb megkülönböztető képesség megléte szükségszerűen feltételezi,
hogy ezen védjegy legalább az érintett vásárlóközönség jelentős része előtt ismert, anélkül, hogy szükségszerűen jó hírnévnek
örvendene a 40/94 rendelet 8. cikkének (5) bekezdése értelmében. Általánosságban, például a közönség érintett területeken
való ismertségi szintjére vonatkozó meghatározott százalékértékekből kiindulva, nem lehet megállapítani, hogy a korábbi védjegy
a piacon való ismertségének köszönhetően jelentős megkülönböztető képességgel rendelkezik (lásd ennek megfelelően a Bíróság
C‑108/97. és C‑109/97. sz., Windsurfing Chiemsee ügyben 1999. május 4‑én hozott ítéletének [EBHT 1999., I‑2779. o.] 52. pontját
és a fent hivatkozott Lloyd Schuhfabrik Meyer ítélet 24. pontját). Ugyanakkor el kell ismerni, hogy egyfajta kölcsönös függőség
áll fenn aközött, hogy a közönség mennyire ismer egy védjegyet, illetve ezen védjegy megkülönböztető képessége között, vagyis
minél jobban ismeri a célközönség a védjegyet, annál erőteljesebb e védjegy megkülönböztető képessége.
Annak vizsgálata során, hogy egy védjegy a fogyasztók általi ismertségéből következően rendelkezik e megkülönböztető képességgel,
tekintetbe kell venni az ügy minden lényeges elemét, többek között a védjegy által elfoglalt piaci részesedést, az intenzitást,
a védjegy használatának földrajzi kiterjedését és tartamát, a vállalkozás által a védjegy reklámozása céljából megvalósított
beruházások jelentőségét, az érdekelt fogyasztók azon hányadát, amely a védjegy miatt úgy azonosítja az árukat és szolgáltatásokat,
mint amelyek egy meghatározott vállalkozástól származnak, továbbá a kereskedelmi és iparkamaráktól és egyéb szakmai szervezetektől
származó nyilatkozatokat (ennek megfelelően lásd a fent hivatkozott Windsurfing Chiemsee ítélet 51. pontját és a fent hivatkozott
Lloyd Schuhfabrik Meyer ítélet 23. pontját, illetve ilyen értelemben és ennek megfelelően a Bíróság C‑375/97. sz., General
Motors ügyben 1999. szeptember 14‑én hozott ítéletének [EBHT 1999., I‑5421. o.] 26. és 27. pontját).
Jelen ügyben a felperes három bizonyítékot nyújtott be korábbi védjegyei piacon való ismertségének alátámasztására: egy 1994‑es
árlistát, egy 1997‑es piackutatást és egy 1992‑es piackutatást (lásd a fenti 24. pontot).
Először is, az árlistával kapcsolatban emlékeztetni kell arra, hogy a bemutatott katalógusok nem bizonyítják sem annak tényét,
hogy e katalógusokat a vevőkör számára terjesztették, sem az esetleges terjesztésük jelentőségét, sem a védjegy által megjelölt
termékek tényleges eladásának mennyiségét (e tekintetben lásd az Elsőfokú Bíróság T‑356/02. sz., Vitakraft-Werke Wührmann
kontra OHIM – Krafft (VITAKRAFT) ügyben 2004. október 6‑án hozott ítéletének [EBHT 2004., II‑3445. o.] 34. pontját. E katalógusok
még kevésbé képesek a használat intenzitását bizonyítani. Ezen ítélkezési gyakorlat alkalmazható az árlistákra is, amelyek
funkciója hasonló egy katalóguséhoz. Következésképpen a felperes azon érvét, mely szerint a fellebbezési tanács tévedett volna
ezen árlista tartalma tekintetében, el kell vetni.
Másodsorban, az 1992‑ben és 1997‑ben végzett piackutatásokkal kapcsolatban mindenekelőtt meg kell említeni, hogy ahhoz, hogy
egy korábbi védjegy piacon való ismertségéből köszönhetően jelentős megkülönböztető képességgel rendelkezzen, a védjegybejelentés
benyújtásának időpontjában, vagy adott esetben az ezen bejelentés alátámasztásául hivatkozott elsőbbség időpontjában ismertnek
kell lennie a közönség körében (e tekintetben lásd az Elsőfokú Bíróság T‑8/03. sz. El Corte Inglés kontra OHIM – Pucci (EMILIO
PUCCI) ügyben 2004. december 13‑án hozott ítéletének [EBHT 2004., II‑4297. o.] 71‑73., a fellebbezés által nem érintett pontjait).
Ugyanakkor nem lehet már kiindulásképpen kizárni, hogy egy, az ezen időpontnál valamennyivel korábban vagy későbben végzett
piackutatás hasznos információkkal szolgálhat, szem előtt tartva ugyanakkor, hogy bizonyítóereje változhat annak függvényében,
hogy az érintett időszak mennyire áll közel a védjegybejelentés benyújtásának vagy az adott védjegy bejelentése elsőbbségének
időpontjához. Ezen túl bizonyítóereje függ a piackutatás készítése során alkalmazott módszertől.
Jelen esetben az 1997‑es piackutatás bizonyítóereje csekély, amint azt a fellebbezési tanács helyesen megállapítja, azon ténynél
fogva, hogy a megkérdezett személyek nem spontán módon válaszoltak, hiszen a felhasznált kérdőíveken fel voltak tüntetve a
szóban forgó megjelölések, továbbá az áruk. Ezt a megállapítást nem vonja kétségbe a felperes azon érve, mely szerint egyrészt
az érintett áruk pontos megjelölése szükséges volt annak érdekében, nehogy a közönség emberi fogyasztásra szánt élelmiszereket
jelölő védjegyeket jelöljön meg, másrészt egy olyan felmérés, amely az érintett védjegyről még csak említést sem tesz, csak
a nagy közismertségnek örvendő védjegyek (»berühmte Marken«) esetében vezet használható eredményhez (lásd a fenti 27. pontot).
Valójában lehetséges lett volna megjelölni, a VITAKRAFT védjegyek említése nélkül, a megkérdezett személyek számára a szóban
forgó árukat, vagy számukra mutatni egy olyan különféle védjegyeket tartalmazó listát, amelyben szerepel a szóban forgó korábbi
megjelölés is.
Ilyen körülmények között a fellebbezési tanács nem követett el jogi hibát, amikor úgy vélte, hogy az 1997‑es piackutatás önmagában
nem alkalmas a VITAKRAFT védjegyek közönség körében való ismertségének bizonyítására. Az Elsőfokú Bíróságnak tehát nem kell
állást foglalnia az OHIM és a beavatkozó kiegészítő érvével kapcsolatban, amely szerint a piackutatás bizonyítóerejét csökkenti
az a tény is, hogy a releváns időszakot követő időszakra vonatkozik.
Az 1992‑es piackutatást nem lehet azonnal elvetni pusztán azon oknál fogva, hogy elsősorban a VITA védjegyre, nem pedig a
VITAKRAFT védjegyekre vonatkozik, mivel a felperes azt kívánja bizonyítani, hogy a „vita” szó a korábbi védjegyek domináns
elemét alkotja, amennyiben a célközönség, a két védjegy ismertsége folytán, a „vita” szót azonnal kapcsolatba hozza a VITAKRAFT
védjegyekkel, amikor a piackutatás egy kérdése pontosan ezen esetleges kapcsolatra tér ki.
Ugyanakkor, amint azt a fellebbezési tanács helyesen megállapította, az 1992‑es piackutatás bizonyítóerejét csökkenti az a
tény, hogy mintegy négy évvel a szóban forgó védjegybejelentés benyújtásának időpontja előtt készült. Továbbá, a fellebbezési
tanácshoz csatlakozva, meg kell állapítani, hogy azon személyek százalékos aránya, akik a „vita” szót kapcsolatba hozzák a
korábbi védjegyekkel, nem kellően magas annak bizonyítására, hogy e védjegyek, vagy akár csak „vita” elemük, a fogyasztók
körében szerzett ismertségüknél fogva jelentős megkülönböztető képességgel rendelkeznének. Hiszen a kérdezőbiztosok által
feltett kérdés a fogyasztókat arra késztette, hogy a VITAKRAFT védjegyeket kapcsolatba hozzák valamennyi, a „vita” szót tartalmazó
megjelöléssel, mivel a „vita” szó mellett szereplő többi elem esetleges jelenléte nem jutott a megkérdezett fogyasztók eszébe.
Még ilyen körülmények között is csupán a megkérdezett, kedvtelésből állatot tartó személyek 33%‑a vélte úgy, hogy a „vita”
elemet tartalmazó valamennyi megjelölés ugyanazon vállalkozáshoz tartozik. Mindössze a megkérdezett, kedvtelésből állatot
tartó személyek 25%‑a társította a „vita” szóval a VITAKRAFT védjegyet vagy egy ilyen megnevezésű vállalkozást.
Továbbá, a fellebbezési tanács helyesen mutatta be, hogy a fogyasztókat tájékoztatták az érintett árukról (állatápolási készítmények),
valamint a szóban forgó védjegyekről (VITA és VITAKRAFT). Tekintettel arra, hogy a feltett kérdések alkalmasak voltak a fogyasztók
felperes számára kedvező irányba való vezetésére, a fellebbezési tanács helyesen vélte úgy, hogy az 1992‑es piackutatás nem
elegendő annak megállapításához, hogy korábbi védjegyek ismertek, és következésképpen azok, vagy „vita” elemük megkülönböztető
képessége jelentős.
Ezen okoknál fogva, mivel a felperes nem bizonyította kellőképpen, hogy a korábbi védjegyek a közönség körében szerzett ismertségüknél
fogva jelentős megkülönböztető képességgel rendelkeznek, az első jogalapot, mint nem megalapozottat, el kell utasítani.
A jogalap második, az ütköző megjelölések hasonlóságának hibás értékeléséből eredő részéről
–       A felek érvei
Az ütköző megjelölések összehasonlításával kapcsolatban a felperes először is vitatja, hogy a „vita” elem csekély benne rejlő
megkülönböztető képességgel rendelkezne, még abban az esetben is, ha a fellebbezési tanács megalapozottan vélte úgy, hogy
a célközönség ezzel a szóval a német „vital” (vitális) és „Vitalität” (vitalitás) szavakat hozza kapcsolatba. Egyrészt, noha
ezen „élet” jelentésű latin szót egy általános műveltségű kisebbség olykor „egy ember élete” (németül „Lebenslauf”) vonatkozásában
használja, ez a jelentés a német fogyasztók többsége számára nem ismert. Másrészt a felperes bemutatja, hogy ellentétben a
fellebbezési tanács álláspontjával, a német „vital” és „Vitalität” szavak nem leíró jellegűek a korábbi védjegyekkel megjelölt
áruk tekintetében. A felperes megjegyzi továbbá, hogy az OHIM már elismerte a „vita” szó megkülönböztető képességét, amikor
2002. július 15‑én meghirdette a korábbi védjegyekkel megjelöltekkel analóg árukat megjelölő VITA közösségi szóvédjegy bejelentését.
A felperes álláspontja szerint a korábbi védjegyek vásárlóközönség körében megszerzett ismertsége folytán a „vita” szó alkotja
azok domináns elemét.
A fentiektől függetlenül a felperes vitatja a megjelölések vizuális, fogalmi és hangzásbeli hasonlósága fellebbezési tanács
által végzett értékelését.
A felperes először is, a vizuális hasonlósággal kapcsolatban hangsúlyozza, hogy a fogyasztó nem fog a védjegy filológiai elemzésébe
bocsátkozni. Épp ellenkezőleg: mivel figyelmének szintje viszonylag alacsony a szóban forgó áruk kiválasztása során, a VITAKRAFT
és VITACOAT megjelölések első felének azonossága, valamint a második felükben szereplő „a” és „t” betűk azonossága a vásárlókat
az ütköző megjelölések összetévesztéséhez vezethetik. A felperes a tárgyaláson kiemelte azt a tényt, hogy a fogyasztó nagyobb
figyelmét fordít egy megjelölés elejére, mint végére.
Másodsorban, a fogalmi hasonlósággal kapcsolatban, a felperes álláspontja szerint a fellebbezési tanács hibát követett el,
amikor úgy vélte, hogy a fogyasztó egyáltalában nem társítja a „coat” szóval a német „vital” és „Vitalität” szavak által keltett
képzetet, függetlenül attól, hogy ismeri‑e vagy sem az angol szó jelentését. A felperes úgy véli, hogy sok német fogyasztó
előtt ismert, hogy a „coat” szó jelentése „Fell” (szőrzet) németül, így értik a bejelentett megjelölés leíró jellegét. Továbbá
az, hogy a célközönség érti a „coat” szót, nem vezet fogalmi különbséghez, épp ellenkezőleg: hangsúlyozza az ütköző védjegyek
közötti fogalmi hasonlóságot.
A tárgyaláson a felperes ehhez hozzátette, hogy az Elsőfokú Bíróság ítélkezési gyakorlata értelmében (a T‑292/01. sz. Phillips-Van
Heusen kontra OHIM – Pash Textilvertrieb und Einzelhandel (BASS) ügyben 2003. október 14‑én hozott ítélet [EBHT 2003., II‑4335. o.]
54. pontja; a T‑185/02. sz. Ruiz‑Picasso és társai kontra OHIM – DaimlerChrysler (PICARO) ügyben 2004. június 22‑én hozott
ítélet [EBHT 2004., II‑1739. o.] 56. pontja és a T‑336/03. sz. Éditions Albert René kontra OHIM – Orange (MOBILIX) ügyben
2005. október 27‑én hozott ítélet [EBHT 2005., II‑4667. o.] fellebbezéssel érintett 80. pontja), egy olyan fogalmi különbség,
amely képes nagyban ellensúlyozni az érintett megjelölések közötti vizuális és hangzásbeli hasonlóságot, akkor állhat fenn,
ha legalább az egyik megjelölés az érintett közönség észlelése szerint világos és határozott jelentéssel bír. A felperes álláspontja
szerint jelen ügyben nem ez az eset áll fenn, mivel a „vitakraft” és „vitacoat” szavaknak nincs konkrét jelentésük sem a német,
sem az angol nyelvben.
Harmadsorban pedig, a hangzásbeli hasonlóság vonatkozásában, a felperes egyrészt arra hivatkozik, hogy ezt nem képes ellensúlyozni
a megjelölések közötti állítólagos fogalmi különbség, amely jelen esetben nem létezik. Másrészt a fellebbezési tanács azon
megállapítása, mely szerint a korábbi védjegyek „r” és „f” betűinek jelenléte kizár bármiféle hangzásbeli hasonlóságot, sérti
azt az elvet, mely szerint az összetéveszthetőséget a megjelölések közötti hasonló, nem pedig különböző elemeinek függvényében
kell mérlegelni.
Az OHIM és a beavatkozó ellentmond a felperes érveinek.
–       Az Elsőfokú Bíróság álláspontja
Az állandó ítélkezési gyakorlat szerint az összetéveszthetőség átfogó mérlegelésénél az ütköző megjelölések vizuális, hangzásbeli
és fogalmi hasonlóságát illetően a megjelölések által keltett együttes benyomást kell alapul venni, különösen a megkülönböztető
és domináns jegyeik figyelembe vételével (l. a fent hivatkozott BASS-ítélet 47. pontját, valamint a hivatkozott ítélkezési
gyakorlatot).
Mindenekelőtt, ami a „vita” szó megkülönböztető képességének mértékét illeti, a kedvtelésből állatot tartó német átlagos fogyasztókból
álló célközönség a „vita” szót, amely mint ilyen a német nyelvben nem létezik, úgy fogja érteni, mint a „vital” (vitális)
és a „Vitalität” (vitalitás) szavak fogalomköréhez kapcsolódó szót. Noha egy latin eredetű szó kevésbé ismerős egy német nyelvű,
mint egy spanyol fogyasztó számára, a „vita” szó általánosságban különböző áruk vagy szolgáltatások széles körének tulajdonítható
pozitív minőséget idéz fel. A megjelölés előtagját alkotó „vita” szó az azt követő szóhoz, vagyis a német „Kraft” szónak (erő,
hatalom) a „vitalitás” képzetét kapcsolja. Ennélfogva azt a közönség jelen ügyben nem a korábbi megjelölés megkülönböztető
és domináns elemeként fogja érzékelni. Következésképpen el kell utasítani a felperes azon álláspontját, mely szerint a „vita”
szó jelentős benne rejlő megkülönböztető képességgel rendelkezik. Továbbá, amint az a fenti 33­44. pontokból is adódik, a
„vita” szó sem a fogyasztók körében, a korábbi védjegyekről szerzett ismertségénél fogva, sem pedig azon gazdasági kapcsolat
folytán, amellyel a célközönség e védjegyeket és a VITA védjegyek jogosultjait társítja, nem különösebben megkülönböztető
jellegű.
Az, hogy a VITA közösségi szóvédjegynek a korábbi védjegyekkel megjelölt árukkal analóg áruk tekintetében történő bejelentését
az OHIM meghirdette, ezen értékelést nem gyengíti. Hiszen nem annak megállapításáról van szó, hogy a megjelölés „nem rendelkezik
megkülönböztető képességgel”, vagy „tisztán leíró jellegű”, és ily módon, a 40/94 rendelet 7. cikke (1) bekezdésének b) vagy
c) pontja értelmében nem részesülhet védjegyoltalomban. Csupán azt kell meghatározni, hogy a „vita” szó a korábbi védjegyek
domináns elemét alkotja‑e, vagy sem.
Továbbá, a vizuális hasonlósággal kapcsolatban meg kell állapítani, hogy az ütköző megjelölések egyrészt a „vita” szóból,
másrészt a „kraft” vagy „coat” szavakból állnak. Tehát közös az első felük („vita”), valamint az utolsó betűjük („t”) és a
második részük közepén elhelyezkedő betű („a”). Ezek kívül a megjelölések hossza is közel azonos. Ezen hasonlósági elemek
ellenére a szavak második fele, vagyis a „kraft” és „coat” elemek különbségei eltérő összbenyomást eredményeznek. Következésképpen
a fellebbezési tanács helyesen állapította meg, hogy a vizuális összbenyomásban a különbségek hangsúlyosabbak a hasonló elemeknél.
Hangzásbeli szinten meg kell állapítani, hogy a „vitakraft” szó három szótagból áll („vi”, „ta” és „kraft”), melyekben „i‑a‑a”
magánhangzók követik egymást, és hangzásban az „r” és ”f” hangoknak van figyelemfelkeltő jellegük, lévén a „c” és „t” mássalhangzók
zöngétlenek és rövidek. A főhangsúly az első szótagra esik, a mellékhangsúly pedig az utolsóra. Ugyanakkor a bejelentett megjelölés
esetében meg kell jegyezni, hogy az angol szavak meglehetősen elterjedtek a németországi reklámokban, olyannyira, hogy sok
fogyasztó ismeri legalább az angol kiejtési szabályokat. Vagyis a „coat” szót egy magánhangzóval, a „co:t”-hoz hasonlatosan
fogják kiejteni. .Ugyanakkor, mivel a „vita” szó hasonlít a német „vital” és „Vitalität” szavakra, a fogyasztók azt nem fogják
a német kiejtés helyett („vi:ta”) angol kiejtéssel felváltani („vaita”). Tehát a bejelentett védjegy három szótagból áll,
melyekben „i‑a‑o” magánhangzók követik egymást, második felükben pedig csak a „c” és „t” mássalhangzó található, a hangsúly
pedig az első szótagra esik. A „vitakraft” és „vitacoat” szavak harmadik szótagjának kiejtése közötti különbség folytán meg
kell állapítani, a fellebbezési tanácshoz csatlakozva, hogy a hangzásbéli különbségek jelentősek.
Végezetül pedig, ami a fogalmi szintet illeti, a fellebbezési tanács helyesen állapította meg, hogy a korábbi védjegyeknek
a vitalitás fogalmához kapcsolódó „vita” szóval, valamint az „erő, hatalom” jelentésű német „kraft” szóval való képzettársítása
a fogyasztókört arra vezetné, hogy a „vitakraft” szót az egészség és vitalitás fokozásának vagy visszaállításának fogalmához
kössék, noha a szó ilyen formában nem létezik a német nyelvben. A bejelentett védjegyet illetően, a „coat” szónak nincs jelentése
a német nyelvben. Kevéssé valószínű, hogy a fogyasztók értenék az angol „coat” szót. Legfeljebb azt tudják, hogy a szó angolul
„kabátot” jelent. Még ha ismernék is a szó valamennyi jelentését, ez semmi esetre sem változtat azon, hogy e jelentések egyértelműen
különböznek a „Kraft” szó jelentésétől. Ezen túl, azáltal, hogy a fogyasztók esetleg értik a „coat” szó jelentését, még nem
fogják a „vita” szót a bejelentett védjegy domináns elemeként érzékelni, még kevésbé pedig a korábbi védjegyek domináns elemeként.
A fogalmi összbenyomást azon együttes alkotja, melyben a „vita” előtag az azt követő „coat” szót a „vitalitás” fogalomköréhez
kapcsolja, ily módon e két szó egy egységet alkot anélkül, hogy az egyiket a másikkal szemben dominánsnak lehetne tekinteni.
Következésképpen meg kell állapítani, hogy, főként a két megjelölés első négy betűjének azonossága folytán, fennáll egy csekély
vizuális hasonlóság, amelyet azonban jelentős mértékben gyengít az ütköző megjelölések második fele, vagyis a „kraft” és „coat”
szavak közötti különbség.
A két kezdőszótag („vi‑ta”) azonossága következtében ugyancsak fennáll csekély hangzásbeli hasonlóság is, amelyet jelentős
mértékben gyengít a „kraft” (amelyben az „a” magánhangzó, valamint az „r” és „f” mássalhangzók hangsúlyosak és a „coat” (amelyben
az „o” magánhangzó jelenléte a meghatározó) szavak közötti hangzásbeli különbség.
Végezetül, mivel a „Kraft” szónak pontos és a német fogyasztók számára azonnal érthető jelentése van, míg a „coat” számukra
nem hordoz jelentést, vagy legfeljebb felismerik, hogy egy, ettől eltérő jelentésű angol szóról van szó, meg kell állapítani,
hogy a megjelölések között erőteljes fogalmi különbség van. Egy ilyen fogalmi különbség képes nagyban ellensúlyozni az érintett
megjelölések közötti vizuális és hangzásbeli hasonlóságot (e tekintetben lásd a fent hivatkozott BASS-ítélet 54. pontját).
Az ütköző megjelölésekben jelen lévő „vita” előtag ezen értékelésen nem képes változtatni, mivel azt a közönség előtagként
érzékeli, vagyis a megjelölések által keltett összbenyomásban fogalmi szinten nagyrészt a megjelölések második fele a meghatározó.
Tekintettel az ütköző megjelölések közötti fogalmi különbségre, valamint a vizuális és hangzásbeli különbség elemeire, helyben
kell hagyni a fellebbezési tanács megállapítását, miszerint a megjelölések csupán csekély mértékben hasonlóak, lévén a köztük
fennálló fogalmi különbség képes nagyban ellensúlyozni a vizuális és hangzásbeli hasonlóságot.
A jogalap harmadik, az összetévesztés veszélyének fennállásából eredő részéről
–       A felek érvei
A felperes álláspontja szerint az összetéveszthetőség fellebbezési tanács által végzett értékelése az alábbi hibákban szenved.
Először is, a fellebbezési tanács nem vette tekintetbe a korábbi védjegyek piacon való ismertségükből adódó jelentős megkülönböztető
képességét. Másodsorban alábecsülte az ütköző megjelölések hasonlóságának mértékét. Harmadsorban a fellebbezési tanács nem
tulajdonított kellő jelentőséget a szóban forgó védjegyekkel megjelölt áruk azonosságának.
Végezetül pedig a felperes kijelenti, hogy a német bíróságok ehhez hasonló esetekben általában elismerték az összetévesztés
veszélyének fennállását, ami a keresetlevélhez csatolt bírósági határozatokból is kiderül.
Az OHIM és a beavatkozó ezen érvekkel szembehelyezkedik. Az OHIM úgy véli továbbá, hogy, mivel a német bírósági határozatokat
nem az OHIM előtti eljárás folyamán nyújtották be, ezen dokumentumokat elfogadhatatlanoknak kell nyilvánítani.
–       Az Elsőfokú Bíróság álláspontja
Elöljáróban meg kell állapítani, amint az a fenti 44. és 62. pontokból is következik, hogy a fellebbezési tanács nem követett
el hibát, amikor úgy vélte egyrészt, hogy a korábbi védjegyek nem rendelkeznek a fogyasztók körében való ismertségük folytán
jelentős megkülönböztető képességgel, másrészt, hogy az ütköző megjelölések csupán csekély mértékben hasonlóak.
Továbbá meg kell állapítani, hogy a fellebbezési tanács tekintetbe vette a szóban forgó védjegyek által megjelölt áruk nagy
részének azonosságát. Ugyanakkor úgy ítélte meg, hogy e megjelölések elegendő különbséget mutatnak, különösen fogalmi szinten,
ahhoz, hogy ki lehessen zárni az összetéveszthetőséget még azonos áruk esetén is. Az Elsőfokú Bíróság helyben hagyja ezt az
értékelést, még annak fényében is, hogy a szóban forgó áruk kiválasztása során a fogyasztók csekély mértékű körültekintést
tanúsítanak.
Végezetül pedig, a felperes által idézett német ítélkezési gyakorlattal kapcsolatban meg kell állapítani mindenekelőtt, hogy
a német bíróságok ítéleteire első ízben az Elsőfokú Bíróság előtt történt hivatkozás.
Az állandó ítélkezési gyakorlat szerint a 40/94. rendelet 63. cikke alapján az Elsőfokú Bíróság előtt indult eljárások célja
a fellebbezési tanács által hozott határozatok jogszerűségének a vizsgálata. Olyan tények, amelyekre anélkül hivatkoznak az
Elsőfokú Bíróság előtt, hogy azt korábban felhozták volna az OHIM előtti eljárás során, csak abban az esetben befolyásolhatják
a határozat jogszerűségét, ha ezen tényeket az OHIM-nak hivatalból figyelembe kellett volna vennie. A 74. cikk (1) bekezdésének
utolsó fordulatából – amely szerint a lajstromozás viszonylagos kizáró okaival összefüggő eljárásban az OHIM a vizsgálat során
a felek által előterjesztett tényálláshoz, bizonyítékokhoz és érvekhez, valamint a kérelem szerinti igényekhez kötve van –
következik, hogy az OHIM nem köteles hivatalból olyan tényeket figyelembe venni, amelyre a felek nem hivatkoztak az eljárás
során. Tehát az ilyen tények nem befolyásolhatják a fellebbezési tanács határozatának jogszerűségét (lásd az Elsőfokú Bíróság
T‑115/03. sz. Samar kontra OHIM – Grotto (GAS STATION) ügyben 2004. július 13‑án hozott ítéletének [EBHT 2004., II‑2939. o.]
13. pontját.
Ezt még annyival kell pontosítani, hogy sem a feleket, sem magát az Elsőfokú Bíróságot nem lehet akadályozni abban, hogy a
közösségi jog értelmezése során a közösségi, nemzeti vagy nemzetközi ítélkezési gyakorlatból merítsen. A nemzeti ítéletekre
történő hivatkozás ezen lehetőségére a fenti 70. pontban hivatkozott ítélkezési gyakorlat nem vonatkozik, mivel a fellebbezési
tanácsnak nem azt rója fel a felperes, hogy nem vett tekintetbe egy adott nemzeti ítéletben szereplő tényeket, hanem azt,
hogy megsértette a 40/94 rendelet egy rendelkezését, és ezen jogalap alátámasztására az ítélkezési gyakorlatra hivatkozik.
Jelen ügyben ugyanakkor meg kell állapítani, hogy a német bíróságok felperes által hivatkozott határozatai a megtámadott határozatot
nem képesek kétségbe vonni. Egyrészt nem alkalmasak arra, hogy megkérdőjelezzék a fellebbezési tanács ténymegállapításait,
másrészt, hogy bizonyítsák a korábbi védjegyek piacon való ismertségét vagy azt, hogy a német fogyasztó kapcsolatba hozza
a „vita” szót a felperes védjegyeivel, a fenti 70. pontban bemutatott okoknál fogva. Másrészt a felperes nem hivatkozott ezen
határozatokban szereplő olyan, meghatározott jogi érvre, amely lehetővé tenné, hogy a fenti 71. pontban bemutatott körülmények
között ebből induljon ki a Bíróság.
A fentiekből az következik, hogy a fellebbezési tanács nem követett el hibát az összetéveszthetőség átfogó értékelése során.
Következésképpen a jogalap harmadik része nem megalapozott. Ennélfogva a felperes egyetlen jogalapját, és ezzel a keresetet
is el kell utasítani.

A beavatkozó a bejelentett védjegy lajstromozása iránti kérelméről
A beavatkozó harmadik kérelmével kapcsolatban meg kell említeni, hogy a 40/94 rendelet 63. cikkének (6) bekezdése értelmében
az OHIM köteles megtenni a közösségi bíróság ítéletének végrehajtásához szükséges intézkedéseket. Ennélfogva az Elsőfokú Bíróság
nem utasíthatja az OHIM‑ot. Ez utóbbinak kötelessége ugyanis az Elsőfokú Bíróság ítéleteinek rendelkező részéből és indokolásából
levonni a következtetéseket (lásd az Elsőfokú Bíróság T‑163/98. sz. Procter & Gamble kontra OHIM (BABY-DRY) ügyben 1999. július
8‑án hozott ítéletének [EBHT 1999., II‑2383. o.] 53. pontját, a T‑331/99. sz., Mitsubishi HiTec Paper Bielefeld kontra OHIM
(Giroform) ügyben 2001. január 31‑én hozott ítéletének [EBHT 2001., II‑433. o.] 33. pontját; a T‑34/00. sz. Eurocool Logistik
kontra OHIM (EUROCOOL) ügyben 2002. február 27‑én hozott ítéletének [EBHT 2002., II‑683. o.] 12. pontját és a T‑388/00. sz.
Lernsysteme kontra OHIM – Educational Services (ELS) ügyben 2002. október 23‑án hozott ítéletének [EBHT 2002., II‑4301. o.]
19. pontját).
A beavatkozó azon kérelme, amely a lajstromozási eljárás OHIM részéről való lefolytatására irányul, végső soron olyan intézkedést
jelent, amely az ítélet végrehajtását vonja maga után, és a valóságban összekeveredik az első, a kereset elutasítására irányuló
kérelemmel. Amennyiben a beavatkozónak ezen túl szándékában állt, hogy azt kérje az Elsőfokú Bíróságtól, hogy csatlakozzon
az OHIM-hoz a bejelentett védjegy lajstromozása iránti eljárásban, ez a kérelem elfogadhatatlan a fenti pontban hivatkozott
ítélkezési gyakorlat értelmében.

A költségekről
Az eljárási szabályzat 87. cikkének 2. §‑a alapján az Elsőfokú Bíróság a pervesztes felet kötelezi a költségek viselésére,
ha a pernyertes fél ezt kérte. Az eljárási szabályzat 136. cikkének 2. §‑a alapján a feleknél a fellebbezési tanács előtti
eljárással kapcsolatban szükségszerűen felmerült költségeket megtérítendő költségeknek kell tekinteni. Ugyanezen rendelkezés
vonatkozik arra az esetre is, ha a fellebbezési tanács határozatát hatályon kívül helyezik az eljárás költségeire vonatkozó
rendelkezéssel együtt. Ugyanakkor ha a megtámadott határozatot nem helyezik hatályon kívül még részben sem, az OHIM előtti
eljárással kapcsolatban felmerült költségekről rendelkező rész érvényes marad, figyelemmel egy esetleges fellebbezésre.
Következésképpen a beavatkozó azon kérelmét, hogy az Elsőfokú Bíróság a felperest kötelezze a felszólalási osztály és a fellebbezési
tanács előtti eljárásokkal kapcsolatban felmerült költségek viselésére, el kell utasítani. Az Elsőfokú Bíróság előtti eljárással
kapcsolatban felmerült költségek viselésére, mivel a felperes pervesztes lett, az alperes és a beavatkozó kérelmének megfelelően
őt kell kötelezni.
A fenti indokok alapján,
AZ ELSŐFOKÚ BÍRÓSÁG (második tanács)
a következőképpen határozott:
1)
Az Elsőfokú Bíróság a keresetet elutasítja.
2)
Az Elsőfokú Bíróság a felperest kötelezi saját, illetve a Belső Piaci Harmonizációs Hivatal (védjegyek és formatervezési minták)
(OHIM), valamint a beavatkozó részéről az Elsőfokú Bíróság előtti eljárással kapcsolatban felmerült költségek viselésére.
Pirrung
Meij
Pelikánová
Kihirdetve Luxembourgban, a 2006. július 12‑i nyilvános ülésen.
E. Coulon

J. Pirrung
hivatalvezető

elnök
*
Az eljárás nyelve: angol.