CELEX: 62009CJ0338
Teenuste osutamise vabadus
Asutamisvabadus
Konkurentsieeskirjad
Kabotaaž
Siseriiklik reisijate liinivedu
Liiniveo käitamisloa taotlus
Kontsession
Luba
Tingimused
Riigi territooriumil asukoha või püsiva tegevuskoha nõue
Tulude vähenemine, mis kahjustab juba loa saanud liini käitamise kasumlikkust

Eelotsusetaotlus käsitleb asutamisvabadust, teenuste osutamise vabadust ja konkurentsi käsitlevate liidu asjassepuutuvate
õigusnormide tõlgendamist, mis kehtivad transpordisektoris.
See taotlus esitati Yellow Cab Verkehrsbetriebs GmbH (edaspidi „Yellow Cab”), asukoht München (Saksamaa), ja Landeshauptmann
von Wien’i (Viini liidumaa president) vahelises vaidluses seoses viidatud äriühingu taotlusega reisijate liiniveo käitamisloa
saamiseks Viini linnas (Austria).

Õiguslik raamistik

Liidu õigusnormid
Tuginedes EÜ artikli 71 lõike 1 punktile a, nüüd ELTL artikli 91 lõike 1 punkt a, mis andis Euroopa Liidu Nõukogule pädevuse
kehtestada selles sättes esitatud menetluse kohaselt ühised eeskirjad, mida kohaldatakse liikmesriigi territooriumile või
sealt välja kulgeva rahvusvahelise transpordi suhtes, samuti läbi ühe või mitme liikmesriigi territooriumi kulgeva rahvusvahelise
transpordi suhtes, võttis nõukogu 16. märtsil 1992 vastu määruse (EMÜ) nr 684/92 bussidega toimuva rahvusvahelise reisijateveo
ühiseeskirjade kohta (EÜT L 74, lk 1; ELT eriväljaanne 06/01, lk 306), mida muudeti nõukogu 11. detsembri 1997. aasta määrusega
(EÜ) nr 11/98 (EÜT 1998, L 4, lk 1; ELT eriväljaanne 06/03, lk 62; edaspidi „määrus nr 684/92”).
Määruse nr 684/92 artiklis 7 „Loa väljaandmise kord” on lõikes 4 sätestatud järgmist:
„Luba ei anta:
[…]
d)      kui ilmneb, et kõnealune vedu kahjustaks otseselt neid regulaarvedusid, milleks on luba juba antud, välja arvatud juhtudel,
kui kõnealuseid regulaarvedusid teeb ainult üks vedaja või vedajate kontsern;
e)      kui selgub, et taotluses käsitletud vedude eesmärgiks on teha asjaomastel marsruutidel ainult kõige tulutoovamaid vedusid;
[…]”
Tuginedes EÜ artikli 71 lõike 1 punktile b, nüüd ELTL artikli 91 lõike 1 punkt b, mis andis nõukogule pädevuse kehtestada
tingimused, mille kohaselt võivad liikmesriigis transporditeenuseid osutada mitteresidentidest vedajad, võttis nõukogu 11. detsembril
1997 vastu määruse (EÜ) nr 12/98, millega kehtestatakse tingimused, mille kohaselt mitteresidendist vedajad võivad osutada
liikmesriigis riigisisese reisijate autoveo teenuseid (EÜT 1998, L 4, lk 10); selle määruse artiklis 1 on sätestatud:
„Kõik rendi või tasu eest vedajad, kes osutavad riigisisese reisijate autoveo teenuseid ja kellel on […] määruse (EMÜ) nr
684/92 […] artiklis 3a ettenähtud ühenduse litsents, võivad vastavalt käesoleva määrusega kehtestatud tingimustele ning sõltumata
nende rahvusest või registrisse kantud asukohast osutada ajutisi riigisisese reisijate autoveo teenuseid rendi või tasu eest
mõnes teises liikmesriigis, edaspidi „vastuvõtvas liikmesriigis”, ilma et vastuvõtja neilt nõuaks, et nende registrisse kantud
asukoht või mõni muu asukoht asuks kõnealuses liikmesriigis.
Selliseid riigisiseseid veoteenuseid nimetatakse edaspidi „kabotaažiks”.”
Selle määruse artikkel 2 on sõnastatud järgmiselt:
„Käesolevas määruses kasutatakse järgmisi mõisteid:
1)      regulaarveod – reisijate vedu kindlate vaheaegade järel kindlaksmääratud marsruudil, kusjuures reisijad võetakse peale ja
lastakse välja eelnevalt kindlaksmääratud peatustes. Regulaarvedusid võivad kasutada kõik ja vajaduse korral võib sellega
kaasneda kohustuslik ettetellimine.
Regulaarveo olemust ei mõjuta asjaolu, et selle toimimistingimusi võib muuta;
2)      regulaarsed eriveod – ainult teatavate reisijaterühmade regulaarvedu, kõik muud reisijad välja arvatud, kindlate vaheaegade
järel kindlaksmääratud marsruudil, kusjuures reisijad võetakse peale ja lastakse välja eelnevalt kindlaksmääratud peatustes.
Erivedude alla kuuluvad:
a)      töötajate vedu kodust tööle ja tagasi;
b)      õpilaste ja üliõpilaste vedu õppeasutusse ja tagasi;
c)      sõdurite ja nende perekondade vedu kodust teenistuskohta ja tagasi.
Regulaarse eriveo olemust ei mõjuta asjaolu, et seda võib muuta vastavalt selle kasutajate vajadustele;
3)      juhuveod – veod, mis regulaarvedude, sealhulgas regulaarsete erivedude mõiste alla ei kuulu ja mille põhiline eripära on see,
et veetakse kliendi või vedaja enda algatusel komplekteeritud reisijaterühmi. Kõnealused veod jäävad ikkagi juhuvedudeks,
hoolimata sellest, et need toimuvad kindlate vaheaegade järel;
[…]”
Sama määruse artiklis 3 on sätestatud:
„Kabotaaž on lubatud järgmistel juhtudel:
1)      regulaarsed eriveod, kui korraldaja ja vedaja vahel on sõlmitud leping;
2)      juhuveod;
3)      regulaarveod, kui vedaja, kes ei ole vastuvõtva liikmesriigi resident, teeb neid määrusega (EMÜ) nr 684/92 ettenähtud rahvusvahelise
regulaarveo käigus.
Kabotaaži ei saa teostada eraldi kõnealusest rahvusvahelisest veost.
Käesoleva punkti reguleerimisalasse ei kuulu linna- ja linnalähiliinid.
„Linna- ja linnalähiliinid” on veoteenused, mis vastavad linnakeskuse või linnastu, samuti kõnealuse keskuse või linnastu
ja seda ümbritsevate piirkondade vahelise transpordi vajadustele.”
Euroopa Parlamendi ja nõukogu 21. oktoobri 2009. aasta määrus (EÜ) nr 1073/2009 rahvusvahelisele bussiteenuste turule juurdepääsu
käsitlevate ühiseeskirjade kohta ning millega muudetakse määrust (EÜ) nr 561/2006 (ELT L 300, lk 88) tunnistas alates 4. detsembrist
2011 kehtetuks määrused nr 684/92 ja nr 12/98. Seetõttu kehtivad määrused nr 684/92 ja nr 12/98
ratione temporis
põhikohtuasja asjaoludele.
Nõukogu 26. juuni 1969. aasta määruse (EMÜ) nr 1191/69 raudtee-, maantee- ja siseveetranspordis osutatavate avalike teenuste
kontseptsioonist tulenevaid kohustusi puudutavate liikmesriikidepoolsete meetmete kohta (EÜT L 156, lk 1; ELT eriväljaanne
07/01, lk 19), muudetud nõukogu 20. juuni 1991. aasta määrusega (EMÜ) nr 1893/91 (EÜT L 169, lk 1; ELT eriväljaanne 07/01,
lk 314; edaspidi „määrus nr 1191/69”), mis on
ratione temporis
kohaldatav põhikohtuasja asjaoludele, artikli 2 lõikes 1 on esitatud järgmine määratlus:
„Avaliku teenindamise kohustused – kohustused, mida kõnesolev vedaja kaubandushuvidest lähtudes endale ei võtaks või ei võtaks
samas ulatuses või samadel tingimustel.”
Euroopa Parlamendi ja nõukogu 23. oktoobri 2007. aasta määrus (EÜ) nr 1370/2007, mis käsitleb avaliku reisijateveoteenuse
osutamist raudteel ja maanteel ning millega tunnistatakse kehtetuks nõukogu määrused (EMÜ) nr 1191/69 ja (EMÜ) nr 1107/70
(ELT L 315, lk 1) tunnistas alates 3. detsembrist 2009 kehtetuks määruse nr 1191/69. Määruse nr 1370/2007 artikli 2 punktis e
on esitatud „avaliku teenindamise kohustuse” määratlus, mis vastab sisuliselt määruse nr 1191/69 artikli 2 lõike 1 määratlusele.

Siseriiklik õigus
Kraftfahrliniengesetz’i (Austria seadus reisijate liiniveo kohta,
Bundesgesetzblatt I
, edaspidi „BGBl I, 203/1999) – versioonis, mis kehtis põhikohtuasja asjaolude toimumise ajal (BGBl I, 153/2006, edaspidi
„KflG”) – artikkel 1 „Mõisted, sisu ja lubade ulatus” sätestab:
„1.      Liinivedu on sõitjate veoga tegeleva veoettevõtja poolt sõidukitega teostatav sõitjatevedu kindlate vaheaegade järel kindlaksmääratud
marsruudil, kusjuures sõitjad võetakse peale ja pannakse maha varem kindlaksmääratud peatustes. Olenemata võimalikust reserveerimiskohustusest,
on juurdepääs liiniveole igaühel.
[...]
3.      Siseriiklikuks ja piiriüleseks liiniveoks on vajalik lõikes 1 sätestatud kontsessioon; piiriüleseks liiniveoks, mille lõpp-peatused
asuvad […] liikmesriikide või Euroopa majanduspiirkonna lepingu osalisriikide või Šveitsi […] territooriumil, on vajalik sellega
võrdsustatud luba.”
KflG § 2 „Kohustus esitada kontsessiooni- ja loataotlus, kontsessioonitaotluse sisu” näeb ette, et kontsessiooni või loa saamiseks
peab veoettevõtja esitama taotluse vahetult pädevale ametiasutusele, ning täpsustab, mis andmeid see taotlus peab sisaldama;
eelkõige taotluse esitaja isiku ja tema tegevuskoha, tema usaldusväärsuse, tehnilise pädevuse, finantsilise suutlikkuse, taotletud
liini marsruudi, kontsessiooni soovitud kestuse, tulevaste piletihindade ja kasutatavate sõidukite kohta.
Selle seaduse § 3 „Järelevalveasutused” lõikes 1 on sätestatud, et Landeshauptmann’il (liidumaa president) on pädevus anda
selle seaduse §‑s 1 sätestatud kontsessioon.
Viidatud seaduse § 7 „Loa andmise tingimused ja välistamise alused” lõikes 1 on sätestatud:
„Kontsessioon tuleb anda, kui
1)      kontsessiooni taotleja või vajaduse korral § 10 lõikes 5 sätestatud käitise juht on usaldusväärne ja kutsealaselt sobiv ning
lisaks sellele on kontsessiooni taotlejal asjaomane finantsiline suutlikkus;
2)      füüsilisest isikust kontsessiooni taotleja on Austria kodanik ja ettevõtja (§ 1 lõike 2 punkt 2) asukoht on Austrias. […]
liikmesriikide või Euroopa Majanduspiirkonna lepingu muu osalisriigi kodanikud või nimetatud riikide ettevõtjad, kelle asukoht
või püsiv tegevuskoht on Austrias, on võrdsustatud Austria kodanikest kontsessiooni taotlejatega;
3)      liini käitamise viis tagab vaatluse all oleva veonõudluse otstarbeka ning majandusliku rahuldamise ja
4)      kontsessiooni andmine ei ole ka muul viisil vastuolus avaliku huviga. Nimetatud välistamise alusega on tegemist eeskätt juhul,
kui
[…]
b)      taotletav liinivedu ohustab nende veoettevõtjate veoülesannete täitmist, kelle veopiirkonda (§ 14 lõiked 1–3) taotletav liin
osaliselt või täielikult kuulub, või
c)      taotletav liinivedu ennetab üldsuse vajadusele rohkem vastava veo korraldamist ettevõtja poolt, kelle veopiirkonda (§ 14 lõige 4)
taotletav liin osaliselt või täielikult kuulub ning kes parandab veoteenust järelevalveasutuse poolt määratud mõistliku kuni
kuuekuulise tähtaja jooksul.”
KflG § 14 „Veopiirkond” on sõnastatud järgmiselt:
„1.      Paragrahvi 7 lõike 1 punkti 4 alapunktis b sätestatud veopiirkond laieneb sel määral, mil määral võib taotletud liin seada
ohtu juba kontsessiooni saanud liiniveo.
2.      Veoülesannete täitmise ohustamisega on tegemist siis, kui veoettevõtjat avaliku veo teostamisel oluliselt kahjustatakse; see
on nii juhul, kui ettevõtjal jääb ohustatud liini osas saamata tulu määral, mis seab kasumliku käitamise reaalselt kahtluse
alla.
3.      Kui veoettevõtja teatab, et uue kontsessiooni andmise või olemasoleva kontsessiooni marsruudi muutmise tõttu jääb tema tulu
saamata määral, mis seab kasumliku käitamise reaalselt kahtluse alla, peab ta järelevalveasutusele edastama andmed, mis on
osaliselt teada vaid temale ja mis võimaldavad sellel ametiasutusel hinnata tulu vähenemise mõju kõnealuse liini kasumlikkusele.
4.      Paragrahvi 7 lõike 1 punkti 4 alapunktis c sätestatud veopiirkonna all tuleb mõista piirkonda, mille veovajaduse rahuldab
juba olemasolev liin.”

Põhikohtuasi ja eelotsuse küsimused
Yellow Cab esitas 25. jaanuaril 2008 taotluse Landeshauptmann von Wien’ile KflG alusel loa saamiseks, et käitada bussiliini
kindlaksmääratud marsruudil, mis hõlmas üksnes Viini omavalitsuse territooriumi.
Kõnealune marsruut on 17. mai 2005. aasta kontsessiooniotsuse alusel ühe teise äriühingu poolt teostatud liiniveoga peaaegu
täies ulatuses kaetud.
Pädev haldusasutus jättis Yellow Cab’i taotluse rahuldamata, tuginedes sisuliselt järgmistele alustele. Esiteks on Yellow
Cab asutatud teises liikmesriigis ning tal ei ole Austrias ei asukohta ega püsivat tegevuskohta, mille tõttu rikub ta KflG
§ 7 lõike 1 punkti 2. Teiseks konsulteeriti KflG § 7 lõike 1 punkti 4 alapunkti b alusel veoettevõtjaga, kes praegu käitab
bussiliini samal marsruudil kui see, mida puudutab Yellow Cab’i taotlus, ning ilmnes, et taotletud kontsessiooni andmise korral
ei oleks seda liinivedu enam võimalik majanduslikult järjepidevalt teostada.
Yellow Cab esitas vaide Unabhängiger Verwaltungssenat Wien’ile, kes kahtleb, kas käsitletud siseriiklikud õigusnormid on kooskõlas
EÜ asutamislepingu asutamisvabadust, teenuse osutamise vabadust ja konkurentsi puudutavate eeskirjadega.
See organ märgib sisuliselt, et kohustus omada Austrias asukohta või püsivat tegevuskohta, et saada kontsessiooni regulaarse
liiniveo korraldamiseks, on takistus üksnes taotlejatele, kes ei ole pärit Austriast, kuna Austria taotlejad – füüsilised
või juriidilised isikud – on põhimõtteliselt juba Austria territooriumil asutatud. Kuigi regulaarne liinivedu vastab avalikule
huvile, kahtleb eelotsusetaotluse esitanud kohus, kas tõesti tuleb nõustuda vajadusega piirata asutamisvabadust ja teenuste
osutamise vabadust sellises ulatuses.
Mis puudutab majanduslikust vaatenurgast tingimust, et olemasolevat kontsessiooni hõlmav uus liinivedu ei tohi eelmisega kattuda,
siis leiab eelotsustaotluse esitanud kohus, et vastav siseriikliku õiguse säte kaitseb konkurentsi eest eelkõige neid ettevõtjaid,
kes juhivad neile kontsessiooniga antud liine halvasti ja mittekasumlikult. Eelotsusetaotluse esitanud kohus märgib, et käesolevas
asjas nägi taotluse esitanud ettevõtja faktiliselt sama liiniveo puhul ette tunduvalt madalama piletihinna võrreldes juba
kontsessiooni omava ettevõtja piletihinnaga.
Lõpuks märgib eelotsusetaotluse esitanud kohus, et kuigi asutamislepingu konkurentsisätted käsitlevad eelkõige ettevõtjate
käitumist, on siiski ka liikmesriikidel kohustus hoiduda meetmetest, mis võivad võtta ettevõtjatele kohaldatavatelt konkurentsieeskirjadelt
kasuliku mõju. Põhikohtuasjas käsitletud siseriiklike õigusnormidega takistatakse ettevõtjal, kes on suuteline pakkuma soodsamate
hindadega regulaarset liinivedu, turule siseneda, kuigi nõuetekohaselt toimiv ja soodsate hindadega liinivedude süsteem vastaks
märkimisväärsele avalikule huvile.
Neid kaalutlusi arvestades otsustas Unabhängiger Verwaltungssenat Wien menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised
eelotsuse küsimused:
„1.      Kas asutamis‑ ja teenuste osutamise vabadusega [ELTL artikli 49 ja järgmiste artiklite ning ELTL artikli 56 ja järgmiste artiklite]
tähenduses ning ühenduse konkurentsiõigusega [ELTL artikli 101] ja järgmiste artiklite tähenduses on kooskõlas, et siseriiklik
õigusnorm kehtestab liiniveo käitamise loa andmiseks ja seega avaliku, laialdast kasutust leidva, vastavalt sõiduplaanile
korrapäraselt kindlaksmääratud peatusi läbiva liiklusvahendi käitamise loa andmiseks tingimuse,
a)      et taotlust esitava […] ettevõtja asukoht või tegevuskoht peab juba enne liiniveo alustamist ning eelkõige kontsessiooni andmise
ajaks olema luba andva asutuse asukohariigis;
b)      et taotlust esitava […] ettevõtja asukoht või tegevuskoht peab hiljemalt alates liiniveo alustamisest olema luba andva asutuse
asukohariigis?
2.      Kas asutamis- ja teenuste osutamise vabadusega [ELTL artikli 49 ja järgmiste artiklite ning ELTL artikli 56 ja järgmiste artiklite]
tähenduses ning ühenduse konkurentsiõigusega [ELTL artikli 101] ja järgmiste artiklite tähenduses on kooskõlas, et siseriikliku
õigusnormi kohaselt liiniveo käitamise loa ja seega avaliku, laialdast kasutust leidva, vastavalt sõiduplaanile korrapäraselt
kindlaksmääratud peatusi läbiva liiklusvahendi käitamise loa andmisest tuleb keelduda juhul, kui taotletava liiniveo alustamise
korral väheneb tulu, mida osaliselt või täielikult samal marsruudil sõitev konkureeriv ettevõtja liiniveost saab, sellisel
määral, et nimetatud konkureerival ettevõtjal pole liiniveo jätkamine kõnealusel marsruudil turumajanduslikust aspektist enam
kasumlik?”

Eelotsuse küsimused

Esialgsed kaalutlused
Kõigepealt tuleb märkida, et nende kahe küsimusega peab eelotsusetaotluse esitanud kohus silmas eelkõige liidu konkurentsiõigust,
mis on esitatud ELTL artiklis 101 ja järgmistes artiklites.
Sellega seoses tuleb meenutada, et on küll tõsi, et ELTL artiklid 101 ja 102 käsitlevad üksnes ettevõtjate käitumist, mitte
liikmesriikide seadusandlikke või haldusmeetmeid, kuid koosmõjus EL artikli 4 lõikega 3, mis loob liikmesriikide koostöökohustuse,
panevad nimetatud artiklid liikmesriikidele siiski kohustuse hoiduda võtmast või jõus hoidmast meetmeid, k.a seadusandlikke
või haldusmeetmeid, mis võiksid välistada ettevõtjatele kohaldatavate konkurentsieeskirjade kasuliku mõju (vt 9. septembri
2003. aasta otsus kohtuasjas C‑198/01: CIF, EKL 2003, lk I-8055, punkt 45 ja seal viidatud kohtupraktika, ning 5. detsembri
2006. aasta otsus liidetud kohtuasjades C‑94/04 ja C‑202/04: Cipolla jt, EKL 2006, lk I-11421, punkt 46).
Euroopa Kohus on pidanud EL artikli 4 lõike 3 ja ELTL artikli 101 rikkumiseks eelkõige seda, kui liikmesriik nõuab või soodustab
ELTL artikliga 101 vastuolus olevate keelatud kokkulepete sõlmimist või tugevdab nende mõju või kui ta võtab oma õigusnormidelt
nende riikliku iseloomu sel teel, et delegeerib eraõiguslikele ettevõtjatele vastutuse majandushuve puudutavate otsuste tegemiseks
(vt eespool viidatud kohtuotsused CIF, punkt 46 ja selles viidatud kohtupraktika, ning Cipolla jt, punkt 47).
Siiski tuleb märkida, et põhikohtuasjas käsitletud siseriiklikud õigusnormid selle olukorra alla ei kuulu. Sellest tuleneb,
et käesolevat eelotsusetaotlust ei tule analüüsida liidu konkurentsieeskirjade alusel.

Esimene küsimus
Selle küsimusega soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt teada, kas teenuste osutamise vabadust ja asutamisvabadust
käsitlevaid liidu õigusnorme tuleb tõlgendada nii, et nendega on vastuolus liikmesriigi õigusnormid, nagu põhikohtuasjas käsitletud,
mis reisijate linnaliiniveo teostamiseks kindlate peatustega ja eelnevalt kehtestatud sõiduplaani kohaselt nõuavad luba taotlevatelt
ettevõtjatelt – ka teises liikmesriigis asutatud ettevõtjatelt – asukoha või muu tegevuskoha olemasolu selle liikmesriigi
territooriumil.
Sellele küsimusele vastamiseks tuleb rõhutada, et teenuste osutamise vabadust transpordivaldkonnas ei reguleeri ELTL artikkel 56,
mis käsitleb üldiselt teenuste osutamise vabadust, vaid ELTL artikli 58 lõige 1, mille kohaselt „[t]ransporditeenuste osutamise
vabadust käsitletakse transpordi jaotise sätetes” (vt selle kohta 13. juuli 1989. aasta otsus kohtuasjas 4/88: Lambregts Transportbedrijf,
EKL 1989, lk 2583, punkt 9).
Teenuste osutamise vabaduse põhimõtete kohaldamine tuleb seega lepingu alusel läbi viia ühise transpordipoliitika rakendamisega
(vt 7. novembri 1991. aasta otsus kohtuasjas C‑17/90: Pinaud Wieger, EKL 1991, lk I‑5253, punkt 7).
Tuleb märkida, et põhikohtuasjas käsitletud vedu ei kuulu nõukogu poolt EÜ artikli 71 lõike 1 alusel transporditeenuste liberaliseerimiseks
vastu võetud sätete kohaldamisalasse.
Nimelt esiteks ei ole vaidlust, et Yellow Cab’i kavandatud liinivedu ei kuulu rahvusvahelise reisijateveo mõiste alla ega
seega ka määruse nr 684/92 kohaldamisalasse. Mis puudutab teiseks määrust nr 12/98, siis tuleb märkida, et selle kohaldamise
tingimused ei ole põhikohtuasjas täidetud, kuna Yellow Cab’i kavandatud liiniveo teenused ei kujuta endast viidatud määruse
artikli 3 punkti 3 tähenduses rahvusvahelise regulaarliini siseriiklikku osa, ja kuna need peaks teenindama üksnes Viini omavalitsuse
territooriumi, siis kujutavad need linna- või linnalähiliine, mis on selle määruse kohaldamisalast sama artikli 3 punkti 3
alusel välistatud.
Selles olukorras tuleb kõnealuseid siseriiklikke õigusnorme hinnata EL toimimise lepingu asutamisvabadust käsitlevate sätete
seisukohast, mis on vahetult kohaldatavad transpordile, mitte aga transporti käsitleva jaotise vahendusel.
Sellega seoses tuleb märkida, et vastuvõtva liikmesriigi territooriumil asukoha või muu tegevuskoha omamise nõue ise ei saa
loogiliselt endast kujutada asutamisvabaduse piirangut. Nimelt, nagu Austria valitsus õigustatult märgib, ei ole kõnealuses
kohustuses mingit piirangut teistes liikmesriikides asutatud ettevõtjate vabadusele luua esindusi või muid tegevuskohti sellel
territooriumil.
Seega on sellises olukorras, nagu põhikohtuasjas käsitlusel, oluline uurida, kas need eeskirjad, mis on seotud vastuvõtva
liikmesriigi territooriumil asukoha või muu tegevuskoha omamise nõudega (mis on tingimus, et saada luba korraldada regulaarset
liinivedu), võivad endast kujutada asutamisvabaduse piirangut.
Sellega seoses viitab eelotsusetaotluse esitanud kohus esiteks sellele, et huvitatud välisettevõtjal peab vastuvõtva liikmesriigi
territooriumil olema asukoht või muu tegevuskoht juba enne käitamisloa andmist, ja teiseks sellele, et ta peab selle nõude
täitma pärast loa andmist ja hiljemalt hetkel, kui ta hakkab kontsessiooniga antud regulaarliini käitama.
Teises liikmesriigis asutatud ettevõtjale, kes soovib saada vastuvõtvas liikmesriigis luba korraldada regulaarset liinivedu,
nõude esitamine omada vastuvõtvas liikmesriigis asukohta või muud tegevuskohta enne hetke, kui talle antakse luba seda liini
käitada, omab pärssivat mõju. Nimelt ei saa mõistlikult hoolikas ettevõtja läbi viia investeeringuid, mis võivad olla väga
suured, olles täielikus teadmatuses sellest, kas selline luba saadakse.
Tuleb lisada, et sellise nõudega kaasnev piirang ei näi sugugi olevat õigustatud Austria valitsuse esitatud väidetavate eesmärkidega,
mis puudutavad vajadust tagada bussiliinide käitamisel konkurentsitingimuste võrdsus ja tagada Austrias kehtiva sotsiaal-
ja tööõiguse järgimine.
Järelikult on selline kord asutamisõigust käsitlevate liidu eeskirjadega vastuolus olev piirang.
Seevastu ei ole kohustus Austria territooriumil tegevuskohta omada vastuolus liidu õigusnormidega, kui seda kohaldatakse pärast
käitamisloa andmist ja enne hetke, kui ettevõtja hakkab liini käitama.
Eelnevaid kaalutlusi silmas pidades tuleb esimesele küsimusele vastata, et ELTL artiklit 49 tuleb tõlgendada nii, et sellega
on vastuolus liikmesriigi õigusnormid, nagu põhikohtuasjas käsitletud, mis reisijate linnaliiniveo teostamiseks kindlate peatustega
ja eelnevalt kehtestatud sõiduplaani kohaselt nõuavad luba taotlevatelt ja teises liikmesriigis asutatud ettevõtjatelt asukoha
või muu tegevuskoha olemasolu selle liikmesriigi territooriumil isegi enne hetke, kui sellise liini käitamisluba on antud.
Seevastu tuleb ELTL artiklit 49 tõlgendada nii, et sellega ei ole vastuolus sellised siseriiklikud õigusnormid, mis sätestavad
asutamisnõude, kui see nõue kehtib pärast kõnealuse loa saamist ja enne hetke, kui taotleja alustab viidatud liini käitamist.

Teine küsimus
Selle küsimusega soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus teada, kas teenuse osutamise vabadust ja asutamisvabadust käsitlevaid
liidu õigusnorme tuleb tõlgendada nii, et nendega on vastuolus siseriiklikud õigusnormid, nagu põhikohtuasjas käsitletud,
mis näevad ette, et tuleb jätta rahuldamata taotlus saada luba käitada reisijate linnaliinivedu kindlate peatustega ja eelnevalt
kehtestatud sõiduplaani kohaselt, kui konkureerival ettevõtjal, kellel juba on luba käitada liinivedu osaliselt või täielikult
samal marsruudil, väheneb tulu selle loa andmise korral sellisel määral, et nimetatud konkureerival ettevõtjal pole liiniveo
jätkamine kõnealusel marsruudil turumajanduslikust aspektist enam kasumlik.
Siinse kohtuotsuse punktides 29–33 esitatud arutluskäiku arvestades tuleb seda küsimust analüüsida üksnes asutamisvabaduse
seisukohast.
Kõigepealt tuleb märkida, et toimikus sisalduvate andmete kohaselt on põhikohtuasjas käsitletud bussiliinid mõeldud peamiselt
turistidele, nii et nende liinide käitamisteenustega lahutamatult seotud kohustused ei vasta määruse nr 1191/69 artikli 2
lõikes 1 esitatud määratlusele avaliku teenindamise kohustuste kohta.
Tuleb rõhutada, et siseriiklikud õigusnormid, nagu põhikohtuasjas käsitletud, mis nõuavad turistidele mõeldud bussiliini käitamiseks
luba, kujutavad endast põhimõtteliselt asutamisvabaduse piirangut ELTL artikli 49 tähenduses, kuna sellega soovitakse piirata
teenuseosutajate arvu, vaatamata sellele, et väidetavalt puudub asjaomaste kutsealade esindajate kodakondsusel põhinev diskrimineerimine
(vt analoogia alusel 10. märtsi 2009. aasta otsus kohtuasjas C‑169/07: Hartlauer, EKL 2009, lk I-1721, punktid 36 ja 39).
Järelikult tuleb uurida, kas põhikohtuasjas käsitletud õigusnormid on objektiivselt põhjendatud.
Tuleb märkida – nagu ilmneb Euroopa Kohtule esitatud toimikust –, et KflG § 7 „Loa andmise tingimused ja välistamise alused”
viitab lõike 1 punktis 4 vastuolule avaliku huviga kui kriteeriumile, mille alusel käitamisluba ei anta, ning viitab sama
sätte alapunktides b ja d olukordadele, milles konkreetselt seda välistamise alust kohaldatakse. Seaduse § 14 „Veopiirkond”
mainib varasema loaomanikust ettevõtja tulu vähenemist, mis seab liiniveo kasumliku käitamise reaalselt kahtluse alla.
Tuleb märkida, et teise küsimuse sõnastus puudutab selle kriteeriumi määravat rolli, mis tugineb tulu sellisele vähenemisele
ja turumajanduslikult ebakasumlikule käitamisele kõnealuse ettevõtja poolt olukorras, kui uuele ettevõtjale antakse luba.
Seetõttu võtab Euroopa Kohus arvesse nii KflG asjassepuutuvate sätete sõnastust kui ka selle seaduse tõlgendust, mis ilmneb
küsimuse sõnastusest.
Nagu Euroopa Ühenduste Komisjon sellega seoses asjassepuutuvalt märgib, võib sellise liiniveo korraldamine, nagu põhikohtuasjas
käsitlusel, vastata üldise huvi eesmärgile, nagu turismi edendamine, liiklusohutuspoliitika, mis väljendub turismiliikluse
suunamises kindlatele marsruutidele, või keskkonnakaitse, kuna ühistransporti pakutakse alternatiivina individuaaltranspordile.
Seevastu konkureeriva bussiliini kasumlikkuse tagamise eesmärki kui puhtmajanduslikku kaalutlust ei saa väljakujunenud kohtupraktika
kohaselt pidada ülekaalukaks üldiseks huviks, millega õigustada asutamislepinguga tagatud põhiõiguse piiramist (vt 11. märtsi
2010. aasta otsus kohtuasjas C‑384/08: Attanasio Group, EKL 2010, lk I‑2055, punkt 55 ja selles viidatud kohtupraktika).
Mis puudutab huvi vältida seda, et veoteenuse lubamine otseselt kahjustaks juba loa saanud liinide olemasolu, siis tuleb märkida,
et selline huvi võib tõepoolest määruse nr 684/92 raames õigustada loa andmisest keeldumist, nagu ilmneb selle määruse artikli 7
lõike 4 punktist d. Kuna aga põhikohtuasjas ei saa seda sätet kohaldada, siis ei saa nõustuda, et väljaspool seda õiguslikku
raamistikku ja sellise taotluse korral, mis puudutab turistidele mõeldud liinivedu, õigustaksid selles sättes esitatud eesmärkidega
sarnased eesmärgid asutamisvabaduse piirangut.
Proportsionaalsuse hindamiseks tuleb meenutada, et eelnevalt taotletava loa süsteem ei saa muuta õiguspäraseks siseriiklike
ametivõimude diskretsioonilisi otsustusi, mis jätavad liidu sätted – eelkõige põhikohtuasjas vaadeldavad põhivabadust käsitlevad
sätted – ilma nende kasulikust mõjust. Selleks et eelneva loa andmise kord oleks õigustatud isegi juhul, kui see näeb ette
erandi kõnealusest põhivabadusest, peab see põhinema objektiivsetel, mittediskrimineerivatel ja varem teada olevatel kriteeriumidel,
mis tagaksid, et siseriiklike ametiasutuste kaalutlusõigusel oleksid piirid (eespool viidatud kohtuotsus Hartlauer, punkt 64
ja selles viidatud kohtupraktika).
Kuna põhikohtuasjas käsitletud siseriiklikke õigusnorme tõlgendatakse selles tähenduses, et pädev siseriiklik ametiasutus
hindab loataotlust, tuginedes üksnes loaomaniku kinnitustele tema liinikäitamise kasumlikkuse kohta, ja seda vaatamata asjaolule,
et see ettevõtja on uut luba taotleva ettevõtja potentsiaalne otsene konkurent, siis on selline hindamiskord vastuolus liidu
õigusnormidega, kuna see võib kahjustada kõnealuse loataotluse läbivaatamise objektiivsust ja erapooletust (vt selles tähenduses
eespool viidatud kohtuotsus Hartlauer, punkt 69).
Eelnevaid kaalutlusi silmas pidades tuleb teisele küsimusele vastata, et ELTL artiklit 49 tuleb tõlgendada nii, et sellega
on vastuolus siseriiklikud õigusnormid, mis näevad ette turistidele mõeldud bussiliini loa andmisest keeldumise, kuna väheneb
niisuguse konkureeriva ettevõtja kasumlikkus, kellel on luba käitada taotletud liiniga osaliselt või täielikult identset liini,
ja seda lähtudes üksnes kõnealuse konkureeriva ettevõtja kinnitustest.

Kohtukulud
Kuna põhikohtuasja poolte jaoks on käesolev menetlus eelotsusetaotluse esitanud kohtus pooleli oleva asja üks staadium, otsustab
kohtukulude jaotuse siseriiklik kohus. Euroopa Kohtule märkuste esitamisega seotud kulusid, välja arvatud poolte kohtukulud,
ei hüvitata.
Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (kolmas koda) otsustab:
1.
ELTL artiklit 49 tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus liikmesriigi õigusnormid, nagu põhikohtuasjas käsitletud, mis
reisijate linnaliiniveo teostamiseks kindlate peatustega ja eelnevalt kehtestatud sõiduplaani kohaselt nõuavad luba taotlevatelt
ja teises liikmesriigis asutatud ettevõtjatelt asukoha või muu tegevuskoha olemasolu selle liikmesriigi territooriumil isegi
enne hetke, kui sellise liini käitamisluba on antud. Seevastu tuleb ELTL artiklit 49 tõlgendada nii, et sellega ei ole vastuolus
sellised siseriiklikud õigusnormid, mis sätestavad asutamisnõude, kui see nõue kehtib pärast kõnealuse loa saamist ja enne
hetke, kui taotleja alustab viidatud liini käitamist.
2.
ELTL artiklit 49 tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus siseriiklikud õigusnormid, mis näevad ette turistidele mõeldud
bussiliini loa andmisest keeldumise, kuna väheneb niisuguse konkureeriva ettevõtja kasumlikkus, kellel on luba käitada taotletud
liiniga osaliselt või täielikult identset liini, ja seda lähtudes üksnes kõnealuse konkureeriva ettevõtja kinnitustest.
Allkirjad
*
Kohtumenetluse keel: saksa.