CELEX: 62004TJ0473
Tisztviselők
Díjazás

1.
Tisztviselők – Kereset – Korlátlan felülvizsgálati jogkör
2.
Tisztviselők – Díjazás – Külföldi munkavégzési támogatás – Az elrendelés feltételei
(EK 189. cikk; személyzeti szabályzat, VII. melléklet, 4. cikk, (1) bekezdés, a) pont)
3.
Tisztviselők – Díjazás – Külföldi munkavégzési támogatás – A biztosítás feltételei
(Személyzeti szabályzat, VII. melléklet, 4. cikk, (1) bekezdés, a) pont)
4.
Tisztviselők – A költségek megtérítése – Napidíj – A biztosítás feltételei
(Személyzeti szabályzat, 20. cikk; VII. melléklet, 10. cikk)
1.
A személyzeti szabályzat 91. cikke (1) bekezdésének utolsó mondata korlátlan felülvizsgálati jogkört ruház az Elsőfokú Bíróságra
a vagyoni jellegű jogvitákban. E korlátlan felülvizsgálati jogkör keretében az Elsőfokú Bíróság hatáskörrel rendelkezik a
külföldi munkavégzési támogatáshoz és az ahhoz kapcsolódó egyéb támogatásokhoz való jog fennállásának elismerésére.
(lásd a 23. pontot)
Hivatkozás: az Elsőfokú Bíróság T‑18/91. sz., Costacurta Gelabert kontra Bizottság ügyben 1992. április 8‑án hozott ítéletének
(EBHT 1992., II‑1655. o.) 50. pontja; T‑15/93. sz., Vienne kontra Parlament ügyben 1993. november 30‑án hozott ítéletének
(EBHT 1993., II‑1327. o.) 41. pontja; T‑33/95. sz., Lozano Palacios kontra Bizottság ügyben 1996. december 12‑én hozott ítéletének
(EBHT‑KSZ 1996., I‑A‑575. o. és II‑1535. o.) 67. pontja.
2.
A személyzeti szabályzat VII. melléklete 4. cikke (1) bekezdése a) pontja második francia bekezdésének utolsó mondatában a
külföldi munkavégzési támogatás odaítélésének tárgyában való kivétel alkalmazásában nemzetközi szervezet részére végzett tevékenységnek
felel meg a tisztviselő Közösségeknél való szolgálatba lépése előtt az Európai Parlament valamely tagja számára asszisztensként
végzett tevékenység. A parlamenti asszisztens ugyanis egyrészt tevékenységet végez a Parlament számára, mivel a feladatkörében
és a felelősségének korlátain belül közreműködik a Szerződésben a Parlamentre és annak tagjaira bízott feladatok végrehajtásában.
Másrészt a parlamenti asszisztens közvetlen kapcsolatban van ezzel az intézménnyel, mivel a Parlament tagjai nem tekinthetők
harmadik személyeknek ezen intézmény vonatkozásában. Az EK 189. cikk megfogalmazása szerint a Parlament „az államok népeinek
képviselőiből”, azaz a „Parlament tagjaiból” áll. A képviselők tehát az intézmény elválaszthatatlan részének minősülnek, és
a mandátumuk teljesítése során ezáltal egységet alkotnak a Parlamenttel. Márpedig a képviselők az asszisztenseket a választáson
alapuló mandátumuk keretében alkalmazzák annak érdekében, hogy a feladataik teljesítése során rendelkezzenek a szükséges támogatással.
Ez a következtetés nem vonható kétségbe sem a rendelet rendelkezései – amelyek szerint a képviselő és az asszisztens kötelesek
magánjogi szerződést kötni, amely kifejezetten rendelkezik arról, hogy a Parlament nem tekinthető az asszisztens munkaadójának
vagy szerződéses partnerének, és kizárja az intézmény felelősségét az asszisztens panaszai vonatkozásában – sem az e rendelkezéseket
végrehajtó szerződéses kikötések alapján. Úgy tűnik ugyanis, hogy e rendelkezéseknek és kikötéseknek kizárólag az a célja,
hogy kizárja a Parlament felelősségét a parlamenti asszisztensekért a szerződéses, adóügyi és társadalombiztosítási területre
tartozó kérdések vonatkozásában. Mindazonáltal két fél között valamely jogi kapcsolat fennállásának kérdése az ezen felek
közötti viszony természetétől és tartalmától függ, és e viszony minősítése kizárólag az Elsőfokú Bíróság mérlegelési jogkörébe
tartozik, nem pedig a felek általi minősítéstől függ. Az a tény azonban, hogy a Parlament szabályozza az asszisztensek alkalmazásának
főbb vonatkozásait, elvégzi a képviselők általi alkalmazásuk közigazgatási felülvizsgálatát és főszabály szerint közvetlenül
a Parlament feladata az asszisztensek munkájáért vagy az általuk végzett tevékenységéért járó díjazás kifizetése, azt mutatja,
hogy mennyire mesterséges volna úgy tekinteni, hogy a Parlament az asszisztensek vonatkozásában harmadik személy, és ezen
intézmény és a tagjainak parlamenti asszisztensei között nincs közvetlen jogi kapcsolat.
(lásd a 48., 51., 52., 57., 60., 61., 63., 69. és 70. pontot)
Hivatkozás: az Elsőfokú Bíróság T‑1/90. sz., Pérez-Mínguez Casariego kontra Bizottság ügyben 1991. március 20‑án hozott ítéletének
(EBHT 1991., II‑143. o.) 38. pontja; T‑115/92. sz., Hogan kontra Parlament ügyben 1993. július 15‑én hozott végzésének (EBHT 1993.,
II‑895. o.) 36. pontja; T‑586/93. sz., Kotzonis kontra CES ügyben 1995. március 22‑én hozott ítéletének (EBHT 1995., II‑665. o.)
21. pontja; T‑276/01. sz., Garroni kontra Parlament ügyben 2004. június 10‑én hozott ítéletének (EBHT‑KSZ 2004., I‑A‑177. o.
és II‑795. o.) 52. pontja.
3.
A személyzeti szabályzat VII. melléklete 4. cikke (1) bekezdésének a) pontját úgy kell értelmezni, hogy a külföldi munkavégzési
támogatás megállapításánál figyelembe vett elsődleges szempont a tisztviselőnek a szolgálatba lépését megelőző szokásos tartózkodási
helye, mivel a szokásos tartózkodási hely az a hely, amelyet az érintett érdekeinek állandó vagy szokásos központjaként, a
tartósság igényével kijelölt. Az egyetemi tanulmányok befejezése vagy szakmai gyakorlat végzése céljából valamely külföldi
országban való tartózkodás alapján nem feltételezhető az érdekek állandó központjának ezen országba való áthelyezésére vonatkozó
szándék.
(lásd a 73 és 74. pontot)
Hivatkozás: a Bíróság C‑452/93. P. sz., Magdalena Fernández kontra Bizottság ügyben 1994. szeptember 15‑én hozott ítéletének
(EBHT 1994., I‑4295. o.) 21. pontja; az Elsőfokú Bíróság T‑251/02. sz., E kontra Bizottság ügyben 2004. december 13‑án hozott
ítéletének (EBHT‑KSZ 2004., I‑A‑359. o. és II‑1643. o.) 53. pontja; T‑299/02. sz., Dedeu i Fontcuberta kontra Bizottság ügyben
2005. október 25‑én hozott ítéletének (EBHT‑KSZ 2005., I‑A‑303. o. és II‑1377. o.) 66. pontja.
4.
A napidíj nyújtása céljából annak meghatározásához, hogy a tisztviselőnek a személyzeti szabályzat 20. cikkében szereplő kötelezettségek
teljesítése érdekében meg kellett‑e változtatnia a lakóhelyét, azt a lakóhelyet kell figyelembe venni, ahol a tisztviselő
érdekeinek központja található. Ebben a vonatkozásban lehetséges, hogy bizonyos időszak során két lakóhely együttesen áll
fenn, az egyik mint szokásos tartózkodási hely, a másik mint a főfoglalkozás helye. Önmagában abból a tényből, hogy az érintett
az alkalmazását megelőző időszakban az alkalmazási helyétől különböző helyen dolgozott, nem lehet tehát arra a következtetni,
hogy az érdekeinek állandó központját ott szándékozott rögzíteni, ha a szakmai és személyes körülményeire vonatkozó tények
ellentmondanak annak, hogy ilyen szándéka volt.
(lásd a 84 és 87. pontot)
Hivatkozás: a Bíróság C‑43/94 P. sz., Parlament kontra Vienne ügyben 1995. augusztus 11‑én hozott ítéletének (EBHT 1995.,
I‑2441. o.) 21. pontja; a fent hivatkozott Lozano Palacios kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 47. pontja; a fent hivatkozott
E kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 73. pontja.