CELEX: 62003CJ0525
Valstybės įsipareigojimų neįvykdymas
Nacionalinės teisės normos, praradusios bet kokį teisinį poveikį dar nepasibaigus argumentuotoje nuomonėje nustatytam terminui
Ieškinio nepriimtinumas

1       Ieškiniu Europos Bendrijų Komisija prašo Teisingumo Teismo pripažinti, kad priimdama 2002 m. liepos 24 d. Ministrų tarybos
pirmininko potvarkio Nr. 3231 dėl skubių priemonių kovoje su miškų gaisrais, pasitelkiant oro pajėgas nacionalinėje teritorijoje
(GURI Nr. 177, 2002 m. liepos 30 d., p. 42, toliau – ginčijamas potvarkis) 1 straipsnio 2 dalį ir 2 straipsnio 1–3 dalis,
kurios, nukrypstant nuo Bendrijos direktyvų dėl viešojo prekių ir paslaugų pirkimo sutarčių nuostatų ir, būtent, nuo 1993 m.
birželio 14 d. Tarybos direktyvos 93/36/EEB dėl viešojo prekių pirkimo sutarčių sudarymo tvarkos derinimo (OL L 199, p. 1),
iš dalies pakeistos 2001 m. rugsėjo 13 d. Europos Bendrijų Komisijos direktyva 2001/78/EB (OL L 285, p. 1, toliau – Direktyva
93/36), III ir IV antraštinėse dalyse numatytų bendrų reklamos ir dalyvavimo konkurse taisyklių ir 1992 m. birželio 18 d.
Tarybos direktyvos 92/50/EEB dėl viešojo paslaugų pirkimo sutarčių sudarymo tvarkos derinimo (OL L 209, p. 1), iš dalies pakeistos
Direktyva 2001/78 (toliau – Direktyva 92/50), III ir V antraštinių dalių, leidžia tiesioginių derybų būdu įsigyti orlaivius
ir paslaugas kovai su miškų gaisrais, ir tokiu pačiu būdu techninę ir kompiuterinę įrangą, bei dvipusio ryšio radiją, neįvykdžius
jokių nukrypti nuo bendrų taisyklių leidžiančių sąlygų ir, bet kokiu atveju, neužtikrinant jokios leidžiančios palyginti galimus
konkurso dalyvius tiesioginės reklamos, Italijos Respublika neįvykdė savo įsipareigojimų pagal minėtas direktyvas ir EB 43
bei 49 straipsnius.

Faktinės aplinkybės
2       Ginčijamas potvarkis, priimtas įgyvendinant 2002 m. birželio 28 d. Ministrų tarybos pirmininko dekretą dėl nepaprastosios
padėties nacionalinėje teritorijoje paskelbimo iki 2002 m. spalio 31 d., kovojant su miškų gaisrais pasitelkus oro pajėgas
(GURI, Nr. 161, 2002 m. liepos 11 d., p. 4).
3       Šiuo potvarkiu Valstybės miškų tarnybai (Corpo forestale dello Stato) leidžiama įsigyti orlaivius kovai su miškų gaisrais
pagal „tiesioginę sutartį, nukrypstant nuo (minėto potvarkio) 4 straipsnyje nurodytų teisės aktų“, tai yra nuo nacionalinės
teisės aktų, perkeliančių į nacionalinę teisę Direktyvą 92/50 ir Direktyvą 93/36, ir taip pat pagal tiesioginę sutartį apsirūpinti
radijo imtuvų – siųstuvų įranga, reikalinga ryšiui su orlaiviais kovoje su miškų gaisrais. Juo Civilinės saugos departamentui
(Dipartimento della protezione civile) leidžiama sudaryti tiesiogines sutartis dėl technologinių ir kompiuterinių išteklių
stiprinimui skirtos įrangos pirkimo bei dėl kovos su miškų gaisrais, pasitelkiant oro pajėgas, paslaugų pirkimo ir įgyvendinimo.
4       Remdamasi ginčijamu potvarkiu Žemės ūkio ir miškų ministerija (Ministro delle Politiche agricole e forestali) 2002 m. spalio
28 d. priėmė dekretą Nr. 1619/2002, leidžiantį ir pripažįstantį vykdytinu su įmone
Agusta SpA
tiesioginės sutarties būdu minėto potvarkio prasme sudarytą susitarimą dėl dviejų sraigtasparnių, jam reikalingos įrangos,
techninės pagalbos, atsarginių dalių ir visko, kas reikalinga šių orlaivių veikimui, pirkimo.

Ikiteisminė procedūra
5       Manydama, kad ginčijamo potvarkio nuostatos, leidžiančios Direktyvoje 92/50 ir Direktyvoje 93/36 nenumatytais atvejais pirkti
prekes ir paslaugas tiesioginių derybų būdu prieštaravo šioms direktyvoms bei EB 43 ir EB 49 straipsniams, Komisija 2002 m.
gruodžio 19 d. laišku išsiuntė Italijos Respublikai oficialų pranešimą, nurodydama per  mėnesį pateikti jai savo pastabas.
6       Italijos vyriausybės atsakyme į minėtą laišką pateiktas pastabas laikydama nepatenkinamomis, Komisija 2003 m. balandžio 3 d.
išsiuntė Italijos Respublikai pagrįstą nuomonę, nurodydama per mėnesį nuo jos gavimo imtis būtinų priemonių ir panaikinti
arba pakeisti tam tikras ginčijamo potvarkio nuostatas, panaikinti visus šių nuostatų pagrindu viešojo pirkimų tikslais priimtus
teisės aktus ir priemones, pašalinti jų poveikį ir sustabdyti sudarytų sutarčių vykdymą.
7       Italijos Respublikos atsakymai į pagrįstą nuomonę neįtikino Komisijos, todėl ji nusprendė pareikšti šį ieškinį.

Dėl ieškinio priimtinumo
8       Pirmiausia reikėtų pažymėti, kad Teisingumo Teismas gali savo iniciatyva išnagrinėti, ar įvykdytos EB 226 straipsnyje nustatytos
ieškinio dėl įsipareigojimų neįvykdymo pareiškimo sąlygos (žr. 1992 m. kovo 31 d. Sprendimo
Komisija prieš Italiją
, C‑362/90, Rink. p. I–2353, 8 punktą ir 2002 m. sausio 15 d. Sprendimo
Komisija prieš Italiją
, C–439/99, Rink. p. I–305, 8 punktą).
9       Šiuo atžvilgiu neturi reikšmės tai, kad atsakydama į teismo posėdyje pateiktą klausimą Italijos Respublika laikė ieškinį priimtinu,
nes atsiliepime ji nurodė, jog ieškinys neturi dalyko dėl to, kad ginčijamas potvarkis prarado bet kokį poveikį dar iki Komisijos
užginčijimo arba pareikalavimo panaikinti.
10     Taip pat neturi reikšmės aplinkybė, kad Italijos Respublika nepripažino nurodyto pažeidimo, kuo Komisija taip pat rėmėsi teismo
posėdžio metu pagrįsdama ieškinio priimtinumą, kadangi procesas dėl valstybės įsipareigojimų neįvykdymo yra grindžiamas objektyvia
išvada, jog valstybė narė neįvykdė savo įsipareigojimų pagal Sutartį arba antrinės teisės aktą (žr. 1998 m. spalio 1 d. Sprendimo
Komisija prieš Ispaniją
, C‑71/97, Rink. p. I‑5991, 14 punktą, ir 2001 m. sausio 18 d. Sprendimo
Komisija prieš Ispaniją
, C‑83/99, Rink. p. I‑445, 23 punktą).
11     Pirmiausia reikėtų nurodyti, kaip matyti iš ieškinio nurodytų reikalavimų, kad šis ieškinys dėl įsipareigojimų neįvykdymo
yra tik dėl ginčijamo potvarkio 1 straipsnio 2 dalies ir 2 straipsnio 1–3 dalių ir, kad juo nesiekiama ginčyti taikant minėtą
potvarkį vėliau priimtų teisės aktų, kurie vis dėl to buvo aiškiai nurodyti pagrįstoje nuomonėje.
12     Antra, svarbu priminti, kad atsižvelgiant į įgaliojimus, kuriuos Komisija turi pagal EB 226 straipsnio antrą pastraipą, jos
paskirtis bendro Bendrijos intereso tikslais yra prižiūrėti, kaip valstybės narės taiko Sutartį ir pagal ją institucijų priimtas
nuostatas, bei pažeidimo nutraukimo tikslais siekti, kad būtų pripažinti galimi jomis nustatytų įsipareigojimų neįvykdymo
atvejai (žr. šia prasme 1995 m. rugpjūčio 11 d. Sprendimo
Komisija prieš Vokietiją
, C‑431/92, Rink. p. I‑2189, 21 punktą ir 2003 m. balandžio 10 d. Sprendimo
Komisija prieš Vokietiją
, C‑20/01 ir C‑28/01, Rink. I–3609, 29 punktą).
13     Šiuo atžvilgiu iš tos pačios EB 226 straipsnio antros pastraipos formuluotės matyti, kad Komisija gali pareikšti Teisingumo
Teismui ieškinį dėl įsipareigojimų neįvykdymo tik, jei atitinkama valstybė narė neatsižvelgė į pagristą nuomonę per joje nustatytą
terminą (žr. minėto 1992 m. kovo 31 d. Sprendimo
Komisija prieš Italiją
9 punktą).
14     Be to, pagal nusistovėjusią teismo praktiką įsipareigojimų neįvykdymas turi būti vertinamas atsižvelgiant į valstybės narės
padėtį pagrįstoje nuomonėje nustatyto termino pabaigoje (žr. minėto 1992 m. kovo 31 d. Sprendimo
Komisija prieš Italiją
10 punktą; 2002 m. liepos 4 d. Sprendimo
Komisija prieš Graikiją
, C‑173/01, Rink. p. I‑6129, 7 punktą ir 2003 m. balandžio 10 d. Sprendimo
Komisija prieš Prancūziją
, C‑114/02, Rink. p. I‑3783, 9 punktą).
15     Pažymėtina, kad ginčijamas potvarkis prarado teisinį poveikį pasibaigus nepaprastajai padėčiai, paskelbtai nacionalinėje teritorijoje
2002 m. birželio 28 d. Ministrų tarybos pirmininko dekretu iki 2002 m. spalio 31 d., nes šio potvarkio taikymo trukmė apsiribojo
dekretu nustatytu laikotarpiu.
16     Ginčijamas potvarkis, kuris jau nebegaliojo nuo 2002 m. lapkričio 1 d., prarado bet kokį poveikį dar iki pagrįstoje nuomonėje
nustatyto termino pabaigos ir net iki oficialaus pranešimo išsiuntimo. Įsipareigojimų nevykdymas vien tik šio potvarkio atžvilgiu,
kuo šiame ieškinyje kaltinama Italijos Respublika, net jei toks ir buvo, bet kuriuo atveju nebegalėjo tęstis minėto termino
pabaigos dieną.
17      Iš to, kas pasakyta, matyti, kad Komisijos ieškinys turi būti atmestas kaip nepriimtinas.

Dėl bylinėjimosi išlaidų
18     Pagal Procedūros reglamento 69 straipsnio 2 dalį pralaimėjusiai šaliai nurodoma padengti bylinėjimosi išlaidas, jei laimėjusi
šalis to prašė. Pažymėtina, kad Italijos Respublika neprašė priteisti bylinėjimosi išlaidų iš Komisijos. Todėl kiekviena šalis
padengia savo patirtas bylinėjimosi išlaidas.
Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (antroji kolegija) nusprendžia:
1.
Atmesti ieškinį kaip nepriimtiną.
2.
Europos Bendrijų Komisija ir Italijos Respublika pačios padengia savo bylinėjimosi išlaidas.
Parašai.
*
Proceso kalba: italų.