CELEX: 62008CJ0254
Eelotsusetaotlus
Direktiiv 2006/12/EÜ
Artikli 15 punkt a
Jäätmete tegeliku tekitamise alusel nende kõrvaldamise kulude jagamata jätmine
Kooskõla "saastaja maksab" põhimõttega

Eelotsusetaotlus puudutab Euroopa Parlamendi ja nõukogu 5. aprilli 2006. aasta direktiivi 2006/12/EÜ jäätmete kohta (
ELT L 114, lk 9
) artikli 15 punkti a ja eelkõige „saastaja maksab” põhimõtte tõlgendamist.
See taotlus esitati hotellindusettevõtjate Futura Immobiliare srl Hotel Futura, Meeting Hotel, Hotel Blanc, Hotel Clyton ja Business srl (edaspidi koos „Futura Immobiliare jt”) ning Comune di Casoria vahelises kohtuvaidluses seoses nende ettevõtjate poolt tasumisele kuuluva tahkete olmejäätmete kõrvaldamise maksu tariifide (edaspidi „jäätmemaks”) kindlaksmääramisega aastateks 2006 ja 2007.
Õiguslik raamistik
Ühenduse õigusnormid
Direktiivi 2006/12 põhjendused 1, 6 ja 14 on sõnastatud järgmiselt:
„(1)
Nõukogu 15. juuli 1975. aasta direktiivi 75/442/EMÜ (jäätmete kohta) [
EÜT L 194, lk 39
; ELT eriväljaanne 15/01, lk 23] on korduvalt ja oluliselt muudetud […]. Selguse ja otstarbekuse huvides tuleks kõnealune direktiiv kodifitseerida.
[…]
(6)
Keskkonnakaitse kõrge taseme saavutamiseks peavad liikmesriigid lisaks meetmetele jäätmete vastutustundliku kõrvaldamise ning taaskasutamise tagamiseks võtma meetmeid jäätmete tekkimise piiramiseks, edendades puhtamaid tehnoloogiaid ja toodete kasutamist, mida saab ringlusse võtta ja korduskasutada, võttes arvesse taaskasutatavate jäätmete olemasolevaid või võimalikke turge.
[…]
(14)
Osa kuludest, mida jäätmete taaskasutamise tulud ei kata, tuleb hüvitada vastavalt „saastaja maksab” põhimõttele”.
Direktiivi 2006/12 artikli 1 lõike 1 punkt c sätestab:
„Käesolevas direktiivis kasutatakse järgmisi mõisteid:
[…]
c)
valdaja
– jäätmetekitaja või füüsiline või juriidiline isik, kelle valduses on jäätmed”.
Nimetatud direktiivi artikkel 8 sätestab:
„Liikmesriigid võtavad vajalikud meetmed tagamaks, et iga jäätmevaldaja:
a)
annab jäätmed käitlemiseks era- või avalikule jäätmekogumisettevõtjale või ettevõtjale, kes teeb IIA või IIB lisas nimetatud toiminguid,
või
b)
taaskasutab või kõrvaldab jäätmed ise kooskõlas käesoleva direktiivi sätetega.”
Sama direktiivi artikkel 15 on sõnastatud järgmiselt:
„Vastavalt „saastaja maksab” põhimõttele tuleb jäätmete kõrvaldamise kulud kanda:
a)
jäätmevaldajal, kes on andnud jäätmed jäätmekogumisettevõttele või artiklis 9 osutatud ettevõttele,
ja/või
b)
eelmisel valdajal või tootjal, kelle tootest jäätmed on tekkinud.”
Direktiivi 2006/12 artikli 20 kohaselt:
„Direktiiv 75/442/EMÜ tunnistatakse kehtetuks, ilma et see mõjutaks liikmesriikide kohustusi, mis on seotud III lisa B-osas esitatud direktiivide riigisisesesse õigusesse ülevõtmise tähtaegadega. Viiteid kehtetuks tunnistatud direktiivile käsitatakse viidetena käesolevale direktiivile kooskõlas IV lisas esitatud vastavustabeliga.”
Direktiivi 2006/12 III lisa B-osa viitab direktiivi 75/442 ülevõtmise tähtajale, milleks on 17. juuli 1977.
Siseriiklikud õigusnormid
23. oktoobri 1992. aasta seaduse nr 421 kohaliku omavalitsusüksuse eelarve ümberkujundamise kohta artikli 4 alusel kehtestab . aasta seadusandlik dekreet nr 507 kohalike reklaamimaksude ja avalike reklaamplakatite maksude, omavalitsusüksuse ja provintside pindade ja avalike ruumide kasutusmaksu ning tahkete olmejäätmete kõrvaldamise maksu muutmise ja ühtlustamise kohta (
GURI
nr 108 regulaarne lisa, ; edaspidi „dekreet nr 507/1993”) oma III peatükis jäätmemaksu.
Seoses sellega sätestab dekreedi nr 507/1993 artikli 58 lõige 1:
„Tahkete olmejäätmete kõrvaldamise teenuse puhul, mida osutatakse monopoolse korra raames asulates, omavalitsusüksuste osades ja alevikes ning mis võib ulatuda omavalitsusüksuse territooriumi hajaasustusega piirkondadesse, peavad omavalitsusüksused vastava määrusega kehtestama iga-aastase [jäätme]maksu, mida kohaldatakse tariifide alusel, arvestades järgnevates eeskirjades nimetatud ettekirjutusi ja kriteeriume.”
Dekreedi nr 507/1993 artikli 62 „[Jäätmete] maksustamise tingimused ja erandid” lõiked 1 ja 4 sätestavad:
„1.   Selle [jäätme]maksu tasumise kohustus on ruumide ja katmata alade kasutajatel või valdajatel olenemata maa kasutusotstarbest, välja arvatud omavalitsusüksuse territooriumil asuvad katmata alad, mis on ühendatud eluruumidega või kuuluvad nende juurde, mis ei ole rohealad ning mis asuvad selle omavalitsusüksuse territooriumil, kus see teenus on kehtestatud ja kus seda ellu viiakse või vähemalt pidevalt osutatakse […].
[…]
4.   Elumajade puhul, kus teostatakse majandus- või kutsealast tegevust, võib määrus sätestada, et [jäätme]maksu tasumise kohustus tekib kõne all oleva tegevuse kohta sätestatud määra alusel ja on proportsionaalne selle tegevuse osutamiseks kasutatava pindalaga.”
Dekreedi nr 507/1993 artikli 65 „Proportsionaalsus ja tariifid” kohaselt võib [jäätme]maks olla proportsionaalne või arvutatud maksustatava pindalaühiku kohta selliste tahkete olmejäätmete ja samalaadsete jäätmete keskmise koguse ja omaduste alusel, mis tavaliselt tekivad ruumides või aladel, kui neid kasutatakse otstarbel, milleks need on mõeldud, ning kõrvaldamise kulu alusel. Lisaks peavad kohalikud omavalitsusüksused selle artikli lõike 2 kohaselt määrama tariifid iga ühtse kategooria ja alamkategooria kohta seaduse piirides kehtestatud kulude katmise määra alusel, korrutades järgmise aasta kohta kehtestatud kõrvaldamise kulu maksustatava pindalaühiku kohta ühe või mitme jäätmete kvantitatiivse ja kvalitatiivse tekitamise koefitsiendiga.
Dekreedi nr 507/1993 artikkel 68 „Korraldamine” on sõnastatud järgmiselt:
„1.   [Jäätmem]aksu kohaldamiseks peavad kohalikud omavalitsusüksused vastu võtma vastava määruse, mis sisaldab:
a)
selliste ruumide ja katmata alade kategooriate ja võimalike alamkategooriate klassifikatsiooni, mis potentsiaalselt tekitavad sama palju jäätmeid ja mille suhtes kohaldatakse sama tariifi;
[…]
2.   Selleks et tariife võrdlevalt kindlaks määrata, peavad kategooriad ja võimalikud alamkategooriad olema organiseeritud selliselt, et võimalikult suures ulatuses võetakse arvesse järgmisi tegevus- või kasutusgruppe:
[…]
c)
perede ja üksikisikute poolt kollektiivselt või kahekesi elamiseks kasutatavad ruumid ja alad, hotellid;
[…]”.
Dekreedi nr 507/1993 artikli 69 lõigete 1 ja 2 kohaselt:
„1.   Omavalitsusüksused kehtestavad hiljemalt 31. oktoobril määruses esinevate klassifikatsiooni ja progressiivsuse kriteeriumide alusel järgmisel aastal kohaldatavad tariifid erinevatesse kategooriatesse ja alamkategooriatesse kuuluvate ruumide ja alade pindalaühiku kohta. Kui vastavasisulist otsust ei võeta vastu eelnimetatud tähtaja jooksul, loetakse jooksva aasta kohta kinnitatud tariifid järgmise aasta kohta pikenenuks.
2.   Selleks et otsuse õiguspärasust oleks võimalik kontrollida, peavad selles olema märgitud tariifidevahelisi seoseid puudutavad põhjused, kokkuvõtlikud ja hinnangulised andmed teenuse maksumuse kohta, mis on eristatud vastavalt nende majanduslikule klassifikatsioonile, ning andmed ja asjaolud, mis on toonud kaasa minimaalse kohustusliku kulu katmise summa suurenemise […]”.
5. veebruari 1997. aasta seadusandlik dekreet nr 22 direktiivide 91/156/EMÜ (jäätmete kohta), 91/689/EMÜ (ohtlike jäätmete kohta) ja 94/62/EÜ (pakendite ja pakendijäätmete kohta) ülevõtmise kohta (
GURI
nr 33 regulaarne lisa, ; edaspidi „seadusandlik dekreet nr 22/1997”) sätestab jäätmemaksu kaotamise ja kehtestab tariifipõhise maksustamise korra.
Eelotsusetaotluse esitanud kohtu sõnul koosneb see tariif esiteks kindla suurusega summast, mille eesmärk on katta jäätmehoolduse teenuse peamised kulud ning mis on kindlaks määratud kasutatava või valdusesse kuuluva kinnisvara pindala alusel. Tariif koosneb ka muutuvast osast, mis on arvutatud tegelikult kogumisse antud jäätmete koguse alusel.
Seadusandlik dekreet nr 22/1997 tunnistati kehtetuks 3. aprilli 2006. aasta seadusandliku dekreedi nr 152 (keskkonnanõuete kohta) artikliga 264 (
GURI
nr 96 regulaarne lisa, ). Viimase seadusandliku dekreediga kehtestatud korra aluseks oli suurel määral seadusandlikus dekreedis nr 22/1997 sätestatu.
Eelotsusetaotluse esitanud kohtu sõnul ei ole 3. aprilli 2006. aasta seadusandliku dekreediga nr 152 sätestatud tariifipõhist maksustamise korda siiski veel rakendatud, mistõttu aastatel 2006 ja 2007 oli Comune di Casorias võimalik kohaldada sellist jäätmemaksu, nagu on sätestatud dekreediga nr 507/1993.
Põhikohtuasi ja eelotsuse küsimus
Futura Immobiliare jt on hotellindusettevõtjad, mis on asutatud Comune de Casoria territooriumil. Sellest tulenevalt peavad nad tasuma jäätmemaksu. Ometi maksustatakse selle maksu kohaldamisel hotellipidajaid rohkem kui eluasemena kasutatavate ehitiste eraisikust elanikke.
Futura Immobiliare srl Hotel Futura leidis, et selline erinev kohtlemine on ebaseaduslik ning esitas kaebuse, milles palus esiteks tühistada Commissione straordinaria 25. mai 2006. aasta otsuse 2006. aastaks jäätmemaksu kindlaksmääramise kohta ja teiseks nii Giunta municipale (kohaliku omavalitsusüksuse volikogu) . aasta otsuse kui ka selle otsusega seotud muud aktid.
Futura Immobiliare jt esitasid samuti kaebused, milles palusid tühistada nii kaks muud Commissione straordinaria 4. aprilli 2007. aasta otsust, mis käsitlesid vastavalt määruse vastuvõtmist jäätmemaksu kohaldamiseks ning selle kulude ja tariifide kehtestamist 2007. eelarveaastaks, kui ka muud nende otsustega seotud aktid.
Kõnealuseid kaebusi menetlev kohus Tribunale amministrativo regionale della Campania otsustas need kohtuasjad liita.
Nende aktide ja otsuste peale esitatud kaebuste raames väidavad Futura Immobiliare jt eelkõige, et hotellide suhtes kindlaks määratud maksutariif on võrreldes elamute suhtes sätestatud maksutariifiga ebaproportsionaalne ning et tegelikkuses on see tariif kindlaks määratud pigem tulupõhiselt kui jäätmete koguse alusel. Hotellindusettevõtjate sõnul ei võta nimetatud maks arvesse tubade täituvust ega toitlustusteenuse osutamist, mis võib kaasa tuua rohkemate jäätmete tekitamise, ega ka hotellipidajate tegevuse hooajalist iseloomu ning teenuste pakkumiseks kasutatavaid pindasid, mida seega ei kasutata majutuseks.
Niisiis, kuigi hotellidele ja elumajadele kohaldatavaid tariife võib pidada võrreldavateks vastavalt nende poolt tekitatud jäätmete kogusele, nähakse vaidlustatud aktides ja otsustes hotellidele ette kaheksa kuni üheksa korda kõrgem tariif. Lisaks ei ole saadud tariifide puhul viidatud kasutatud meetoditele ega välja toodud nende jäätmete tavalisi keskmiseid koguseid ja omadusi, mis ühe pindalaühiku kohta vastavalt selle otstarbele tekib.
Leides, et kohaldatavad siseriiklikud õigusnormid ei pruugi olla kooskõlas ühenduse õigusega, otsustas Tribunale amministrativo regionale della Campania menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmise eelotsuse küsimuse:
„Kas ühenduse direktiivi [2006/12] nimetatud artikliga 15 ja „saastaja maksab” põhimõttega on kooskõlas siseriiklikud õigusnormid, mis tulenevad […] seadusandliku dekreedi [nr 507/1993] artiklist 58 ja sellele järgnevatest artiklitest ning üleminekusätetest, millega pikendati selle korra kehtivust […], mis tingivad jäätmete kõrvaldamise teenuse kulude katmiseks kohaldatava maksukorra säilimise ning lükkavad edasi tariifipõhise maksustamise korra kehtestamise, mille kohaselt teenuse kulud katavad jäätmetekitajad ja -valdajad?”
Eelotsusetaotluse vastuvõetavus
Euroopa Kohtule esitatud märkused
Comune di Casoria väidab sisuliselt, et eelotsusetaotlus on vastuvõetamatu, kuna see viitab direktiivile 2006/12, mille ülevõtmise tähtaeg ei ole veel möödunud, ja kõnealune ühenduse akt – kuna see on direktiiv – ei ole Itaalia õiguskorras vahetult kohaldatav.
Omalt poolt leiab Itaalia valitsus, et nimetatud taotlus on vastuvõetamatu, kuna sellele vastamiseks peab Euroopa Kohus tegema otsuse, kas siseriiklikud õigusnormid on ühenduse õigusega kooskõlas. Lisaks leiab valitsus, et eelotsusetaotluse esitanud kohus ei esitanud Euroopa Kohtule piisavalt faktilisi ja õiguslikke asjaolusid, mis võimaldaksid Euroopa Kohtul talle tarviliku vastuse anda.
Euroopa Kohtu hinnang
Mis puudutab esiteks Itaalia valitsuse argumente, siis tuleb meelde tuletada, et kuigi Euroopa Kohus ei ole eelotsusemenetluses pädev lahendama küsimust, kas siseriiklik meede on ühenduse õigusega vastavuses, on tal siiski õigus anda siseriiklikule kohtule ühenduse õiguse tõlgendamise kõik juhtnöörid, mis võimaldavad siseriiklikul kohtul tema menetluses oleva kohtuasja lahendamiseks seda vastavust hinnata (22. mai 2008. aasta otsus kohtuasjas
C-439/06: citiworks, EKL 2008, lk I-3913
, punkt 21 ja seal viidatud kohtupraktika).
Lisaks tuleneb väljakujunenud kohtupraktikast, et vajadus anda ühenduse õigusele tõlgendus, mis oleks siseriiklikule kohtule kasulik, eeldab, et siseriiklik kohus määratleks esitatud küsimusi ümbritseva faktilise ja õigusliku raamistiku või vähemalt selgitaks nende küsimuste aluseks olevaid faktilisi oletusi (10. märtsi 2009. aasta otsus kohtuasjas
C-345/06: Heinrich, EKL 2009, lk I-1659
, punkt 30 ja seal viidatud kohtupraktika).
Siiski leiab Euroopa Kohus käesolevas kohtuasjas, et eelotsusetaotluse esitanud kohtu poolt esitatud teave põhikohtuasja iseloomustavate faktiliste ja õiguslike asjaolude kohta on piisav.
Teiseks, mis puudutab Comune di Casoria argumente, siis tuleb märkida, et nii nagu tuleneb direktiivi 2006/12 põhjendusest 1, tuli direktiivi 75/442, mille ülevõtmise tähtaeg möödus 17. juulil 1977, selguse ja otstarbekuse huvides kodifitseerida.
Nagu on ka kohtujurist oma ettepaneku punktis 22 märkinud, siis direktiivi 2006/12 artiklist 20, mida tuleb lugeda koos selle direktiivi III lisa B-osaga, tuleneb selgelt, et direktiivi 75/442 kehtetuks tunnistamine direktiivi 2006/12 jõustumise päeval ei mõjuta liikmesriikide kohustusi, mis on seotud kehtetuks tunnistatud direktiivi ülevõtmise tähtaegadega.
Seega, kuna direktiivi 2006/12 artikkel 15 on sõnastatud sisuliselt identselt direktiivi 75/442 artikliga 11, siis ei toonud direktiivi 2006/12 jõustumine endaga liikmesriikidele kaasa uut tähtaega selle artikli 15 ülevõtmiseks.
Lisaks, vastupidi sellele, mida väidab Comune di Casoria, on Euroopa Kohus EÜ artikli 234 alusel pädev eelotsusetaotluse alusel otsustama Euroopa Ühenduse institutsioonide poolt vastu võetud aktide tõlgendamise üle, olenemata asjaolust, kas need on vahetult kohaldatavad või mitte (vt selle kohta 20. mai 1976. aasta otsus kohtuasjas
111/75: Mazzalai, EKL 1976, lk 657
, punkt 7, ja . aasta otsus kohtuasjas
C-261/95: Palmisani, EKL 1997, lk I-4025
, punkt 21).
Neil tingimustel tuleb Tribunale amministrativo regionale della Campania esitatud küsimusele vastata.
Eelotsuse küsimus
Eelotsusetaotluse esitanud kohus küsib sisuliselt, kas direktiivi 2006/12 artikli 15 punkti a tuleb tõlgendada selliselt, et sellega on vastuolus sellised siseriiklikud õigusnormid, mis sätestavad olmejäätmete hoolduse ja kõrvaldamise teenuse rahastamiseks maksu, mis on arvutatud selle teenuse kasutajate poolt tekitatud jäätmete hinnangulise mahu alusel, mitte jäätmete koguse alusel, mille nad on tegelikult tekitanud ja kogumiseks andnud.
See kohus küsib eelkõige, kas seda sätet tuleb tõlgendada selliselt, et kulud, mille jäätmevaldaja peab kandma kogumisse antud jäätmete kõrvaldamise eest, peavad olema proportsionaalsed tegelikult kõrvaldamiseks antud jäätmete kogusega.
Euroopa Kohtule esitatud märkused
Comune di Casoria ja Itaalia valitsus leiavad, et liikmesriikidel on „saastaja maksab” põhimõtte rakendamisel oluline tegutsemisruum ja seda eelkõige direktiivi sätte – käesoleval juhul direktiivi 2006/12 artikli 15 – ülevõtmise korral. Sellega seoses teeb nimetatud valitsus Euroopa Kohtule ettepaneku tunnustada liikmesriikide samasugust tegutsemisruumi, nagu ta tunnustas ühenduse institutsioonide tegutsemisruumi EÜ asutamiselepingu artikli 130 R (muudetuna EÜ artikkel 174) tõlgendamisel 14. juuli 1998. aasta otsuses kohtuasjas
C-284/95: Safety Hi-Tech (EKL 1998, lk I-4301)
.
Igal juhul leiab nimetatud valitsus, et Itaalia maksul põhinev süsteem on „saastaja maksab” põhimõttega täielikult kooskõlas, kuna jäätmete hoolduse ja kõrvaldamise kulu maksmine on nende kohustus, kes mõjutavad ka jäätmete tekitamist. Lisaks on nimetatud maksu arvutamiseks kasutatavad parameetrid nagu erinevate kasutajate kategooriate jäätmete tekitamise võime või tekitatud jäätmete omadused asjakohased.
Euroopa Ühenduste Komisjon märgib, et direktiiv 2006/12 ei määratle korda, mille kohaselt peavad liikmesriigid oma tahkete olmejäätmete kogumisest ja kõrvaldamisest tekkivate kulude katmise süsteemi korraldama, ning seega on neil sellega seoses õigus valida saavutatava tulemuse vorm ja meetodid ning õigus jätta nimetatud kulud nende kanda, kelle tõttu jäätmed on tekkinud.
Tuginedes komisjoni teatisele nõukogule kulude arvestamise ja riigiasutuste keskkonnaküsimuste-alase tegevuse kohta – Põhimõtted ja üksikasjalikud rakenduseeskirjad, mis on nõukogu 3. märtsi 1975. aasta soovituse 75/436/Euratom, ESTÜ, EMÜ kulude arvestamise ja riigiasutuste keskkonnaküsimuste alase tegevuse kohta (
EÜT L 194, lk 1
) lisa, leiab komisjon, et liikmesriikide õigusaktid peavad eelkõige ette nägema vastastikuse seose tekitatud jäätmete koguse ja nende kõrvaldamise teenuse eest makstava summa vahel.
Eelkõige peavad siseriiklikud õigusaktid ette nägema süsteemi, mis tuvastab teatud kasutajate kategooriad, kes tekitavad jäätmeid, et nende suhtes kehtestada maks, mis on arvutatud hinnanguliste jäätmekoguste alusel, mida need kategooriad tekitavad. Direktiivi 2006/12 artikkel 15 ei nõua seega, et nimetatud maks oleks arvutatud iga üksiku kasutaja poolt tegelikult tekitatud jäätmete koguse alusel. Komisjoni sõnul ei tohiks sellised siseriiklikud õigusaktid siiski kaasa tuua seda, et mõni jäätmetekitajate kategooria üldse jäätmete kõrvaldamise rahastamises ei osale.
Euroopa Kohtu vastus
Direktiivi 2006/12 artikli 8 kohaselt annab iga „jäätmevaldaja” jäätmed käitlemiseks era- või avalikule jäätmekogumisettevõtjale või ettevõtjale, kes teeb direktiivi IIA või IIB lisas nimetatud toiminguid, või taaskasutab või kõrvaldab jäätmed ise kooskõlas nimetatud direktiivi sätetega.
Niisiis, sellises olukorras nagu põhikohtuasjas, kus jäätmevaldaja annab jäätmed jäätmekogumisettevõtjale, sätestab direktiivi 2006/12 artikli 15 punkt a vastavalt „saastaja maksab” põhimõttele, et jäätmete kõrvaldamise kulud kannavad nende valdajad.
See rahaline kohustus lasub jäätmevaldajatel seetõttu, et nad on kaasa aidanud nimetatud jäätmete tekkimisele (vt 24. juuni 2008. aasta otsus kohtuasjas
C-188/07: Commune de Mesquer, EKL 2008, lk I-4501
, punkt 77).
Mis puudutab olmejäätmete hoolduse ja kõrvaldamise kulude rahastamist olukorras, kus tegemist on kõigile „valdajatele” kollektiivselt osutatava teenusega, siis peavad liikmesriigid direktiivi 2006/12 artikli 15 punktist a tulenevalt põhimõtteliselt tagama, et kõik selle teenuse kasutajad – olles „valdajad” selle sama direktiivi artikli 1 tähenduses – kannavad kollektiivselt nimetatud jäätmete kõrvaldamisest tuleneva üldise kulu.
Kuigi direktiivi 2006/12 adressaatideks olevad liikmesriigid on vastavalt EÜ artiklile 249 seotud saavutatava tulemusega, milleks on jäätmete kõrvaldamise kulude kandmise kohustus, on neil siiski õigus valida selle tulemuse saavutamise vorm ja meetodid (vt eespool viidatud kohtuotsus Commune de Mesquer, punkt 80).
Nagu seda märgib õigesti komisjon, ei ole ühenduse õiguse hetkeseisus ühtegi EÜ artikli 175 alusel vastu võetud õigusakti, mis näeks liikmesriikidele ette täpse olmejäätmete kõrvaldamise kulude rahastamise meetodi, mistõttu võib seda rahastamist vastavalt asjassepuutuva liikmesriigi valikule tagada ükskõik milliste vahenditega – kas maksu või lõivu abil või muul viisil.
Siiski tuleb rõhutada esiteks – nagu märkis ka kohtujurist oma ettepaneku punktis 40 –, et tihti on raske, isegi kulukas, määrata kindlaks iga „valdaja” poolt kogumisse antud olmejäätmete täpset kogust.
Neil tingimustel võib tuginemine kriteeriumidele, mis põhinevad esiteks „valdajate” jäätmete tekitamise võimel, mis on arvutatud nende kasutatava kinnisvara pindala ning selle kasutusotstarbe alusel, ja/või teiseks tekitatud jäätmete liigil, võimaldada arvutada nende jäätmete kõrvaldamise kulud ja jaotada need erinevate „valdajate” vahel juhul, kui need kaks parameetrit mõjutavad otseselt nimetatud kulude summat.
Sellest seisukohast ei saa siseriiklikke õigusakte, mis sätestavad olmejäätmete hoolduse ja kõrvaldamise kulude rahastamiseks maksu, mis on arvutatud tekkinud jäätmete hinnangulise koguse alusel, mitte tegelikult tekitatud ja kogumisse antud jäätmete koguse alusel, ühenduse õiguse hetkeseisus pidada direktiivi 2006/12 artikli 15 punktiga a vastuolus olevaks.
Teiseks ei takista „saastaja maksab” põhimõte liikmesriikidel kohandada lähtuvalt määratud kasutajate kategooriatest – tulenevalt nende vastavast võimest olmejäätmeid tekitada – iga selle kategooria panust üldisesse kulusse, mis on vajalik olmejäätmete hoolduse ja kõrvaldamise süsteemi rahastamiseks.
Mis puudutab jäätmemaksu arvutamist, siis ilmneb põhikohtuasjas, et hotellid moodustavad ühe „valdajate” kategooria, mida Futura Immobiliare jt sõnul koheldakse ebasoodsamalt kui üksikisikuid.
Sellega seoses tuleb märkida, et jäätmete kõrvaldamise maksu arvutamiseks võib olmejäätmete kogumise ja kõrvaldamise teenuse kasutajate vaheline maksumäärade erinevus – nagu see, mis siseriiklike õigusaktide alusel kehtib põhikohtuasjas hotellide ja üksikisikute vahel – olla lähtuvalt objektiivsetest kriteeriumidest, millel on otsene side teenuse kuluga, nagu jäätmete tekitamise võime või tekitatud jäätmete liigid, kohane kõnealuse teenuse rahastamise eesmärgi saavutamiseks.
Kuigi selline maksumäärade eristamine ei tohi minna kaugemale, kui on vajalik selle rahastamise eesmärgi saavutamiseks, tuleb siiski rõhutada, et vastavas valdkonnas ja ühenduse õiguse hetkeseisus on pädevatel siseriiklikel ametivõimudel sellise maksu arvutamise meetodite kindlaksmääramisel lai kaalutlusõigus.
Seega tuleb eelotsusetaotluse esitanud kohtul talle esitatud faktiliste ja õiguslike asjaolude alusel uurida, kas põhikohtuasjas kõne all olev jäätmemaks ei vii selleni, et teatud „valdajate” – käesoleval juhul hotellide – kanda jäetakse ilmselgelt ebaproportsionaalne kulu võrreldes nende jäätmete koguse või liigiga, mida nad tekitavad.
Eelnevat arvesse võttes tuleb esitatud küsimusele vastata, et direktiivi 2006/12 artikli 15 punkti a tuleb tõlgendada selliselt, et ühenduse õiguse hetkeseisus ei ole sellega vastuolus niisugused siseriiklikud õigusnormid, mis sätestavad olmejäätmete hoolduse ja kõrvaldamise teenuse rahastamiseks maksu, mis on arvutatud selle teenuse kasutajate poolt tekitatud jäätmete hinnangulise mahu alusel ning mitte jäätmete koguse alusel, mille nad on tegelikult tekitanud ja kogumiseks andnud. Siiski tuleb eelotsusetaotluse esitanud kohtul talle esitatud faktiliste ja õiguslike asjaolude alusel uurida, kas põhikohtuasjas kõne all olev jäätmemaks ei vii selleni, et teatud „valdajate” – käesoleval juhul hotellide – kanda jäetakse ilmselgelt ebaproportsionaalne kulu võrreldes nende jäätmete koguse või liigiga, mida nad tekitavad.
Kohtukulud
Kuna põhikohtuasja poolte jaoks on käesolev menetlus eelotsusetaotluse esitanud kohtus poolelioleva asja üks staadium, otsustab kohtukulude jaotuse siseriiklik kohus. Euroopa Kohtule märkuste esitamisega seotud kulusid, välja arvatud poolte kohtukulud, ei hüvitata.

Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (teine koda) otsustab:

Euroopa Parlamendi ja nõukogu 5. aprilli 2006. aasta direktiivi 2006/12/EÜ jäätmete kohta artikli 15 punkti a tuleb tõlgendada selliselt, et ühenduse õiguse hetkeseisus ei ole sellega vastuolus niisugused siseriiklikud õigusnormid, mis sätestavad olmejäätmete hoolduse ja kõrvaldamise teenuse rahastamiseks maksu, mis on arvutatud selle teenuse kasutajate poolt tekitatud jäätmete hinnangulise mahu alusel ning mitte jäätmete koguse alusel, mille nad on tegelikult tekitanud ja kogumiseks andnud.

Siiski tuleb eelotsusetaotluse esitanud kohtul talle esitatud faktiliste ja õiguslike asjaolude alusel uurida, kas põhikohtuasjas kõne all olev tahkete olmejäätmete kõrvaldamise maks ei vii selleni, et teatud „valdajate” – käesoleval juhul hotellide – kanda jäetakse ilmselgelt ebaproportsionaalne kulu võrreldes nende jäätmete koguse või liigiga, mida nad tekitavad.

Allkirjad
(
*1
)	Kohtumenetluse keel: itaalia.