CELEX: 62003CJ0152
Mokesčių teisės aktai
Pajamų mokestis
EEB sutarties 48 straipsnis (vėliau
EB sutarties 48 straipsnis, po pakeitimo
EB 39 straipsnis)
Nacionalinės teisės aktai, ribojantys atsižvelgimą į prarastas pajamas iš nekilnojamojo turto, esančio kitos valstybės narės teritorijoje

Prašymas priimti prejudicinį sprendimą pateiktas dėl EEB sutarties 52 straipsnio (vėliau – EB sutarties 52 straipsnis, po
pakeitimo – EB 43 straipsnis) ir EB sutarties 73 B straipsnio (dabar – EB 56 straipsnis) aiškinimo.
Šis prašymas pateiktas byloje H.‑J. ir M. Ritter‑Coulais (toliau – sutuoktiniai Ritter‑Coulais) prieš
Finanzamt Germersheim
dėl pajamų mokesčio, kuriuo jie apmokestinti Vokietijoje 1987 metais.

Teisinis pagrindas, pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai
Sutuoktiniai Ritter‑Coulais buvo apmokestinami Vokietijoje 1987 finansiniais metais kaip fiziniai asmenys, kurių visos pajamos
apmokestinamos pagal Pajamų mokesčio įstatymo (
Einkommensteuergesetz
) 1987 m. galiojusios redakcijos (toliau – 1987 m.
Einkommensteuergesetz
) 1 straipsnio 3 dalį. Šioje valstybėje narėje jie gaudavo pajamas už licėjaus mokytojų darbą, tačiau gyveno jiems nuosavybės
teise priklausančiame name Prancūzijoje. Yra žinoma, kad tuo metu H.‑J. Ritter‑Coulais buvo Vokietijos pilietis, o M. Ritter‑Coulais
turėjo dvigubą Prancūzijos ir Vokietijos pilietybę.
Pagal 1987 m.
Einkommensteuergesetz
32b 2 dalies 2 punktą sutuoktiniai Ritter‑Coulais paprašė įskaičiuoti „neigiamas pajamas“ (negautas pajamas), nes jie patys
naudojosi savo namu asmeninėms gyvenimo reikmėms apskaičiuojant mokesčio tarifą, kuriuo jie turėjo būti apmokestinami tais
finansiniais metais.
Vadinamosios „neigiamos pajamos“ yra pajamos, susijusios su panaudojimu nekilnojamojo turto, kuris apmokestinamas tik toje
valstybėje, kurioje šis turtas yra, t. y. šioje byloje – Prancūzijoje, pagal 1959 m. liepos 21 d. Paryžiuje pasirašytos Prancūzijos
Respublikos ir Vokietijos Federacinės Respublikos sutarties dėl dvigubo apmokestinimo išvengimo ir dėl abipusės administracinės
ir teisinės pagalbos taisyklių nustatymo pajamų ir turto mokesčių srityje, taip pat dėl patentų ir žemės mokesčių, pakeistos
1969 d. birželio 9 d. pasirašytu sutarties pakeitimu (toliau – Prancūzijos ir Vokietijos mokesčių sutartis), 3 straipsnio
1 dalį.
Tačiau Prancūzijos ir Vokietijos mokesčių sutarties 20 straipsnio 1 dalies a punktas numato, kad ši aplinkybė neapriboja Vokietijos
Federacinės Respublikos teisės atsižvelgti į šias pajamas, nustatant šioje valstybėje narėje mokėtino mokesčio tarifą.
Pagal 1987 m.
Einkommensteuergesetz
32b 1 ir 2 dalis apskaičiuodama mokesčių tarifą Vokietijos mokesčių administracija atsižvelgia į pajamas iš užsienio šaltinių.
Tačiau šio įstatymo 2a straipsnio 1 dalies pirmojo sakinio 4 punktas numato, kad nesant teigiamų pajamų iš kitoje valstybėje
esančio nekilnojamojo turto nuomos, nereikia atsižvelgti į tokias pačias negautas pajamas toje pačioje valstybėje, nustatant
mokestinę bazę ar apskaičiuojant mokesčio tarifą.
Sutuoktiniai Ritter‑Coulais pateikė reikalavimą
Finanzamt Germersheim
, siekdami, kad už 1987 fiskalinius metus mokėtinas jų mokesčių tarifas būtų apskaičiuojamas atsižvelgiant į su tais metais
susijusias neigiamas pajamas. Kadangi šis reikalavimas buvo atmestas, o pirmąja instancija bylą nagrinėjęs teismas patvirtino
mokesčių administracijos poziciją, jie pateikė skundą apeliacine tvarka
Bundesfinanzhof
.
Šis teismas kelia klausimą, ar Vokietijoje apmokestinamų mokesčių mokėtojų atveju diferencijuotas požiūris į neigiamas pajamas
iš pastatų panaudojimo, priklausantis nuo to, ar jie Vokietijoje, ar kitos valstybės narės teritorijoje, yra suderinamas su
Bendrijos teise, ypač su įsisteigimo laisve ir kapitalo judėjimo laisve.
Šiomis aplinkybėmis
Bundesfinanzhof
nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus:
„1.      Ar tai, kad fizinis asmuo, kuriam tenka Vokietijoje neribota mokestinė pareiga, gaunantis toje šalyje pajamų už samdomą darbą,
neturi teisės tų apmokestinamųjų pajamų sumažinti negautomis pajamomis iš nuomos, patirtomis kitoje valstybėje narėje, prieštarauja
EB Steigimo sutarties 43 ir 56 straipsniams?
2.      Jei taip nėra šiuo atveju, ar tai, kad minėtos negautos pajamos taip pat negali būti įskaičiuojamos negatyvios progresyvinės
išlygos prasme, prieštarauja Sutarties 43 ir 56 straipsniams?“

Dėl pirmojo klausimo
Pirmuoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas klausia, ar Sutarties nuostatos, susijusius su įsisteigimo
ir kapitalo judėjimo laisvėmis, draudžia tokį nacionalinės teisės aktą, koks nagrinėjamas pagrindinėje byloje. Teismas pabrėžia,
kad šis teisės aktas fiziniams asmenims, esantiems tokioje pačioje padėtyje kaip ir sutuoktiniai Ritter‑Coulais, kurie gauna
pajamas už samdomą darbą vienoje valstybėje narėje ir joje yra apmokestinami neribotai, neleidžia sumažinti šioje valstybėje
turimų mokėti mokesčių negautomis pajamomis, susijusiomis su gyvenamuoju namu, kurį jie asmeniškai naudoja ir kuris yra kitoje
valstybėje narėje.
Taigi iš sprendimo dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą aišku, kad sutuoktiniai Ritter Coulais
Finanzamt Germersheim
paprašė pagrindinėje byloje atsižvelgti į negautas nuomos pajamas, susijusias su 1987 finansiniais metais, ne nustatant apmokestinamą
bazę už tuos metus, o tik apskaičiuojant taikytiną mokesčio tarifą, ir tai yra padėtis, nurodyta antrajame prašymo priimti
prejudicinį sprendimą klausime.
Šiuo atžvilgiu pagal nusistovėjusią teismo praktiką EB 234 straipsnyje nurodyta procedūra yra bendradarbiavimo priemonė tarp
Europos Bendrijų Teisingumo Teismo ir nacionalinių teismų (žr. šiuo klausimu 1992 m. liepos 16 d. Sprendimo
Lourenço Dias
, C‑343/90, Rink. p. I‑4673, 14 punktą; 2003 m. birželio 12 d. Sprendimą
Schmidberger
, C‑112/00, Rink. p. I‑5659, 30 punktą bei nurodytą teismo praktiką ir 2004 m. kovo 18 d. Sprendimo
Siemens ir ARGE Telekom
, C‑314/01, Rink. p. I‑2549, 33 punktą).
Bendradarbiaujant nacionalinis teismas, kuris vienintelis tiesiogiai žino  pagrindines bylos faktines aplinkybes ir kuris
turi prisiimti atsakomybę už priimtą sprendimą, atsižvelgdamas į bylos ypatumus, gali geriausiai įvertinti prejudicinio sprendimo
būtinybę jo nagrinėjamoje byloje ir klausimų, kuriuos reikia pateikti Teisingumo Teismui, reikšmę (žr. šiuo klausimu minėto
sprendimo
Lourenço Dias
15 punktą; 2002 m. sausio 22 d. Sprendimo
Canal Satélite Digital
, C‑390/99, Rink. p. I‑607, 18 punktą bei minėto sprendimo
Siemens ir ARGE Telekom
34 punktą).
Iš to išplaukia, kad prireikus, siekdamas patikrinti savo kompetenciją, Teisingumo Teismas turi įvertinti sąlygas, kuriomis
nacionalinis teismas jam pateikė bylą, ir ypač nustatyti, ar prašomas Bendrijos teisės aiškinimas yra susijęs su pagrindinės
bylos aplinkybėmis arba dalyku, kad Teisingumo Teismas nepateiktų konsultacinių nuomonių apie bendruosius ar hipotetinius
klausimus. Jeigu paaiškėja, kad pateiktas klausimas yra akivaizdžiai nereikšmingas šios bylos sprendimui, Teisingumo Teismas
turi pripažinti, kad nėra reikalo priimti sprendimą (1981 m. gruodžio 16 d. Sprendimo
Foglia
, 244/80, Rink. p. 3045, 21 punktas; minėto sprendimo
Lourenço Dias
20 punktas; minėto sprendimo
Canal Satélite Digital
19 punktas; 2003 m. rugsėjo 30 d. Sprendimo
Inspire Art
, C‑167/01, Rink. p. I‑10155, 44 ir 45 punktai bei minėto sprendimo
Siemens ir ARGE Telekom
35 punktas).
Kadangi byla, kuri pateikta nagrinėti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui, yra susijusi ne su pirmajame
klausime nurodyta padėtimi, t. y. apmokestinamosios bazės nustatymu, bet su padėtimi, kuri yra antrojo klausimo objektas,
t. y. taikytino apmokestinimo tarifo apskaičiavimu, atsakymas į pirmąjį klausimą nėra reikšmingas šios bylos sprendimui.
Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, nėra reikalo atsakyti į pirmąjį klausimą, tad Teisingumo Teismo atsakymas apsiribos tik
antruoju klausimu.

Dėl antrojo klausimo
Antruoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas klausia, ar Sutarties nuostatos dėl įsisteigimo laisvės
ir laisvo kapitalo judėjimo draudžia, kad toks nacionalinės teisės aktas, koks yra pagrindinėje byloje, kuris fiziniams asmenims,
gaunantiems pajamas už samdomą darbą vienoje valstybėje narėje ir joje apmokestinamiems neribotai, nustatant šių pajamų apmokestinimo
tarifą toje valstybėje neleidžia prašyti atsižvelgti į negautas nuomos pajamas, susijusias su jų namu, kurį jie asmeniškai
naudoja ir kuris yra kitoje valstybėje narėje.
Šiuo klausimu visų pirma dėl įsisteigimo laisvės primintina, kad pagal nusistovėjusią teismo praktiką ji apima galimybę vykdyti
savarankišką veiklą (2004 m. kovo 11 d. Sprendimo
De Lasteyrie du Saillant
, C‑9/02, Rink. p. I‑2409 40 punktas ir minėta teismo praktika).
Byla, kurią nagrinėja prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, yra susijusi su fiziniais asmenimis, besiverčiančiais
darbuotojo veikla, – jie dirba mokytojais viename Vokietijos valstybiniame licėjuje. Sutuoktiniai prašo, apmokestinant jų
pajamas Vokietijoje, atsižvelgti į negautas nuomos pajamas, susijusias su Prancūzijoje esančiu namu, naudojamu asmeninėms
reikmėms.
Iš to aišku, kad Sutarties nuostatų dėl įsisteigimo laisvės aiškinimas nėra naudingas sprendžiant pagrindinę bylą.
Antra, dėl kapitalo judėjimo laisvės reikia nurodyti: kai apmokestinant Vokietijoje gautas pajamas, neatsižvelgiama į negautas
nuomos pajamas, susijusias su Prancūzijoje esančiu namu, tokia situacija,
a priori
ir remiantis dabartine Bendrijos teise, gali patekti į laisvo kapitalo judėjimo taikymo sritį pagal EB 56 straipsnį.
Pagrindinė byla susijusi su 1987 finansiniais metais, t. y. faktine ir teisine padėtimi tiek iki ES sutartimi atlikto 73 B straipsnio
įtraukimo į EB sutartį, tiek iki 1988 m. birželio 24 d. Tarybos direktyvos 88/361/EEB dėl Sutarties 67 straipsnio įgyvendinimo
(OL L 178, p. 5), kuria visiškai liberalizuotas kapitalo judėjimas, priėmimo bei įsigaliojimo.
Primintina, kad EEB sutarties 67 straipsnio 1 dalis (vėliau – EB sutarties 67 straipsnio 1 dalis, panaikintas Amsterdamo sutartimi)
pereinamajam laikotarpiui pasibaigus nepanaikino kapitalo judėjimo apribojimų. Iš tikrųjų toks panaikinimas buvo Tarybos direktyvų,
priimtų remiantis EEB sutarties 69 straipsniu (vėliau – EB sutarties 69 straipsnis, panaikintas Amsterdamo sutartimi), rezultatas
(žr. 1981 m. lapkričio 11 d. Sprendimo
Casati
, 203/80, Rink. p. 2595, 8–13 punktus ir 1995 m. lapkričio 14 d. Sprendimo
Svensson ir Gustavsson
, C‑484/93, Rink. p. I‑3955, 5 punktą).
1987 finansinių metų atžvilgiu reikšminga buvo 1960 m. gegužės 11 d. Pirmoji Tarybos direktyva dėl Sutarties 67 straipsnio
įgyvendinimo (OL 43, 1960, p. 921), galiausiai pakeista ir papildyta 1986 m. lapkričio 17 d. Tarybos direktyva 86/566/EEB
(OL L 332 p. 22).
Pirmoji direktyva dėl Sutarties 67 straipsnio įgyvendinimo 1 straipsnio 1 dalyje tik nustatė, kad valstybės narės suteikia
visus keitimo leidimus, kurių reikia tarp valstybių narių rezidentų sandoriams sudaryti ir pervedimams, susijusiems su šios
direktyvos prieduose nurodytais kapitalo judėjimais, vykdyti.
Todėl aišku, kad nuostatos kapitalo judėjimo laisvės srityje, taikytinos tuo metu, kai įvyko pagrindinės bylos aplinkybės,
t. y. 1987 m., apskaičiuojant vienoje valstybėje narėje apmokestinamų pajamų tarifą, neprieštarauja draudimui atsižvelgti
į negautas nuomos pajamas, susijusias su kitoje valstybėje narėje esančiu namu.
Komisija mano, kad sutuoktinių Ritter‑Coulais padėtis turi būti nagrinėjama atsižvelgiant į laisvo darbuotojų judėjimo principą,
įtvirtintą EEB sutarties 48 straipsnyje (vėliau – EB sutarties 48 straipsnis, po pakeitimo – EB 39 straipsnis).
Šiuo klausimu reikia nurodyti, kad net jei formaliąja prasme prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas tik prašo
išaiškinti įsisteigimo ir kapitalo judėjimo laisves, tokia aplinkybė netrukdo Teisingumo Teismui pateikti nacionaliniam teismui
išsamų Bendrijos teisės aiškinimą, kuris gali būti naudingas sprendimui šio teismo nagrinėjamoje byloje priimti, neatsižvelgiant
į tai, ar savo pateiktuose klausimuose tas teismas apie tai užsimena, ar ne (žr. šiuo klausimu 1990 m. gruodžio 12 d. Sprendimo
SARPP
, C‑241/89, Rink. p. I‑4695, 8 punktą; 1994 m. vasario 2 d. Sprendimo
Verband Sozialer Wettbewerb
, vadinamo „Clinique“, C‑315/92, Rink. p. I‑317, 7 punktą; 1999 m. kovo 4 d. Sprendimą
Consorzio per la tutela del formaggio Gorgonzola
, C‑87/97, Rink. p. I‑1301, 16 punktą ir 2004 m. balandžio 29 d. Sprendimo
Weigel
, C‑387/01, Rink. p. I
‑
4981, 44 punktą).
Todėl nacionalinės teisės aktą reikia išnagrinėti atsižvelgiant į Sutarties 48 straipsnį.
Šiuo klausimu primintina, kad visi Bendrijos piliečiai, neatsižvelgiant į jų gyvenamąją vietą ir pilietybę, kurie naudojosi
laisvo darbuotojų judėjimo teise ir kurie vertėsi profesine veikla kitoje valstybėje narėje, patenka į Sutarties 48 straipsnio
taikymo sritį (žr. 2002 m. gruodžio 12 d. Sprendimo
De Groot
, C‑385/00, Rink. p. I‑11819, 76 punktą ir 2003 m. lapkričio 13 d. Sprendimo
Schilling ir Fleck‑Schilling
, C‑209/01, Rink. p. I‑13389, 23 punktą bei 2005 m. liepos 7 d. Sprendimo
Van Pommeren-Bourgondiën
, C‑227/03, Rink. p.I‑0000, 19, 44 ir 45 punktus).
Iš to išplaukia, kad sutuoktiniai Ritter‑Coulais, dirbantys kitoje valstybėje narėje nei ta, kurioje yra jų reali gyvenamoji
vieta, patenka į Sutarties 48 straipsnio taikymo sritį.
Be to, iš nusistovėjusios teismo praktikos išplaukia, kad su asmenų judėjimo laisve susijusios Sutarties nuostatos yra skirtos
palengvinti Bendrijos piliečių visų rūšių profesinės veiklos vykdymą visoje Bendrijoje ir draudžia priemones, dėl kurių Bendrijos
piliečiai galėtų patekti į nepalankią padėtį, kai kitos valstybės narės teritorijoje jie norėtų užsiimti ekonomine veikla
(žr. 1992 m. liepos 7 d. Sprendimo
Singh
, C‑370/90, Rink. p. I‑4265, 16 punktą; 1999 m. sausio 26 d. Sprendimo
Terhoeve
, C‑18/95, Rink. p. I‑345, 37 punktą; 2000 m. sausio 27 d. Sprendimo
Graf
, C‑190/98, Rink. p. I‑493, 21 punktą; 2000 m. birželio 15 d. Sprendimo
Sehrer
, C‑302/98, Rink. p. I-4585, 32 punktą bei minėto sprendimo
Schilling ir Fleck-Schilling
24 punktą).
Šiuo klausimu primintina, kad taikytiname nacionalinės teisės akte, t. y. 1987 m.
Einkommensteuergesetz
32b straipsnio 1 ir 2 dalyse bei 2a straipsnio 1 dalies pirmojo sakinio 4 punkte, atsižvelgiama į teigiamas pajamas, susijusias
su užsienyje esančių namų naudojimu apskaičiuojant mokesčio tarifą, bet neatsižvelgiama į negautas tokio paties pobūdžio pajamas,
nesant tokių teigiamų pajamų.
Iš to išplaukia, kad nustatant pajamų apmokestinimo tarifą asmenys, šiuo atveju –  sutuoktiniai Ritter‑Coulais, dirbantys
Vokietijoje, tačiau gyvenantys savo name kitoje valstybėje narėje, nesant teigiamų pajamų, neturėjo teisės prašyti atsižvelgti
į negautas pajamas, susijusias su jų namo naudojimu, skirtingai nei asmenys, kurie dirba ir gyvena savo name Vokietijoje.
Net jei nagrinėjamas nacionalinės teisės aktas tiesiogiai nenurodo nerezidentų, pastarieji dažniau yra namų, esančių už Vokietijos
teritorijos, savininkai, o ne rezidentai.
Iš to išplaukia, kad požiūris, kurį nacionalinės teisės aktas taiko nerezidentams, yra mažiau naudingas už taikomą darbuotojams,
gyvenantiems savo namuose Vokietijoje.
Dėl to tokį teisės aktą Sutarties 48 straipsnis iš principo draudžia.
Tačiau reikia pažymėti, kad Vokietijos vyriausybė nurodo, jog nepalankų požiūrį į mokesčių mokėtojus nerezidentus pateisina
būtinybė užtikrinti nacionalinės mokesčių sistemos, į kurį patenka šis teisės aktas, nuoseklumą.
Šiuo klausimu pakanka konstatuoti: kadangi Vokietijos mokesčių sistema, nustatant apmokestinimo tarifą, atsižvelgia į teigiamų
pajamų, susijusių su savo namo, esančio kitoje valstybėje narėje, naudojimu asmeninėms reikmėms, negalima nurodyti jokio mokesčių
sistemos nuoseklumo, siekiant pateisinti atsisakymą atsižvelgti į negautas tokio paties pobūdžio ir toje pačioje valstybėje
gautas pajamas.
Atsižvelgiant į pirmiau išdėstytas pastabas, į antrąjį klausimą reikia atsakyti, kad Sutarties 48 straipsnis turi būti aiškinamas
kaip draudžiantis tokį nacionalinės teisės aktą, koks yra pagrindinėje byloje, kuris fiziniams asmenims, gaunantiems pajamas
už samdomą darbą vienoje valstybėje narėje ir joje apmokestinamiems neribotai, nustatant tų pajamų apmokestinimo tarifą toje
valstybėje, neleidžia prašyti atsižvelgti į negautas nuomos pajamas, susijusias su kitoje valstybėje narėje esančiu gyvenamuoju
namu, kurį jie šiuo tikslu asmeniškai naudoja, nors į teigiamas nuomos pajamas, susijusias su tokiu namu, savo ruožtu būtų
atsižvelgta.

Dėl bylinėjimosi išlaidų
Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą dėl prejudicinio sprendimo pateikusio teismo nagrinėjamoje
byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti pastarasis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo
Teismui, išskyrus tas, kurias pateikė pagrindinės bylos šalys, nėra atlygintinos.
Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (didžioji kolegija) nusprendžia:
EEB sutarties 48 straipsnis (vėliau – EB sutarties 48 straipsnis, po pakeitimo – EB 39 straipsnis) turi būti aiškinamas taip,
kad jis draudžia tokį nacionalinės teisės aktą, koks yra pagrindinėje byloje, kuris fiziniams asmenims, gaunantiems pajamas
už samdomą darbą vienoje valstybėje narėje ir joje apmokestinamiems neribotai, nustatant tų pajamų apmokestinimo tarifą toje
valstybėje, neleidžia prašyti atsižvelgti į negautas nuomos pajamas, susijusias su kitoje valstybėje narėje esančiu gyvenamuoju
namu, kurį jie šiuo tikslu asmeniškai naudoja, nors į teigiamas nuomos pajamas, susijusias su tokiu namu, savo ruožtu būtų
atsižvelgta.
Parašai.
*
Proceso kalba: vokiečių.