CELEX: 62002CJ0262
Valsts pienākumu neizpilde
EK līguma 59. pants (jaunajā redakcijā pēc grozījumiem
EKL 49. pants)
Televīzijas apraide
Reklāma
Valsts pasākumi, kas aizliedz šajā valstī tirgotu alkoholisko dzērienu reklāmu televīzijā, ciktāl tas attiecas uz netiešu televīzijas reklāmu, kuras rezultātā dažu sporta pasākumu retranslācijas laikā uz ekrāna parādās reklāmas stendi
Loi Evin

Ar prasības pieteikumu, kas Tiesas kancelejā iesniegts 2002. gada 16. jūlijā, Eiropas Kopienu Komisija atbilstoši EK līguma 226.
pantam cēla prasību nolūkā atzīt, ka, pieprasot Francijas televīzijas kanāliem, kas pārraida citā dalībvalstī notiekošus sporta
pasākumus Francijā, iepriekš novērst alkoholisko dzērienu reklāmu, Francijas Republika nav izpildījusi EK līguma 59. panta
(jaunajā redakcijā pēc grozījumiem – EKL 49. panta) prasības.

Atbilstošās tiesību normas

Galvenās tiesību normas
Ar 1991. gada 10. janvāra likumu Nr. 91-32 "Par cīņu pret atkarību no smēķēšanas un alkoholisma", tā saukto
"loi Evin"
(1991. gada 12. janvāra
JORF,
6615. lpp., turpmāk tekstā –
loi Evin
), cita starpā tika grozīts
code des débits de boissons et des mesures contre l'alcoolisme
(Dzērienu izplatīšanas un pasākumu pret alkoholismu kodeksa) L.17 līdz L.21 pants, kas ierobežo vairāk nekā 1,2 % alkoholu
saturošu dzērienu reklāmu.
Saskaņā ar minētajiem noteikumiem, alkoholisko dzērienu tieša vai netieša televīzijas reklāma ir aizliegta; šis aizliegums
tiek atkārtoti minēts 1992. gada 27. marta dekrēta Nr. 92-280 8. pantā; šis dekrēts tika pieņemts nolūkā piemērot 1986. gada 30. septembra
likuma "Par komunikāciju brīvību un vispārīgajiem principiem par reklāmai un finansēšanai piemērojamo režīmu" (1992. gada 28. marta
JORF,
4313. lpp.) 27. pantu.
Turpretī citus reklāmas veidus Francijas regulējums atļauj. Tāpat ir atļauts, piemēram, ievietot alkoholisko dzērienu reklāmu
drukātajā presē, radio (izņemot atsevišķus raidlaikus) vai uz afišām un izkārtnēm, ieskaitot reklāmas stendus, kas izvietoti
sporta kompleksos, utt.

Loi Evin
pārkāpums Francijas krimināltiesībās ir kvalificējams kā "delikts".

Procesuālo tiesību normas
Saskaņā 42. panta pirmo daļu 1986. gada 30. septembra likumā Nr. 86-1067 "Par komunikāciju brīvību", tās saukto
"loi Léotard"
(1986. gada 1. oktobra
JORF,
11755. lpp.),
Conseil supérieur de l’audiovisuel
(turpmāk tekstā –
CSA
) pārrauga
loi Evin
piemērošanu.
CSA
var mudināt televīzijas pakalpojumu sniedzējus ievērot savus pienākumus un gadījumos, kad tie nerīkojas saskaņā ar noteiktajām
prasībām, pret tiem piemērot administratīvas sankcijas. Turklāt
CSA
var vērsties pie
Procureur de la Republique
(Republikas prokurora) par jebkuru izplatītāju izdarīto pārkāpumu.

Piemērošanas pasākumi
1995. gadā Francijas iestādes, t. i.,
CSA
, kā arī
ministère de la Jeunesse et des Sports
(Jauniešu un sporta ministrija) un Francijas televīzijas kanāli, izstrādāja
code de bonne conduite
(Labas uzvedības kodeksu), kas publicēts
Bulletin officiel du ministère de la Jeunesse et des Sports
un ietver
loi Evin
interpretācijas noteikumus par tā piemērošanu ārvalstīs notiekošu sporta pasākumu pārraidēm (t. i., tiešai translācijai un
retranslācijai), kuru laikā ir redzama alkoholisko dzērienu reklāma, piemēram, uz reklāmas stendiem vai sporta krekliem, un
kas tādējādi ir uzskatāma par alkoholisko dzērienu netiešu televīzijas reklāmu minētā likuma izpratnē.
Neuzliekot juridiskas saistības,
code de bonne conduite
norāda, ka ārvalstīs notiekošiem starpvalstu, proti – starp 2 valstīm, pasākumiem, kas šajā kodeksā ir nosaukti kā "citi
pasākumi", Francijas raidītājiem, kā arī visām pārējām Francijas tiesībām pakļautām trešajām personām (turpmāk tekstā kopā
– "Francijas raidītāji"), kas nekontrolē televīzijas kadru nosacījumus, ir jāpielieto visi iespējamie līdzekļi, lai aizkavētu
alkoholisko dzērienu preču zīmju parādīšanos raidījumā. Tādējādi Francijas raidītājiem brīdī, kad tie iegūst retranslācijas
tiesības, ir jāinformē savi ārvalstu partneri par Francijas tiesību aktu prasībām un noteikumiem, kas paredzēti šajā kodeksā.
Tāpat šim raidītājam no retranslācijas tiesību īpašnieka – cik vien tas materiālā ziņā ir iespējams – pirms sporta pasākuma
pārraidīšanas ir jāuzzina par reklāmu sporta pasākuma notikuma vietā. Visbeidzot, minētajiem raidītājiem jāpiemēro pieejamie
tehniskie līdzekļi, lai izvairītos no alkoholisko dzērienu reklāmas stendu parādīšanās ekrānā.
Attiecībā uz ārvalstīs notiekošiem daudznacionāliem pasākumiem Francijas raidītājus nevar turēt aizdomās par to, ka tie labvēlīgi
izturas pret reklāmu, kas parādās ekrānā, kamēr tie pārraida attēlus, kuru uzņemšanu viņi nekontrolē.
Pamata prāvā piemērojamā redakcijā
code de bonne conduite
nosaka, ka daudznacionālus pasākumus, "kuru attēli tiek retranslēti daudzās valstīs, nevar uzskatīt par adresētiem galvenokārt
Francijas publikai". Turpretī starpvalstu pasākumi ir definēti kā "citi ārvalstīs notiekoši pasākumi, izņemot iepriekš minētos
pasākumus, kuru retranslācija ir adresēta īpaši Francijas publikai".
No lietas materiāliem izriet, ka vienlaikus ar
code de bonne conduite
izstrādi
CSA
lūdza Francijas raidītājus, lai tie vai nu pieprasa novākt alkoholisko dzērienu reklāmas stendus, vai arī vispār atturas
no attiecīgā sporta pasākuma retranslācijas. Vismaz vienā gadījumā
CSA
vērsās pie
procureur de la République
, lai tas uzsāktu kriminālvajāšanu pret vienu no Francijas raidītājiem. Kopš minētā kodeksa pieņemšanas
CSA
1996. gada oktobrī ir cēlusi prasību tikai pret vienu raidītāju.

Pirmstiesas procedūra
Pēc tam, kad Francijas Republikai tika dota iespēja sniegt savus apsvērumus, Komisija 1996. gada 21. novembrī nosūtīja tai
argumentētu atzinumu, norādot, ka, pēc tās domām, Francijā tirgotu alkoholisko dzērienu reklāmu aizliegums televīzijā, ciktāl
tas attiecas uz netiešu televīzijas reklāmu, kuras rezultātā dažu sporta pasākumu retranslācijas laikā uz ekrāna parādās reklāmas
stendi, ir pretrunā pakalpojumu sniegšanas brīvībai. Minētā dalībvalsts tika aicināta pieņemt vajadzīgos pasākumus, lai divu
mēnešu laikā pēc argumentētā atzinuma saņemšanas nodrošinātu atbilstību tajā izvirzītajām prasībām.
Vēlāk Komisijas un Francijas iestāžu sadarbība turpinājās un pēdējās minētās iestādes izdarīja vairākus labojumus
code de bonne conduite.
Tomēr Komisija, konstatējusi, ka, piemērojot
loi Evin
, joprojām pastāv praktiskas problēmas un ka Francijas iestāžu piedāvātie grozījumi nenovērš šīs grūtības, cēla prasību par
valsts pienākumu neizpildi.
Ar 2002. gada 3. decembra Tiesas priekšēdētāja rīkojumu Lielbritānijas un Ziemeļīrijas Apvienotajai Karalistei atbilstoši
Tiesas Statūtu 37. panta 1. daļai un Reglamenta 93. panta 1. punktam tika piešķirtas tiesības iestāties lietā Komisijas prasījumu
atbalstam.

Par prasību
Komisija izvirza vienu vienīgu prasības pamatu, ar ko tā norāda, ka Francijas tiesību normas, kas aizliedz Francijā tirgotu
alkoholisko dzērienu reklāmu televīzijā, ciktāl tas attiecas uz netiešu televīzijas reklāmu, kuras rezultātā dažu sporta pasākumu
retranslācijas laikā uz ekrāna parādās reklāmas stendi (turpmāk tekstā – "attiecīgais televīzijas reklāmas tiesiskais režīms"),
nav saderīgas ar EK līguma 59. pantu.

Lietas dalībnieku argumenti
Komisija un Lielbritānijas valdība norāda, ka EK līguma 59. pants iestājas pret Francijas televīzijas reklāmas tiesisko režīmu.
Minētais tiesiskais režīms ierobežo reklāmas un televīzijas programmu raidīšanas pakalpojumu sniegšanas brīvību.
Turklāt, pat ja principā šīs tiesību normas var attaisnot, balstoties uz sabiedrības veselības aizsardzības apsvērumiem, kā
tas noteikts EK līguma 56. panta 1. punktā (jaunajā redakcijā pēc grozījumiem – EKL 46. panta 1. punktā), kas skatāms kopā
ar EK līguma 66. pantu (jaunajā redakcijā pēc grozījumiem – EKL 55. pantu), tomēr šāds tiesiskais režīms nav samērīgs.
Francijas valdība savukārt uzskata, ka Francijas televīzijas reklāmas tiesiskais režīms nav pretrunā Līguma 59. pantam.
Pat ja minētais režīms ietver ierobežojumu EK līguma 59. panta izpratnē, katrā gadījumā tas ir attaisnojams ar sabiedrības
veselības aizsardzības mērķi un vajadzību izvairīties no tā, ka tiek apietas piemērojamās tiesību normas. Turklāt Francijas
valdība uzskata, ka šāds tiesiskais režīms ir samērīgs ar izvirzītajiem mērķiem.

Tiesas apsvērumi
EK līguma 59. pants pieprasa aizliegt jebkuru pakalpojumu sniegšanas brīvības ierobežojumu pat tad, ja šis ierobežojums vienlīdz
piemērojams gan valsts, gan citu dalībvalstu pakalpojumu sniedzējiem un ja tas aizliedz vai kā citādi apgrūtina pakalpojumu
sniegšanas brīvību personām, kas dzīvo citā dalībvalstī vai sniedz tur tiesiski analogus pakalpojumus (šajā sakarā skat. 1991. gada
25. jūlija spriedumu lietā
Säger
,
Recueil 1991,
I-4221. lpp., 12. punkts, un 2000. gada 3. oktobra spriedumu lietā
Corsten
,
Recueil 2000,
I-7919. lpp., 33. punkts). Turklāt no pakalpojumu sniegšanas brīvības ieguvējs ir gan pakalpojumu sniedzējs, gan saņēmējs
(šajā sakarā skat. 1984. gada 31. janvāra spriedumu lietās 286/82 un 26/83
Luisi
un
Carbone
,
Recueil 1984,
377. lpp., 16. punkts).
Tomēr, tā kā nepastāv Kopienu saskaņošanas pasākumi, pakalpojumu sniegšanas brīvību var ierobežot ar valsts noteikumiem, pamatojoties
uz EK līguma 56. panta 1. punktā minētajiem iemesliem, lasot to kopā ar EK līguma 66. pantu, vai vispārīgo interešu imperatīviem
iemesliem (šajā sakarā skat. 2003. gada 6. novembra spriedumu lietā
Gambelli
u. c., Krājumā vēl nav publicēts, 60. punkts).
Šajā kontekstā dalībvalstu kompetencē ir noteikt līmeni, kādā tās vēlas nodrošināt sabiedrības veselības aizsardzību, un veidu,
kādā šis līmenis sasniedzams. Tomēr dalībvalstīm ir jāievēro Līgumā noteiktās robežas un jo īpaši samērīguma princips (skat.
1991. gada 25. jūlija spriedumu lietās C-1/90 un C-176/90
Aragonesa de Publicidad Exterior
un
Publivía
,
Recueil 1991,
I-4151. lpp., 16. punkts), kas nosaka, ka pieņemtajiem pasākumiem ir jāatbilst nosprausto mērķu īstenošanai un tie nedrīkst
pārsniegt mērķa sasniegšanai vajadzīgās robežas (skat. iepriekš minēto spriedumu
Säger
, 15. punkts; 1999. gada 23. novembra spriedumu lietās  un
Arblade
u. c.,
Recueil 1999,
I-8453. lpp., 35. punkts; iepriekš minēto spriedumu
Corsten
, 39. punkts; un 2002. gada 22. janvāra spriedumu lietā
Canal Satélite Digital, Recueil 2002,
I-607. lpp., 33. punkts).
Tā kā šajā gadījumā nepastāv Kopienu saskaņošanas pasākumi, tad nolūkā pārbaudīt Komisijas izvirzītās prasības pamatotību
secīgi ir jāpārbauda trīs punkti, proti: vai pastāv ierobežojums Līguma 59. panta izpratnē, vai pastāv iespēja pamatot attiecīgo
Francijas televīzijas reklāmas tiesisko režīmu, ņemot vērā minētā Līguma 56. panta 1. punktu, kas lasāms kopā ar Līguma 66. pantu,
un vai šis tiesiskais režīms ir samērīgs.
Pirmkārt ir jākonstatē, ka Francijas televīzijas reklāmas tiesiskais režīms veido pakalpojumu sniegšanas brīvības ierobežojumu
EK līguma 59. panta izpratnē. Faktiski minētais tiesiskais režīms, no vienas puses, ierobežo pakalpojumu sniegšanas brīvību
reklāmas jomā, jo reklāmas stendu īpašniekiem preventīvi ir jānoraida visu alkoholisko dzērienu reklāma, ja pastāv iespēja,
ka sporta pasākums tiks retranslēts Francijā. No otras puses, tas pats tiesiskais režīms kavē pakalpojumu sniegšanu, proti,
televīzijas programmu pārraidi. Francijas raidītājiem ir jāatsakās no visu to sporta pasākumu retranslācijas, kuru laikā ir
redzami reklāmas stendi, uz kuriem ir izvietota Francijā tirgotu alkoholisko dzērienu reklāma. Turklāt sporta pasākumu organizētāji,
kas darbojas ārpus Francijas, nevar pārdot retranslācijas tiesības Francijas raidītājiem, ja šiem sporta pasākumiem veltītās
televīzijas programmas pārraidē varētu parādīties netieša minēto alkoholisko dzērienu televīzijas reklāma.
Šajā sakarā Francijas valdības argumentācija, saskaņā ar kuru minētais televīzijas reklāmas tiesiskais režīms neveido "ierobežojumu"
EK līguma 59. panta izpratnē, nav pieņemama.
Lai gan pastāv tehniskas iespējas, kas ļauj nodrošināt skatus ar precīzi aizklātiem alkoholisko dzērienu reklāmas stendiem,
taču, kā to tiesas sēdē atzina arī Francijas valdība, šādu tehnisku iespēju lietošana Francijas raidītājiem radīs lielas papildu
izmaksas.
Attiecībā uz argumentu, ka minētais Francijas televīzijas reklāmas tiesiskas režīms attiecas ne tikai uz ārvalstīs, bet arī
uz Francijā ražotiem alkoholiskajiem dzērieniem, ciktāl tie tiek izplatīti Francijā, pietiek atgādināt, ka saistībā ar pakalpojumu
sniegšanas brīvību šajā gadījumā svarīga ir tikai minētā pakalpojuma izcelsme.
Otrkārt ir jākonstatē, kā to savu secinājumu 69. punktā norāda ģenerāladvokāts, ka Francijas televīzijas reklāmas tiesiskā
režīma mērķis ir veselības aizsardzība EK līguma 56. panta 1. punkta izpratnē. Pasākumi, kas ierobežo alkoholisko dzērienu
reklāmu un kas veicina cīņu pret atkarību no alkohola, atbilst sabiedrības veselības aizsardzības mērķim (skat. 1980. gada
10. jūlija spriedumu lietā 152/78 Komisija/Francija,
Recueil 1980,
2299. lpp., 17. punkts; iepriekš minēto spriedumu lietā
Aragonesa de Publicidad Exterior
un
Publivía
, 15. punkts, un 2001. gada 8. marta spriedumu lietā
Gourmet International Products
,
Recueil 2001
, I-1795. lpp., 27. punkts).
Treškārt tāpat ir jākonstatē, ka Francijas televīzijas reklāmas tiesiskajam režīmam ir jāatbilst nosprausto sabiedrības veselības
aizsardzības mērķu īstenošanai. Turklāt tas nepārsniedz mērķa sasniegšanai vajadzīgo. Šis tiesiskais režīms tik tiešām ierobežo
situācijas, kad alkoholisko dzērienu reklāmas stendi var parādīties televīzijā, un tādējādi tas var samazināt tādu ziņojumu
pārraides gadījumu skaitu, kurās televīzijas skatītājs varētu tikt mudināts lietot alkoholiskos dzērienus.
Šajā sakarā Komisijas un Lielbritānijas argumentācija, saskaņā ar kuru minētais tiesiskais režīms nav samērīgs, nav pieņemama.
Faktiski attiecībā uz argumentu, saskaņā ar kuru Francijas televīzijas reklāmas režīms ir nekonsekvents, jo tas ir piemērojams
tikai tādiem alkoholiskiem dzērieniem, kuru alkohola saturs pārsniedz 1,2 %, un tas attiecas tikai uz televīzijas reklāmu
un nav piemērojams tabakas reklāmai, pietiek norādīt, ka tā ir dalībvalstu kompetence – noteikt, kādā līmeni tās vēlas nodrošināt
veselības aizsardzību un kādā veidā šis līmenis ir sasniedzams (skat. iepriekš minētā sprieduma lietā
Aragonesa de Publicidad Exterior
un
Publivía
16. punktu).
Attiecībā uz argumentu, saskaņā ar kuru minētā tiesiskā režīma rezultātā dažus sporta pasākumus praktiski vispār nevar pārraidīt,
lai gan, saskaņā ar ģenerāladvokāta secinājumu 103. un 104. punktā sniegtajiem pamatojumiem, ņemot vērā, no vienas puses,
patlaban pieejamos tehniskos līdzekļus un, no otras puses, to ārkārtīgi augstās izmaksas, pastāv arī mazāk radikāli līdzekļi
veselības aizsardzības nodrošināšanai, ir jākonstatē, ka šobrīd nepastāv nekādi mazāk radikāli līdzekļi, kas ļauj izslēgt
vai padarīt neatpazīstamu alkoholisko dzērienu netiešu reklāmu televīzijā, kas redzama uz stendiem sporta pasākumu retranslācijas
laikā. Tā kā šī reklāma televizora ekrānā parādās tikai sporādiski un tikai uz dažām sekundēm, tad nav iespējams ne kontrolēt
tās saturu, ne arī, tai parādoties uz ekrāna, vienlaicīgi ievietot brīdinājuma norādi par alkohola pārmērīgas lietošanas bīstamību.
Attiecībā uz argumentu, saskaņā ar kuru Francijas televīzijas reklāmas tiesiskā režīma rezultātā alkoholisko dzērienu televīzijas
reklāma ir atļauta gadījumos, kad Francijas skatītāju skaits ir ļoti liels (daudznacionāli pasākumi), bet šāda reklāma ir
aizliegta, kad Francijas skatītāju skaits ir mazāks (starpvalstu pasākumi, proti, starp divām valstīm), ir jākonstatē, ka,
ierobežojot tādas netiešās reklāmas aizliegumu, kas tiek pārraidīta īpaši Francijas publikai adresētu sporta pasākumu laikā,
kuru laikā reklāma ir piemērota, lai uzrunātu tieši šo publiku, var panākt, ka tiek mazināta šķēršļa iedarbība uz pakalpojumu
sniegšanas brīvību, un tādējādi padarīt šo aizliegumu par samērīgu ar izvirzīto mērķi.
Tas pats attiecas uz argumentu, saskaņā ar kuru attiecīgais Francijas televīzijas reklāmas tiesiskais režīms praktiski ir
piemērojams tikai Francijā tirgotiem alkoholiskajiem dzērieniem. Ierobežojot aizlieguma piemērošanu tikai Francijā tirgotiem
produktiem un tādējādi samazinot šī aizlieguma piemērošanas jomu, tiek mazināta šķēršļa iedarbība uz pakalpojumu sniegšanas
brīvību un tādējādi šis aizliegums tiek padarīts par samērīgu ar izvirzīto mērķi.
Attiecībā uz argumentu, saskaņā ar kuru dažās dalībvalstīs alkoholisko dzērienu reklāma ir atļauta, ir jākonstatē – līdzīgi
tam, ko norāda ģenerāladvokāts savu secinājumu 106. punktā, – ka fakts, ka viena dalībvalsts pieņem mazāk stingrus noteikumus
nekā otra, nenozīmē, ka šīs otrās valsts noteikumi nav samērīgi (1995. gada 10. maija spriedums lietā C-384/93
Alpine Investments
,
Recueil 1995,
I-1141. lpp., 51. punkts).
Attiecībā uz argumentu, atbilstoši kuram Francijas reklāmas tiesiskā režīma piemērošana, ņemot vērā citā dalībvalstī jau spēkā
esošu procedūru ietvaros veikto kontroli, varētu novest pie dubultas kontroles, ir jākonstatē – līdzīgi ģenerāladvokāta secinājumu
105. punktā paustajam, – ka sporta pasākumu Francijā var pārraidīt nekontrolējot, ja dalībvalsts, kurā tas notiek, aizliedz
alkoholisko dzērienu reklāmas laukumu attēlu pārraidi. Turpretī, ja dalībvalstī, kurā notiek sporta pasākums, šāds aizliegums
nepastāv, tad Francijas iestāžu veiktā pārbaude būs vienīgā.
Visbeidzot, kas attiecas uz argumentu, saskaņā ar kuru dažas minētās tiesiskā režīma normas ir neviennozīmīgas, atbilstoši
ģenerāladvokāta secinājumu 91. punktā minētajiem pamatojumiem ir jākonstatē, ka tās ir pietiekami skaidras un precīzas. Faktiski
šāds televīzijas reklāmas tiesiskais režīms attiecīgajiem televīzijas raidītājiem pietiekami skaidri nosaka gadījumus, kad
sporta pasākumu retranslācija ir aizliegta.
No iepriekš minētajiem apsvērumiem izriet, ka šādos apstākļos vienīgais Komisijas prasības pamats nav pieņemams un līdz ar
to arī prasība ir noraidāma.

Par tiesāšanās izdevumiem
Atbilstoši Reglamenta 69. panta 2. punktam, lietas dalībniekam, kam spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt izdevumus,
ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs. Tā kā Francijas Republika ir prasījusi piespriest Komisijai
atlīdzināt izdevumus un tā kā Komisijai spriedums ir nelabvēlīgs, tad ir jāpiespriež Komisijai atlīdzināt izdevumus. Saskaņā
ar šā paša panta 4. punkta pirmo daļu Lielbritānija sedz savus izdevumus pati.
Ar šādu pamatojumu
TIESA (virspalāta)
nospriež:
1)
prasību noraidīt;
2)
Eiropas Kopienu Komisija atlīdzina tiesāšanās izdevumus;
3)
Lielbritānijas un Ziemeļīrijas Apvienotā Karaliste sedz savus tiesāšanās izdevumus pati.
Skouris
Jāns
Ross
Gulmans
Puisošē
Kunja Rodrigess
Šintgens
fon Bārs
Silva de Lapuerta
Pasludināts atklātā tiesas sēdē Luksemburgā 2004. gada 13. jūlijā.
Sekretārs

Priekšsēdētājs
R. Grass [
R. Grass
]
Skouris
*
Tiesvedības valoda – franču.