CELEX: 62008TJ0062
Državne pomoči
Nadomestilo za razlastitev zaradi javne koristi
Podaljšanje veljavnosti ugodnejše cene za dobavo električne energije
Odločba o nezdružljivosti pomoči s skupnim trgom in o njenem vračilu
Pojem prednosti
Načelo varstva zaupanja v pravo
Izvajanje pomoči

Dejansko stanje
Italijanska republika je z zakonom št. 1643 z dne 6. decembra 1962, s katerim je bila ustanovljena družba Ente nazionale per
l’energia elettrica (ENEL) in so bila nanjo prenesena podjetja električne industrije (GURI št. 316 z dne 12. decembra 1962,
str. 5007, v nadaljevanju: zakon št. 1643/62), nacionalizirala elektroenergetski sektor. S tem zakonom je Italijanska republika
družbi ENEL zaupala monopol nad izvajanjem dejavnosti proizvodnje, uvoza in izvoza, prenosa, pretvorbe, distribucije in prodaje
električne energije na nacionalnem ozemlju, ne glede na vir proizvodnje, čeprav z nekaterimi izjemami.
V skladu s členom 4(6) zakona št. 1643/62 so bila tako podjetja, ki so proizvajala elektriko predvsem za lastne potrebe (v
nadaljevanju: samoproizvajalci), izločena iz procesa nacionalizacije elektroenergetskega sektorja.
V tem obdobju je bila družba Terni, ki je bila v večinski lasti države, dejavna v sektorju jekla, kemikalij in cementa. Poleg
tega je bila lastnica in upravljavka hidroelektrarn, pri čemer se je večina proizvedene električne energije uporabila za proizvodne
postopke v podjetju.
Zaradi strateškega pomena za energetsko oskrbo države je bila hidroelektrična infrastruktura družbe Terni vključena v nacionalizacijo,
čeprav je imelo to podjetje status samoproizvajalca.
S predsedniško uredbo št. 1165 z dne 21. avgusta 1963 o prenosu vsega opredmetenega premoženja, namenjenega dejavnostim družbe
„Terni: Società per l’Industria e l’Elettricità“ SpA iz člena 1, prvi odstavek, zakona št. 1643/62, na družbo ENEL (redni
dodatek h GURI št. 230 z dne 31. avgusta 1963, str. 58, v nadaljevanju: predsedniška uredba št. 1165/63) je Italijanska republika
za prenos premoženja družbe Terni tej družbi zagotovila nadomestilo v obliki ugodnejše cene električne energije (v nadaljevanju:
cena Terni) za obdobje od leta 1963 do leta 1992.
Leta 1964 je bila družba Terni razdeljena na tri podjetja: jeklarsko podjetje Terni Acciai Speciali, kemično podjetje Nuova
Terni Industrie Chimiche in podjetje za proizvodnjo cementa Cementir (v nadaljevanju skupaj: podjetja Terni). Ta podjetja
so bila pozneje privatizirana in so prešla v last podjetij ThyssenKrupp, Norsk Hydro oziroma Caltagirone, kar je povzročilo
nastanek družb ThyssenKrupp Acciai Speciali Terni SpA, Nuova Terni Industrie Chimiche SpA in Cementir SpA, ki so bile še naprej
upravičene do cene Terni.
Z zakonom št. 9 z dne 9. januarja 1991 o pravilih za izvedbo novega nacionalnega energetskega načrta: institucionalni vidiki,
hidroelektrarne in električni vodi, ogljikovodiki in geotermalna energija, samoproizvodnja in davčne določbe (redni dodatek
h GURI št. 13 z dne 16. januarja 1991, str. 3, v nadaljevanju: zakon št. 9/91) je Italijanska republika podaljšala obstoječe
koncesije za hidroelektrarne do 31. decembra 2001, pri čemer gre za koncesije, na podlagi katerih delujejo družbe, ki za proizvodnjo
električne energije uporabljajo javne vodne vire.
V skladu s členom 20(4) tega zakona je Italijanska republika do 31. decembra 2001 podaljšala tudi veljavnost cene Terni. Poleg
tega je bilo predvideno, da naj bi se količina finančno podprte električne energije, ki so jo dobavljali podjetjem Terni,
v naslednjih šestih letih (2002–2007) postopno zmanjševala, tako da bi pred koncem leta 2007 cenovne ugodnosti prenehale.
Italijanski organi so zakon št. 9/91 predložili Komisiji, ki je 6. avgusta 1991 sprejela odločbo o nenasprotovanju (odločba
o državni pomoči NN 52/91, v nadaljevanju: odločba z dne 6. avgusta 1991).
Z zakonsko uredbo št. 79 z dne 16. marca 1999 o Direktivi 96/92/ES o skupnih pravilih notranjega trga z električno energijo
(GURI št. 75 z dne 31. marca 1999, str. 8, v nadaljevanju: zakonska uredba št. 79/99) je Italijanska republika hidroelektrarnam
podaljšala obstoječe koncesije. Člen 12(7) in (8) te zakonske uredbe določa:
„7. Koncesije, ki so prenehale ali ki prenehajo najkasneje 31. decembra 2010, se podaljšajo do navedenega datuma, zadevni
imetniki koncesij pa lahko brez upravnega akta nadaljujejo dejavnost, pri čemer morajo o tem obvestiti organ, ki podeljuje
koncesijo, v devetdesetih dneh od začetka veljavnosti te zakonske uredbe […]
8. Za koncesije, ki prenehajo po 31. decembru 2010, se uporabljajo pogoji za prenehanje, ki so določeni v koncesijskem aktu.“
V skladu s členom 11(11) uredbe-zakona št. 35 z dne 14. marca 2005 o izrednih ukrepih v okviru akcijskega načrta za gospodarski,
socialni in ozemeljski razvoj (GURI št. 62 z dne 16. marca 2005, str. 4), ki je bil spremenjen v zakon št. 80 z dne 14. maja
2005 (v nadaljevanju: zakon št. 80/05), je Italijanska republika ponovno podaljšala veljavnost cene Terni do leta 2010, pri
čemer je ukrep začel veljati 1. januarja 2005 (v nadaljevanju: sporni ukrep). Zakon št. 80/2005 določa, da bodo imela podjetja
Terni do leta 2010 glede dobavljenih količin električne energije (skupaj 926 GWh za tri podjetja) in njene cene (1,32 centa/kWh)
enake ugodnosti, kot so jih imela 31. decembra 2004. Kmalu zatem so bile z zakonom št. 266 z dne 23. decembra 2005 koncesije
za hidroelektrarne na splošno obnovljene do leta 2020.
Po tem, ko je Komisija pri preiskavi neke druge zadeve izvedela za ta ukrep podaljšanja, je z dopisom z dne 23. decembra 2005
zaprosila italijanske organe za posredovanje informacij, ki so ji jih italijanski organi posredovali z dopisom z dne 24. februarja
2006 in drugima dopisoma, z dne 2. marca 2006 in 27. aprila 2006.
Z dopisom z dne 19. julija 2006 je Komisija sporočila Italijanski republiki, da bo sprožila postopek v skladu s členom 88(2)
ES. Ta odločitev je bila objavljena v Uradnem listu Evropske unije (UL C 214, str. 5), Komisija pa je pozvala vse zainteresirane
osebe, naj predložijo svoje pripombe v zvezi z zadevnim ukrepom.
Italijanska republika je svoje pripombe predstavila v dopisu z dne 25. oktobra 2006, v dopisih z dne 9. novembra 2006 in 7.
decembra 2006 pa je predložila dodatna pojasnila.
Komisija je prejela pripombe zainteresiranih oseb, ki jih je posredovala italijanskim organom in jim dala možnost odgovora.
Italija je svoje pripombe sporočila z dopisom z dne 22. decembra 2006.
Z dopisom z dne 20. februarja 2007 je Komisija zaprosila za dodatna pojasnila, ki so ji jih italijanski organi posredovali
z dopisi z dne 16. aprila 2007, 10. maja 2007 in 14. maja 2007.
Komisija je 20. novembra 2007 sprejela odločbo o državni pomoči C 36/A/06 (ex NN 38/06) Italije za ThyssenKrupp, Cementir
in Nuova Terni Industrie Chimiche (UL 2008, L 144, str. 37, v nadaljevanju: izpodbijana odločba).
V točki 163 obrazložitve izpodbijane odločbe je navedeno:
„Komisija je sklenila, da je [Italijanska republika] s kršitvijo člena 88(3) Pogodbe ES nezakonito izvajala določbo odstavka
11 člena 11 [uredbe-zakona] […] št. [35]/05, ki je bil spremenjen v zakon št. [80/05], ki določa spremembo in podaljšanje
veljavnosti ugodnejših cen električne energije, ki veljajo za tri podjetja Terni, do leta 2010. Komisija meni, da tak ukrep,
ki je čista pomoč za tekoče poslovanje, ne izpolnjuje pogojev za nobeno odstopanje po Pogodbi ES, zato ni združljiv s skupnim
trgom. Zato se deli omenjenega ukrepa, ki še niso bili odobreni ali plačani, ne smejo izplačati. Že izplačano pomoč je treba
vrniti. Zneski, do katerih bi bile prejemnice pomoči upravičene v letih 2005, 2006 in 2007 na podlagi zakona št. [9/91], se
lahko odštejejo od skupnega zneska, ki ga je treba vrniti.“
Izrek izpodbijane odločbe se glasi:
„Člen 1
1. Državna pomoč [Italijanske republike] za podjetja ThyssenKrupp, Cementir in Nuova Terni Industrie Chimiche je nezdružljiva
s skupnim trgom.
2. Državna pomoč, ki jo je [Italijanska republika] odobrila podjetjem ThyssenKrupp, Cementir in Nuova Terni Industrie Chimiche,
vendar jim je še ni izplačala, je prav tako nezdružljiva s skupnim trgom in se zato ne sme izvajati.
Člen 2
1. [Italijanska republika] bo od prejemnic pomoči izterjala vračilo pomoči iz člena 1(1).
[…]“

Postopek in predlogi strank
Tožeča stranka je 6. februarja 2005 v sodnem tajništvu Splošnega sodišča vložila to tožbo.
Tožeča stranka Splošnemu sodišču predlaga, naj:
–        ugotovi nezakonitost izpodbijane odločbe in jo razglasi za nično v celoti;
–        Komisiji naloži plačilo stroškov;
–        če je to potrebno, naloži Komisiji, da v skladu s členoma 64 in 66 Poslovnika Splošnega sodišča predloži dopise, ki so jih
poslali in prejeli italijanski organi v septembru in v novembru leta 1991, in sprejme vse ostale ukrepe procesnega vodstva
ali pripravljalne ukrepe, za katere bi manilo, da so primerni;
–        oziroma, podredno, izpodbijano odločbo razglasi za nično v delih, v katerih:
–        določa, da je Italija s kršitvijo člena 88(3) ES nezakonito izvedla državno pomoč v korist tožeče stranke in družb Cementir
ter Nuova Terni Industrie Chimiche;
–        določa, da je treba od tožeče stranke in družb Cementir ter Nuova Terni izterjati zneske; in zato
–        odreja Italijanski republiki, da brez odlašanja sprejme ukrepe za povračilo teh zneskov skupaj z obrestmi;
–        podpodredno razglasi izpodbijano odločbo za nično v delu, v katerem odreja Italiji, da brez odlašanja sprejme ukrepe za izterjavo
pomoči skupaj z obrestmi, ker tako povračilo pomeni kršitev splošnega načela zaupanja v pravo.
Komisija Splošnemu sodišču predlaga, naj:
–        tožbo zavrne;
–        tožeči stranki naloži plačilo stroškov.

Pravo
Italijanska republika navaja štiri tožbene razloge, in sicer, prvič, kršitev člena 87(1) ES, drugič, bistveno kršitev postopka
in kršitev členov 87 ES in 88 ES zaradi očitne napake pri presoji ekonomske študije, ki so jo predložili italijanski organi,
tretjič, kršitev člena 88(3) ES in, četrtič, kršitev člena 14(1) Uredbe Sveta (ES) št. 659/1999 z dne 22. marca 1999 o določitvi
podrobnih pravil za uporabo člena [88 ES] (UL L 83, str. 1) in načela varstva zaupanja v pravo.

Tožbeni razlog kršitve člena 87(1) ES
Trditve strank
Italijanska republika navaja, da je Komisija napačno ocenila, da gre pri spornem ukrepu za državno pomoč, in je zaradi tega
napačno menila, da bi ji moral biti ta ukrep priglašen.
Navaja, da se kompenzacijski ukrepi, ki jih države članice odobrijo kot nadomestilo škode, ki je bila povzročena podjetem,
zlasti po nacionalizaciji, ne štejejo za državno pomoč, kar Komisija v točki 70 obrazložitve izpodbijane odločbe tudi sama
priznava.
V tej zadevi je izjemni značaj nacionalizacije družbe Terni v letu 1962 slednjo v primerjavi z njenimi konkurenti postavil
v očitno slabši konkurenčni položaj, zaradi česar je zakonodajalec za družbo Terni, da bi popravil to resno diskriminacijo,
sprejel kompenzacijsko „merilo“, ki je popolnoma drugačno od tistega, ki je bilo kot enkratna denarna odškodnina odobreno
drugim razlaščenim podjetjem, tako da „ne bi porušil notranjega ravnotežja tega podjetja“, ki v skladu z zakonom ne bi smelo
biti podvrženo nacionalizaciji.
Zakon št. 1643/62 je torej družbi Terni dodelil pravico, da odškodnino dobiva postopoma v obliki posebne cene za dobavo električne
energije, ter jo postavil v položaj navideznega samoproizvajalca, da bi tako na dolgi rok povrnil morebitno dodatno škodo,
ki jo je bilo v času denacionalizacije težko oceniti in jo povzročajo spremembe cene električne energije, in da bi tako trajno
nevtraliziral njihov vpliv.
V skladu s tem fleksibilnim merilom, ki vzdržuje nediskriminatoren vzporedni položaj družbe Terni in ostalih samoproizvajalcev,
ki niso bili podvrženi nacionaliziciji, je bilo v predsedniški uredbi št. 1165/63 določeno, da mora imeti cena Terni enako
obdobje trajanja kot koncesije za vodna zajetja hidroelektrarn nerazlaščenih samoproizvajalcev, to je do 31. decembra 1992,
ko bi diskriminatorni učinki razlastitve električne infrastrukture družbe Terni po pričakovanju prenehali. Družba Terni bi
morala konec leta 1992 namreč izgubiti koncesije, ki so ji dovoljevale rabo vodnih virov za samoproizvodnjo elekrtične energije.
Tako določena odškodnina je torej posledica treh dejavnikov: količine električne energije, njene cene in trajanja. Le prvi
od teh dejavnikov je bil določen dokončno, na podlagi porabe družbe Terni v letu 1961 in projekcije povečanja porabe zaradi
že začetih investicij, ki v letu 1962 še niso bile dokončane. Cena ni bila določena v znesku, temveč na podlagi računske metode,
saj je le fleksibilnost cene omogočala spoštovanje cilja, ki ga odškodnina zasleduje. Obdobje je bilo določeno na 30 let,
ne samo zaradi tega, ker je to obdobje ustrezalo vrednosti razlaščenega premoženja, temveč ker je bilo vedno, po merilu primerjave
z nerazlaščenimi samoproizvajalci, enako obdobju veljavnosti koncesij za hidroelektrarne, kar v točkah 18 in 77 obrazložitve
izpodbijane odločbe priznava tudi Komisija.
Cilj ponovne vzpostavitve, kolikor mogoče, gospodarskih pogojev in ravnotežja, v katerem se je družba Terni nahajala pred
razlastitivijo, bi bil določen tudi na podlagi italijanskih ustavnih načel, v tem primeru načela prepovedi diskriminacije,
načela, ki določa „resno“, „zadostno in ustrezno“ odškodnino za razlastitev, in načela prava Skupnosti o varstvu svobodne
konkurence iz člena 4, prvi odstavek, ES.
Ta izvirni kompenzacijski mehanizem je skladen tudi z načeli iz člena 1 dodatnega Protokola k Evropski konvenciji o varstvu
človekovih pravic in temeljnih svoboščin, ki je bila podpisana 4. novembra 1950 v Rimu (v nadaljevanju: EKČP) ter s sodno
prakso Evropskega sodišča za človekove pravice (v nadaljevanju: ESČP).
Komisija napačno zatrjuje, da vsako podaljšanje veljavnosti te ureditve pomeni spremembo izvirnega mehanizma, ki nedvomno
in brez izjeme spreminja povračilno naravo odškodnine. Morebitno spremembo narave odškodnine s podaljšanjem cenovnega ukrepa
bi bilo treba presojati ob upoštevanju zgoraj navedenega cilja, kot je bil določen
ex ante
.
Tožeča stranka navaja, da sta zakon št. 529 z dne 7. avgusta 1982 o ureditvi razmerij med družbo ENEL, električnimi podjetji
lokalnih skupnosti in podjetji samoproizvajalcev električne energije glede koncesij za zajetja hidroelektrarn (GURI št. 222
z dne 13. avgusta 1982, str. 5771) in člen 24 zakona št. 9/91 obstoječim koncesionarjem do 31. decembra 2001 podaljšala koncesije
za zajetja hidroelektrarn, ki bi prenehale konec leta 1992, in da je to povsem izjemno podaljšanje, ki je bilo v času nacionalizacije
vsekakor nepredvidljivo, ponovno povzročilo težave pri izvajanju odškodninskega merila, ki je bilo uveljavljeno za družbo
Terni. V skladu z metodo povračila škode, ki jo vzpostavljata zakon št. 1643/62 in predsedniška uredba št. 1165/63, in da
bi ohranili vzporednost med družbo Terni in drugimi samoproizvajalci, se je zakonodajalec odločil podaljšati veljavnost ceni
Terni do 31. decembra 2001, s sprejetjem člena 20(4) zakona št. 9/91.
Tožeča stranka navaja, da v nasprotju z navedbami Komisije člen 20 zakona št. 9/91, ki določa podaljšanje veljavnosti cene
Terni, vsebuje dve izrecni napotili in eno posredno napotilo na samoproizvajalce, kar potrjuje, da je bilo podaljšanje veljavnosti
te cene za italijansko državo akt, ki je bil nujen za izvedbo kompenzacijskega „merila“ iz zakona št. 1643/62.
Poleg tega poudarja, da je Komisija z odločbo z dne 6. avgusta 1991 odločila, „da ne bo nasprotovala“ uporabi zakona št. 9/91.
Poleg tega ni, potem ko je od Italijanske republike zahtevala posebne podatke „o pomoči, ki je bila domnevno dodeljena družbi
Ilva [pravna naslednica družbe Terni] z znižanjem cene električne energije“ in je prejela odgovore, ki pojasnjujejo pravo
kompenzacijsko naravo ugodnejše cene, v zvezi s tem sprožila nobenega postopka. Iz tega po mnenju tožeče stranke izhaja, da
je Komisija ugotovila, da gre pri tem podaljšanju za zakonito nadaljevanje kompenzacijskega ukrepa, ki je bil odobren družbi
Terni z zakonom št. 1643/62 in predsedniško uredbo št. 1165/63, in da zato ureditev Skupnosti glede državnih pomoči za to
cenovno ureditev ne velja.
Tožeča stranka spominja, da so bile koncesije za hidroelektrarne s členom 12(7) zakonske uredbe št. 79/99 ponovno podaljšane
do 31. decembra 2010, pri čemer veljavnost cene Terni ni bila podaljšana za isto obdobje, saj je podaljšanje, ki je bilo določeno
v zakonu št. 9/91, uvedlo tudi mehanizem postopnega prenehanja, ki bi se moral pričeti izvajati ob prenehanju koncesij za
hidroelektrarne (to je konec leta 2001) in zaključiti konec leta 2007. Poleg tega bi morala liberalizacija trga z električno
energijo, ki je bila prav tako uvedena z zakonsko uredbo št. 79/99, po pričakovanjih podjetjem Terni omogočiti dobavo električne
energije na liberaliziranem trgu po konkurenčnih cenah, ki so podobne proizvodnim stroškom, ki bi jih te družbe imele, če
bi še posedovale razlaščene elektrarne.
Vendar pa liberalizacija trga z električno energijo v Italiji leta 2005 ni imela pričakovanih pozitivnih učinkov na konkurenco,
podjetja Terni pa so se ponovno znašla v neenakopravnem položaju v primerjavi z nerazlaščenimi samoproizvajalci, zaradi česar
je zakonodajalec sprejel sporni ukrep. Po mnenju tožeče stranke je očitno, da so, ko se je Italijanska republika odločila,
da koncesije za hidroelektrarne ponovno podaljša, to je do leta 2010, tožeča stranka in druga podjetja Terni že imeli pravico
do nadaljevanja uporabe cene Terni, čeprav v drugačnem obsegu in za čas, ki ni bil enak trajanju teh koncesij. Konec koncev
pa je sporni ukrep izvirno logiko povračila škode, to je, da se družba Terni obravnava kot navidezni samoproizvajalec, ohranil
nedotaknjeno.
Tožeča stranka poudarja, da se je status navideznega samoproizvajalca ohranil in se uporabljal tudi za druge namene, zlasti
ko je Italija kot sestavni del cene električne energije uvedla „termični dodatek“, pri čemer je bila družba Terni, kot tudi
ostali samoproizvajalci, oproščena njegovega plačila. Poleg tega sta tako Corte suprema di cassazione (italijansko kasacijsko
sodišče) kot Consiglio di Stato (italijanski državni svet) v sodbah, izdanih
in tempore non suspecto
in v zadevah z drugim predmetom, kot je ta v tej zadevi, uradno priznala posebno logiko vzporednosti in merilo navideznega
samoproizvajalca, ki predstavljata temelj cene Terni. Ti vrhovni sodišči sta namreč potrdili, da mora biti tudi po letu 1992
cena električne energije, ki jo družba Terni plačuje družbi ENEL, sestavljena iz istih elementov kot stroški ostalih samoproizvajalcev.
Ugovor Komisije, da je ta razlaga neustrezna, ker se ne nanaša na predsedniško uredbo št. 1165/63, temveč samo na zakon št.
9/91, je formalistična in v nasprotju z resničnostjo, saj zaključki teh sodb temeljujo ravno na posebni logiki povračila škode,
ki je bila družbi Terni odobrena v okviru nacionalizacije, in zlasti na razlagi člena 4 zakona št. 1643/62 in členov 7 in
8 predsedniške uredbe št. 1165/63.
Stališče Komisije tako kaže na neskladja znotraj same izpodbijane odločbe kot med izpodbijano odločbo in odgovorom na tožbo.
Tožeča stranka trdi, da je trditev Komisije, da „[v]sakršno naknadno popravljanje zneskov ali mehanizma neizogibno spremeni
značaj ukrepa“ v očitnem nasprotju s tem, kar Komisija sama priznava, namreč, da je logika podaljševanja namenjena „[vzdrževanju
vzporednosti obravnave z drugimi proizvajalci hidroelektrične energije, katerih koncesije so bile podaljšane]“ (točka 92 obrazložitve
izpodbijane odločbe), da je bilo prvotno trajanje določeno glede na dan prenehanja koncesij za hidroelektrarne (točka 77 obrazložitve
izpodbijane odločbe) ali da je bila metoda kompenzacije, ki jo je italijanski zakonodajalec izbral leta 1962, upravičena,
saj je „preprečil[a] tveganje dodatne škode, ki bi lahko nastala družbi Terni v naslednjih letih, na primer v primeru zvišanja
cen električne energije“ (točka 73 obrazložitve izpodbijane odločbe).
Zadnja trditev pomeni posredno priznanje dejstva, da je škoda, ki je nastala družbi Terni zaradi razlastitve, tesno povezana
z morebitno prednostjo drugih proizvajalcev glede stroškov preskrbe z električno energijo, zaradi česar bi bilo treba priznati,
da podaljšanje trajanja nadomestila, ki je povezana s prestavitvijo dne, na katerega prenehajo koncesije, ne pomeni novega
ukrepa (niti novega merila), temveč le pravilno izvedbo izvirnega ukrepa.
Edini razlog, na podlagi katerega je Komisija v izpodbijani odločbi ugovarjala odškodninski naravi podaljšanja veljavnosti
cene Terni, temelji na časovnem elementu, kar je izjemno formalen pristop, ki ni skladen niti z razlagalnimi tehnikami, ki
so v veljavi v italijanskem pravnem redu, ki priznava pomen namena zakonodajalca, niti z „vsebinsko presojo“, ki jo sprejemajo
tako Komisija kot sodna praksa Skupnosti, zlasti pri uporabi določb Pogodbe ES.
Tožeča stranka navaja, da – če se prizna, da nadomestilo ne pomeni sedanje vrednosti razlaščenega premoženja, temveč je njegov
namen, na podlagi logike o navideznem samoproizvajalcu, vzdrževati ekonomsko in finančno ravnotežje družbe Terni glede na
strošek električne energije – ni več možno trditi, da mora ostati ena izmed spremenljivk, ki je bila določena za dosego tega
rezultata, nespremenjena v primeru spremembe dejavnika, glede na katerega je bila določena na začetku. To po mnenju tožeče
stranke pomeni, da, kot je morala cena električne energije, ki je bila dobavljena družbi Terni (to je cena Terni), slediti
spremembam cen družbe ENEL, mora biti tudi trajanje upravičenja do te cene spremenjeno zaradi prestavitve datuma prenehanja
koncesij za hidroelektrarne, ki je bil določen na 31. december 2001. Edina razlika je, da, medtem ko je bila sprememba cene
jasno in izrecno določena v členu 8 predsedniške uredbe št. 1165/63, saj je bila sprememinjanje cene družbe ENEL ob sprejemu
te določbe običajen in predvidljiv dogodek, sprememba trajanja ni bila izrecno omenjena, saj pred 30-timi leti ni mogel nihče
predvideti, da se bo zakonodajalec odločil za podaljšanje trajanja koncesij.
Nazadnje je Komisija storila še eno napako pri razumevanju, s tem ko je trdila, da bi morala družba Terni, če se s kompenacijskim
ukrepom ni strinjala, ukrepu ugovarjati na podlagi člena 5(5) zakona št. 1643/62. Komisija ni upoštevala, da zaradi zelo posebne
narave in fleksibilnosti metode, ki je bila sprejeta za dodelitev ugodnejše cene družbi Terni, slednja ne more imeti nobenega
interesa za ugovarjanje primernosti te cene. Tožeča stranka dodaja, da se je lahko zadevna določba dejansko uporabila le za
primere, ko je bila odškodnina za razlastitev dodeljena v obliki „plačil“, in ne v obliki ugodnejše cene kot v primeru družbe
Terni.
Komisija meni, da je treba tožbeni razlog tožeče stranke zavrniti, saj temelji na napačni predpostavki, in ugovarja trditvi,
da nej bi bilo njeno stališče protislovno.
Spominja, da je v izpodbijani odločbi navedeno, da je bila cena Terni dodeljena na jasen način za določeno obdobje v skladu
z določbami člena 6 predsedniške uredbe št. 1165/63, to je do 31. decembra 1992. Iz teh določb jasno izhaja, da je bila cena
Terni kot odškodnina določena za točno določeno obdobje, ki je bilo kot dokončno določeno ob razlastitvi, in da je bilo to
obdobje verjetno določeno ob upoštevanju preostale dolžine veljavnosti koncesije za hidroelektrarne družbe Terni, ki je bila
temeljni element za določitev vrednosti razlaščene koncesije.
Komisija navaja, da nista niti zakon št. 1643/62 niti predsedniška uredba št. 1165/63 trajanja veljavnosti cene Terni v ničemer
vezala, z nekakšno dinamično vezjo, na bodoče trajanje koncesij za hidroelektrarne drugih samoproizvajalcev, ki niso bili
razlaščeni, tako da bi predvidevala avtomatično podaljšanje te cene v primeru obnovitve ali podaljšana teh koncesij. Čeprav
je po mnenju Komisije možno, da je italijanski zakonodajalec ob določitvi trajanja veljavnosti cene Terni mislil na prenehanje
drugih koncesij za hidroelektrarne, je neizpodbitno, da besedilo zakona št. 1643/62 kaže le na odločitev zakonodajalca za
povračilo škode družbi Terni (zaradi razlastitve koncesije za hidroelektrarne), ne z enkratnim plačilom, temveč z dobavo električne
energije po znižani ceni v nekem obdobju (ki ga je kasneje določila predsedniška uredba št. 1165/63).
Poudarja, da na podlagi italijanske sodne prakse hermenevtična razlaga, na podlagi katere je treba zakon razlagati na podlagi
pravega pomena besed, prevlada nad vsako drugo razlago, če je besedilo nedvoumno. To razlago običajno uporabljajo sodišča
Skupnosti.
Razlagi predsedniške uredbe št. 1165/63, ki jo zastopa Komisija, sodbi Corte suprema di cassazione in Consiglio di Stato,
ki ju omenja tožeča stranka, v ničemer ne nasprotujeta. Ti sodbi namreč ne temeljita na izvirnem besedilu navedene predsedniške
uredbe, temveč na ureditvi, ki je veljala po tem, ko je bila veljavnost cene Terni podaljšana z zakonom št. 9/91. Jasno je,
da ti sodbi navajata določbe zakona št. 1643/62 in predsedniške uredbe št. 1165/63 le, kot so bile po poteku 31. decembra
1992 podaljšane in uveljavljene z zakonom št. 9/91. Komisija meni, da ti sodbi nasprotujeta trditvam tožeče stranke.
Glede zakona št. 9/91 izpodbijana odločba navaja le, da je na podlagi podatkov, ki so jih priskrbeli italijanski organi, Komisija
razumela, da je bila odločitev o podaljšanju veljavnosti cene Terni do leta 2001 (s postopnim ukinjanjem med letoma 2002 in
2007) sprejeta ob upoštevanju skoraj sočasnega podaljšanja koncesij za hidroelektrarne. Vendar pa iz besedila zadevnega zakona
jasno izhaja, da ta zakon podaljšanja veljavnosti cene Terni ni vezal na podaljšanje koncesij za hidroelektrarne drugih samoproizvajalcev
in da trditev, da je podaljšanje veljavnosti cene Terni akt, „ki je nujen“, očitno nima podlage v besediu zakona št. 1643/62
in predsedniške uredbe št. 1165/63.
Prav tako ni nobenega razloga za sklepanje, da bi bilo podaljšanje te cene, ki je bilo leta 2005 odobreno s spornim ukrepom,
posebej vezano na z zakonsko uredbo št. 79/99 odobreno podaljšanje koncesij šest let pred tem. Ne le, da besedilo spornega
ukrepa ne vsebuje nobenega indica v tej smeri, težko je tudi razumeti, zakaj je zakonodajalec, če je dejansko nameraval uskladiti
ceno Terni z novim datumom prenehanja koncesij za hidroelektrarne, čakal šest let, preden je podaljšal veljavnost te cene.
Na to neskladje kaže tudi dejstvo, da je nekaj mesecev po tem, ko je bila veljavnost cene Terni podaljšana, zakon št. 266/05
določil novo podaljšanje koncesij za hidroelektrarne (do leta 2020), ne da bi določil ustrezno podaljšanje veljavnosti cene
Terni.
Nasprotno, iz zakona št. 80/05 jasno izhaja, da je bilo podaljšanje veljavnosti ugodnih cen, med katerimi je cena Terni,
določeno na splošno, da bi „omogočili razvoj in prestrukturiranje proizvodnje zadevnih podjetij“, kar je namen, ki so ga italijanski
organi med upravnim postopkom izrecno potrdili.
Komisija navaja, da bi bilo, če bi zakonska uredba št. 1165/63 predvidevala avtomatično podaljšanje cene Terni v primeru podaljšanja
koncesij drugim samoproizvajalcem, to v nasprotju z načelom, da je treba odškodnino za razlastitev premoženja določiti na
podlagi vrednosti premoženja ob razlastitvi (vrednosti, ki je v primeru razlastitve koncesije odvisna tudi od njenega preostalega
trajanja). Ko je ob upoštevanju vrednosti razlaščenega premoženja ta odškodnina enkrat določena, ne more biti spremenjena
ex post
na podlagi kasnejših sprememb (navzgor ali navdol) vrednosti premoženja zaradi sprememb zakonov in drugih predpisov.
Komisija meni, da izbira načina povračila škode družbi Terni ne vsebuje neomejene ali trajne pravice do uporabe ugodnejše
cene, in navaja, da ne razume, na kakšen način naj bi sodna praksa ESČP potrjevala razlago, ki jo predlaga tožeča stranka.
Presoja Splošnega sodišča
V skladu z ustaljeno sodno prakso opredelitev „pomoči“ v smislu člena 87(1) ES zahteva, da so izpolnjeni vsi pogoji iz te
določbe (sodbi Sodišča z dne 21. marca 1990 v zadevi Belgija proti Komisiji, imenovana „Tubemeuse“, C-142/87, Recueil, str.
I-959, točka 25, in z dne 1. julija 2008 v združenih zadevah Chronopost in La Poste proti Ufex in drugi, C-341/06 P in C-342/06
P, ZOdl., str. I-4777, točka 121).
Prvič, iti mora za intervencijo države ali za ukrep iz državnih sredstev. Drugič, ta intervencija mora biti taka, da lahko
prizadene trgovino med državami članicami. Tretjič, njenemu upravičencu mora omogočati prednost. Četrtič, izkrivljati mora
konkurenco ali bi jo lahko izkrivljala (sodba Sodišča z dne 30. marca 2006 v zadevi Servizi Ausiliari Dottori Commercialisti,
C-451/03, ZOdl., str. I-2941, točka 56, in zgoraj v točki 47 navedena sodba Chronopost in La Poste proti Ufex in drugi, točka
122).
Spomniti je treba, da so prednosti v smislu člena 87(1) ES ukrepi – kot so, med drugim, dobava blaga ali storitev pod ugodnejšimi
pogoji (glej sodbo Splošnega sodišča z dne 16. septembra 2004 v zadevi Valmont proti Komisiji, T-274/01, ZOdl., str. II-3145,
točka 44 in navedena sodna praksa) – ki v različnih oblikah zmanjšujejo finančne obremenitve, ki jih po navadi nosijo podjetja,
zato so podobni subvencijam (sodbe Sodišča z dne 23. februarja 1961 v zadevi De Gezamenlijke Steenkolenmijnen in Limburg proti
Visoki oblasti, 30/59, Recueil, str. 1, 39; z dne 29. junija 1999 v zadevi DM Transport, C-256/97, Recueil, str. I‑3913, točka
19, in z dne 14. septembra 2004 v zadevi Španija proti Komisiji, C‑276/02, ZOdl., str. I-8091, točka 24).
V tej zadevi tožeča stranka trdi, da spornega ukrepa ni mogoče šteti za državno pomoč, ker pogoj dodelitve prednosti upravičencem
ni podan, saj gre pri navedenem ukrepu samo za odškodnino.
Ni sporno, da določenih oblik odškodnine podjetjem ni mogoče šteti za pomoč.
Tako je v sodbi z dne 27. septembra 1988 v združenih zadevah Asteris in drugi (od 106/87 do 120/87, Recueil, str. 5515, točki
23 in 24) Sodišče pojasnilo, da imajo javne pomoči v obliki ukrepov javnih oblasti, ki dajejo prednost nekaterim podjetjem
ali nekaterim proizvodom, pravno naravo, ki je bistveno drugačna od odškodnine, katere plačilo bi morebiti bilo naloženo nacionalnim
oblastem zaradi povrnitve škode, in da se tako ta odškodnina ne šteje za pomoč v smislu členov 87 ES in 88 ES.
Sodišče je navedlo tudi, da se za javne subvencije, ki so podjetjem, ki jim je izrecno naloženo izpolnjevanje obveznosti javne
službe, dodeljene zaradi nadomestila stroškov, ki nastanejo z izpolnjevanjem teh obveznosti, in ki izpolnjujejo določene pogoje,
člen 87(1) ES ne uporablja (sodba Sodišča z dne 24. julija 2003 v zadevi Altmark Trans in Regierungspräsidium Magdeburg, C‑280/00,
Recueil, str. I-7747, točka 94).
V tej zadevi Komisija navaja, da se nadomestilo, ki ga država za razlastitev infrastrukture odobri podjetjem, običajno ne
šteje za državno pomoč (točka 70 obrazložitve izpodbijane odločbe).
Pri spornem ukrepu gre za podaljšanje prvega ukrepa, s katerim je bila družbi Terni dodeljena ugodnejša cena za dobavo električne
energije kot odškodnina po nacionalizaciji električne infrastrukture te družbe leta 1962.
Člen 6 predsedniške uredbe št. 1165/63, ki opredeljuje to odškodnino, določa:
„Družba ENEL mora družbi Terni dobaviti […] 1.025.000.000 kWh (milijarda petindvajset milijonov) vsako leto z močjo 170.000
kW (sto sedemdeset tisoč), kar je količina električne energije, ki jo je družba Terni porabila leta 1961 […] za dejavnosti,
ki niso navedene med dejavnostmi iz člena 1 zakona št. 1643[/62], in 595.000.000 kWh (petsto petindevetdeset milijonov) na
leto, z dodatno močjo 100.000 kW (sto tisoč), za dejavnosti, ki so bile ob začetku veljavnosti zakona št. 1643[/62] še v teku.
Te dobave se opravljajo do 31. decembra 1992 na odjemnih mestih, ki so pri obratih družbe Terni in so sporazumno dogovorjena
med strankami.“
To določeno količino električne energije je bilo treba dobaviti po ugodnejši ceni, ki je v členu 7 predsedniške uredbe št.
1165/63 opredeljena tako:
„Za dobavo 1.025.000.000 kWh […] na leto bo cena dobave na kWh določena na podlagi povprečne interne cene, ki jo je sektor
proizvodnje električne energije družbe Terni v letih od 1959 do 1961 […] zaračunaval podjetjem te družbe, ki so delovala v
drugih sektorjih.
Za energijo, ki jo bo porabila družba Terni […] in presega 1.025.000.000 kWh […] na leto, in do 595.000.000 kWh […] na leto,
se cena iz prejšnjega odstavka poveča za 0,45 [italijanske] lire na kWh.“
Zdi se , da se ukrep, ki je veljal za družbo Terni, torej sestavljen iz treh dejavnikov: količine električne energije, njene
cene in trajanja ugodnejše obravnave.
Komisija meni, da prvotni ukrep pomeni izplačilo odškodnine, da je bil ustrezen in da cena Terni upravičencem v celotnem obdobju
trajanja omenjenega ukrepa, to je do leta 1992, ni prinesla nobene prednosti. Komisija trdi, pri čemer se sklicuje na preprost
dobesedni pomen besedila člena 6 predsedniške uredbe št. 1165/63 in jasno določitev obdobja uporabe te cene na 30 let, da
njenega podaljšanja ni mogoče šteti kot sestavnega dela odškodnine, in zaključuje, da ta cena, ki je bila v skladu z določbami
člena 11(11) zakona št. 80/05 za podjetja Terni dogovorjena za obdobje od 1. januarja 2005, pomeni državno pomoč v smislu
člena 87(1) ES (točke 78, 79, 94 in 117 obrazložitve izpodbijane odločbe).
Tožeča stranka ugovarja tej ugotovitvi, pri čemer se sklicuje na dinamično razlago nacionalnih določb o povračilu škode. Navaja,
da te določbe vzpostavljajo poseben kompenzacijski mehanizem, ki je fleksibilen, pri čemer je količina električne energije
edini izmed treh dejavnikov za določitev odškodnine, poleg cene in trajanja, ki je bil določen dokončno.
Ta mehanizem naj bi bil namenjen zagotavljanju ekonomskega ravnotežja, v katerem se je nahajala družba Terni pred nacionalizacijo
leta 1962, pri kateri je šlo za izjemen in v primerjavi z drugimi samoproizvajalci električne energije, ne glede na to, ali
so bili konkurenti družbe Terni ali ne, diskriminatoren ukrep. V teh okoliščinah naj bi bil namen zakonodajalca povračilo
škode družbi Terni na podlagi mehanizma, ki je tej družbi dodelil položaj „navideznega samoproizvajalca“ in je zagotovil trajno
vzporednost obravnave družbe Terni in nerazlaščenih samoproizvajalcev.
V skladu z izvirno logiko povračila škode so italijanski organi torej uporabo cene Terni podaljšali glede na podaljšanje koncesij
za hidroelektrarne samoproizvajalcem, pri čemer je bilo to podaljšanje nujno za izvedbo povračila škode in s tem tudi povezano.
Teh trditev ni mogoče sprejeti.
Na prvem mestu je treba poudariti, da je ta spor nastal v okviru nacionalizacije italijanskega elektroenergetskega sektorja,
ki je bila opravljena na podlagi člena 43 italijanske ustave, pri čemer je zakon št. 1643/62, ki ga dopolnjuje predsedniška
uredba št. 1165/63, izvedbeni pravni akt tega člena.
Ta besedila je torej treba uporabiti kot osnovo za to, da bi razumeli zadevno nacionalizacijo v vseh njenih razsežnostih,
skupaj z odškodnino, ki jo pravo zahteva, če o prenosu lastnine enostransko odloči država.
Iz besedila člena 6 predsedniške uredbe št. 1165/63, ki je popolnoma nedvoumno, pa je razvidno, da je bila cena Terni določena
kot odškodnina za točno določeno obdobje brez možnosti podaljšanja. Tako ta člen določa, da se dobave električne energije
družbi Terni „opravljajo do 31. decembra 1992“, pri čemer navedba natančnega datuma a priori izključuje vsako težavo glede
razlage obdobja časovne veljavnosti te določbe.
Poleg tega tožeča stranka ne navaja nobene določbe zakona št. 1643/62 ali predsedniške uredbe št. 1165/63, ki bi določala
spremembo trajanja uporabe cene Terni z možnim podaljšanjem tega obdobja po datumu predvidenega izteka. Nasprotno pa je treba
opozoriti, da je nacionalni zakonodajalec možnost spremembe cene dobave električne energije družbi Terni izrecno predvidel
v členu 8 predsedniške uredbe št. 1165/63.
Ob tem ko poudarja, da je nacionalni zakonodajalec datum prenehanja koncesij za hidroelektrarne za samoproizvajalce ob nacionalizaciji
upošteval tako, da je v predsedniški uredbi št. 1165/63 določil datum 31. december 1992, tožeča stranka navaja, da neobstoj
izrecne določbe glede možnosti spremembe trajanja uporabe cene Terni glede na trajanje koncesij pojasnjuje dejstvo, da je
obnovitev slednjih za tega zakonodajalca v tem obdobju pomenila dogodek, ki je bil „popolnoma nepredvidljiv“.
Ugotoviti je treba, da je že prvotna določitev trajanja veljavnosti koncesij sama vsebovala vprašanje razvoja teh koncesij
ob njihovem prenehanju in njihovega nadaljevanja na podlagi podaljšanja z zakonom ali javnim razpisom, kar je bila predvidljiva
možnost in ne dogodek, ki bi bil „popolnoma nepredvidljiv“. Iz spisa torej izhaja, da se zdi neobstoj neposredne določbe v
nacionalni zakonodaji, ki bi predvidevala možnost spremembe uporabe cene Terni, preprosta posledica izbire zakonodajalca,
da družbi Terni škodo povrne s koristjo, ki jo bo ta družba imela zaradi ugodnejše cene električne energije v točno določenem
obdobju, ki je bilo dokončno opredeljeno v času nacionalizacije.
Tudi če predpostavimo, da je treba, v skladu z navedbami tožeče stranke, pri razlagi zadevnih nacionalnih predpisov, ne glede
na njihovo nedvoumno besedilo, upoštevati kontekst in namen nacionalnega zakonodajalca, to ne more spremeniti zgoraj navedenih
ugotovitev.
Prvič, tožeča stranka se sklicuje na parlamentarna pripravljalna dela in zlasti na razpravi na popoldanskem zasedanju poslanske
zbornice 18. septembra 1962 in popoldanskem zasedanju Senata Italijanske republike 15. novembra 1962.
Najprej se sklicuje na naslednji izvleček:
„[K]aj lahko torej storimo [za povračilo škode družbi Terni]? […] Komisija je na začetku postavila zelo jasno merilo: zagotavljati
obratom, ki jih trenutno uporablja družba Terni, količino električne energije, ki jo je ta družba porabila leta 1961, po cenah
iz tega leta. Lahko pa, nasprotno, postavimo merilo.“
Glede zasedanja Senata tožeča stranka navaja, da je bila bilo izrecno navedeno, da je posebna oblika odškodnine, ki je bila
dodeljena družbi Terni, „seveda namenjena ohranitvi notranjega ravnotežja tega podjetja“.
Ti sklicevanji v najboljšem primeru razkrivata skrb parlamentarcev, na eni strani, za ohranitev finančnega ravnotežja družbe
Terni, za katero načeloma ne bi smel veljati zakon št. 1643/62, in, na drugi strani, za ločitev merila ali mehanizma povračila
škode, kar se je v zakonodaji dejansko odrazilo s sprejetjem posebne metode povračila škode, kar je razvidno iz vsebine člena
6 predsedniške uredbe št. 1165/63.
Nesporno je, da v tem primeru nadomestilo ni bilo opravljeno z izplačilom fiksnega denarnega zneska, določenega na podlagi
tržne vrednosti razlaščene infrastrukture, temveč z mehanizmom, ki določa dobavo določene količine električne energije po
ceni, ki bi jo družba Terni morala plačati, če bi obdržala svojo električno infrastrukturo, za obdobje, ki je sorazmerno preostalemu
obdobju veljavnosti razlaščene koncesije, kar odraža skrb zakonodajalca, da ne poruši notranjega ravnotežja družbe Terni.
Res je, da obdobje veljavnosti cene Terni nekoliko presega preostalo dolžino veljavnosti koncesije družbe Terni in da je Komisija
navedla, da je verjetno, da so italijanski organi oblasti iztek veljavnosti cene Terni nameravali prilagoditi splošnemu izteku
veljavnosti hidroelektričnih koncesij v Italiji (točka 77 obrazložitve izpodbijane odločbe).
Vendar pa je zakonodajalec v predsedniški uredbi št. 1165/63 določil točen datum prenehanja veljavnosti cene Terni, brez drugih
časovnih dejavnikov, poleg tega pa tožeča stranka ni dokazala, da bi iz zasedanj parlamenta izhajala volja navedenega zakonodajalca,
da se trajanje veljavnosti cene Terni uskladi s trajanjem koncesij za hidroelektrarne za samoproizvajalce, tako da bi obnovitev
slednjih avtomatično pomenila podaljšanje te cene.
Drugič, tožeča stranka se sklicuje na nedvoumno razlago namena nacionalnega zakonodajalca s strani najvišjih italijanskih
sodišč in glede tega navaja sodbo Corte suprema di cassazione št. 17686 z dne 21. novembra 2003 in sodbo Consiglio di Stato
št. 606 z dne 21. februarja 2005, ki naj bi potrjevali nujnost zagotovitve primerljive obravnave družbe Terni in ostalih nerazlaščenih
samoproizvajalcev električne energije tudi po letu 1992.
Vendar pa je treba ugotoviti, da je sklicevanje na ti dve sodbi neupoštevno, saj sta bili razglašeni po sprejemu zakona št.
9/91, ki je podaljšal in po 31. decembru 1992 omogočil uporabo določb, ki zaradi povračila škode družbi Terni določajo uporabo
ugodnejše cene.
Poleg tega sta bili ti sodbi, kot navaja tožeča stranka, razglašeni „v zadevah z drugim predmetom, kot je ta v tej zadevi“.
Nacionalnima sodiščema ni bilo predloženo vprašanje, ali so italijanski organi s podaljšanjem veljavnosti cene Terni po 31.
decembru 1992 kršili obveznost, ki jo imajo države članice na podlagi člena 88(3) ES, da ne izvajajo novih pomoči, ne da bi
o tem predhodno obvestile Komisijo.
Vprašanje, ki je bilo zastavljeno tema sodiščema, je bilo, ali mora družba Terni po spremembi nacionalne strukture cen električne
energije plačevati dodatne stroške za dobavo električne energije. Sodišči sta v pravnem okviru, navedenem v točki 87 zgoraj,
odgovorili nikalno, pri čemer sta se oprli na namen posebne ureditve določitve cene dobave električne energije družbi Terni,
ki ji je bila določena kot nadomestilo za nacionalizacijo.
Presojeno je bilo, da je bil namen cene Terni tej družbi omogočiti preskrbo z električno energijo „po cenah, ki so v splošnem
enake stroškom, ki bi jih družba Terni imela, če bi lahko še naprej uporabljala energijo, ki bi jo proizvedla sama“, in da
zaradi tega od te družbe ni mogoče zahtevati „dodatnih stroškov [za dobavo električne energije], katerih ji ne bi bilo treba
plačevati, če bi lahko nadaljevala s proizvodnjo električne energije za lastne potrebe ter torej trošila električno energijo,
ki bi jo proizvedla sama“.
Ta obrazložitev nasprotuje tezi tožeče stranke. V nasprotju z njenimi trditvami nacionalna sodišča niso menila, da mora cena
električne energije, ki jo mora družba Terni plačevati družbi ENEL, ostati enaka „ceni drugih samoproizvajalcev“, temveč da
mora ustrezati stroškom, ki bi jih nosila družba Terni, če bi lahko nadaljevala z uporabo električne energije, ki bi jo proizvedla
sama, kar je mogoče le na podlagi koncesije za hidroelektrarne in le med njenim trajanjem.
V skladu s takšno logiko povračila škode, kot so jo opredelila nacionalna sodišča, kar se tiče elementa cene električne energije,
trajanje veljavnosti cene Terni, kot pravilno ugotavlja Komisija, ne more biti ločeno od preostalega obdobja veljavnosti razlaščene
koncesije in vezano na prihodnji razvoj koncesij za hidroelektrarne za samoproizvajalce.
Na drugem mestu je treba ugotoviti, da zakonodaja o podaljšanju koncesij za hidroelektrarne, ki je bila sprejeta pozneje kot
zakon št. 1643/62 in predsedniška uredba št. 1165/63, nasprotuje razlagi, ki jo zagovarja tožeča stranka, namreč da ta besedila
trajanje veljavnosti cene Terni z nekakšno dinamično in posredno napotitvijo povezujejo s trajanjem koncesij za hidroelektrarne
za samoproizvajalce, tako da podaljšanje teh koncesij pomeni avtomatično podaljšanje veljavnosti te cene.
To razlago onemogoča že dejstvo, da je bil za podaljšanje veljavnosti cene Terni – ki nikakor ni bila avtomatična – potreben
zakonodajni ukrep, da bi spremenili odškodnino, ki je bila prvotno določena v predsedniški uredbi št. 1165/63.
Prvo podaljšanje veljavnosti cene Terni izhaja iz člena 20(4) zakona št. 9/91, ki je prav tako do leta 2001 podaljšal tedaj
obstoječe koncesije za hidroelektrarne. Tega zakona ne moremo strniti, kot meni tožeča stranka, le na istočasno podaljšanje
veljavnosti cene Terni in koncesij za hidroelektrarne za samoproizvajalce do leta 2001, saj vsebuje dva predmeta, in sicer
podaljšanje veljavnosti cene Terni in njeno prenehanje konec leta 2007 (glej točko 19 obrazložitve izpodbijane odločbe), kar
je kasnejši datum in tako datum, ki je neodvisen od datuma prenehanja tedaj obstoječih koncesij za hidroelektrarne. Ta dva
elementa sta nerazdružljiva in dejansko kažeta na samostojnost vprašanja trajanja veljavnosti te cene v primerjavi s položajem
samoproizvajalcev.
Razdružitev položaja podjetij Terni in položaja samoproizvajalcev potrjuje dejstvo, da so italijanski organi leta 1999 posredovali
le zato, da so do leta 2010 podaljšali tedaj obstoječe koncesije za hidroelektrarne.
Drugo podaljšanje cene Terni je opravljeno s členom 11(11) zakona št. 80/05, ki določa:
„Da bi omogočili razvoj in prestrukturiranje proizvodnje zadevnih podjetij, je uporaba ugodnejših cenovnih pogojev za dobavo
električne energije iz člena 1(1)(c) uredbe-zakona št. 25 z dne 18. februarja 2003, ki je bil, s spremembami, spremenjen v
zakon […] št. 83 z dne 17. aprila 2003, podaljšana na celotno leto 2010, v cenovnih pogojih, ki so veljali 31. decembra 2004.“
Ta določba se ne sklicuje na koncesije za hidroelektrarne in ne vsebuje nobenega elementa, ki bi omogočal sklepanje, da je
bil namen zakonodajalca uskladiti trajanje veljavnosti cene Terni s trajanjem teh koncesij.
Nasprotno, iz iste določbe je razvidno, da je cena Terni le eden izmed ugodnejših cenovnih pogojev in da je namen njenega
podaljšanja, „da bi omogočili razvoj in prestrukturiranje proizvodnje zadevnih podjetij“. V točki 67 obrazložitve izpodbijane
odločbe, v kateri so strnjene navedbe italijanskih organov med formalnim postopkom preiskave, je pojasnjeno, da ti organi
vztrajajo pri tem dejstvu:
„Sporno podaljšanje veljavnosti cene, ki je določeno v odstavku 11 člena 11 zakona št. 80/05, je povezano z obsežnim programom
vlaganj, ki ga podjetje ThyssenKrupp izvaja na industrijskem območju Terni-Narni. V skladu s tem akcijskim načrtom bodo na
tem območju vzpostavljene nove proizvodne zmogljivosti. Cena je torej mišljena kot začasna rešitev, dokler ne bodo vzpostavljene
te proizvodne zmogljivosti, in njena ukinitev bi ogrozila sedanja vlaganja“.
Kot je bilo navedeno v točki 61 obrazložitve izpodbijane odločbe v zvezi s „političnimi razlogi za [drugo] podaljšanje“, italijanski
organi menijo tako:
„[C]ena [je] potrebna za vzpostavitev enakih pogojev delovanja za energetsko intenzivna podjetja v Italiji in njihove konkurente
v [Evropski uniji], ki tudi uživajo ugodnosti nižjih cen električne energije (na podlagi cen ali pogodb), dokler tekoči infrastrukturni
projekti za proizvodnjo in prevoz električne industrije ne bodo končani. Če bi ceno ukinili, bi zadevna podjetja svojo proizvodnjo
preselila v države zunaj [Unije]. To bi neizogibno povzročilo industrijsko krizo in veliko izgubo delovnih mest na prizadetih
območjih. Zato je na podaljšanje veljavnosti cene, kot pravi [Italijanska republika], treba gledati kot na prehodno rešitev.“
Ne gre torej za ukrep pravnega nadaljevanja odškodnine, do katere je bila upravičena družba Terni po nacionalizaciji njene
električne infrastrukture leta 1962.
Poleg tega je treba ugotoviti, da je do podaljšanja veljavnosti cene Terni prišlo skoraj šest let po obnovitvi koncesij za
hidroelektrarne z zakonsko uredbo št. 79/99, dolžina tega obdobja pa je v nasprotju z zatrjevano povezavo med spornim ukrepom
in podaljšanjem teh koncesij.
Tožeča stranka navaja, da veljavnost cene Terni ni bila podaljšana istočasno, leta 1992, ker je zakon št. 9/91 določal „počasen
izstop“, pri čemer naj bi ta cena prenehala veljati leta 2007. Zadostuje ugotovitev, da ta argument le potrjuje nepovezanost
usode cene Terni in cen ostalih samoproizvajalcev s koncesijami za hidroelektrarne in v ničemer ne potrjuje argumentov tožeče
stranke.
Te ugotovitve o objektivni povezavi med načrtovanim postopnim ukinjanjem cene Terni in njenim nepodaljšanjem v letu 1999 ne
more spremeniti preprosta trditev tožeče stranke, da veljavnost zadevne cene leta 1999 ni bila podaljšana zaradi pričakovanja
znižanja cen električne energije po liberalizaciji trga, kar je trditev, ki je tožeča stranka tudi ni z ničemer dokazala.
Dejansko je treba ugotoviti, da so italijanski organi v letu 1991 sprejeli odločitev, da postopno prenehajo z uporabo cene
Terni in da so se v letu 2005 premislili, pri čemer naj bi sporni ukrep spremljal vlaganja, ki jih je izvedla zlasti tožeča
stranka.
Nazadnje je treba ugotoviti da je nekaj mesecev po podaljšanju veljavnosti cene Terni zakon št. 266/05 znova podaljšal koncesije
za hidroelektrarne (do leta 2020), ne da bi hkrati ustrezno podaljšal veljavnost cene Terni.
Na tretjem mestu je treba poudariti, da so argumenti tožeče stranke glede odločbe z dne 6. avgusta 1991 in, bolj splošno,
glede domnevnih nasprotij Komisije, neustrezni.
Tožeča stranka, na prvem mestu, trdi, da iz odločbe z dne 6. avgusta 1991 o „nenasprotovanju“ uporabi zakona št 9/91 in izmenjave
dopisov med Komisijo in italijanskimi organi izhaja, da je ta institucija sprejela sklep, da pomeni podaljšanje veljavnosti
cene Terni leta 1991 zakonito nadaljevanje kompenzacijskega ukrepa, ki je bil odobren družbi Terni z zakonom št. 1643/62 in
predsedniško uredbo št. 1165/63, in da zaradi tega za to cenovno ureditev predpisi Skupnosti o državnih pomočeh ne veljajo.
Nesporno je, da je po tem, ko so italijanski organi poslali obvestilo o zakonu št. 9/91, ki je v členu 20(4) prvič podaljšal
veljavnost cene Terni, Komisija sprejela odločbo z dne 6. avgusta 1991, v kateri se je odločila, da ukrepu ne bo nasprotovala.
V izpodbijani odločbi Komisija pojasnjuje, čemur tožeča stranka ne ugovarja, da je bila o zakonu št. 9/91 obveščena istočasno
kot o zakonu št. 10/91, ki se prav tako nanaša na energetska vprašanja, in da so dokumenti, na podlagi katerih je Komisija
sprejela svojo odločitev, vsebovali le kratek opis in oceno členov o državni pomoči. Člen 20(4) zakona št. 9/91, ki določa
podaljšanje veljavnosti cene Terni, v dokumentih ni bil omenjen (glej točki 20 in 134 obrazložitve izpodbijane odločbe).
Komisija dodaja, da je na podlagi tako skopih informacij na žalost nemogoče ugotoviti, kateri so bili v tem primeru razlogi
za to, in še zlasti izvedeti, ali je Komisija preučila in nameravala odobriti ceno Terni, čeprav je res, da je Italijanska
republika Komisijo uradno obvestila o celotnem zakonu in se tudi odločba o odobritvi nanaša na celotni zakon (točki 135 in 136
obrazložitve izpodbijane odločbe).
V nasprotju z navedbami tožeče stranke naj bi Komisija razglasila „pomoč iz obeh zakonov v skladu s pravili o državni pomoči
leta 1991 […] za združljivo“ (točka 20 obrazložitve izpodbijane odločbe).
To ugotovitev potrjuje besedilo odločbe z dne 6. avgusta 1991, v kateri je Komisija navedla, da se je „ob upoštevanju dejstva,
da je gospodarjenje z energijo eden izmed ciljev energetske politike Skupnosti, in po preučitvi finančnih vzpodbud, ki jih
določata [zadevna] zakona, ob upoštevanju obveznosti Italijanske republike v zvezi z nekaterimi določbami, odločila, da njeni
vlogi ne ugovarja“. Sklicevanje na okoljski cilj in obveznosti nacionalnih oblasti, ki je izrecno navedeno v naslednjih odstavkih
iste odločbe poleg, zlasti, sklicevanja na zgornjo mejo, določeno za regionalne pomoči, potrjuje, da so bili ukrepi iz zakonov
št. 9/91 in št. 10/91, potem ko so bili najprej obravnavani kot pomoči,dovoljeni kot združljivi s skupnim trgom, čeprav odločba
z dne 6. avgusta 1991 uporabljene izjeme izrecno ne navaja.
Poleg tega je treba spomniti, da odločitev o nenasprotovanju v skladu z opredelitvijo iz člena 4(3) Uredbe št. 659/1999, ki
kodificira in potrjuje prakso na področju preiskave državnih pomoči v skladu s sodno prakso Skupnosti (sodba Sodišča z dne
17. julija 2008 v zadevi Athinaïki Techniki proti Komisiji, C‑521/06 P, ZOdl., str. I-5829, točka 5), ustreza položaju, ko
Komisija po predhodni preučitvi ugotovi, da, kolikor se nanaša na področje uporabe člena 87(1) ES, ni dvomov o združljivosti
prijavljenega ukrepa s skupnim trgom, in zato odloči, da je ta ukrep združljiv s skupnim trgom.
Tožeča stranka poleg tega navaja, pri čemer se sklicuje na dopis italijanskega ministrstva za industrijo, trgovino in obrt
z dne 19. septembra 1991, ki je bil naslovljen na italijansko ministrstvo za državno soudeležbo, da je Komisija italijanske
organe zaprosila za posredovanje informacij v zvezi z domnevno pomočjo, ki naj bi bila dodeljena družbi „Ilva“, prej Terni,
in da Komisija po prejemu odgovora teh organov, da pri podaljšanju veljavnosti cene Terni ne gre za pomoč, temveč za obliko
podaljšanja nadomestila, ki ga določa zakon št. 1643/62, tej razlagi ni ugovarjala.
Ne glede na ugovore Komisije glede posredovanja tega odgovora s strani italijanskih organov velja, da ob upoštevanju besedila
Uredbe št. 659/1999 samo iz molka Komisije ni mogoče sklepati, da je institucija sprejela kakršnokoli odločitev o ukrepu iz
zakona št. 9/91, ki je bila sicer vsebovana že v odločbi z dne 6. avgusta 1991.
Vsekakor pa je treba poudariti, da podaljšanje veljavnosti cene Terni z zakonom št. 9/91 ni sporni ukrep, ki je povzročil
sprejem izpodbijane odločbe, ki je predmet te tožbe, in da se argumentacija tožeče stranke v zvezi z odločbo z dne 6. avgusta
1991 in domnevno izmenjavo dopisov med Komisijo in italijanskimi organi nanaša na razpravo o domnevni kršitvi načela varstva
zaupanja v pravo, ki naj bi jo storila ta institucija in je predmet zadnjega razloga za razglasitev ničnosti, na katerega
se sklicuje tožeča stranka.
Tožeča stranka na drugem mestu trdi, da je izpodbijana odločba sama s seboj v nasprotju, saj je Komisija v njej sporni ukrep
opredelila kot državno pomoč, čeprav je hkrati priznala, da je logika podaljševanja namenjena „[vzdrževanju vzporednosti obravnave
z drugimi proizvajalci hidroelektrične energije, katerih koncesije so bile podaljšane]“ (točka 92 obrazložitve izpodbijane
odločbe), da je bilo prvotno trajanje določeno na dan prenehanja koncesij za hidroelektrarne (točka 77 obrazložitve izpodbijane
odločbe) ali da je bila metoda kompenzacije, ki jo je italijanski zakonodajalec izbral leta 1962, upravičena, saj je „preprečil[a]
tveganje dodatne škode, ki bi lahko nastala družbi Terni v naslednjih letih, na primer v primeru zvišanja cen električne energije“
(točka 73 obrazložitve izpodbijane odločbe), pri čemer naj bi slednja trditev pomenila posredno pripoznavo dejstva, da je
škoda, ki je nastala družbi Terni z razlastitvijo premoženja, tesno povezana z ugodnostmi, do katerih bi lahko bili upravičeni
drugi samoproizvajalci.
Ta razlaga temelji na površnem in subjektivnem razumevanju izpodbijane odločbe, in zlasti njene točke 92, ki povzema razloge
Komisije in se glasi tako:
„Glede podaljšanj veljavnosti cene Terni Komisija ocenjuje, da so se utemeljila s tem, da jih je treba opraviti sočasno z
obnovitvijo koncesij drugim proizvajalcem hidroelektrične energije. Vendar pa je bila takšna sočasnost, ki je bistvo mehanizma
kompenzacij, v dogovoru o razlastitvi predvidena samo za [30] let in ne brez časovne omejitve. Zato iz razlogov, ki so bili
navedeni že [zgoraj v točkah od 73 do 78 obrazložitve], ta podaljšanja niso imela značaja nadomestila.“
Komisija dodaja, to, kar navedeno v točki 93 obrazložitve izpodbijane odločbe:
„Tak sklep še bolj velja za drugo podaljšanje veljavnosti cene. Z njim je bil prekinjen opustitveni mehanizem, katerega cilj
je bil olajšati prehod podjetij na polno ceno, s čimer se je pokazalo, da italijanski organi oblasti menijo, da se je podjetjem
nadomestila že izplačalo v celoti. [Italijanska republika] je resnično obširno pojasnila razloge za to drugo podaljšanje,
ki so povezani samo z industrijsko politiko (glej pripombe [Italijanske republike zgoraj v točki 60 obrazložitve]).
V obrazložitvi Komisije ni torej nobene dvoumnosti niti nobenega nasprotja, saj Komisija meni, da logika, ki je prevladala
pri izbiri načina povračila škode družbi Terni, ne more upravičiti podaljšanja veljavnosti cene Terni po izteku obdobja 30-tih
let, ki ga je nacionalni zakonodajalec izrecno določil.
Nazadnje je treba ugotoviti, da bi argumentacija tožeče stranke vodila do odškodnine, ki bi bila neomejena glede trajanja
in zato tudi glede vrednosti, kar bi vodilo do položaja, katerega zakonitosti tožeča stranka ni dokazala niti z vidika nacionalnega
pravnega reda niti z vidika sodne prakse ESČP.
Spomniti je treba, da je bila odločitev italijanskih organov o nacionalizaciji električne infrastrukture družbe Terni sprejeta
v skladu s členom 43 italijanske ustave, ki določa da „[d]oločena podjetja ali kategorije podjetij, ki se tičejo bistvenih
javnih storitev, energetskih virov ali monopolnih razmer in ki so izrazito splošnega pomena, sme zakon zaradi javne koristi
pridržati državi, javnim ustanovam ali skupnostim delavcev ali porabnikov ali pa jih nanje prenesti z razlastitvijo ali proti
odškodnini“.
Tožeča stranka navaja, da mora biti odškodnina na podlagi sodne prakse Corte suprema di cassazione in Corte costituzionale
(italijansko ustavno sodišče) „zadostna in ustrezna“ ter „resna“, njena višina pa mora ustrezati „vrednosti premoženja glede
na njegove bistvene lastnosti, ki so razvidne iz njegove potencialne ekonomske uporabe“.
Komisija ne ugovarja tem navedbam in navaja sodbo Corte costituzionale št. 5/1980 z dne 30. januarja 1980, ki vsebuje naslednje
besedilo:
„Odškodnina, ki se jo zagotavlja razlaščencu, […] četudi ne pomeni popolnega povračila nastale škode – če je pomembno uskladiti
pravice posameznika s splošnim interesom, v interesu katerega je opravljena razlastitev – pa vendarle ne more biti določena
v nepomembnem ali simboličnem znesku, temveč mora pomeniti resno povračilo. Da bi bilo to mogoče, je treba pri izračunu odškodnine
upoštevati vrednost premoženja glede na njegove bistvene lastnosti, ki so razvidne iz njegove potencialne ekonomske uporabe.“
Nesporno je, da je bil način povračila škode iz člena 6 predsedniške uredbe št. 1165/63 določen ob upoštevanju lastnosti nacionaliziranega
premoženja, in sicer proizvodnih zmogljivosti, katerih uporaba je temeljila na koncesiji, katere trajanje bi moralo koncesionarju
omogočiti amortizacijo investicije.
Italijanska republika je tako izbrala dodelitev povračila škode, ne s plačilom fiksnega zneska, ki bi bil določen s tržno
vrednostjo razlaščenega premoženja, temveč z mehanizmom, ki določa dobavo določene količine električne energije po ceni, ki
bi jo družba Terni morala plačati, če bi obdržala svojo električno infrastrukturo. Pri tem so italijanski organi za določitev
obdobja veljavnosti cene Terni smiselno upoštevali preostalo obdobje veljavnosti koncesije družbe Terni, pri čemer je bil
datum prenehanja te cene postavljen celo nekoliko kasneje kot veljavnost te koncesije.
Kot poudarja Komisija v točki 75 izpodbijane odločbe, je skupni znesek odškodnine torej odvisen od obdobja veljavnosti cene
Terni.
Po mnenju tožeče stranke, mora biti obdobje veljavnosti te cene v skladu z izvirno logiko mehanizma za povračilo škode, ki
ga je določil nacionalni zakonodajalec, sistematično podaljšano glede na obnovitve koncesije za nerazlaščene samoproizvajalce,
da bi se „trajno“ nevtralizirali škodljivi učinki nacionalizacije glede na gibanje cen električne energije.
Razlaga člena 6 predsedniške uredbe št. 1165/63, kot jo predlaga tožeča stranka, bi pomenila, da je bila odškodnina za nacionalizacijo
električne infrastrukture družbe Terni dodeljena za nedoločeno obdobje, da je glede izračuna svoje višine odvisna od dogodkov,
ki so kasnejši, celo za več let, od dne nacionalizacije, in da sta zato tako znesek odškodnine kot vrednost nacionaliziranega
premoženja nedoločena in neomejena.
Ugotoviti pa je treba, da tožeča stranka ne navaja nobenega pravila ali načela prava Skupnosti, nobene določbe nacionalnega
pravnega reda in nobene odločbe nacionalnega sodišča, na kateri bi lahko temeljila njena razlaga, ki vodi do dodelitve odškodnine,
določene za nedoločeno obdobje ali v zvezi s katero bi bila na splošno predvidena možnost upoštevanja dogodkov, ki so kasnejši
od njene določitve, kar bi vodilo do spremembe ocene vrednosti nacionaliziranega ali razlaščenega premoženja in posledično
višine odškodnine.
Zdi se poleg tega, da tožeča stranka, ko priznava vsebino določbe, na katero se sklicuje Komisija, to je člen 32 predsedniške
uredbe št. 327 z dne 8. junija 2001 o poenotenju določb zakonov in drugih predpisov na področju razlastitve zaradi javne koristi,
priznava neobstoj možnosti take razlage. Glede tega navaja, da je „gotovo res, ,da pri odškodnini, ki je bila dodeljena zaradi
razlastitve, ne more iti za ukrep, katerega trajanje je neomejeno‘ in da ,mora biti odškodnina na predvidljiv način jasno
določena ob razlastitvi‘“. Člen 32 te predsedniške uredbe namreč določa, da se „odškodnina za razlastitev […] izračuna na
podlagi lastnosti premoženja v trenutku sporazuma o prenosu ali na dan objave odločbe o razlastitvi“.
Vendar pa tožeča stranka navaja, da je „ta izvirni [fleksibilni] kompenzacijski mehanizem zaradi izjemne narave razlastitve
družbe Terni skladen tudi z načeli iz člena 1 dodatnega Protokola k [EKČP] in sodno prakso [ESČP]“.
Omenjeni člen z naslovom „Varstvo lastnine“ se glasi tako:
„Vsaka fizična ali pravna oseba ima pravico do spoštovanja svojega premoženja. Nikomur ne sme biti lastnina odvzeta, razen
če je to v javnem interesu v skladu s pogoji, ki jih določa zakon, in ob spoštovanju splošnih načel mednarodnega prava.
Ta določba ne omejuje pravice držav, da uveljavijo zakone, za katere menijo, da so potrebni za nadzor nad uporabo premoženja
v skladu s splošnim interesom ali za zagotovitev plačila davkov, drugih prispevkov ali denarnih kazni.“
Zadošča ugotoviti, da ta določba določa pravico do lastnine in hkrati opredeljuje njene meje in da sklicevanje le na to besedilo
ne more utemeljevati sklepanja tožeče stranke v tej zadevi.
Glede sodne prakse ESČP tožeča stranka navaja sodbo z dne 11. aprila 2002 v zadevi Lallement proti Franciji, iz katere naj
bi izhajalo, da zahteva po odškodnini, ki je v razumni zvezi z vrednostjo premoženja, ki je bilo odvzeto, lahko „včasih pomeni
obveznost zagotovitve bistveno višjega zneska od same vrednosti razlaščenega premoženja“.
V tej sodbi, ki se nanaša na razlastitev nepremičnine, ki se je uporabljala za kmetijske namene, ESČP spominja, da mora ukrep,
ki posega v pravico do lastnine, kot je razlastitev, upoštevati „pravično ravnovesje“ med zahtevami, ki izhajajo iz splošnega
interesa neke skupnosti, in potrebo po varovanju temeljnih pravic posameznika. Pri razlastitvi je to ravnovesje načeloma doseženo,
če razlaščenec dobi odškodnino, ki je „v razumni zvezi“ s prodajno vrednostjo premoženja, čeprav bi legitimni cilji javne
koristi govorili v prid povračilu v vrednosti, ki je nižja od polne tržne vrednosti. ESČP meni, da, ne glede na diskrecijsko
pravico države, v primeru, če je razlaščeno premoženje „delovno orodje“ razlaščenca, plačana odškodnina ni v razumni zvezi
z vrednostjo premoženja, če iz kakršnegakoli razloga ne krije te posebne izgube ali ne omogoča ponovne vzpostavitve tega orodja
po razlastitvi. (točke 18, 20, 23).
Analogija med položajem družbe Terni in položajem v omenjeni sodbi, namreč razlastitvijo kmetijskega zemljišča, ki se nanaša
na kmetova proizvodna sredstva in lahko ogrozi njegovo sposobnost, da nadaljuje s svojo poklicno dejavnostjo, po kateri sklepa
tožeča stranka, pa ni le vprašljiva, temveč poleg tega sodba ESČP ne vsebuje nobene izrecne navedbe o „obveznosti zagotovitve
bistveno višjega zneska od same vrednosti razlaščenega premoženja“.
Ta sodba namreč temelji na razmerju sorazmernosti, ki mora obstajati med višino odškodnine in dano vrednostjo razlaščenega
premoženja, pri čemer ta obrazložitev ni združljiva z rezultatom razlage člena 6 predsedniške uredbe št. 1165/63, ki jo zastopa
tožeča stranka in ki lahko zaradi neobstoja časovne omejitve vodi do neomejene ali trajne pravice do cene Terni.
Iz zgoraj navedenega izhaja, da podaljšanja cene Terni, ki je bilo odobreno leta 2005 s spornim ukrepom, ni mogoče šteti za
sestavni del odškodnine, do katere je družba Terni upravičena zaradi nacionalizacije leta 1962. Ta trditev tožeče stranke
izhaja prej iz dodatne razširitve izvirne logike povračila škode, ki jo je sprejel nacionalni zakonodajalec ki temelji na
obravnavi družbe Terni kot navideznega samoproizvajalca. S tem se želi izogniti časovni omejitvi, ki je bila določena za uporabo
cene Terni, in obiti jasno in natančno besedilo člena 6 predsedniške uredbe št. 1165/63.
Komisija je torej pravilno ugotovila, po tem ko je pojasnila, da ni nobenega dvoma, da je zagotavljanje električne energije
po cenah, ki so nižje od običajnih cen električne energije, nedvomno očitna gospodarska prednost za prejemnice ugodnosti,
ki imajo tako nižje proizvodne stroške in okrepljen konkurenčni položaj (točka 99 obrazložitve izpodbijane odločbe), da ugodnejša
cena, ki je bila odobrena podjetjem Terni od 1. januarja 2005, pomeni državno pomoč v smislu člena 87(1) ES.
Zaradi tega je treba tožbeni razlog kršitve člena 87(1) ES zavrniti.

Tožbeni razlog bistvene kršitve postopka in kršive členov 87 ES in 88 ES zaradi očitne napake pri presoji ekonomske študije,
ki so jo predložili italijanski organi
Bistvena kršitev postopka
–       Trditve strank
Tožeča stranka navaja, da je Komisija z dopisom z dne 20. februarja 2007 od Italijanske republike izrecno zahtevala, da ji
predloži podatke, na podlagi katerih bi bilo mogoče objektivno primerjati vrednost razlaščenega premoženja z vrednostjo prednosti
zaradi cene Terni od vzpostavitve te ureditve do leta 2010, z ocenitvijo valorizirane vrednosti zadevnih zneskov, da bi bila
primerjava mogoča. Poudarja, da je Komisija v tem dopisu pojasnila, da so zahtevani podatki „nujni za sprejem odločitve v
obravnavanih zadevah“, zaradi česar so italijanski organi in upravičene družbe v okviru pravic, ki so jim priznane med njihovem
sodelovanju pri formalnem postopku preiskave, menili, da je rezultat zahtevane primerjalne analize odločilen za vprašanje
opredelitve cene Terni kot državne pomoči.
Italijanski organi so v aprilu leta 2007 kot odgovor na to zahtevo Komisiji poslali študijo, ki jo je po naročilu podjetij
Terni pripravil samostojni izvedenec, ki je priznan v energetskem sektorju, ki je pokazala, da je celotna vrednost ugodnosti,
ki je nastala zaradi cene Terni, manjša od knjigovodske vrednosti (valorizirane leta 2006) zaradi nacionalizacije razlaščenega
premoženja, in da zato do čezmernega nadomestila ni prišlo.
V izpodbijani odločbi pa je Komisija na površen in „instrumentalen“ način trdila, da je študija popolnoma neustrezna, saj
je menila, da je primernost mehanizma za povračilo škode možno presojati le ob razlastitvi (ex ante) in ne po njej (ex post).
Izpodbijana odločba je bila sprejeta na način, ki je tožeči stranki preprečil, da bi v celoti uporabila svojo pravico do obrambe
in da bi sodelovala v postopku glede vprašanj, ki se nanašajo na njegov predmet. S tem, ko tožeče stranke ni obvestila o bistveni
spremembi svoje presoje med postopkom, je namreč Komisija preusmerila pozornost tožeče stranke na vidike, za katere je na
koncu presodila, da nimajo nobenega pomena za izpodbijano odločbo. Iz tega izhaja težka kršitev načela kontradiktornosti,
ki pomeni glavno in nedotakljivo varovalko vsekaga upravnega postopka, vključno s skupnostnim. Vsak upravni postopek mora
spoštovati temeljno načelo pravic do obrambe posameznikov, ki v takem postopku sodelujejo.
Sodna praksa, na katero se sklicuje Komisija v svojih dopisih, temelji na površnem razumevanju člena 20 Uredbe št. 659/1999
in ne upošteva člena 88(2) ES, ki s tem, ko določa, da mora Komisija pozvati „zadevne stranke k predložitvi pripomb“, določa
kontradiktornost postopka.
Tožeča stranka navaja, da je očitno, da država članica ni edini pravni subjekt, ki ga zadeva akt, ki določa nek ukrep pomoči
za nezdružljivega v smislu člena 87 ES. Nasprotno, pooblastilo za sprejemanje odločitev, ki je priznano upravi Skupnosti,
in njeno s tem povezano pooblastilo, da naloži izterjavo nezakonitih pomoči, neposredno zadevata tako upravičenca do pomoči
kot njemu konkurenčna podjetja, ki so „zainteresirane osebe“, pri čemer je treba spomniti, da se lahko ti odzovejo na negativno
odločitev Komisije. Pravica do obrambe je torej povezana z upravnimi akti, ki so neugodni za vse naslovnike (se pravi tako
državo kot tretje osebe, ki zaradi negativne odločitve Komisije niso upravičene do pomoči), ta neugoden položaj pa bi bilo
treba šteti kot pogoj za uporabo načela kontradiktornosti v razmerju do vseh naslovnikov.
Sodna praksa, ki jo navaja Komisija, priznava vsaj, da je „pravico [zainteresiranih strank, ki niso država članica] da sodelujejo
v upravnem postopku, [treba zagotoviti] v primernem obsegu ob upoštevanju okoliščin obravnavane zadeve“. V tej zadevi pa je
ena izmed odločilnih točk za odgovor na vprašanje o združljivosti cene Terni z ureditvijo Skupnosti na področju državnih pomoči
presoja ekonomskega in finančnega položaja podjetij Terni ob razlastitvi z zakonom št. 1643/62. Po mnenju tožeče stranke je
ta točka enako odločilna ne glede na to, ali je odločitev v tej zadevi odvisna od primerjave valorizirane vrednosti premoženja,
ki je bilo odvzeto družbi Terni, z valorizirano vrednostjo cene Terni do 31. decembra 2010, ali se sporna točka nanaša samo
na vprašanje, ali je zadnje podaljšanje te cene mogoče šteti kot dodatno odškodnino za izjemno nacionalizacijo v družbi Terni.
Nazadnje tožeča stranka trdi, da je, tudi če zgoraj navedeno pustimo ob strani, Komisija med formalnim postopkom preiskave
vseeno naredila resno bistveno kršitev postopka, tako proti njej kot proti Italijanski republiki. Četudi bi pravico tožeče
stranke do obrambe razlagali ozko, je izpodbijana odločba kljub vsemu nezakonita, saj vsebuje nepopravljivo napako zaradi
nasprotja med navodilom, obrazložitvijo in izrekom izpodbijane odločbe. Za postopek zainteresirane osebe namreč niso imele
možnosti uveljavljanja ustreznih varovalk, ki bi jim omogočile, da bi organu, ki je vodil postopek, nasprotovale v točki,
ki se je kasneje izkazala za bistveno za sprejem izpodbijane odločbe. Ob teh dejstvih je ta opustitev podrobnemu odgovoru
Italijanske republike na vprašanja, ki jih je Komisija postavila v svojem dopisu z dne 20. februarja 2007, odvzela vsako korist.
Komisija odgovarja, da iz ustaljene sodne prakse izhaja, da v okviru postopka nadzora nad državnimi pomočmi upravičenci do
pomoči ne morejo zahtevati, da Komisija z njimi vodi kontradiktorno razpravo, nimajo pravice do obrambe in se ne morejo sklicevati
na pravico do obrambe, ki jo ima država, proti kateri je bil začet postopek.
Dodatno Komisija navaja, da ji Italijanska republika v tej zadevi ne more očitati nobene kršitve načela kontradiktornosti
ali pravice do obrambe. Zatrjuje tudi, da med postopkom omenjeni državi članici ni nikoli nakazala, da bo ustreznost cene
Terni presojala ex post, ne da bi pri tem preverila, ali je podaljšanje veljavnosti te cene, ki ga predvideva sporni ukrep,
mogoče upravičiti kot odškodnino za razlastitev družbe Terni leta 1962, kar potrjuje dejstvo, da so italijanski organi in
podjetja Terni med postopkom dejansko navajali argumente, s katerimi so dokazovali, da je treba to podaljšanje šteti kot sestavni
del merila, ki je bilo zaradi povračila škode družbi Terni ex ante predvideno v predsedniški uredbi št. 1165/63.
Komisija poudarja, da je študijo, ki so jo predložili italijanski organi, četudi jo je opredelila za neustrezno, vseeno vsebinsko
preučila, pri čemer je ugotovila, da je metoda, na podlagi katere je bila izdelana, nenatančna in/ali nepravilna. Dodaja,
da tožeča stranka s tem, ko navaja, da je „izpodbijana odločba kljub vsemu nezakonita, saj vsebuje nepopravljivo napako zaradi
nasprotja med navodilom, obrazložitvijo in izrekom“, uvaja nov tožbeni razlog, ki ga je treba razglasiti za nedopustnega na
podlagi člena 48(2) Poslovnika.
–       Presoja Splošnega sodišča
Spomniti je treba, da je Komisija z dopisom z dne 19. julija 2006 Italijansko republiko obvestila o svoji odločitvi, da bo
sprožila postopek na podlagi člena 88(2) ES in da je z objavo te odločitve v
Uradnem listu Evropske unije
vse zainteresirane osebe pozvala, da predložijo svoje pripombe o spornem ukrepu.
Z dopisom z dne 20. februarja 2007 je Komisija, potem ko je ugotovila, da so „za sprejem odločitve potrebne“ druge informacije,
od Italijanske republike zahtevala, da ji predloži zlasti podatke, na podlagi katerih bi bilo mogoče objektivno primerjati
vrednost razlaščenega premoženja z vrednostjo ugodnosti zaradi cene Terni od vzpostavitve te ureditve do leta 2010, z valorizacijo
zadevnih vrednosti.
Italijanski organi so v aprilu leta 2007 kot odgovor na to zahtevo Komisiji poslali študijo, ki jo je po naročilu podjetij
Terni pripravil samostojni izvedenec in ki vsebuje trditev, da je celotna vrednost ugodnosti, ki je nastala zaradi cene Terni,
manjša od knjigovodske vrednosti (valorizirane leta 2006) zaradi nacionalizacije razlaščenega premoženja, ter je tako pokazala,
da do čezmernega nadomestila ni prišlo.
Iz točk 82 in 83 obrazložitve izpodbijane odločbe je razvidno, da je Komisija primarno štela, da ta študija ni upoštevna,
saj je analizo ustreznosti mehanizma za povračilo škode mogoče izvesti samo ex ante, in sicer v trenutku razlastitve. V skladu
s tem pristopom je Komisija ugotovila, da do izteka veljavnosti prvotnega dogovora o kompenzacijski ceni (in samo do takrat)
prejemnice ugodnosti niso bile v prednostnem položaju, pri čemer na ta sklep ne vpliva uporaba alternativnih izračunov prejemkov
in izgub, zlasti kadar so bili ti opravljeni naknadno.
Komisija je študijo, ki so jo predložili italijanski organi, podredno vsebinsko preučila ter ugotovila, da je metoda, na podlagi
katere je bila narejena ta študija, nenatančna in nepravilna, ker je v študiji sistematično podcenjena cenovna ugodnost za
podjetja Terni in najverjetneje precenjena vrednost razlaščene infrastrukture (točke od 87 do 90 obrazložitve izpodbijane
odločbe).
Prvič, tožeča stranka zatrjuje, da je bila izpodbijana odločba sprejeta na način, ki je tožeči stranki preprečil, da bi uporabila
svojo pravico do obrambe in da bi „sodelovala v postopku glede vprašanj, ki se nanašajo na njegov predmet“. Po tem, ko je
prejela zaprošeno primerjalno študijo, naj bi Komisija površno in, ne da bi o tem obvestila tožečo stranko, sprejela stališče,
da je ta študija popolnoma neustrezna. S tem, ko ji ni sporočila spremembe svojega stališča glede informacij, za katere je
zaprosila z dopisom z dne 20. februarja 2007, in s tem glede spornega ukrepa, Komisija tožeči stranki ni omogočila, da bi
v formalnem postopku preiskave ugovarjala stališču institucije o nezakonitosti podaljšanja veljavnosti cene Terni glede na
ureditev državnih pomoči.
Te utemeljitve ni mogoče sprejeti.
Glede domnevne kršitve pravice do obrambe iz ustaljene sodne prakse izhaja, da je postopek nadzora nad državnimi pomočmi glede
na svojo splošno ureditev postopek, uveden proti državi članici, ki je glede na svoje obveznosti v skladu s pravom Skupnosti
odgovorna za odobritev pomoči (sodbi Sodišča z dne 10. julija 1986 v zadevi Belgija proti Komisiji, 234/84, Recueil, str. 2263,
točka 29, in z dne 24. septembra 2002 v združenih zadevah Falck in Acciaierie di Bolzano proti Komisiji, C‑74/00 P in C‑75/00 P,
Recueil, str. I‑7869, točka 81).
V okviru tega postopka zainteresirane osebe, ki niso država članica, ki je odgovorna za odobritev pomoči, same ne morejo sodelovati
v kontradiktorni razpravi s Komisijo, ki je na voljo državi (sodba Sodišča z dne 2. aprila 1998 v zadevi Komisija proti Sytraval
in Brink’s France, C-367/95 P, Recueil, str. I-1719, točka 59, in zgoraj v točki 161 navedena sodba Falck in Acciaierie di
Bolzano proti Komisiji, točka 82). Tako je njihova glavna vloga ta, da so vir informacij za Komisijo (sodbi Splošnega sodišča
z dne 22. oktobra 1996 v zadevi Skibsværftsforeningen in drugi proti Komisiji, T-266/94, Recueil, str. II-1399, točka 256,
in z dne 25. junija 1998 v združenih zadevah British Airways in drugi proti Komisiji, T-371/94 in T-394/94, Recueil, str.
II-2405, točka 59).
V zvezi s tem nobena določba postopka nadzora nad državnimi pomočmi med zainteresiranimi osebami ne pridržuje posebne vloge
upravičencu do pomoči. Poleg tega je treba opozoriti, da postopek nadzora nad državnimi pomočmi ni postopek, ki se uvede „proti“
upravičencu do pomoči, kar bi pomenilo, da bi se ta lahko skliceval na pravice, ki so tako obširne kot sama pravica do obrambe
(zgoraj v točki 161 navedena sodba Falck in Acciaierie di Bolzano proti Komisiji, točka 83, in sodba Splošnega sodišča z dne
8. julija 2004 v zadevi Technische Glaswerke Ilmenau proti Komisiji, T‑198/01, Recueil, str. II‑2717, točka 193).
Tožeča stranka navaja, da zgoraj navedena sodna praksa temelji na površnem razumevanju člena 20 Uredbe št. 659/1999 in ne
upošteva člena 88(2) ES, ki s tem, ko določa, da mora Komisija pozvati „zadevne stranke k predložitvi pripomb“, določa kontradiktornost
postopka.
Ugotoviti je treba, da je predmet zadevne sodne prakse ravno razlaga člena 88(2) ES in členov 6 in 20 Uredbe št. 659/1999,
ki določajo pravico zainteresiranih oseb, da med formalnim postopkom preiskave posredujejo svoje pripombe.
Poleg tega, v nasprotju z navedbami tožeče stranke, slednje ni mogoče šteti za naslovnika izpodbijane odločbe, čeprav je v
odločbi ugotovljeno, da je pomoč, ki ji je bila dodeljena, nezdružljiva. Naslovniki odločb, ki jih sprejme Komisija na področju
državnih pomoči, so samo in edino zadevne države članice (glej člen 25 Uredbe št. 659/1999 in zgoraj v točki 162 navedeno
sodbo Komisija proti Sytraval in Brink’s France, točka 45).
V tem kontekstu je treba poudariti, da splošna pravna načela, kot so pravica do izjave ali dobre uprave, na katere se sklicuje
tožeča stranka, sodišču Skupnosti ne dovoljujejo razširitve procesnih pravic, ki jih imajo zainteresirane stranke v okviru
postopka nadzora nad državnimi pomočmi na podlagi Pogodbe in sekundarne zakonodaje (zgoraj v točki 163 navedena sodba Technische
Glaswerke Ilmenau proti Komisiji, točka 194). To ni dovoljeno niti na podlagi dejstva, da lahko tožeča stranka zoper izpodbijano
odločbo vloži tožbo.
Nazadnje, razsojeno je bilo, da Komisija niti po določbah o državnih pomočeh niti po sodni praksi ni dolžna zaslišati upravičenca
do državnih sredstev o svoji pravni presoji zadevnega ukrepa ali obvestiti zadevno državo članico – in,
a fortiori
, upravičenca do pomoči – o svojem stališču pred sprejetjem odločbe, če so bile zainteresirane osebe in država članica pozvane
k predložitvi pripomb (zgoraj v točki 163 navedena sodba Technische Glaswerke Ilmenau proti Komisiji, točka 198).
Vsekakor pa je treba poudariti, da je bila tožeča stranka zaprošena, da predloži svoje pripombe, in da je to možnost s predložitvijo
podrobnih pripomb Komisiji tudi izkoristila.
Navedla je, da cena Terni pomeni zakonito nadomestilo, do katerega je bila družba Terni upravičena po razlastitvi svojega
premoženja, in je zato ni mogoče šteti za državno pomoč. Povzela je zgodovino te cene in poudarila, da je bila veljavnost
cene Terni po letu 1991 vedno podaljšana hkrati s splošnim podaljšanjem koncesij za hidroelektrarne drugim proizvajalcem in
je bila tako skladna z načelom prepovedi diskriminacije med podjetji Terni in drugimi samoproizvajalci, ki niso bili razlaščeni
in so zato lahko še naprej proizvajali in uporabljali električno energijo po nizki ceni (uvodni izjavi 43 in 44 izpodbijane
odločbe).
Tožeča stranka je med formalnim postopkom preiskave torej navedla argumente, s katerimi je dokazovala, da je treba podaljšanje
veljavnosti cene Terni šteti kot sestavni del merila, ki je bilo zaradi povračila škode družbi Terni ex ante predvideno v
členu 6 predsedniške uredbe št. 1165/63.
Komisija pa je, primarno, svojo ugotovitev, da je sporni ukrep državna pomoč v smislu člena 87(1) ES, oprla ravno na svojo
presojo v zvezi s to točko. Tožeča stranka torej napačno trdi, da ji je Komisija preprečila, da bi „sodelovala v postopku
glede vprašanj, ki se nanašajo na njegov predmet“ in da ji je bilo „brez pravne utemeljitve onemogočeno, da bi ugovarjala
stališču uprave Skupnosti glede nezakonitosti podaljšanja veljavnosti ugodnejše cene glede na ureditev državnih pomoči“.
Poleg tega je treba ugotoviti, da navedba tožeče stranke, da je Komisija med postopkom bistveno spremenila svoje stališče
glede informacij, za katere je zaprosila z dopisom z dne 20. februarja 2007, in s tem glede spornega ukrepa, ne upošteva predmeta
formalnega postopka preiskave in temelji na napačnem razumevanju zahteve za posredovanje informacij z dne 20. februarja 2007.
Komisija je dejansko ocenila, da je potrebno zbrati informacije, ki se nanašajo na knjigovodsko vrednost premoženja, ki je
bilo pri nacionalizaciji preneseno na državo. Vendar pa to ni bil edini predmet zahteve za posredovanje informacij, vsebovane
v dopisu z dne 20. februarja 2007, navedbo, da so zahtevane informacije nujne „za sprejem odločitve v obravnavanih zadevah“,
pa je v tej zadevi treba razumeti glede na kontekst formalnega postopka preiskave in njegove cilje, namreč da se zainteresiranim
osebam omogoči, da se izjavijo, Komisiji pa, da se pred sprejetjem odločbe v celoti seznani z vsemi podatki zadeve (glej v
tem smislu sodbo Sodišča z dne 20. marca 1984 v zadevi Nemčija proti Komisiji, 84/82, Recueil, str. 1451, točka 13).
Formalni postopek preiskave ne more imeti drugačnega obsega, kot je ta, ki je opisan zgoraj, zlasti pa pred sprejemom končne
odločbe ni mogoče dokončno odločiti o določenih elementih iz spisa.
Na podlagi dopisa z dne 20. februarja 2007 ni mogoče sklepati, kot navaja tožeča stranka, da je Komisija štela, „da je za
presojo vprašanja opredelitve ugodnejše cene za državno pomoč odločilen dokaz, da je (valorizirana) vrednost te odškodnine
enaka ali manjša od vrednosti razlaščenega premoženja“. Ta trditev temelji na napačnem razumevanju besedila tega dopisa.
Vsekakor ni Komisija italijanskim organom ali podjetjem Terni nikoli nakazala, da bo ustreznost cene Terni preverjala ex post,
ne da bi preverila, če je podaljšanje veljavnosti te cene, ki ga določa sporni ukrep, mogoče upravičiti kot odškodnino za
razlastitev družbe Terni leta 1962.
Iz zgoraj navedenega je razvidno, da je treba očitek v zvezi s kršitvijo pravice tožeče stranke do obrambe zavrniti.
Drugič, tožeča stranka trdi, da je, četudi bi (
quod non
) pravico tožečih strank do obrambe v okviru postopka, ki se je začel v skladu z Uredbo št. 659/1999, razlagali ozko, izpodbijana
odločba kljub vsemu nezakonita, saj vsebuje nepopravljivo napako zaradi nasprotja med navodilom, obrazložitvijo in izrekom
izpodbijane odločbe.
Komisija meni, da je navedeni očitek nedopusten, pri čemer se sklicuje na kršitev člena 48(2) Poslovnika, ki določa, da navajanje
novih razlogov med postopkom ni dovoljeno, razen če ti izhajajo iz pravnih in dejanskih okoliščin, ki so se pojavile med postopkom.
Vendar pa je treba navesti, da navedenega očitka ni mogoče šteti za novega, saj je bil že omenjen v tožbi. Predlog Komisije,
da je navedeni očitek nedopusten, je treba zato zavrniti.
Vendar pa je res, da je težko razumeti, na kaj natančno se očitek nanaša, saj le navedba o „nepopravljivi napaki zaradi nasprotja
med navodilom, obrazložitvijo in izrekom izpodbijane odločbe“ ne omogoča natančne opredelitve nezakonitosti glede na morebitno
Komisijino kršitev neke določbe zakonodaje ali splošnega načela prava Unije.
V repliki opredelitvi očitka sledi naslednja obrazložitev: „[z]a postopek zainteresirane osebe namreč niso imele možnosti
uveljavljanja ustreznih varovalk, ki bi jim omogočile, da bi organu, ki je vodil postopek (Komisiji), nasprotovale v točki,
ki se je kasneje izkazala za bistveno za odločbo“. Iz te argumentacije je razvidno, da se zadevni očitek ne razlikuje od očitka
o kršitvi pravice tožeče stranke do obrambe, ki je bil zavrnjen, kot je navedeno v točki 178 zgoraj.
Nazadnje je treba ugotoviti, da je v repliki navedeno, da je Komisija med formalnim postopkom preiskave vseeno naredila resno
bistveno kršitev postopka, tako proti njej kot proti Italijanski republiki, ki jima je bilo brez pravne utemeljitve onemogočeno,
da bi ugovarjali stališču uprave glede nezakonitosti podaljšanja ugodnejše cene glede na ureditev državnih pomoči.
Ker je želela tožeča stranka uveljavljati tožbeni razlog kršitve pravice do obrambe Italijanske republike, je treba ta tožbeni
razlog zavrniti kot nedopusten ter v vsakem primeru neutemeljen.
Spomniti je namreč treba, da gre pri kršitvi pravice do obrambe za kršitev subjektivnih pravic (glej sodbo Splošnega sodišča
z dne 8. julija 2004 v združenih zadevah JFE Engineering in drugi proti Komisiji, T-67/00, T-68/00, T-71/00 in T‑78/00, ZOdl.,
str. II-2501, točka 425 in navedena sodna praksa) in jo torej mora zadevna država članica sama uveljavljati (glej v tem smislu
zgoraj v točki 163 navedeno sodbo Technische Glaswerke Ilmenau proti Komisiji, točka 203).
Tožena stranka zato ne more uveljavljati tožbenega razloga kršitve pravice do obrambe zadevne države članice, v tem primeru
Italijanske republike.
Ta tožbeni razlog bi bil neutemeljen, tudi če bi bil dopusten.
V skladu z ustaljeno sodno prakso načelo spoštovanja pravice do obrambe zahteva, da se zadevni državi članici omogoči, da
v skladu s členom 88(2) ES učinkovito izrazi stališča o pripombah zainteresiranih strank, na katere namerava Komisija opreti
odločbo. Če pa država članica ni imela možnosti podati stališč o teh pripombah, jih Komisija ne more uporabiti v svoji odločbi
proti tej državi. Da pa bi taka kršitev pravice do obrambe povzročila ničnost, je treba ugotoviti, da bi bil izid postopka
morda drugačen, če take nepravilnosti ne bi bilo (sodbi Sodišča z dne 11. novembra 1987 v zadevi Francija proti Komisiji,
259/85, Recueil, str. 4393, točki 12 in 13, in z dne 14. februarja 1990 v zadevi Francija proti Komisiji, C‑301/87, Recueil,
str. I‑307, točke od 29 do 31).
V tej zadevi zadostuje ugotovitev, da se Komisiji nikakor ne očita, da je izpodbijano odločbo oprla na pripombe zainteresiranih
oseb, glede katerih Italijanska republika ni imela možnosti, da bi podala svoje stališče. V skladu z zahtevami iz člena 88(2)
ES in člena 6(2) Uredbe št. 659/1999 je Italijanska republika imela možnost predložiti svoja stališča glede odločbe o začetku
postopka in so ji bile posredovane pripombe zainteresiranih oseb v tem kontekstu, kar je omogočilo njen odziv, ki je vsebovan
v dopisu z dne 22. decembra 2006 (točka 6 obrazložitve izpodbijane odločbe).
Tožeča stranka navaja, da s tem, ko Komisija Italijanski republiki med postopkom ni sporočila bistvene spremembe svojega stališča
glede informacij, za katere je zaprosila z dopisom z dne 20. februarja 2007, in s tem glede spornega ukrepa, Komisija Italijanski
republiki in tožeči stranki ni omogočila, da bi v formalnem postopku preiskave ugovarjala stališču Komisije o nezakonitosti
podaljšanja veljavnosti cene Terni glede na ureditev državnih pomoči.
Poudariti je treba, da v stališčih, ki jih je predložila Komisiji v formalnem postopku preiskave, Italijanska republika trdi,
da niti prvotni dogovor o ceni, na podlagi katerega je družba Terni zaradi razlastitve svoje infrastrukture prejemala zakonito
nadomestilo, niti nadaljnja podaljšanja tega dogovora, ne pomenijo državne pomoči. Italijanska republika je svojo trditev
utemeljila z navajanjem številnih odločitev Sodišča, v skladu s katerimi nekatere oblike nadomestil za podjetja niso pomoč
– zlasti nadomestila za škodo in opravljanje storitev splošnega gospodarskega pomena (točka 58 obrazložitve izpodbijane odločbe).
V točki 59 obrazložitve izpodbijane odločbe je pojasnjeno sledeče:
„Glede odobritve cene Terni z državno pomočjo [Italijanska republika] poudarja, da je bil zakon št. 9/91 o prvem podaljšanju
veljavnosti cene pravilno priglašen Komisiji, ta pa ga je odobrila. Poznejša podaljšanja veljavnosti cene, ki so sovpadala
s podaljšanji hidroelektričnih koncesij proizvajalcem hidroelektrične energije, so temeljila na enaki logiki, ki je Komisija
nikoli ni izpodbijala. Zato je treba ceno Terni, kot pravi [Italijanska republika], šteti za dejanski ukrep, ki ni pomoč.“
Italijanska republika je tako v formalnem postopku preiskave jasno navedla svoje stališče glede odškodninske narave spornega
ukrepa.
Poleg tega trditev tožeče stranke iz točke 191 zgoraj ne upošteva predmeta formalnega postopka preiskave in temelji na napačnem
razumevanju besedila zahteve za posredovanje informacij z dne 20. februarja 2007, kot je bilo omenjeno zgoraj.
Nazadnje je treba spomniti, da Komisija niti po določbah o državnih pomočeh niti po sodni praksi ni dolžna zaslišati upravičenca
do državnih sredstev o svoji pravni presoji zadevnega ukrepa ali obvestiti zadevno državo članico – in,
a fortiori
, upravičenca do pomoči – o svojem stališču pred sprejetjem odločbe, če so bile zainteresirane osebe in država članica pozvane
k predložitvi svojih pripomb (zgoraj v točki 163 navedena sodba Technische Glaswerke Ilmenau proti Komisiji, točka 198).
Očitna napaka pri presoji ekonomske študije, ki so jo predložili italijanski organi
–       Trditve strank
Tožeča stranka navaja, da Komisija veljavnosti študije, ki so jo predložili italijanski organi, oporeka v dveh točkah.
Prvič, ta študija naj bi precenjevala vrednost razlaščene infrastrukture, saj ne upošteva dejstva, da bi morali biti ta infrastruktura
in z njo povezano premoženje po prenehanju koncesije vrnjeni državi.
Tožeča stranka navaja, da je izračun vrednosti razlaščenega premoženja na podlagi letnih bilanc stanja družbe Terni točno
to, kar je zahtevala Komisija, in da so originalne bilance stanja, ki so notarsko potrjene, popolnoma skladne z ureditvijo
na področju prava družb in računovodstva, pod katero spada tudi obveznost sorazmerne „amortizacije“ vrednosti premoženja v
skladu s preostalim trajanjem morebitnih koncesij.
Poleg tega, da argumentacija Komisije vodi k obrnitvi dokaznega bremena, tudi ne upošteva dejstva, da bi bile koncesije za
hidroelektrarne družbe Terni, če te ne bi bile razlaščene, večkrat podaljšane do 31. decembra 2020, kot so bile vse druge
koncesije za hidroelektrarne nerazlaščenih samoproizvajalcev.
Drugič, tožeča stranka trdi, da Komisija meni, da zadevna študija podcenjuje vrednost ugodnosti, ki izhaja iz cene Terni,
saj bi bilo treba za izračun te cenovne ugodnosti znesek, ki ga je družba Terni dejansko plačala, primerjati s ceno, ki jo
običajno plačujejo drugi udeleženci na trgu, ki niso samoproizvajalci in imajo podoben profil porabe kot ta družba.
Tožeča stranka odgovarja, da so bili družba Terni in njeni pravni nasledniki oproščeni plačila določenih elementov cene (med
njimi tudi termičnega dodatka) na podlagi določb zakonov in predpisov, ki so popolnoma nepovezani z in kasnejši od zakona
št. 1643/62 in njegove izvedbene predsedniške uredbe, vendar v skladu z logiko primerjave s samoproizvajalci, na kateri temelji
ta zakon. Napačna je torej trditev, da je treba za oceno vrednosti prejetih ugodnosti ceno Terni primerjati z „običajno ceno“
(ki vsebuje termični dodatek), ki bi jo moral plačati udeleženec na trgu, ki ni samoproizvajalec. Ista argumentacija velja
za izračun „kompenzacijskih koristi“ ki so jih podjetja Terni prejela iz izravnalnega sklada za elektroenergetski sektor med
letoma 2000 in 2006.
Po mnenju tožeče stranke je treba korist izračunati glede na ceno, ki bi jo podjetja Terni na podlagi zgoraj omenjenih določb
(ki se ne nanašajo na ceno Terni) morala plačati v vsakem primeru, in ne glede na normalno ceno na trgu električne energije,
kot napačno trdi Komisija.
Komisija spominja, da je študijo, ki so jo predložili italijanski organi, vsebinsko preučila le podredno in da preučitev argumentov,
ki jih vsebuje drugi del tega tožbenega razloga, če bo njena ugotovitev o neustreznosti študije potrjena, ne bo potrebna.
Poudarja, da tožeča stranka ne ugovarja ugotovitvi iz točke 90 obrazložitve izpodbijane odločbe, da je „[n]a podlagi študije
[…] knjigovodska vrednost infrastrukture preprosto razlika med postavko ,oprema in druga delovna sredstva‘ iz [bilance stanja]
družbe Terni v letu 1962 […] in isto postavko iz [bilance stanja] v naslednjem letu“, pri čemer „ni konkretnih dokazov za
to, da je razliko mogoče pripisati izključno izgubi hidroelektrarne“. Ta ugovor naj bi bil zadosten za dokaz majhne verodostojnosti
šudije, saj ni bilo dokazano, da je bila primernost odškodnine preučena le glede na razlaščene hidroelektrarne.
Komisija trdi, da študija, ki so jo predložili italijanski organi, ne pojasnjuje, če vrednost infrastrukture, ki je razvidna
iz bilance stanja družbe Terni za leto 1963, upošteva dejstvo, da bi bil ob prenehanju koncesije velik del te infrastrukture
prenesen na državo. Dvoumnosti glede tega temeljnega vidika ne odpravi formalna pripomba tožeče stranke o pomenu bilance stanja,
ki je bila notarsko potrjena. Glede navedbe tožeče stranke, da bi bila koncesija za hidroelektrarne brez razlastitve podaljšana
do decembra 2020, Komisija navaja, da je treba za presojo vrednosti v letu 1962 razlaščenega premoženja upoštevati položaj
v trenutku razlastitve, brez sprememb, do katerih bi ob neobstoju razlastitve lahko prišlo kasneje, in da je leto 2020 v vsakem
primeru napačen datum, glede na to da je bilo podaljšanje koncesij za hidroelektrarne do leta 2020, ki je bilo predvideno
v zakonu št. 266/05, razglašeno za neustavno.
Glede primerjalne analize cen Komisija zatrjuje, da zadevna študija kot referenco napačno upošteva ceno, ki jo je plačeval
samoproizvajalec (namesto normalne tržne cene), pri čemer zanemarja dejstvo, da je bilo obravnavanje družbe Terni kot navideznega
samoprooizvajalca do leta 1992 del povračila škode, ki je bilo dodeljeno tej družbi. Če bi bila ta družba razlaščena brez
odškodnine, ne bi imela položaja „navideznega samoproizvajalca“ in bi morala zaradi tega plačevati elektriko po normalnih
tržnih cenah (in ne po ceni, ki jo plačuje samoproizvajalec, ki je oproščen plačila določenih elementov cene). Zato bi bilo
treba za ocenitev zneska odškodnine, dodeljene družbi Terni, izračunati razliko med tržno ceno (to je ceno, kakršna bi bila,
če ne bi bilo odškodnine) in zmanjšano ceno, ki je bila tej družbi (s položajem navideznega samoproizvajalca) dodeljena zaradi
povračila škode.
–       Presoja Splošnega sodišča
Spomniti je treba, da je Komisija vsebino zadevne študije preučila le podredno in da je Komisija primarno štela, da ta študija
ni upoštevna, saj je analizo ustreznosti mehanizma za povračilo škode mogoče izvesti samo ex ante, to je v trenutku razlastitve.
V skladu s tem pristopom je Komisija ugotovila, da do izteka veljavnosti prvotnega dogovora o kompenzacijski ceni, in samo
do takrat, prejemnice ugodnosti niso bile v prednostnem položaju, pri čemer na to ugotovitev ne vpliva uporaba alternativnih
izračunov prejemkov in izgub, zlasti kadar so bili ti opravljeni naknadno (točke od 82 do 85 obrazložitve izpodbijane odločbe).
Tožeča stranka temu pristopu Komisije o
a priori
neustreznosti zadevne študije glede vprašanja opredelitve spornega ukrepa glede na ureditev državnih pomoči izrecno ne ugovarja.
V okviru drugega razloga za razglasitev ničnosti se je sklicevala le na napako v postopku, zaradi katere naj bi prišlo do
domnevne kršitve njene pravice do obrambe.
Komisija je, naprotno, utemeljenost sklepa, ki izhaja iz tega pristopa, izpodbijala v okviru razloga za razglasitev ničnosti
zaradi kršitve člena 87(1) ES. Treba pa je spomniti, da je Komisija pravilno ocenila, da podaljšanje veljavnosti cene Terni,
ki je bila odobrena leta 2005 s spornim ukrepom, ni sestavni del odškodnine, do katere je družba Terni upravičena zaradi razlastitve
leta 1962, in da je pravilno ugotovila, da je ugodnejša cena, ki je bila podjetjem Terni odobrena od 1. januarja 2005, državna
pomoč v smislu člena 87(1) ES.
V teh okoliščinah je treba tožbeni razlog očitne napake pri presoji Komisije glede ekonomske študije, ki so jo predložili
italijanski organi, zavrniti kot neupoštevnega.

Tožbeni razlog kršitve člena 88(3) ES
Trditve strank
Tožeča stranka navaja, da je izpodbijana odločba nezakonita, saj Komisija trdi, da je Italijanska republika z izvedbo spornega
ukrepa kršila člen 88(3) ES, in je zaradi tega tej državi naložila izterjavo na podlagi zakona št. 80/05 že odobrenih zneskov.
Poudarja, da sporni ukrep ni razveljavil zakona št 9/91, ki predvidel podaljšanje veljavnosti cene Terni do 31. decembra 2007
s postopnim zmanjševanjem količin od leta 2002 do leta 2007, temveč ga je dejansko „povozil“, saj je zamrznil količine, do
katerih so bila podjetja upravičena 31. decembra 2004, in hkrati veljavnost te cene podaljšal do leta 2010. Če bi bil torej
sporni ukrep nezakonit, bi določbe zakona št 9/91 še naprej veljale do predvidenega poteka njihove veljavnosti. Zaradi previdnosti
pa je Autorità per l’energia elettrica e il gas (Organ za električno energijo in plin, v nadaljevanju: AEEG) v letih 2005
in 2006 sprejel vrsto odločitev, da bi tožeča stranka in drugi podjetji Terni prejeli le zneske cene Terni, dolgovane na podlagi
zakona št. 9/91, ki ga je Komisija že preučila in odobrila.
Iz obvestil o plačilu, ki jih je tožeča stranka od izravnalnega sklada za elektroenergetski sektor prejela med letoma 2005
in 2007, je razvidno, da so bila vsa povračila na podlagi cene Terni vedno izplačana, celo po začetku veljavnosti zakona št.
80/05, brez kakršnegakoli sklicevanja na to določbo, kar dokazuje, da je neizplačilo zneskov tožeči stranki, ki jih je predvideval
sporni ukrep, posledica namena italijanskih organov, da spoštujejo obveznost zadržanja iz člena 88(3) ES. Tožeča stranka tako
trdi, da ni niti med niti po začetku postopka, v katerem je bila sprejeta izpodbijana odločba, prejela nobenega zneska na
podlagi sestavnega dela cene, ki ga je sporni ukrep podaljšal, denar je prejemala le na podlagi zakona št. 9/91.
Tožeča stranka navaja, da je Komisija vedela, da so ji bili zneski, ki jih je prejela do leta 2007, nakazani kot predplačilo
za zneske, dolgovane na podlagi zakona št. 9/91, kar je razvidno iz točk od 33 do 35 in 162 obrazložitve izpodbijane odločbe.
Trditev Komisije, da ta okoliščina ne more vplivati na veljavnost izpodbijane odločbe in se nanaša le na njeno izvajanje,
je očitno napačna. Ni mogoče zanikati, da ob neobstoju dejanske izvedbe spornega ukrepa v smislu člena 88(3) ES bistveni pogoji
za razglasitev pomoči za nezakonito in naložitev njene izterjave državi niso izpolnjeni.
Poleg tega je po mnenju tožeče stranke stališče Komisije, da že samo objava ali samo začetek veljavnosti spornega ukrepa pomeni
kršitev obveznosti zadržanja odobritve pomoči, ne le v nasprotju z dobesednim pomenom člena 88(3) ES, temveč tudi v nasprotju
z namenom in polnim učinkom te prepovedi.
Glavni namen določb člena 88(2) in (3) ES je izogibanje morebitnemu izkrivljanju konkurence na notranjem trgu, do katerega
bi lahko prišlo zaradi prednosti, ki jo ima upravičenec do pomoči na škodo svojih konkurentov, med čakanjem na odločbo Komisije
o skladnosti te pomoči s skupnim trgom. Obveznost zadržanja je namenjena zagotavljanju dejanskega enakega obravnavanja udeležencev
na trgu – pri čemer podjetje ni v prednosti, dokler država pomoči ne izvede –, dokler Komisija ne preveri njene skladnosti
s skupnim trgom. Ker v tej zadevi tožeča stranka ni mogla prejeti zneskov, ki so bili odobreni s spornim ukrepom, ni mogla
pridobiti nobene prednosti pred svojimi konkurenti in na skupnem trgu ni prišlo do izkrivljanja konkurenčnih pogojev.
Komisija navaja, da tožeča stranka ne zanika, da je podaljšanje cene Terni, ki ga določa sporni ukrep, v nasprotju z zahtevami
iz člena 88(3) ES začelo veljati, ne da bi bilo predhodno priglašeno, in da priznava tudi, da je AEEG v povezavi s kompenzacijskimi
elementi, ki ustrezajo ceni Terni, sprejel posebne izvršilne ukrepe ter odobril njihovo izplačilo pod pogojem, da upravičena
podjetja zagotovijo posebno garancijo. V teh okoliščinah, in tudi če se domneva, da zneski, ki jih predvideva sporni ukrep,
niso bili izplačani, to na noben način ne spremeni dejstva, da se je z izvršitvijo tega ukrepa kršila obveznost predhodne
priglasitve iz prej omenjenega člena.
V nasprotju z navedbami tožeče stranke je to stališče Komisije v celoti skladno z besedilom in logiko člena 88(3) ES. Ko je
sistem pomoči, kakršnega predvideva sporni ukrep, enkrat začel veljati, ga ni možno šteti le za „načrt“ za dodelitev pomoči
v smislu tega člena. V tem položaju bi bilo dejansko nesmiselno in v nasprotju z logiko sistema predhodnega nadzora nad državnimi
pomočmi, če bi šteli, da lahko Komisija kršitev člena 88(3) ES ugotovi le po tem, ko preveri, da vsak upravičenec dejansko
prejema ugodnosti, ki izhajajo iz zadevnega sistema.
Iz sodne prakse je razvidno, da se mora dejstvo, da tožeča stranka ni prejela zneskov, ki so predvideni v spornem ukrepu,
presojati v okviru izvršitve izpodbijane odločbe in da ne more vplivati na njeno zakonitost.
Komisija poudarja, da med upravnim postopkom, ni bilo zatrjevano, da kljub začetku veljavnosti spornega ukrepa tožeča stranka
od njega ni imela koristi, kar pojasnjuje, zakaj izpodbijana odločba vsebuje navedbo o nezakoniti odobritvi pomoči s kršitvijo
člena 88(3) ES in nalog za izterjavo, skupaj s potrebnimi preverjanji, v fazi izvršitve izpodbijane odločbe, dejanskega zneska
prejete pomoči. Komisija spominja na ustaljeno sodno prakso, na podlagi katere Komisiji ni mogoče očitati, da ni upoštevala
morebitnih dejstev ali prava, ki bi ji lahko bila predstavljena v upravnem postopku, vendar ji niso bila, saj Komisija ni
dolžna po uradni dolžnosti in na podlagi domneve preizkušati, katere elemente bi ji bilo mogoče predložiti.
Nazadnje navaja, da tožeča stranka ni dokazala, da ni imela koristi od ugodnosti, ki so ji bile dodeljene s spornim ukrepom,
in da podatki, ki so jih predložili italijanski organi po sprejemu izpodbijane odločbe, nasprotno, kažejo na to, da so podjetja
Terni, gledano v celoti, imela koristi od podaljšanja veljavnosti cene Terni, saj so prejela sredstva, ki so višja od tistih,
ki so predvidena v zakonu št. 9/91.
Presoja Splošnega sodišča
Iz točk od 118 do 132 obrazložitve izpodbijane odločbe je razvidno, da je Komisija presodila, da je treba sporni ukrep od
1. januarja 2005 šteti kot novo pomoč in da je, ker je Italijanska republika o členu 11(11) zakona št. 80/05 ni obvestila,
ta pomoč nezakonita.
Po tem, ko je ugotovila, da se za zadevno pomoč ne more uporabiti nobenega izmed odstopanj iz člena 87 ES, in ko je drugo
podaljšanje veljavnosti cene Terni razglasila za nezdružljivo s skupnim trgom (točka 147 obrazložitve izpodbijane odločbe),
je Komisija navedla, da je treba vse zneske nezdružljive pomoči, ki so jih na podlagi člena 11(11) zakona št. 80/2005 v obdobju
od 1. januarja 2005 prejele tožeča stranka, družba Cementir in družba Nuova Terni Industrie Chimiche, vrniti skupaj z obrestmi
(točka 160 obrazložitve izpodbijane odločbe).
V točkah 161 in 162 obrazložitve izpoodbijane odločbe je Komisija pojasnila sledeče:
„(161) V zvezi s tem je treba spomniti na to, da je namen vračila ponovno vzpostaviti konkurenčni položaj prejemnika pomoči, ki ga
je imel pred odobritvijo nezdružljive pomoči. Pri ugotavljanju konkurenčnega položaja podjetij Terni pred sprejetjem zakona
št. 80/2005 je treba upoštevati ukrep pomoči, ki je bil določen v zakonu št. 9/1991 in je bil v skladu s pravili o državni
pomoči odobren do leta 2007.
(162)          Zato Komisija meni, da se preostali zneski pomoči, do katerih bi bile prejemnice pomoči v letih 2005, 2006 in 2007 upravičene
na podlagi zakona št. 9/91, če ne bi bil sprejet zakon št. 80/05, lahko odštejejo od vsote, ki jo morajo vrniti, če [Italijanska
republika] meni, da so prejemnice pomoči v skladu z nacionalno zakonodajo upravičene do teh zneskov pomoči.“
Tožeča stranka trdi, da ob neobstoju dejanske izvedbe spornega ukrepa v smislu člena 88(3) ES bistveni pogoji za razglasitev
pomoči za nezakonito in naložitev njene izterjave državi članici niso izpolnjeni. Tožeča stranka pa na podlagi sestavnega
dela cene, ki je bil podaljšan s spornim ukrepom, ni prejela nobenega zneska, temveč je bil denar, ki ga je prejela do leta
2007, nakazan le kot predplačilo za zneske, dolgovane na podlagi zakona št. 9/91, ki ga Komisija potrdila. Ker ni niti kršitve
obveznosti predhodne priglasitve niti zneska, ki bi ga bilo mogoče izterjati, naj bi Komisija, s tem da je pomoč razglasila
za nezakonito in posledično naložila njeno izterjavo, kršila člen 88(3) ES.
Teh argumentov ni mogoče sprejeti.
Spomniti je treba, da za nove pomoči, ki naj bi jih nameravale dodeliti države članice, obstaja postopek predhodnega nadzora,
brez upoštevanja katerega ni mogoče zakonito izvesti pomoči (sodba Sodišča z dne 9. avgusta 1994 v zadevi Namur‑Les assurances
du crédit, C‑44/93, Recueil, str. I‑3829, točka 12, in zgoraj v točki 162 navedena sodba Sytraval in Brink’s France, točka 35).
V skladu s členom 88(3) ES in členoma 2 in 3 Uredbe št. 659/1999 je treba vsak načrt za dodelitev nove ali spremembo obstoječe
pomoči prijaviti Komisiji in ga ni mogoče izvesti, preden ga Komisija izrecno ali molče ne odobri.
Države članice morajo tako spoštovati dve neločljivi obveznosti, in sicer predhodno priglasitev načrtov pomoči in zadržanje
izvajanja teh načrtov, dokler se Komisija ne izreče o združljivosti ukrepa s skupnim trgom.
V skladu s členom 1(f) Uredbe št. 659/1999 nezakonita pomoč pomeni „novo pomoč, ki se izvaja v nasprotju s členom [88](3)
Pogodbe“, to je, ki je bila odobrena brez predhodne priglasitve Komisiji ali, če je bila priglašena, če je bila dodeljena,
preden se je Komisija v predvidenem roku izrekla o združljivosti ukrepa s skupnim trgom.
V tej zadevi je nesporno, da drugo podaljšanje veljavnosti cene Terni ni vsebovano v predlogu zakona, temveč je določeno v
členu 11(11) zakona št. 80/05, in da o njem italijanski organi Komisije niso obvestili, kar je kršitev člena 88(3) ES.
Navedbe tožeče stranke, da na podlagi sestavnega dela cene, ki je bil podaljšan s spornim ukrepom, ni prejela nobenega zneska,
v tem oziru ni mogoče upoštevati.
Iz sodne prakse namreč izhaja, da se lahko pomoč šteje za odobreno, tudi če znesek pomoči še ni bil izplačan upravičencu.
Sodišče je tako presodilo, da država članica ni izpolnila obveznosti, ki jih ima na podlagi člena 88(3) ES, ker ukrepe, ki
vzpostavljajo programe pomoči, priglasila šele po tem, ko so bili sprejeti v obliki zakona (sodba Sodišča z dne 27. marca 1984
v zadevi Komisija proti Italiji, 169/82, Recueil, str. 1603, točka 11). S sklicevanjem na isto določbo je Splošno sodišče
presodilo, da je treba o ukrepih pomoči obvestiti Komisijo, ko so še v fazi načrta, to je preden se začnejo izvajati in ko
jih je še mogoče spremeniti v skladu z morebitnimi pripombami Komisije (sodba Splošnega sodišča z dne 16. septembra 1998 v
zadevi Waterleiding Maatschappij proti Komisiji, T‑188/95, Recueil, str. II‑3713, točka 118).
Ta razlaga člena 88(3) ES je skladna tako z besedilom kot s cilji ureditve, v katero spada ta določba, namreč da se Komisiji
zagotovi možnost za izvajanje nadzora, pravočasno in v splošnem interesu, nad predlogi za dodelitev novih ali spremembo obstoječih
pomoči in tako za opravljanje preventivne preiskave (glej v tem smislu zgoraj v točki 189 navedeno sodbo Francija proti Komisiji
z dne 14. februarja 1990, točka 17). V nasprotju z logiko sistema predhodnega nadzora nad državnimi pomočmi bi bilo, če bi
šteli, da lahko Komisija kršitev člena 88(3) ES ugotovi le po tem, ko preveri, da vsak upravičenec dejansko prejema ugodnosti,
ki izhajajo iz zadevnega ukrepa.
Komisija je torej sporni ukrep pravilno opredelila kot nezakonito pomoč.
V točki 147 obrazložitve izpodbijane odločbe je Komisija ugotovila tudi, da je drugo podaljšanje veljavnosti cene Terni nezdružljivo
s skupnim trgom, saj se za pomoč ne more uporabiti nobeno od odstopanj iz člena 87 ES.
V skladu s členom 14 Uredbe št. 659/1999 pa, „[č]e se v primerih nezakonite pomoči sprejmejo negativne odločbe, Komisija odloči,
da mora zadevna država članica sprejeti vse potrebne ukrepe, da upravičenec vrne pomoč“. To besedilo določa sistematičnost
izterjave. Tako izpodbijana odločba določa, da je državna pomoč Italijanske republike za tožečo stranko, družbo Cementir in
družbo Nuova Terni Industrie Chimiche nezdružljiva s skupnim trgom (člen 1) in da mora Italijanska republika od upravičencev
izterjati vračilo te pomoči (člen 2).
Tožeča stranka izpodbija veljavnost naloga za izterjavo z navedbo, da so ji bili zneski, ki jih je prejela do leta 2007, nakazani
le kot predplačilo za zneske, dolgovane na podlagi zakona št. 9/91, kar je Komisija, kot je razvidno iz točk od 33 do 35 in
162 obrazložitve izpodbijane odločbe, vedela.
Najprej je treba poudariti, da obvestilo Komisiji med upravnim postopkom, da sporne pomoči še niso bile nakazane upravičencem,
ne zagotavlja, da izplačilo ni bilo opravljeno kasneje, še zlasti med trenutkom, ko je bilo to obvestilo poslano, in trenutkom
obvestila o končni odločbi. Vsekakor Komisiji ni mogoče očitati, da je zaradi zagotovitve večje pravne varnosti jasno izrazila
konkretne posledice svoje odločbe (glej v tem smislu sodbo Sodišča z dne 28. aprila 1993 v zadevi Italija proti Komisiji,
C‑364/90, Recueil, str. I‑2097, točki 48 in 49), kar je Komisija storila v točkah od 160 do 162 izpodbijane odločbe.
Nadalje je treba ugotoviti, da je iz izpodbijane odločbe razvidno, da je, „ko je Komisija sprožila formalni postopek preiskave,
[…] AEEG z odločbo št. 190/06 plačila na podlagi zakona št. 80/05 pogojil z določbo, da morajo podjetja Terni predložiti garancijo
za kritje tveganja vračila pomoči“ (točka 33 obrazložitve izpodbijane odločbe).
V isti odločbi je AEEG predvidel tudi alternativo, da kot predplačilo v letu 2006 izplača zneske pomoči, ki bi zapadli v plačilo
do izteka veljavnosti predhodnega dogovora (leta 2007) na podlagi zakona št. 9/91. Za te zneske ni zahteval garancije. To
možnost so podjetja Terni izkoristila in jo je AEEG izvedel (točka 34 obrazložitve izpodbijane odločbe).
Komisija pojasnjuje, da so, razen predplačil iz prejšnje točke, „podjetja za vsa druga plačila, ki so jih prejela od sklada
Cassa Conguaglio [per il settore elettrico (izravnalni sklad za elektroenergetski sektor)] na podlagi zakona št. 80/05, predložila
garancijo“ (točka 35 obrazložitve izpodbijane odločbe).
Tako je treba ugotoviti, da je Komisija glede na informacije, s katerimi je razpolagala med upravnim postopkom, menila, da
je tožeča stranka v letu 2006 prejela zneske pomoči tako kot predplačilo na podlagi zakona št. 9/91 kot na podlagi zakona
št. 80/05. Zaradi tega je Komisija zahtevala izterjavo že izplačane pomoči, s tem da je pojasnila, da se preostali zneski
pomoči, do katerih bi bile prejemnice pomoči upravičene na podlagi zakona št. 9/91, „če ne bi bil sprejet zakon št. 80/05“,
lahko odštejejo od vsote, ki jo morajo vrniti (točka 162 obrazložitve izpodbijane odločbe).
V svojih dokumentih je Komisija poudarila dejstvo, da niso med upravnim postopkom niti italijanski organi niti tožeča stranka
trdili, da kljub začetku veljavnosti spornega ukrepa podjetja Terni od njega niso imela koristi. Dokumenti tožeče stranke
ne vsebujejo nobenega elementa, ki bi nasprotoval tej trditvi Komisije.
Nasprotno, to trditev potrjuje vsebina tožbe, v kateri tožeča stranka Komisiji očita nezadostnost preiskave, s katero bi lahko
ugotovila, da ni nobenih zneskov, ki bi jih bilo mogoče izterjati. Tožeča stranka tako navaja, da se Komisiji ni zdelo potrebno
„preveriti, konkretno, če je [Italijanska republika] nov ukrep dejansko izvršila v delu, ki presega zneske, ki bi jih lahko
zahtevala na podlagi zakona št. 9/91 (morebiti po predložitvi garancije)“.
V tej fazi je treba opozoriti na ustaljeno sodno prakso, po kateri je treba zakonitost odločbe na področju državne pomoči
presoditi glede na informacije, ki jih je imela Komisija ob njenem sprejetju (sodba Sodišča z dne 13. junija 2002 v zadevi
Nizozemska proti Komisiji, C‑382/99, Recueil, str. I‑5163, točka 49, in zgoraj v točki 57 navedena sodba Španija proti Komisiji,
točka 31).
Ni pa dokazano, da je Komisija ob sprejemu izpodbijane odločbe vedela za dejstvo, da so bili zneski, ki jih je tožeči stranki
nakazal izravnalni sklad za elektroenergetski sektor, nakazani le na podlagi zakona št. 9/91.
Nazadnje, ugotoviti je treba, da obveznost države članice, da izračuna natančen znesek pomoči, ki ga je treba izterjati, posebej
če je ta izračun odvisen od informacij, ki jih ni sporočila Komisiji, spada v širši okvir obveznosti lojalnega sodelovanja,
ki medsebojno povezuje Komisijo in države članice pri izvajanju pravil Pogodbe na področju državnih pomoči (zgoraj v točki
248 navedena sodba Nizozemska proti Komisiji, točka 91). Komisiji ni mogoče očitati, da ni upoštevala morebitnih dejstev ali
prava, ki bi ji lahko bila predstavljena v upravnem postopku, vendar ji niso bila, saj Komisija ni dolžna po uradni dolžnosti
in na podlagi domneve preizkušati, katere elemente bi ji bilo mogoče predložiti (sodba Splošnega sodišča z dne 14. januarja 2004
v zadevi Fleuren Compost proti Komisiji, T‑109/01, Recueil, str. II‑127, točka 49).
Zato pod predpostavko, da je dejstvo, ki ga zatrjuje tožeča stranka in je navedeno v točki 249 zgoraj, točno, to ne bi vplivalo
na veljavnost izpodbijane odločbe, ampak samo na načine izterjave pomoči (sodba Splošnega sodišča z dne 31. maja 2006 v zadevi
Kuwait Petroleum (Nederland) proti Komisiji, T‑354/99, ZOdl., str. II‑1475, točka 68). Izterjava pomoči se načeloma izvrši
v skladu z ustreznimi določbami nacionalnega prava, vendar pod pogojem, da se te določbe uporabijo tako, da se izterjava,
ki jo zahteva pravo Skupnosti, v praksi ne onemogoči (zgoraj v točki 55 navedena sodba Sodišča Tubemeuse, točka 61, in sodba
z dne 20. septembra 1990 v zadevi Komisija proti Nemčiji, C‑5/89, Recueil, str. I‑3437, točka 12), spor v zvezi s tem izvrševanjem
pa je v izključni pristojnosti nacionalnega sodišča (zgoraj navedena sodba Kuwait Petroleum (Nederland) proti Komisiji, točka 68).
Iz zgoraj navedenih ugotovitev izhaja, da je treba tožbeni razlog kršitve člena 88(3) ES zavrniti.

Tožbeni razlog kršitve člena 14(1) Uredbe št. 659/1999 in načela varstva zaupanja v pravo
Trditve strank
Tožeča stranka navaja da, v skladu s členom 14(1) Uredbe št 659/1999, „Komisija ne zahteva vračila pomoči, če bi bilo to v
nasprotju s splošnim načelom prava Skupnosti“. V tem primeru nalog za izterjavo, ki je vsebovan v izpodbijani odločbi pomeni
krštev načela varstva zaupanja v pravo, na katerega se je, če se ga na področju državnih pomoči razlaga ozko, mogoče sklicevati
v izjemnih pogojih ali okoliščinah, ki so povzročile nastanek zaupanja v neko navidezno pravno normo.
Komisija naj iz enega primera iz sodne prakse, katerega okoliščine so drugačne kot v obravnavani zadevi, ne bi mogla sklepati
na absolutno in splošno pravno pravilo, ki naj bi uporabo načela varstva zaupanja v pravo omejevalo le na zadeve, v katerih
je uprava naslovnikom dala „jasna zagotovila“ v zvezi s to navidezno pravno normo.
Legitimno pričakovanje tožeče stranke glede ureditve Terni naj bi izviralo in celote aktov in ravnanj, ki so pravotvorna,
preverljiva in imajo enoznačen pomen.
Tožeča stranka spominja, da so italijanski organi veljavnost cene Terni s členom 20(4) zakona št. 9/91 prvič podaljšali zaradi
tega, ker je vzporedno podaljšanje koncesij za hidroelektrarne za samoproizvajalce „ušlo“ nacionalizaciji elektroenergetskega
sektorja leta 1962, in da so Komisijo o tem zakonu obvestili, da bi ga pregledala z vidika ureditve na področju državnih pomoči.
Z odločbo z dne 6. avgusta 1991 je Komisija zakon št. 9/91 v celoti in brez pridržkov odobrila. Ta odločba ne vsebuje nobene
točke, ki bi podaljšanje veljavnosti cene Terni, ki je predvideno v členu 20(4) zakona št. 9/91, opredelila kot „združljivo
pomoč“. Nasprotno, Komisija se je v tej odločbi odločila, da ne bo nasprotovala uporabi določb tega zakona. Komisija ni predložila
nobenega dokaza za svoje trditve, da naj odločba z dne 6. avgusta 1991 nikakor ne bi določala, da ureditev iz zakona št. 9/91
nima narave pomoči, temveč naj bi jo razglašala za združljivo s skupnim trgom.
Tožeča stranka trdi, da je po sprejemu odločbe z dne 6. avgusta 1991 prišlo do izmenjave mnenj med italijanskimi oblastmi
in Komisijo, do katere je prišlo po poizvedbi Komisije v zvezi s podaljšanjem veljavnosti cene Terni z zakonom št. 9/91, kar
potrjuje dopis z dne 19. septembra 1991, ki ga je italijansko ministrstvo za industrijo, trgovino in obrt naslovilo na italijansko
ministrstvo za državno soudeležbo, in telefaks, ki ga je novembra 1991 poslalo predsedstvo Sveta na stalnem predstavništvu
Italijanske republike pri Evropskih skupnostih. V teh dopisih so italijanski organi izpodbijali dejstvo, da bi bilo podaljšanje
veljavnosti cene Terni možno šteti za državno pomoč. Komisija pa ni izrazila nobenega nasprotovanja stališčem teh organov,
s čimer je molče priznala njihovo utemeljenost.
Ta izmenjava dopisov, do katere je prišlo po sprejetju odločbe z dne 6. avgusta 1991, nasprotuje stališču Komisije, da ta
odločba vsebuje odobritev podaljšanja veljavnosti cene Terni, ker jo šteje za pomoč, ki je združljiva s pravom Skupnosti.
Komisija se je omejila na zanikanje možnosti, da bi spis v postopku, v katerem je bila sprejeta odločba z dne 6. avgusta 1991,
vseboval vsebino omenjenih dopisa in telefaksa, in Splošno sodišče bi moralo od nje zahtevati predložitev dopisov, ki jih
je, po vsej verjetnosti v septembru 1991, naslovila na Italijansko republiko v zvezi z vprašanjem podaljšanja veljavnosti
cene Terni.
Tožeča stranka trdi, da so odločba z dne 6. avgusta 1991, izmenjava dopisov, ki ji je sledila, in kasnejša potrditev Komisije
takšne narave, da so lahko povzročile nastanek „navidezne pravne norme“. Slednja je pri tožeči stranki povzročila nastanek
legitimnega pričakovanja glede ohranjanja kompenzacijske narave ureditve Terni tudi po njeni
ex post
spremembi, ki bi morala veljati za zakonito. Vse to izključuje možnost opredelitve te ureditve za državno pomoč. Ti elementi
kažejo na obstoj izjemnih okoliščin, zaradi katerih so tožeča stranka in tudi italijanski organi računali na dejstvo, da kompenzacijska
narava ureditve Terni s podaljšanjem veljavnosti cene Terni, ob spoštovanju v začetku določene vzporednosti med navideznim
samoproizvajalcem in samoproizvajalci, ki so imetniki koncesij za hidroelektrarne, ne bo spremenjena.
Ugotovitev Komisije iz točke 123 obrazložitve izpodbijane odločbe, da naj bi sporni ukrep spreminjal metodo izračuna cene
Terni, ne more ovreči ugotovitve iz prejšnje točke. Po mnenju tožeče stranke celota elementov, ki so pri njej povzročili legitimno
pričakovanje, ne izvira iz enakosti metod za izračun, ki so bile sprejete za določitev te cene leta 1991 in nato leta 2005,
temveč iz dejstva, da je bila v teh dveh primerih odškodnina, ki je bila odobrena družbi Terni (in njenim pravnim naslednikom),
v skladu s svojim izvirnim namenom zakonito
ex post
spremenjena in da, prav tako v obeh primerih, sama
ex post
sprememba tega kompenzacijskega ukrepa ne more povzročiti opredelitve tega ukrepa za pomoč. Komisija ne upošteva dejstva,
da je ta prilagoditvena metoda za upravičena podjetja manj ugodna, kot je bila na podlagi predsedniške uredbe št. 1165/63,
njen edini namen pa je, da do določene meje prenaša vpliv sprememb cen električne energije na trgih, kar je bilo leta 1963
očitno nemogoče.
Tožeča stranka poudarja, da je v dobri veri zaupala pristanku, ki ga je podala Komisija v zvezi s kompenzacijsko naravo podaljšanja
iz leta 1991, in začela pomembna vlaganja v jeklarskem sektorju na podlagi sporazuma z italijanskimi organi, ki je kot glavno
obveznost navedenih organov – v zameno za pomembna vlaganja na področju investicij in ohranjanje števila delovnih mest – določal
podaljšanje kompenzacijskega ukrepa.
Nazadnje tožeča stranka trdi, da bi bila morebitna izterjava ugodnejše cene tudi v nasprotju s pravilom
non venire contra factum proprium
, ki Komisiji prepoveduje, da se pri eneministem vprašanju odloči za bistveno različna ravnanja, posebno če so ta ravnanja
pri naslovnikih povzročila prepričanje o obstoju nekega pravnega položaja. Ta vidik načela varstva zaupanja v pravo Komisiji
preprečuje, da bi si v tej zadevi premislila glede svoje presoje v zvezi z odškodninsko naravo ugodnejše cene.
Komisija navaja, da sodna praksa jasno in stalno potrjuje, da se je na načelo varstva zaupanja v pravo mogoče sklicevati le
v primeru „natančnih zagotovil“ uprave, in ne v primeru, kot v tej zadevi, nejasnih okoliščin, ki naj bi povzročile nastanek
„navidezne pravne norme“, ki ni podrobneje pojasnjena.
Tožbeni razlog tožeče stranke ne more temeljiti na preprosti izmenjavi dopisov med različnimi italijanskimi upravnimi organi.
Očitno je, da, tudi ob predpostavki, da je med Komisijo in italijanskimi organi dejansko prišlo do stikov, vsekakor ne moremo
šteti, da je zaradi teh stikov lahko prišlo do nastanka navidezne pravne norme, na katero se sklicuje tožeča stranka, ne da
bi poznali vsebino morebitnih sporočil, ki jih je poslala Komisija, o katerih pa ni nobenih sledi.
Zdi se, da iz dopisa z dne 19. septembra 1991, ki ga omenja tožeča stranka, izhaja, da je Komisija od italijanskih oblasti
zahtevala informacije v zvezi s podaljšanjem veljavnosti cene Terni z zakonom št. 9/91. Iz tega elementa, ki nikakor ne potrjuje
trditve tožeče stranke, je, nasprotno, videti, da v odločbi z dne 6. avgusta 1991 Komisija ni zavzela posebnega stališča glede
podaljšanja veljavnosti cene Terni, saj zahteva za informacije sicer ne bi imela nobenega smisla.
V vsakem primeru noben element iz odločbe z dne 6. avgusta 1991 italijanskih organov ali podjetij Terni ni mogel navesti na
misel, da Komisija podaljšanja veljavnosti cene Terni ne bo štela za državno pomoč. Komisija dodaja, da sporni ukrep ni samo
podaljšal trajanja veljavnosti ugodnejše cene, temveč je tudi popolnoma spremenil metodo za izračun te cene, zaradi česar
podjetja Terni niso mogla šteti – tudi ne glede na to pomembno spremembo – da je bil sporni ukrep posredno krit z odločbo
z dne 6. avgusta 1991, ki se je nanašala na zakon št. 9/91.
Presoja Splošnega sodišča
Spomniti je treba, da je bil sporni ukrep sprejet brez predhodnega obvestila, kar je kršitev člena 88(3) ES.
Ob upoštevanju obveznega nadzora nad državnimi pomočmi, ki ga izvaja Komisija na podlagi člena 88 ES, pa lahko imajo podjetja
legitimno pričakovanje glede zakonitosti pomoči, ki so jo prejela, načeloma le, če je bila ta dodeljena v skladu s postopkom
iz tega člena. Vesten gospodarski subjekt mora navadno biti sposoben ugotoviti, ali je bil ta postopek spoštovan (zgoraj v
točki 251 navedena sodba Sodišča Komisija proti Nemčiji, točka 14; sodba z dne 14. januarja 1997 v zadevi Španija proti Komisiji,
C‑169/95, Recueil, str. I‑135, točka 51, in sodba Splošnega sodišča z dne 6. marca 2002 v združenih zadevah Diputación Foral
de Álava in drugi proti Komisiji, T‑127/99, T‑129/99 in T‑148/99, Recueil, str. II‑1275, točka 235).
Predvsem takrat, ko je bila pomoč odobrena brez predhodne obvestitve Komisije in je torej na podlagi člena 88(3) ES nezakonita,
prejemnik pomoči ne more imeti legitimnih pričakovanj glede pravilnosti dodelitve pomoči (sodba Sodišča z dne 11. novembra 2004
v združenih zadevah Demesa in Territorio Histórico de Álava proti Komisiji, C‑183/02 P in C‑187/02 P, ZOdl., str. I‑10609,
točka 45).
Vendar sodna praksa za prejemnike nezakonitih pomoči ne izključuje, da se zato, da bi se izognili njihovemu vračilu, sklicujejo
na izjemne okoliščine, ki so utemeljile njihovo legitimno pričakovanje, da so te pomoči zakonite (sodba Sodišča z dne 10. junija 1993
v zadevi Komisija proti Grčiji, C‑183/91, Recueil, str. I‑3131, točka 18; zgoraj v točki 270 navedena sodba Demesa in Territorio Histórico
de Álava proti Komisiji, točka 51, in sodba Splošnega sodišča z dne 15. septembra 1998 v združenih zadevah BFM in EFIM proti
Komisiji, T‑126/96 in T‑127/96, Recueil, str. II‑3437, točka 69).
Pojasniti je treba, da se prejemniki nezakonitih pomoči na take okoliščine lahko sklicujejo, kot izhaja iz sodbe Sodišča z
dne 24. novembra 1987 v zadevi RSV proti Komisiji (223/85, Recueil, str. 4617, točka 17).
V tej sodbi je Sodišče presodilo, da lahko zamuda Komisije pri sprejetju odločitve, da je neka pomoč nezakonita, da mora biti
razveljavljena in da jo mora država članica izterjati, v določenih okoliščinah pri prejemnikih pomoči vzbudi taka legitimna
pričakovanja, ki lahko Komisiji preprečijo, da od nacionalnih organov zahteva, naj odredijo izterjavo pomoči.
Iz tega izhaja, da obstoj izjemnih okoliščin lahko povzroči ničnost odločbe Komisije, če jih ta ne upošteva, in da se upravičenec
do pomoči na argument legitimnih pričakovanj pred sodiščem Skupnosti lahko sklicuje.
Enako in predvsem je treba ugotoviti, da je sprejetje Uredbe št. 659/1999 vzpostavilo nov položaj glede izterjave nezdružljivih
pomoči, katerega vse pravne posledice je treba upoštevati. Člen 14(1) te uredbe potrjuje sistematičnost izterjave (prvi stavek),
s tem da predvideva izjemo (drugi stavek), če bi bilo to v nasprotju s splošnim načelom prava Unije.
V sekundarni zakonodaji obstaja torej določba, ki jo mora Komisija pri sprejemanju svojih odločb upoštevati in ki lahko, če
je to primerno, privede do opustitve zahteve za izterjavo nezakonitih pomoči. Ni sporno, da se lahko v utemeljitev predloga
za razglasitev ničnosti dela odločbe, ki vsebuje zahtevo za izterjavo pomoči, sklicuje na kršitev take določbe
Za to gre v obravnavani zadevi, saj je Komisija v točkah od 149 do 159 obrazložitve izpodbijane odločbe preverila obstoj izjemnih
okoliščin, ki bi lahko pri podjetnih Terni povzročile nastanek legitimnega pričakovanja glede zakonitosti spornega ukrepa,
in ugotovila njihov neobstoj, kar tožeča stranka izpodbija ravno s sklicevanjem na kršitev člena 14 Uredbe št. 659/1999 in
na načelo varstva zaupanja v pravo.
Kar zadeva utemeljenost tega tožbenega razloga, argumentacija tožeče stranke ne dokazuje obstoja izjemnih okoliščin, ki bi
lahko utemeljevale nastanek legitimnega pričakovanja, da je zadevna pomoč pravilna ali, kot trdi tožeča stranka, da sporni
ukrep ni državna pomoč.
Nesporno je namreč, da odločba z dne 6. avgusta 1991 o nenasprotovanju v skladu z opredelitvijo iz člena 4(3) Uredbe št. 659/1999,
ustreza položaju, ko Komisija po predhodni preučitvi ugotovi, da, kolikor se nanaša na področje uporabe člena 87(1) ES, ni
dvomov o združljivosti prijavljenega ukrepa s skupnim trgom, in zato odloči, da je ta ukrep združljiv s skupnim trgom. Besedilo
te odločbe potrjuje navedbo Komisije, da je bil s to odločbo ukrep podaljšanja veljavnosti cene Terni iz zakona št. 9/91 opredeljen
kot združljiva pomoč (glej točko 113 zgoraj).
Dejstvo, da iz dopisa z dne 19. septembra 1991, ki ga je italijansko ministrstvo za industrijo, trgovino in obrt naslovilo
na italijansko ministrstvo za državno soudeležbo, izhaja, da je po sprejetju odločbe z dne 6. avgusta 1991 Komisija od italijanskih
oblasti zahtevala informacije v zvezi s podaljšanjem veljavnosti cene Terni z zakonom št. 9/91, ne more spremeniti te ugotovitve.
To dejstvo služi bolj kot dokazilo, kot navaja Komisija v točkah 134 in 135 obrazložitve izpodbijane odločbe, da dokumenti,
na podlagi katerih je Komisija sprejela odločitev z dne 6. avgusta 1991, vsebujejo le kratek opis in oceno členov zakona št.
9/91 o državnih pomočeh, in da člen 20(4) zakona, ki določa podaljšanje veljavnosti cene Terni, ni omenjen, kar ne omogoča
zanesljive ugotovitve, ali je Komisija preučila in nameravala odobriti ceno Terni.
Vsekakor preprosta zahteva Komisije za informacije in njen molk po odgovoru italijanskih organov, ob predpostavki, da je bil
ta dejansko poslan in da ga je Komisija prejela, ne moreta utemeljevati nastanka legitimnega pričakovanja tožeče stranke.
Delovanje Komisije od meseca avgusta do meseca novembra 1991 je lahko, največ, ustvarilo vtis zmede in vzpodbudilo vprašanja
tožeče stranke s tem v zvezi. Preprosto dejstvo, da je imel lahko upravičenec dvom v zvezi z opredelitvijo ukrepa podaljšanja
veljavnosti cene Terni z zakonom št. 9/91 za državno pomoč, pa je očitno nezadostno, da bi lahko pri njem upravičilo nastanek
kakršnegakoli legitimnega pričakovanja, da je pomoč pravilna ali da sporni ukrep ni državna pomoč (glej v tem smislu sodbo
Splošnega sodišča z dne 29. septembra 2000 v zadevi CETM proti Komisiji, T‑55/99, Recueil, str. II‑3207, točka 128).
Nazadnje, kot navaja Komisija v točki 154 obrazložitve izpodbijane odločbe, se odločba z dne 6. avgusta 1991 nanaša le na
ukrep iz zakona št. 9/91 in zato odobritev tega ukrepa ne more ustvariti legitimnega pričakovanja o zakonitosti novega ukrepa
pomoči, ki je bil določen z zakonom št. 80/05, ali o tem, da podaljšanje veljavnosti cene Terni, ki je vsebovano v njem, ne
pomeni pomoči.
Glede tega je treba spomniti, da vsebuje zakon št. 9/91 dva predmeta, in sicer istočasno podaljšanje veljavnosti cene Terni
in koncesij za hidroelektrarne za samoproizvajalce do leta 2001 ter prenehanje te cene konec leta 2007.
Nesporno je, da je sporni ukrep, na eni strani, odpravil postopek postopnega prenehanja uporabe cene Terni, s tem ko predvideva
uporabo slednje vsaj do leta 2010, in, na drugi strani, popolnoma spremenil metodo za izračun te cene, kot to izhaja iz točk
123 in 124 obrazložitve izpodbijane odločbe.
V tem kontekstu je Komisija sporni ukrep opredelila kot novo pomoč, kar je opredelitev, ki ji tožeča stranka ne oporeka. O
tem ukrepu bi bilo potrebno v skladu s členom 88(3) ES obvestiti Komisijo, kar ni bilo storjeno.
Iz tega izhaja, da tožeča stranka na podlagi odločbe z dne 6. avgusta 1991 in kasnejšega ravnanja Komisije ni mogla sklepati,
da novega ukrepa podaljšanja, ki ga je uvedel zakon št. 80/05, ni mogoče opredeliti za državno pomoč v smislu člena 87 ES.
V teh okoliščinah je treba zavrniti tožbeni razlog kršitve člena 14(1) Uredbe št. 659/1999 in načela varstva zaupanja v pravo.
Iz vseh zgoraj navedenih ugotovitev izhaja, da je treba tožbo v celoti zavrniti, pri čemer predlagani ukrepi procesnega vodstva
niso potrebni.

Stroški
V skladu s členom 87(2) Poslovnika se neuspeli stranki naloži plačilo stroškov, če so bili ti priglašeni. Ker tožeča stranka
ni uspela, se ji v skladu s predlogi Komisije naloži plačilo stroškov.
Iz teh razlogov je
SPLOŠNO SODIŠČE (peti senat)
razsodilo:
1.
Tožba se zavrne.
2.
Družbi ThyssenKrupp Acciai Speciali Terni SpA se naloži plačilo stroškov.
Vilaras
Prek
Ciucă
Razglašeno na javni obravnavi v Luxembourgu, 1. julija 2007.
Podpisi
Stvarno kazalo
Dejansko stanje
Postopek in predlogi strank
Pravo
Tožbeni razlog kršitve člena 87(1) ES
Trditve strank
Presoja Splošnega sodišča
Tožbeni razlog bistvene kršitve postopka in kršive členov 87 ES in 88 ES zaradi očitne napake pri presoji ekonomske študije,
ki so jo predložili italijanski organi
Bistvena kršitev postopka
– Trditve strank
– Presoja Splošnega sodišča
Očitna napaka pri presoji ekonomske študije, ki so jo predložili italijanski organi
– Trditve strank
– Presoja Splošnega sodišča
Tožbeni razlog kršitve člena 88(3) ES
Trditve strank
Presoja Splošnega sodišča
Tožbeni razlog kršitve člena 14(1) Uredbe št. 659/1999 in načela varstva zaupanja v pravo
Trditve strank
Presoja Splošnega sodišča
Stroški
*
Jezik postopka: italijanščina.