CELEX: 62004CJ0148
Valstybės pagalba
Sprendimas 2002/581/EB
Bankams suteiktos mokesčių lengvatos
Sprendimo motyvacija
Kvalifikavimas kaip valstybės pagalba
Sąlygos
Suderinamumas su bendrąja rinka
Sąlygos
EB 87 straipsnio 3 dalies b ir c punktai
Bendriems Europos interesams svarbus projektas
Tam tikros veiklos plėtojimas
Anksčiau suteiktos mokesčių lengvatos
Pagalbos išieškojimas
Teisėtų lūkesčių principas
Teisinio tikrumo principas
Proporcingumo principas

1       Prašymas priimti prejudicinį sprendimą susijęs su 2001 m. gruodžio 11 d. Komisijos sprendimo 2002/581/EB dėl Italijos Respublikos
valstybės pagalbos, taikytos bankų ir bankininkystės fondams (OL 2002, L 184, p. 27, toliau – ginčijamas sprendimas) galiojimu
bei EB 87 ir kitų straipsnių, taip pat 1999 m. kovo 22 d. Tarybos reglamento (EB) Nr. 659/1999, nustatančio išsamias EB sutarties
93 straipsnio taikymo taisykles (OL L 83, p. 1), 14 straipsnio ir bendrųjų Bendrijos teisės principų išaiškinimu.
2       Šis prašymas buvo pateiktas sprendžiant ginčą tarp
Unicredito Ita1iano SpA
(toliau –
Unicredito
), įsteigtos Genujoje (Italija) ir
Agenzia delle Entrate
,
Ufficio Genova 1
, dėl mokesčių lengvatų, kuriomis naudojosi
Unicredito
1998, 1999 ir 2000 verslo metais.

I – Nacionalinė teisė
3       Italijoje bankų sistemos reforma buvo įgyvendinta 1990 m. liepos 30 d. Įstatymu Nr. 218, įtvirtinančiu nuostatas dėl valstybinių
kredito įstaigų restruktūrizavimo bei sustiprinimo turtinėmis subsidijomis (GURI Nr. 182, 1990 m. rugpjūčio 6 d., p. 8, toliau
– Įstatymas Nr. 218/90).
4       Pagal šį įstatymą tapo įmanoma valstybines kredito įstaigas pertvarkyti į akcines bendroves. Dėl to valstybinis bankas galėjo
perleisti banko įstaigą akcinei bendrovei, atskirdamas juridinį asmenį perleidėją, praktiškai vadinamą „banko akcijas valdančiu
fondu“ (toliau – banko akcijas valdantis fondas), akcijų savininką, nuo akcinės bendrovės įgijėjos – vienintelės, galinčios
vykdyti bankinę veiklą. Banko akcijas valdantis fondas administravo investicijas į banką perėmėją ir už tai gautas pajamas
naudojo socialiniams tikslams.
5       1993 m. lapkričio 26 d. Įstatymo Nr. 489 dėl Įstatymo Nr. 218/90 7 straipsnio 6 dalyje numatyto termino pratęsimo (GURI Nr. 284,
1993 m. gruodžio 3 d., p. 4) 2 straipsnis įpareigojo vėliausiai iki 1994 m. birželio 30 d. pertvarkyti valstybines banko įstaigas
į akcines bendroves.
6       1998 m. gruodžio 23 d. Įstatymas Nr. 461 dėl kompetencijos suteikimo vyriausybei keisti su 1990 m. lapkričio 20 d. Įstatyminio
dekreto Nr. 356 11 straipsnio 1 dalyje nurodytomis įstaigomis susijusius civilinės ir mokesčių teisės aktus bei banko restruktūrizavimo
operacijų mokesčių tvarką (GURI Nr. 4, 1999 m. sausio 7 d., p. 4, toliau – Įstatymas Nr. 461/98) suteikė Italijos vyriausybei
teisę pradėti naują bankų sektoriuje taikomų teisės aktų reformą, ypač restruktūrizavimo srityje.
7       1999 m. gegužės 17 d. Įstatyminis dekretas Nr. 153 dėl 1990 m. lapkričio 20 d. Įstatyminio dekreto Nr. 356 11 straipsnio 1 dalyje
nurodytų įstaigų civilinės ir mokesčių teisės aktų bei banko restruktūrizavimo operacijų mokesčių tvarkos pagal 1998 m. gruodžio
23 d. Įstatymo Nr. 461 1 straipsnį (GURI Nr. 125, 1999 m. gegužės 31 d., p. 4, toliau – Dekretas Nr. 153/99), įgyvendino Įstatymu
Nr. 461/98 suteiktus įgaliojimus.
8       Dekreto 22 straipsnio 1 dalis ir 23 straipsnio 1 dalis nustatė sumažinto 12,5 % pelno mokesčio (IRPEG) tarifo mokesčių lengvatą
(toliau – mokesčio sumažinimas) bankams, kurie susijungia ar panašiai reorganizuojami per penkis vienas po kito einančius
mokestinius laikotarpius, su sąlyga, kad pelnas bus kaupiamas į specialų rezervą, kuris negali būti paskirstytas trejus metus.
Jis numatė, kad specialiame rezerve sukauptas pelnas negali viršyti 1,2 % skirtumo tarp bendros susijungime dalyvavusių bankų
kredito bei debeto sumos ir analogiškų didžiausio šioje operacijoje dalyvavusio banko suvestinių duomenų.

II – Ginčo pagrindinėje byloje aplinkybės
9       Gavusi parlamentinį klausimą Europos Bendrijų Komisija 1999 m. kovo 24 d. laišku, išsiųstu įgyvendinant savo kompetenciją
valstybės pagalbos srityje, paprašė Italijos valdžios institucijų pateikti jai informaciją, kuria remdamasi ji galėtų įvertinti
Įstatymo Nr. 461/98 taikymo sritį bei pasekmes.
10     1999 m. birželio 24 d. ir liepos 2 d. laiškais Italijos valdžios institucijos pateikė jai informaciją apie šį įstatymą ir
apie Dekretą Nr. 153/99.
11     2000 m. kovo 23 d. laišku Komisija pranešė Italijos valdžios institucijoms, kad, jos nuomone, Įstatyme Nr. 461/98 ir Dekrete
Nr. 153/99 nustatytos priemonės gali būti vertinamos kaip valstybės pagalba bei paragino jų neįgyvendinti. 2000 m. balandžio
12 d. Italijos valdžios institucijos pranešė Komisijai sustabdžiusios jų taikymą, o 2000 m. birželio 14 d. pateikė jai papildomos
informacijos.
12     1998 m., 1999 m. ir 2000 m. įvykdžius 76 operacijas, maksimali teorinė mokesčių lengvatos, gautos kaip mokesčio sumažinimas,
suma, Italijos valdžios institucijų nuomone, galėjo būti 5 358 milijardai ITL, t. y. 2 767 mln. eurų.
13     2000 m. spalio 25 d. laišku Komisija pranešė Italijos vyriausybei apie savo sprendimą pradėti EB 88 straipsnio 2 dalyje numatytą
procedūrą. Šis sprendimas buvo paskelbtas
Europos Bendrijų Oficialiajame leidinyje
(OL 2001, C 44, p. 2).
14     Užbaigdama šią procedūra Komisija padarė išvadą, kad Italijos Respublika neteisėtai įgyvendino Įstatymą Nr. 461/98 ir Dekretą
Nr. 153/99, taip pažeisdama EB 88 straipsnio 3 dalį. Ji nusprendė, kad, išskyrus priemonę, numatytą Dekreto Nr. 153/99 27 straipsnio
2 dalyje, įgyvendintos mokestinės priemonės, t. y. mokesčio sumažinimas, yra su bendrąja rinka nesuderinama valstybės pagalba.
Šios priemonės suteikė bankams pranašumą, leisdamos jiems išsiplėsti ir pasiekti masto ekonomiją mažomis išlaidomis.
15     Todėl Komisija priėmė ginčijamą sprendimą patikslindama, kad Įstatymas Nr. 461/98 ir Dekretas Nr. 153/99 nustatė mokesčių
lengvatas ir banko akcijas valdantiems fondams, tačiau šios lengvatos nebuvo nagrinėjamos šiame sprendime.
16     Ginčijamas sprendimas suformuluotas taip:

„1 straipsnis
<...> valstybės pagalbos schema, kurią Italija nustatė (Įstatymu Nr. 461/98) ir (Dekretu Nr. 153/98), būtent (Dekreto Nr. 153/99)
22 straipsnio 1 dalimi ir 23 straipsnio 1 dalimi <...>, yra nesuderinama su bendrąja rinka.
<...>

3 straipsnis
Italija panaikina 1 straipsnyje nurodytą valstybės pagalbos schemą.

4 straipsnis
1.      Italija priima visas pagalbos, neteisėtai suteiktos remiantis 1 straipsnyje nurodyta schema, išieškojimui iš jos gavėjų būtinas
priemones.
2.      Išieškoma vykdomas iš karto pagal vidaus teisės procedūras su sąlyga, kad pastarosios leidžia nedelsiant ir veiksmingai vykdyti
sprendimą. Išieškotina pagalba apima palūkanas, skaičiuojamas nuo jos suteikimo dienos iki realaus išieškojimo. Palūkanos
apskaičiuojamos remiantis orientacine palūkanų norma, naudojama regioninės pagalbos subsidijos ekvivalentui apskaičiuoti.
<...>“
17     Vykdant minėtą sprendimą, 2002 m. balandžio 15 d. Dekreto-įstatymo Nr. 63, nustatančio skubias finansines ir mokestines nuostatas
išieškojimo, farmacijos produktų išlaidų formavimo sistemos racionalizavimo, Bendrijos pareigų, skolos vekselių įjungimo į
finansines operacijas, turto vertinimo ir infrastruktūrų finansavimo srityje (GURI Nr. 90, 2002 m. balandžio 17 d., p. 5),
5 straipsnis, perkeltas į 2002 m. birželio 15 d. Įstatymą Nr. 112 (GURI Nr. 139, 2002 m. birželio 15 d., p. 3), pagal Įstatymą
Nr. 461/98 sustabdė mokesčių lengvatų, būtent mokesčio sumažinimo, taikymą bankams.
18     2002 m. gruodžio 24 d. Įstatymas–dekretas Nr. 282, nustatantis skubias priemones Bendrijos bei mokestinių pareigų, išieškojimo
ir apskaitos procedūrų srityje (GURI Nr. 301, 2002 m. gruodžio 24 d., toliau – Dekretas Nr. 282/02), pakeistas 2003 m. vasario
21 d. įstatymu (GURI Nr. 44 priedas, 2003 m. vasario 22 d.), įpareigojo bankus, gavusius pagalbą, vėliausiai iki 2002 m. gruodžio
31 d. sumokėti sumą, lygią dėl pagalbos schemos nesumokėtam mokesčiui, su 5,5 % metinių palūkanų.

III – Pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai
19
Unicredito
pagal Dekretą Nr. 282/02 sumokėjo 244 712 646,05 eurų sumą, atitinkančią mokesčių lengvatą, t. y. mokestį su palūkanomis,
kuria ji naudojosi 1998 m., 1999 m. ir 2000 m., remdamasis mokesčio sumažinimu.
20     2003 m. vasario 4 d. ji pateikė tris prašymus grąžinti sumas, sumokėtas už šiuos verslo metus.
Agenzia delle Entrate, Ufficio Genova 1
numanomais sprendimais šiuos prašymus atmetė.
21     Remdamasi ginčijamo sprendimo neteisėtumu,
Unicredito
dėl šių sprendimų pareiškė ieškinį
Commissione tributaria provinciale di Genova
.
22     Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas mano, kad šis prašymas ypač pateisinamas atsižvelgiant į Dekreto Nr. 282/02
atitiktį Bendrijos teisėtų lūkesčių, teisinio saugumo ir proporcingumo principams.
23     Dėl teisėtų lūkesčių ir teisinio saugumo apsaugos principų jis mano, kad, vykstant Italijos bankų privatizavimo procesui,
pelno mokesčio sumažinimas buvo pateisinamas anksčiau Įstatymu Nr. 218/90 įtvirtintų nuostatų tęstinumo ir išplėtimo logika.
24     Jis tvirtina, kad Įstatymo Nr. 218/90 7 straipsnio 3 dalyje buvo nustatytos priemonės, iš esmės analogiškos Dekreto Nr. 153/99
22 straipsnio 1 dalyje ir 23 straipsnio 1 dalyje nustatytoms priemonėms.
25     Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nurodo, kad ankstesnė priemonė buvo palankesnė nei ginčijamame sprendime
nagrinėjamas mokesčio sumažinimas, nes specialiame rezerve sukauptos sumos buvo paprasčiausiai atskaitomos bei atleidžiamos
nuo mokesčių, o ne tik apmokestinamos sumažintu mokesčio tarifu. Jis taip pat nurodo, kad pervedimai į specialųjį rezervą
galėjo būti vykdomi penkerius metus, iki šiam laikotarpiui leistinos bendros maksimalios sumos, atitinkančios 1,2 % skirtumą
tarp susijungime ar įnašų operacijose dalyvavusių įstaigų klientų įnašų bei depozitų sumos ir analogiškų duomenų, nurodytų
paskutiniame didžiausios susijungime ar įnašų operacijose dalyvavusios kredito įstaigos balanse.
26     Tačiau Komisija 1998 m. liepos 29 d. Sprendime 1999/288/EB dėl
Banco di Napoli
Italijos suteiktos pagalbos sąlyginio patvirtinimo (OL 1999, L 116, p. 36) ir 1999 m. lapkričio 10 d. Sprendime 2000/600/EB
dėl Sicilijos valstybiniams bankams
Banco di Sicilia
ir
Sicilcassa
Italijos suteiktos pagalbos sąlyginio leidimo (OL 2000, L 256, p. 21) jau tiksliai įvertino Įstatymą Nr. 218/90. Šiuose sprendimuose
ji aiškiai nurodė pripažįstanti bendrą Įstatymo Nr. 218/90 atitiktį EB 87 straipsniui.
27     Be to, galimybė naudotis Įstatymu Nr. 461/98 ir Dekretu Nr. 153/99 suteiktomis mokesčių lengvatomis buvo viena iš prielaidų,
kuriomis remdamiesi pavieniai bankai įvertino savo koncentracijos operacijų ekonominį įvykdomumą. Atgal galiojantis šių lengvatų
panaikinimas, atsižvelgiant į reikalaujamą sumokėti sumą, turėtų įtakos bankų finansiniam stabilumui bei sąlygotų vertinimo
kriterijų, naudotų pasirenkant jau į aktus įrašytas strategijas, neteisingą
a posteriori
pakeitimą. Teisėtų lūkesčių apsaugos principas nepateisina ginčijamo sprendimo galiojimo atgaline data.
28     Dėl proporcingumo principo prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pabrėžia, kad bankai, vykdydami persitvarkymo
operacijas ir siekdami optimizuoti mokesčius, galėjo bendras mokesčių teisės taisykles įgyvendinti kitaip. Išieškant pagalbą
proporcingumo principas reikalauja palyginti bendrą sistemą su Įstatymu Nr. 461/98 ir Dekretu Nr. 153/99 nustatyta sistema.
29     Tokiomis aplinkybėmis
Commissione tributaria provinciale di Genova
nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir Teisingumo Teismui pateikti šiuos klausimus:
„1)      Ar (ginčijamas sprendimas) yra negaliojantis ir prieštarauja Bendrijos teisei, nes Įstatymo (Nr. 461/98 ir Dekreto Nr. 153/99)
dėl bankų nuostatos, priešingai nei nustatė Komisija, yra suderinamos su bendrąja rinka, arba bet kuriuo atveju, atitinka
EB 87 straipsnio 3 dalies b ir c punktuose numatytas leidžiančias nukrypti nuostatas?
2)      Ar (ginčijamo sprendimo) būtent 4 straipsnis yra negaliojantis ir prieštarauja Bendrijos teisei, nes Komisija:
a)      pažeidė pareigą pateikti tinkamus motyvus pagal EB 253 straipsnį ir (arba)
b)      pažeidė teisėtų lūkesčių principą ir (arba)
c)      pažeidė proporcingumo principą?
3)      Papildomai (prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas klausia), ar tikslus EB 87 ir kitų straipsnių (Reglamento
Nr. 659/1999) 14 straipsnio ir bendrųjų Bendrijos teisės principų, būtent (teisėtų lūkesčių, teisinio saugumo ir proporcingumo
principų) aiškinimas draudžia taikyti (Dekreto Nr. 282/02) 1 straipsnį?“

IV – Kitos Bendrijos teisme nagrinėjamos bylos
30     Italijos Respublika Komisijai pareiškė ieškinį dėl ginčijamo sprendimo panaikinimo, kurį Teisingumo Teismo kanceliarija gavo
2002 m. vasario 21 d. (C‑66/02), ir dėl kurio Teisingumo Teismas nusprendė atskiru šios dienos sprendimu.
31     Associazione Bancaria Italiana (ABI) (T–36/02), Banca Sanpaolo IMI SpA (T‑37/02), Banca Intesa Banca Commerciale italiana
SpA (T‑39/02), Banca di Roma SpA (T‑40/02), Mediocredito Centrale SpA (T‑41/02), Banca Monte dei Paschi di Siena SpA (T–42/02)
ir Compagnia di San Paolo Srl (T‑121/02) Komisijai pareiškė ieškinį dėl to paties sprendimo panaikinimo, kurį Pirmosios instancijos
teismo kanceliarija gavo 2002 m. vasario 21 dieną. Pirmosios instancijos teisme Komisija pareiškė prieštaravimą dėl ieškinio
priimtinumo, pagrįstą ieškovų individualaus suinteresuotumo nebuvimu, nes nagrinėjama pagalba jos nuomone nebuvo individuali
pagalba, o pagalbos schema. 2003 m. liepos 9 d. nutartimis Pirmosios instancijos teismas sustabdė septynių bylų nagrinėjimą,
laukdamas Teisingumo Teismo sprendimo byloje C‑66/02. Bylose T‑36/02, T‑37/02, T‑39/02, T‑40/02, T‑41/02 ir T‑42/02 ieškovai
pareiškė apeliacinius skundus dėl nutarčių sustabdyti bylų nagrinėjimą. 2003 m. lapkričio 26 d. Teisingumo Teismo nutartimi
ABI ir kt. prieš Komisiją (C‑366/03 P-C‑368/03 P, C‑390/03 P, C‑391/03 P ir C‑394/03 P, Rink. p. I‑0000) minėti skundai buvo
atmesti kaip akivaizdžiai nepriimtini.

V – Dėl prejudicinių klausimų
32     Pirmiausia konstatuotina, kad Komisija savo rašytinėse pastabose keldama klausimą dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą,
suformuluotą prašant
Unicredito
, vienos iš ginčijamame sprendime nagrinėjamų priemonių gavėjos, kurią Pirmosios instancijos teismo byloje T‑36/02 atstovauja
ABI
, priimtinumo, pripažįsta, kad šis prašymas priimti prejudicinį sprendimą yra priimtinas atsižvelgiant į atitinkamo banko
situaciją. Tačiau ji nurodo, kad pirmas prejudicinis klausimas yra nepriimtinas (žr. šio sprendimo 42 punktą).
33     Nurodytina, kad ieškinys pagrindinėje byloje yra pareikštas dėl trijų numanomų sprendimų atmesti prašymus grąžinti sumas,
susijusias su mokesčių lengvata, kuria 1998 m., 1999 m. ir 2000 m
Unicredito
naudojosi dėl mokesčio sumažinimo.
34     Kaip pažymi Komisija, šis ieškinys nesusijęs su kitomis Įstatyme Nr. 153/99 numatytomis priemonėmis, kurios taip pat buvo
nagrinėjamos ginčijamame sprendime ir pripažintos nesuderinamomis su bendrąja rinka.
35     Todėl du pirmieji prejudiciniai klausimai turi būti suprantami, kaip pateikti norint įvertinti ginčijamo sprendimo – atitinkamai
1 ir 4 straipsnių galiojimą tiek, kiek šie straipsniai susiję su mokesčio sumažinimu. Dėl trečio klausimo pažymėtina, kad
jis turi būti suprantamas kaip pateiktas, siekiant išsiaiškinti, ar EB 87 ir kiti straipsniai, Reglamento Nr. 659/1999 14 straipsnis
ir bendrieji teisėtų lūkesčių, teisinio saugumo bei proporcingumo principai turi būti aiškinami kaip draudžiantys nacionalines
priemones, kokios nustatytos Dekrete Nr. 282/02.

A – Dėl pirmo klausimo
36     Pirmu klausimu, kuris, skirtingai nuo antro, nėra susijęs su EB 253 straipsniu, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs
teismas iš esmės klausia, ar ginčijamo sprendimo 1 straipsnis yra negaliojantis, atsižvelgiant į EB 87 straipsnį, nes Komisija
mokesčio sumažinimą laiko nesuderinamu su bendrąja rinka.
1. Teisingumo Teismui pateiktos pastabos
37
Unicredito
tvirtina, kad Įstatymas Nr. 461/98 ir Dekretas Nr. 153/99 yra bankinės sistemos restruktūrizavimo bei privatizavimo proceso,
pradėto 1990 m. Įstatymu Nr. 218/90 istorinė tąsa ir užbaigimas.
38     Ji tvirtina, kad ginčijamas sprendimas pažeidžia EB 87 straipsnio 1 dalį ir 3 dalies b ir c punktus, nes mokesčio sumažinimas:
–       nėra selektyvi, bet bendro pobūdžio priemonė, ir kadangi bet kuriuo atveju jos taikymo skirtumas yra pateisinamas mokesčių
sistemos pobūdžiu bei struktūra,
–       nedaro poveikio valstybių narių tarpusavio prekybai, taip pat nei iškraipo konkurencijos, nei gali ją iškraipyti,
–       turėjo būti konkrečiai nagrinėjamas kiekvienos įvykdytos operacijos atveju,
–       turėjo būti nagrinėjamas sąvokos „
de minimis
pagalba“ atžvilgiu; tai galimybė, kuria Komisija nepasinaudojo dėl visiško tyrimo nebuvimo;
–       yra suderinamas su bendrąja rinka dėl to, kad jis gali būti laikomas pagalba, skirta bendriesiems Europos interesams svarbių
projektų vykdymui skatinti, nes jis susijęs su Italijos bankų sistemos privatizavimu, arba pagalba, skirta tam tikros ekonominės
veiklos rūšių plėtrai skatinti.
39     Italijos vyriausybė taip pat mano, kad ginčijamas sprendimas yra negaliojantis. Jos nuomone, suteikta mokesčių lengvata nėra
draudžiama valstybės pagalba.
40     Ji yra Įstatymo Nr. 218/90, kuris iš esmės labai panašiai numato didesnes lengvatas, tąsa ir praplėtimas. Šios lengvatos tikslas
buvo užbaigti valstybinių bankų privatizavimą, kartu užbaigiant nepagrįstai didelę Italijos bankų sistemos segmentaciją, kuri
buvo bankų, kaip viešųjų įstaigų, tiesioginė pasekmė, ir kuri tik iš dalies buvo panaikinta Įstatymu Nr. 218/90.
41     Italijos vyriausybė pabrėžia, kad mokesčio sumažinimas yra taikomas taip pat ir operacijoms, kuriose dalyvauja Bendrijos bankų
Italijoje kredito įstaigos.
42     Komisija tvirtina, kad pirmas klausimas yra nepriimtinas, nes prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas Teisingumo
Teismo prašo savo sprendimu pakeisti Komisijos sprendimą. Tačiau pagal nusistovėjusią teismų praktiką pagalbos priemonės ar
pagalbos schemos atitikties bendrajai rinkai vertinimas priklauso išimtinei Komisijos kompetencijai, veikiančiai kontroliuojant
Bendrijos teismui. Todėl nacionalinis teismas pagal EB 234 straipsnį pateikdamas prašymą priimti prejudicinį sprendimą negali
klausti Teisingumo Teismo apie valstybės pagalbos ar pagalbos schemos atitiktį bendrajai rinkai (2003 m. liepos 24 d. Nutarties
Sicilcassa ir kt
., C‑297/01, Rink. p. I‑7849, 47 punktas).
2. Teisingumo Teismo vertinimas
43     Priešingai nei tvirtina Komisija, nacionalinis teismas neprašo Teisingumo Teismo vietoj Komisijos įvertinti mokesčio sumažinimo
atitikimą bendrajai rinkai. Pateiktu klausimu prašoma tik patikrinti Komisijos priimto sprendimo galiojimą šio atitikimo atžvilgiu.
Taigi jis yra priimtinas.
–       a) Dėl mokesčio sumažinimo selektyviojo pobūdžio
44     EB 87 straipsnio 1 dalis draudžia pagalbą, „kuri, palaiko tam tikras įmones arba tam tikrų prekių gamybą“, t. y. selektyviąją
pagalbą.
45     Pagal šią nuostatą pagalba gali būti selektyvi, net jeigu ji taikoma visam ekonominiam sektoriui (žr. 1999 m. birželio 17 d.
Sprendimo
Belgija prieš Komisiją
, C‑75/97, Rink. p. I‑3671, 33 punktą).
46     Nagrinėjamoje byloje mokesčio sumažinimas taikomas bankų sektoriui. Jis netaikomas kitų ekonominių sektorių įmonėms.
47     Be to, bankų sektoriuje jis taikomas tik tam tikras operacijas atliekančioms įmonėms.
48     Nesant būtinumo nagrinėti, ar, kaip ginčijamo sprendimo 33 punkte tvirtina Komisija, mokesčio sumažinimas suteikia naudos
didelėms įmonėms, konstatuotina, kad ši priemonė yra selektyvi kitų ekonominių sektorių atžvilgiu ir net bankų sektoriaus
viduje.
49     Kadangi ji taikoma ne visiems ūkio subjektams ir iš tiesų nukrypsta nuo bendros apmokestinimo tvarkos, ji negali būti laikoma
bendra mokesčių ar ekonomikos politikos priemone.
50     Iš tikrųjų ji nukrypsta nuo bendros apmokestinimo tvarkos. Atitinkamos įmonės naudojasi mokestine lengvata, į kurią jos neturėtų
teisės taikant bendrą tvarką, ir į kurią negali pretenduoti kitų sektorių įmonės, vykdančios analogiškas operacijas, ar bankų
sektoriaus įmonės, nevykdančios nurodytų operacijų.
51     Mokesčio sumažinimas nepateisinamas nei nagrinėjamos mokesčių sistemos pobūdžiu, nei struktūra (žr. pagal analogiją 1974 m.
liepos 2 d. Sprendimo
Italija prieš Komisiją
, 173/73, Rink. p. 709, 33 punktą). Jis nėra bendros sistemos pritaikymas išskirtiniams bankininkystės veiklą vykdančių įmonių
požymiams, o buvo sukurtas kaip tam tikrų įmonių konkurencingumo padidinimo priemonė tam tikru šio sektoriaus raidos etapu.
52     Kaltinimas dėl mokesčio sumažinimo selektyviojo pobūdžio nebuvimo yra nepagrįstas.
–       b) Dėl poveikio valstybių narių tarpusavio prekybai ir konkurencijos iškraipymo
53     EB 87 straipsnio 1 dalis draudžia pagalbą, kuri daro poveikį valstybių narių tarpusavio prekybai ir iškraipo konkurenciją
arba gali ją iškraipyti.
54     Vertindama šias dvi sąlygas Komisija turi ne nustatyti pagalbos realią įtaką valstybių narių tarpusavio prekybai bei realų
konkurencijos iškraipymą, o tik išsiaiškinti, ar pagalba gali daryti poveikį tarpusavio prekybai ir iškraipyti konkurenciją
(2004 m. balandžio 29 d. Sprendimo
Italija prieš Komisiją
, C‑372/97, Rink. p. I‑3679, 44 punktas).
55     Pagalbos nesuderinamumas su bendrąja rinka turi būti nustatytas, kai jis daro ar gali daryti poveikį Bendrijos vidaus prekybai
bei iškraipo Bendrijoje egzistuojančią konkurenciją.
56     Ypač kai valstybės suteikta pagalba sustiprina įmonės padėtį, palyginti su kitomis Bendrijos vidaus prekyboje konkuruojančiomis
įmonėmis, reikia manyti, kad pagalba turėjo įtakos šiai prekybai (žr. 1980 m. rugsėjo 17 d. Sprendimo
Philip Morris prieš Komisiją
, 730/79, Rink. p. 2671, 11 punktą; 2001 m. lapkričio 22 d. Sprendimo
Ferring
, C‑53/00, Rink. p. I‑9067, 21 punktą ir minėto 2004 m. balandžio 29 d. Sprendimo
Italija prieš Komisiją
, 52 punktą).
57     Šiuo požiūriu aplinkybė, kad ekonominis sektorius liberalizuojamas Bendrijos lygmeniu, apibrėžia realų ar potencialų pagalbos
poveikį konkurencijai ir valstybių narių tarpusavio prekybai (žr. 2003 m. vasario 13 d. Sprendimo
Ispanija prieš Komisiją
, C‑409/00, Rink. p. I‑1487, 75 punktą).
58     Be to, nėra būtina, kad įmonė pagalbos gavėja pati dalyvautų Bendrijos vidaus prekyboje. Iš tikrųjų, kai valstybė narė įmonei
suteikia pagalbą, vidinė veikla dėl to gali išsilaikyti ar išaugti, todėl sumažėja kitose valstybėse narėse įsteigtų įmonių
galimybės įeiti į šios valstybės narės rinką (žr. šiuo klausimu 2002 m. kovo 7 d. Sprendimo
Italija prieš Komisiją
, C‑310/99, Rink. p. I‑2289, 84 punktą). Be to, pagalba įmonei, kuri iki šiol nedalyvavo Bendrijos vidaus prekyboje, gali
leisti jai įeiti į kitos valstybės narės rinką.
59     Šioje byloje konstatuotina, kad mokesčio sumažinimas sustiprina įmonės pagalbos gavėjos padėtį kitų Bendrijos vidaus prekyboje
veikiančių įmonių atžvilgiu.
60     Taip pat pažymėtina, kad finansinių paslaugų sektorius buvo smarkiai liberalizuojamas Bendrijos lygmeniu, dėl ko sustiprėjo
konkurencija, galėjusi jau egzistuoti dėl Sutartyje numatyto laisvo kapitalo judėjimo.
61     Tačiau iš bylos medžiagos matyti, kad mokesčio sumažinimas, jį nustatant, Įstatymo Nr. 461/98 projekto motyvuose buvo nurodytas
kaip priemonė išvengti, kad dėl didelių Italijos bankų sistemos vėlavimų, palyginti su konkurentais Europoje, pinigų sąjungos
įgyvendinimas netaptų Italijos sistemos nuosmukiu, dėl kurio turėtų naudos didžiausi Europos bankai.
62     Lengvata, konkurencingumo srityje, suteikta kaip mokesčio sumažinimas Italijoje įsteigtiems ūkio subjektams, apsunkina kitų
valstybių narių ūkio subjektų patekimą į Italijos rinką, palengvindama Italijoje įsteigtų ūkio subjektų patekimą į kitas rinkas.
63     Aplinkybė, nurodyta Italijos vyriausybės, kad mokesčio sumažinimu Italijoje gali pasinaudoti kitų valstybių narių bankų kredito
įstaigos, neužkerta kelio tokiam poveikiui.
64     Todėl nuspręstina, kad kaltinimai dėl poveikio valstybių narių tarpusavio prekybai nebuvimo ir konkurencijos neiškraipymo
yra nepagrįsti.
c) Dėl Komisijos konkretaus kiekvienos įvykdytos operacijos atvejo nenagrinėjimo
65     Akivaizdu, kad Italijos Respublika nepranešė Komisijai apie:
–       individualią pagalbą konkretiems bankams,
–       Įstatymą Nr. 461/98 ir Dekretą Nr. 153/99, kaip apie valstybės pagalbos schemą.
66     Komisija savo iniciatyva pradėjo EB 88 straipsnio 2 dalyje numatytą procedūrą dėl Įstatymo Nr. 461/98 ir Dekreto Nr. 153/99,
nagrinėjamų kaip valstybės pagalbos schema.
67     Pagalbos schemos atveju Komisija gali ištirti tik bendrus nagrinėjamos schemos požymius, nenagrinėdama kiekvieno atskiro taikymo
atvejo (žr. 2000 m. spalio 19 d. Sprendimo
Italija ir Sardegna Lines prieš Komisiją
, C‑15/98 ir C‑105/99, Rink. p. I‑8855, 51 punktą ir 2004 m. balandžio 29 d. Sprendimo
Graikija prieš Komisiją
, C‑278/00, Rink. p. I‑3997, 24 punktą), norėdama patikrinti, ar ši schema turi pagalbos požymių.
68     Kaltinimas dėl kiekvienos operacijos, dėl kurios buvo sumažintas mokestis, nenagrinėjimo yra nepagrįstas.
d) Dėl mokesčio sumažinimo nagrinėjimo „
de minimis
pagalba“ sąvokos atžvilgiu
69     Nagrinėdama pagalbos schemą, o ne individualią pagalbą, Komisija neprivalėjo nagrinėti kiekvieno atskiro schemos taikymo atvejo,
kuris neviršijo maksimalios
de minimis
pagalbos sumos, nustatytos jos komunikate 96/C 68/06, dėl
de minimis
pagalbos (OL 1996, C 68, p. 9).
70     Taigi kaltinimas dėl mokesčio sumažinimo nenagrinėjimo „
de minimis
pagalba“ sąvokos atžvilgiu yra nepagrįstas.
e) Dėl EB 87 straipsnio 3 dalies b ir c punktų taikymo
71     Pirmiausia reikia priminti, kad Komisija, taikydama EB 87 straipsnio 3 dalį, turi didelę diskreciją, kurios įgyvendinimas
apima ekonominį ir socialinį vertinimą, privalomą atlikti Bendrijos kontekste. Tikrindamas tokios laisvės įgyvendinimo teisėtumą
Teisingumo Teismas negali savo vertinimu pakeisti kompetetingos valdžios institucijos vertinimo, bet turi apsiriboti analize,
ar pastaroji institucija padarė akivaizdžią klaidą ar piktnaudžiavo įgaliojimais; arba – ar ši institucija akivaizdžiai neviršijo
savo diskrecijos ribų (žr. 2002 m. gruodžio 12 d. Sprendimo
Prancūzija prieš Komisiją
, C‑456/00, Rink. p. I‑11949, 41 punktą ir minėtą teismų praktiką.
i) Dėl sąvokos „pagalba, skirta bendriesiems Europos interesams svarbių projektų vykdymui skatinti“
72     EB 87 straipsnio 3 dalies b punktas leidžia Komisijai pripažinti nesuderinamą su bendrąja rinka pagalbą, skirtą bendriesiems
Europos interesams svarbių projektų vykdymui skatinti.
73     Ginčijamo sprendimo 45 punkte Komisija nurodo, kad ginčijamomis priemonėmis buvo siekiama sustiprinti Italijos bankų sistemą,
sudarant geresnes sąlygas iš esmės valstybės narės ūkio subjektams, o ne visai Bendrijai.
74     Šiuo požiūriu konstatuotina, kad iš Įstatymo Nr. 461/98 projekto motyvų matyti, kad būtent mokesčio sumažinimas iš esmės skirtas
padidinti Italijoje įsteigtų ūkio subjektų konkurencingumą, sustiprinant jų konkurencinę padėtį vidaus rinkoje.
75     Todėl Komisija, neįvertindama situacijos kaip „bendriesiems Europos interesams svarbus projektas“, nepadarė akivaizdžios vertinimo
klaidos.
76
Unicredito
ir Italijos vyriausybė negali tinkamai tvirtinti, kad ginčijamos priemonės skirtos užbaigti privatizavimo procesą, kuris
galėtų būti bendriesiems Europos interesams svarbiu projektu.
77     Iš tikrųjų valstybės narės įgyvendinamas privatizavimo procesas negali būti laikomas bendriesiems Europos interesams svarbiu
projektu.
78     Todėl kaltinimas dėl EB 87 straipsnio 3 dalies b punkto pažeidimo yra nepagrįstas.
ii) Dėl sąvokos „pagalba, skirta tam tikros ekonominės veiklos rūšių plėtrai skatinti“
79     EB 87 straipsnio 3 dalies c punktas leidžia Komisijai pripažinti nesuderinamą su bendrąja rinka pagalbą, skirtą tam tikros
ekonominės veiklos rūšių plėtrai skatinti.
80     Ginčijamo sprendimo 47 punkte Komisija nurodo, kad joks nagrinėtos pagalbos schemos požymis neleidžia jos laikyti suderinama
su bendrąja rinka pagal EB 87 straipsnio 3 dalies c punktą.
81     Komisija pabrėžia, kad ji mano, jog nėra šioje nuostatoje nustatyto požymio, pagal kurį nagrinėjama pagalba neturi trikdyti
prekybos sąlygų taip, kad prieštarautų bendram interesui.
82     Dėl pastarojo klausimo nurodydama, kad mokesčio sumažinimas iš esmės padidino pagalbos gavėjų konkurencingumą sektoriuje,
pasižyminčiame dideliu tarptautiniu konkurencingumu, ir anksčiau pažymėjusi, kad ši lengvata skirta sustiprinti pagalbos gavėjų
padėtį konkurentų atžvilgiu, kuriems nebuvo sumažintas mokestis, Komisija netiesiogiai atmeta galimybę, kad mokesčio sumažinimas
skirtas bendrai bankų veiklos „plėtrai skatinti“.
83     Remiantis motyvais, nurodytais nagrinėjant ankstesnius kaltinimus dėl mokesčio sumažinimo požymių, reikia pripažinti, kad
šiame Komisijos tyrime nebuvo akivaizdžios vertinimo klaidos.
84     Todėl kaltinimas dėl EB 87 straipsnio 3 dalies c punkto pažeidimo yra nepagrįstas.

B – Dėl antro klausimo
85     Savo antru klausimu, skaitomu atsižvelgiant į sprendimo pateikti prašymą priimti prejudicinį sprendimą motyvus, nacionalinis
teismas iš esmės klausia, ar ginčijamo sprendimo 4 straipsnis yra negaliojantis, nes jame nustatytas pagalbos išieškojimas
nėra motyvuotas, kaip to reikalauja EB 253 straipsnis, ir kadangi jis pažeidžia teisėtų lūkesčių, teisinio saugumo ir proporcingumo
principus.
1. Teisingumo Teismui pateiktos pastabos
86
Unicredito
tvirtina, kad Komisija nepakankamai motyvavo savo sprendimą nepasinaudoti galimybe, kurią ji turi pagal Reglamento Nr. 659/1999
14 straipsnio 1 dalį, nereikalauti pagalbos išieškojimo, nes toks išieškojimas prieštarautų bendram Bendrijos teisės teisėtų
lūkesčių apsaugos principui.
87     Ji tvirtina, kad Įstatymą Nr. 218/90 Komisija laikė teisėtu, ir kad Įstatymo Nr. 461/98 turinys visiškai atitinka minėto įstatymo
turinį. Todėl Italijos Respublikai turėjo būti taikoma teisėtumo prezumpcija Įstatymo Nr. 461/98 atžvilgiu.
88     Ieškovas pagrindinėje byloje nurodo laikotarpį nuo Įstatymo Nr. 218/90 priėmimo.
89     Dėl Komisijos veiksmų šio įstatymo atžvilgiu atsirado „išskirtiniai“ teisėti lūkesčiai, kad privatūs pagalbos gavėjai bus
atleisti nuo pagalbos grąžinimo.
90     Teisėtų lūkesčių egzistavimas grindžiamas priemone, numatyta Įstatymo Nr. 218/90 7 straipsnio 3 dalyje, kurią sudaro taikymo
mechanizmas iš esmės tapatus mokesčio sumažinimo mechanizmui.
91     Teisėti lūkesčiai galėjo būti taip pat pagrįsti aplinkybe, kad, kiek tai susiję su bankais, visos įgyvendintos operacijos,
kurios remiasi ginčijamame sprendime nagrinėjama fiskaline priemone, gavo
Banca d’Italia
, valdžios institucijos, specialiai įpareigotos prižiūrėti konkurencijos taisyklių laikymąsi bankų sektoriuje, leidimą.
92     Šioje byloje Komisija taip pat pažeidė teisinio saugumo principą, neatsižvelgdama į konkrečią riziką, jog gali kilti daug
vidaus ginčų.
93
Unicredito
, remdamasi Reglamento Nr. 659/1999 14 straipsnio 1 dalimi, tvirtina, kad Komisija turėjo užtikrinti proporcingumo principo
laikymąsi nurodymo išieškoti pagalbą stadijoje.
94     Nurodydama išieškoti ne dalimis, o visą pagalbą neatšaukiamai ir nedelsiant, Komisija nesiėmė vertinimo pagal šį principą.
95     Komisija turėjo palyginti mokesčio sumažinimą su nauda, kurią bankai būtų gavę, jeigu jiems būtų taikoma bendra mokesčių sistema,
ir jie būtų savo veiklą planavę kitaip.
96     Italijos vyriausybė tvirtina, kad prieš mokesčio sumažinimą galiojusių analogiškų Įstatymo Nr. 218/90 nuostatų, t. y. jo 7 straipsnio
3 dalies teisėtumas EB 87 straipsnio atžvilgiu nebuvo ginčijamas.
97     Komisija nurodo, kad ginčijamame sprendime ji išsamiai nagrinėjo pagalbos išieškojimo klausimą. Ji priduria, kad bet kuriuo
atveju pagal teismų praktiką ji neprivalėjo nurodyti specialių motyvų, pagrindžiančių jos teisę nurodyti nacionalinės valdžios
institucijoms išieškoti pagalbą.
98     Be to, Komisija tvirtina, kad kaltinimai dėl teisėtų lūkesčių, teisinio saugumo ir proporcingumo principų pažeidimo yra nepagrįsti.
2. Teisingumo Teismo vertinimas
a) Dėl nurodymo išieškoti motyvavimo
99     Reikalavimas motyvuoti, numatytas EB 253 straipsnyje, iš principo turi būti įvertintas atsižvelgiant į bylos aplinkybes, t. y.
akto turinį, nurodytų motyvų pobūdį ir asmenų, kuriems aktas skirtas, galimą interesą gauti paaiškinimus. Vis dėlto valstybės
pagalbos srityje, kai pažeidžiant EB 88 straipsnio 3 dalies nuostatas pagalba jau yra suteikta, Komisija, kuri gali įpareigoti
nacionalinės valdžios institucijas ją susigrąžinti, neprivalo nurodyti specialių motyvų, pagrindžiančių jos veiksmus (minėto
sprendimo
Belgija prieš Komisiją
81 ir 82 punktai, 2002 m. kovo 7 d. Sprendimo
Italija prieš Komisiją
106 punktas ir 2004 m. balandžio 29 d. Sprendimo Italija prieš Komisiją 129 punktas).
100   Akivaizdu, kad Italijos Respublika nepranešė Komisijai apie schemą, numatančią mokesčio sumažinimą prieš jos įgyvendinimą.
101   Taigi Komisija neprivalėjo nurodyti specialių motyvų, pagrindžiančių nurodymą išieškoti.
102   Bet kuriuo atveju, priešingai nei tvirtina ieškovas pagrindinėje byloje, matyti, kad ginčijamo sprendimo 49–57 ir 62 punktuose,
atsižvelgiant į Reglamento Nr. 659/1999 14 straipsnį ir teisėtų lūkesčių apsaugos principą, išdėstyti išsamūs Komisijos sprendimo
reikalauti susigrąžinti nagrinėjamą pagalbą motyvai.
103   Taigi kaltinimas dėl nurodymo išieškoti nepakankamo motyvavimo yra nepriimtinas.
b) Dėl kaltinimo pagrįsto teisėtų lūkesčių apsaugos ir teisinio saugumo principų pažeidimu
104   Atsižvelgiant į Komisijos pagal EB 88 straipsnį vykdomos valstybės pagalbos kontrolės privalomąjį pobūdį, įmonės pagalbos
gavėjos iš esmės turi teisėtus lūkesčius pagalbos teisėtumo atžvilgiu tik tuo atveju, jeigu ši buvo suteikta laikantis šiame
straipsnyje numatytos procedūros, ir, antra, kad rūpestingas ūkio subjektas paprastai turi įsitikinti, kad šios procedūros
buvo laikomasi. Pagalbos gavėjas negali turėti teisėtų lūkesčių dėl šios pagalbos suteikimo teisėtumo ypač tuo atveju, kai
pagalba buvo suteikta apie ją iš anksto nepranešus Komisijai, pažeidžiant EB 88 straipsnio 3 dalį (2004 m. lapkričio 11 d.
Sprendimo
Demesa ir Territorio Histórico de Álava prieš Komisiją
, C‑183/02 P ir C‑187/02 P, Rink. p. I‑10609, 44 ir 45 punktai bei minėta teismų praktika). Nei atitinkama valstybė narė,
nei susijęs ūkio subjektas negalėjo remtis teisinio saugumo principu siekdamas negrąžinti pagalbos, nes
Unicredito
nurodyta riziką, jog gali kilti daug vidinių ginčų, buvo numanoma prieš įgyvendinant valstybės pagalbos schemą.
105   Akivaizdu, kad apie priemones, nustatytas Įstatyme Nr. 218/90, nebuvo niekada pranešta Komisijai. Todėl dėl tvirtinimo, kad
šio įstatymo 7 straipsnio 3 dalyje numatyta priemonė buvo labai panaši į mokesčio sumažinimą konstatuotina, kad Komisija nenagrinėjo
nurodytos priemonės. Todėl
Unicredito
nurodytas praėjęs laikotarpis nuo minėto įstatymo priėmimo neturi reikšmės. Be to, net manant, kad dvi viena kitą keitusios
priemonės, kaip tai mano prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, pagrįstos tęstinumo ir išplėtimo viena kitos
atžvilgiu logika, aplinkybė, kad Komisija nenagrinėjo pirmosios yra nereikšminga, nes šioje byloje nagrinėjama schema, analizuojama
nepriklausomai nuo ankstesnės, palaiko tam tikras įmones (žr. šiuo klausimu 1988 m. birželio 7 d. Sprendimo
Graikija prieš Komisiją
, 57/86, Rink. p. 2855, 10 punktą).
106   Dėl prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nurodytų Sprendimo 1999/288 ir Sprendimo 2000/600 (žr. šio sprendimo
26 punktą) pažymėtina, kad jie yra susiję su konkretiems bankams suteikta pagalba, tačiau nagrinėja skirtingas nei šioje byloje
nagrinėjamos priemonės, t. y. akcinio kapitalo padidinimas,
Banca d’Italia
suteiktas avansas, iždo investicijos į banką ir mokestinės lengvatos veiksmams, iš esmės susijusiems su įmonės, įmonės dalių
ir turto perleidimo operacijomis. Aplinkybė, kad tam tikrais atvejais Komisija Įstatyme Nr. 218/90 nustatytų tam tikrų priemonių
nelaikė nesuderinamomis su bendrąja rinka negali sąlygoti teigiamo sprendimo visų šiame įstatyme numatytų priemonių atžvilgiu.
107   Dėl leidimų, kuriuos, kaip tvirtina ieškovas pagrindinėje byloje,
Banca d’Italia
suteikė kiekvienai operacijai, kuriai buvo taikomas mokesčio sumažinimas bankų naudai, primintina, kad pagalbos atitikimo
bendrajai rinkai įvertinimas priklauso išimtinei Komisijos kompetencijai, ir rūpestingas ūkio subjektas negali remtis teisėtais
lūkesčiais, pagrįstais ne šios institucijos sprendimu.
108   Galiausiai tvirtinimas, kad šios pagalbos išieškojimas pažeidžia teisėtų lūkesčių principą, nes atitinkami bankai atsižvelgė
į suteiktą pagalbą sumažinti mokestį vertindami jų atliekamų operacijų įvykdomumą, yra nereikšmingas.
109   Pagalbos, suteiktos nesilaikant EB 88 straipsnio 3 dalyje numatytos procedūros, išieškojimas yra rizika, kurią šią pagalbą
gavęs ūkio subjektas, gali numatyti
110   Be to, kaip tai nurodo Komisija, įmonės neteisėtos pagalbos gavėjos iš esmės remiasi tos pagalbos suma priimdamos ekonominį
sprendimą ir jos vėlesnis išieškojimas pagal bendrą taisyklę yra nepalankus jų finansinei padėčiai. Jei tokia situacija neleistų
išieškojimo, pagalba beveik visais atvejais būtų galutinai įgyta jos gavėjų, o Bendrijos valstybės pagalbos kontrolė būtų
neveiksminga.
111   Atsižvelgiant į tai kas pasakyta,
Unicredito
negali reikalauti, kad neteisėtos pagalbos gavėjui būtų suteikta galimybė remtis išimtinėmis aplinkybėmis, kurios gali teisėtai
pagrįsti jo lūkesčius dėl teisėto šios pagalbos pobūdžio (žr. minėto sprendimo
Demesa ir Territorio Histórico de Álava prieš Komisiją
51 punktą).
112   Galiausiai konstatuotina, kad kaltinimas, pagrįstas teisėtų lūkesčių apsaugos ir teisinio saugumo principų pažeidimu, yra
nepagrįstas.
c) Dėl kaltinimo, pagrįsto proporcingumo principo pažeidimu
113   Neteisėtos pagalbos panaikinimas nurodant ją išieškoti yra logiška jos pripažinimo neteisėta pasekmė. Šis išieškojimas, siekiant
atkurti iki pagalbos buvusią padėtį, iš principo, negali būti laikomas neproporcinga priemone Sutarties nuostatų valstybės
pagalbos srityje atžvilgiu. Restitucijos atveju pagalbos gavėjas praranda rinkoje gautą naudą savo konkurentų atžvilgiu ir
yra atkuriama iki pagalbos suteikimo buvusi situacija (žr. 2004 m. balandžio 29 d. Sprendimo
Italija prieš Komisiją
103 ir 104 punktus bei minėtą teismų praktiką).
114   Grąžintina suma negali būti nustatoma atsižvelgiant į skirtingas operacijas, kurias būtų įgyvendinusios įmonės, jeigu jos
nebūtų pasirinkusios operacijos, kuriai buvo teikiama pagalba.
115   Iš tikrųjų taip pasirinkta buvo žinant apie pagalbos, suteitos nesilaikant EB 88 straipsnio 3 dalyje numatytos procedūros,
išieškojimo riziką.
116   Minėtos įmonės galėjo išvengti šios rizikos, nedelsiant pasirinkdamos kitokias operacijas.
117   Be to, tokiomis aplinkybėmis kaip nagrinėjamos pagrindinėje byloje, ankstesnės situacijos atkūrimas reiškia kuo greitesnį
gražinimą situacijos, kuri būtų buvusi, jei nagrinėjamos operacijos būtų atliekamos nesumažinant mokesčių.
118   Ši restitucija nesąlygoja atkūrimo situacijos besiskiriančios nuo praeities, remiantis hipotetiniais elementais, t. y. galimais,
dažnai įvairiais atitinkamų ūkio subjektų pasirinkimais, turint omenyje, kad realūs pasirinkimai, vykdyti panaudojant pagalbą,
gali būti nepakeičiami.
119   Ankstesnės situacijos atkūrimas leidžia nacionalinės valdžios institucijoms išieškant pagalbą atsižvelgti tik į fiskalinį
režimą, tam tikrais atvejais palankesnį už bendrą tvarką, kuri, nesant neteisėtos pagalbos ir pagal nacionalines normas suderinama
su Bendrijos teise, būtų taikoma įvykdytoms operacijoms.
120   Taigi kaltinimas dėl proporcingumo principo yra nepagrįstas.
121   Iš to, kas pasakyta, matyti, kad pirmų dviejų klausimų nagrinėjimas neatskleidė jokių veiksnių, galinčių turėti poveikį ginčijamo
sprendimo galiojimui.

C – Dėl trečio klausimo
122   Trečiu klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės klausia, ar EB 87 ir kiti straipsniai, Reglamento
Nr. 659/1999 14 straipsnis ir teisėtų lūkesčių apsaugos, teisinio saugumo bei proporcingumo principai draudžia nacionalinę
priemonę, nurodančią grąžinti pagalbą vykdant Komisijos sprendimą, kuris šią pagalbą pripažino nesuderinamą su bendrąja rinka
ir kurio nagrinėjimas tų pačių nuostatų ir bendrų principų atžvilgiu neatskleidė jokių veiksnių, galinčių turėti poveikį jo
galiojimui.
123   Šiuo klausimu pakanka konstatuoti, kad nacionalinė priemonė, numatanti pagalbos grąžinimą vykdant Komisijos sprendimą, yra
negaliojanti, jei šis sprendimas prieštarauja Bendrijos teisei.
124   Iš to darytina priešinga išvada, kad jei neigiamo Komisijos sprendimo nagrinėjimas Bendrijos teisės normų atžvilgiu neatskleidžia
jokių veiksnių, galinčių turėti poveikį jo galiojimui, minėtos normos negali drausti nacionalinės priemonės, nustatytos vykdant
nagrinėjamą Komisijos sprendimą.
125   Taigi į trečią klausimą reikia atsakyti taip, kad EB 87 ir kiti straipsniai, Reglamento Nr. 659/1999 14 straipsnis ir teisėtų
lūkesčių apsaugos, teisinio saugumo bei proporcingumo principai negali drausti nacionalinės priemonės, nurodančios pagalbos
grąžinimą vykdant Komisijos sprendimą, šią pagalbą pripažinusį nesuderinamą su bendrąja rinka, ir kurio nagrinėjimas tų pačių
nuostatų ir bendrųjų principų atžvilgiu neatskleidė jokių veiksnių, galinčių turėti poveikį jo galiojimui.

Dėl bylinėjimosi išlaidų
126   Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo
nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti pastarasis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu
Teisingumo Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.
Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (antroji kolegija) nusprendžia:
1.
Pateiktų klausimų nagrinėjimas neatskleidė jokių veiksnių, galinčių turėti poveikį 2001 m. gruodžio 11 d. Komisijos sprendimo
2002/581/EB dėl Italijos Respublikos valstybės pagalbos, taikytos bankų ir bankininkystės fondų atžvilgiu galiojimui.
2.
EB 87 ir kiti straipsniai, Reglamento Nr. 659/1999 14 straipsnis ir teisėtų lūkesčių apsaugos, teisinio saugumo bei proporcingumo
principai negali drausti nacionalinės priemonės, nurodančios pagalbos grąžinimą vykdant Komisijos sprendimą, šią pagalbą pripažinusį
nesuderinamą su bendrąja rinka, ir kurio nagrinėjimas tų pačių nuostatų ir bendrųjų principų atžvilgiu neatskleidė jokių veiksnių,
galinčių turėti poveikį jo galiojimui.
Parašai.
*
Proceso kalba: italų.