CELEX: 62002TJ0351
Valstybės pagalba
Konkurento skundas
Direktyva 92/81/EEB
Mineralinių alyvų akcizai
Mineralinės alyvos, naudojamos kaip orlaivių degalai
Atleidimas nuo akcizo
Komisijos laiškas skundą pateikusiam asmeniui
Ieškinys dėl panaikinimo
Priimtinumas
Ginčijamas teisės aktas
Reglamentas (EB) Nr. 659/1999
Pagalbos samprata
Priskyrimas valstybei
Vienoda traktuotė

Teisės aktai
1       1992 m. spalio 19 d. Tarybos direktyvos 92/81/EEB dėl akcizo už mineralines alyvas struktūrų derinimo (OL L 316, p. 12) 1 straipsnio
1 dalis numato, kad valstybės narės mineralinėms alyvoms privalo taikyti pagal šią direktyvą suderintą akcizą.
2       Pagal Direktyvos 92/81/EEB 8 straipsnio 1 dalį valstybės narės privalo atleisti nuo suderinto akcizo „mineralines alyvas,
tiekiamas naudoti kaip orlaivių degalai, jei tai nėra privatūs pramoginiai skrydžiai“. (Neoficialus vertimas)
3       2003 m. spalio 27 d. Tarybos direktyva 2003/96/EB, pakeičiančia Bendrijos energetikos produktų ir elektros energijos mokesčių
struktūrą (OL L 283, p. 51), Direktyva 92/81/EEB buvo panaikinta nuo 2003 m. gruodžio 31 dienos.
4       Pagal 1992 m. gruodžio 21 d. Vokietijos įstatymo dėl mineralinių alyvų apmokestinimo (
Mineralölsteuergesetz
, BGBl. 1992 I, p. 2185, su pakeitimais BGBl. 1993 I, p. 169, toliau –
MinöStG
) 4 straipsnio 1 dalį:
„1. Atsižvelgiant į 12 straipsnio nuostatas, nuo mokesčio atleistas mineralines alyvas gali naudoti:
<...>
3) kaip orlaivių degalus
a)      oro linijų bendrovės, užtikrinančios komercinį asmenų ir prekių pervežimą arba mokamų paslaugų teikimą;
<...>“.
5       Pagal 1999 m. kovo 22 d. Tarybos reglamento (EB) Nr. 659/1999, nustatančio išsamias EB Sutarties (88) straipsnio taikymo taisykles,
(OL L 83, p. 1) 4 straipsnį:
„1. Komisija iš karto patikrina gautą pranešimą. Nepažeisdama 8 straipsnio, Komisija priima sprendimą pagal 2, 3 arba 4 dalis.
2. Jeigu po pirminio patikrinimo Komisija nustato, kad pranešime nurodyta priemonė nėra pagalba, ji savo išvadą pateikia priimtame
sprendime.
3. Jeigu po pirminio patikrinimo Komisijai nekyla jokių abejonių dėl pranešime nurodytos priemonės suderinamumo su bendrąja
rinka, tiek, kiek minėtoji priemonė priskiriama Sutarties (87) straipsnio 1 dalies taikymo sričiai, Komisija nusprendžia,
kad ji atitinka bendrąją rinką <...>. Šiame sprendime nurodoma išimtis, kuri buvo taikyta pagal Sutartį.
4. Jeigu po pirminio patikrinimo Komisijai kyla abejonių dėl pranešime nurodytos priemonės suderinamumo su bendrąja rinka,
ji nusprendžia pradėti bylos procesą pagal Sutarties (88) straipsnio 2 dalį <...>.“
6       Reglamento Nr. 659/1999 10 straipsnis išdėstytas taip:
„1. Jeigu Komisija turi iš bet kurio šaltinio gautą informaciją apie įtariamą neteisėtą pagalbą, tokią informaciją ji iš karto
patikrina.
2. Prireikus Komisija prašo suinteresuotosios valstybės narės pateikti informaciją. Šio reglamento 2 straipsnio 2 dalis ir
5 straipsnio 1 ir 2 dalys taikomos
mutatis mutandis
.
<...>“
7       Reglamento Nr. 659/1999 13 straipsnio 1 dalis numato:
„Galimos neteisėtos pagalbos patikrinimas užbaigiamas priimant sprendimą pagal 4 straipsnio 2, 3 arba 4 dalis <...>.“
8       Pagal Reglamento Nr. 659/1999 20 straipsnį:
„<...>
2. Kiekviena suinteresuotoji šalis gali pranešti Komisijai apie kiekvieną įtariamą neteisėtą pagalbą ir apie kiekvieną įtariamą
netinkamą pagalbos taikymą. Jeigu Komisija mano, kad pagal jos turimą informaciją nėra pakankamo pagrindo bylai įvertinti,
ji apie tai praneša suinteresuotajai šaliai. Jeigu Komisija, remdamasi pateiktos informacijos turiniu, priima sprendimą dėl
bylos, sprendimo kopiją ji išsiunčia suinteresuotajai šaliai.
3. Suinteresuotosios šalies prašymu jai pateikiama sprendimo kopija pagal šio reglamento 4 ir 7 straipsnius, 10 straipsnio
3 dalį ir 11 straipsnį.“
9       Pagal Reglamento Nr. 659/1999 25 straipsnį:
„Sprendimai, priimti pagal šio reglamento II, III, IV, V ir VII skyrius, yra skirti suinteresuotajai valstybei narei. Komisija
apie juos iš karto informuoja suinteresuotąją valstybę narę ir suteikia jai galimybę nurodyti, kokiai informacijai, jos nuomone,
yra taikomas įsipareigojimas saugoti profesinę paslaptį.“ (Pataisytas vertimas)

Bylos aplinkybės ir procesas
10
Deutsche Bahn AG
yra Vokietijos valstybinė geležinkelio transporto įmonė. Kadangi
MinöStG
4 straipsnio 1 dalies 3 punkto a papunktyje numatytas aviacinio benzino atleidimas nuo mokesčio iškraipo konkurenciją tarp
geležinkelio transporto (ypač greitųjų traukinių) ir oro linijų įmonių, ieškovė 2002 m. liepos 5 d. laišku pateikė Komisijai
skundą dėl minėto atleidimo nuo mokesčio ir paragino pradėti tyrimo procesą pagal EB 88 straipsnį.
11     2002 m. rugsėjo 12 d. Lojola de Palacio, tuo metu buvusi už transportą atsakinga Komisijos narė, išsiuntė ieškovei tokio turinio
laišką, klaidingai datuotą 2002 m. rugsėjo 21 d. (toliau – ginčijamas sprendimas):
„Dėkojame Jums už laišką, susijusį su
Deutsche Bahn
ir „pigių skrydžių bendrovių“ konkurencija Vokietijoje, kuriame prašote Komisijos imtis priemonių dėl aviacinio benzino atleidimo
nuo mokesčio.
Formaliame skunde, kurį pridėjote prie laiško, tvirtinate, kad aviacinio benzino atleidimas nuo mokesčio nesuderinamas su
vidaus rinka. Vis dėlto Europos Komisija mano, kad nagrinėjamas atleidimas nuo mokesčio nėra valstybės pagalba EB sutarties
87 straipsnio 1 dalies prasme. Atleidimas nuo mokesčio yra pagrįstas pagal EB 93 straipsnį <...> valstybių narių vieningai
priimta Tarybos direktyva dėl akcizo už mineralines alyvas struktūrų derinimo. Be to, reikia pabrėžti, kad direktyva nepalieka
valstybei narei jokios diskrecijos. Todėl (
MinöStG
) 4 straipsnio 1 dalies 3 punkto a papunktyje nurodytas atleidimas nuo mokesčio laikytinas direktyvos (92/81) įgyvendinimu,
o ne pastanga suteikti pagalbą.
Be to, Europos Bendrijos direktyva atitinka tarptautinę praktiką, pagrįstą Tarptautinės civilinės aviacijos organizacijos
(ICAO) Tarptautinės civilinės aviacijos konvencijoje (toliau – Čikagos konvencija) nustatyta politika.
Kadangi aviacinio benzino atleidimas nuo mokesčio nekelia valstybės pagalbos problemų, Komisija neketina pradėti valstybės
pagalbos tyrimo procedūros pagal EB 88 straipsnį <...>.
Europos Bendrijų Komisija, kaip teisingai pastebėjote savo laiške, jau ne kartą nagrinėjo atleidimo nuo mokesčio problemą.
Kelis kartus Komisija prašė šį klausimą išnagrinėti ICAO, siekdama nustatyti aviacinio benzino mokestį arba panašaus poveikio
priemones. ICAO darbo grupė šiuo metu tiria, kaip tarptautinei civilinei aviacijai gali būti nustatytos rinka pagrįstos priemonės,
kaip antai mokesčiai, emisijos leidimai ir savanoriški mechanizmai.
Nesvarstydama tarptautinės teisės klausimo, Europos Bendrijų Komisija 2001 m. išleistoje Baltojoje knygoje dėl Europos transporto
politikos pažymi, kad būtų galima numatyti „degalų atleidimo nuo mokesčio panaikinimą skrydžiams Bendrijos viduje. Tačiau
toks požiūris nėra paprastas, nes jį reikėtų vienodai taikyti ne Bendrijos vežėjams oru, kurie užtikrina skrydžius Bendrijos
viduje“. (Neoficialus vertimas) Iki šiol Komisijos pastangos nelėmė jokių galiojančios direktyvos (92/81) pakeitimų.“
12     Atsakydama į šį laišką ieškovė 2002 m. rugsėjo 30 d. išsiuntė Komisijai tokio turinio laišką:
„Dėkoju už Jūsų 2002 m. rugsėjo (12 d.) laišką, kuriame pareiškėte savo požiūrį į
Deutsche Bahn
pateiktą skundą dėl aviaciniam benzinui naudojamų mineralinių alyvų atleidimo nuo akcizų. Buvo įdomu ir malonu sužinoti,
kad ir Komisija nebemano, jog žibalą atleisti nuo mokesčių yra teisinga. Šiuo aspektu
Deutsche Bahn
mato, kad jos nuomonė, jog mineralinių alyvų atleidimas nuo akcizų vis labiau skatina nesąžiningą konkurenciją, ypač tarp
„pigių skrydžių“ oro linijų bendrovių ir ICE greitųjų traukinių, aiškiai patvirtinta.
Todėl esame dar labiau nusivylę, kad nenorite pradėti valstybės pagalbos, susijusios su šiuo konkurenciją iškraipančiu atleidimu
nuo mokesčio, tyrimo. Prašome Jūsų dar kartą persvarstyti savo nuomonę. Manome, kad direktyvos dėl mineralinių alyvų priėmimas
nereiškia, jog negalima patikrinti su valstybės pagalba susijusių aspektų. Direktyvos priėmimo metu geležinkelio ir oro transportas
nekonkuravo. Padėtis pakito per pastaruosius dešimt metų. Mūsų nuomone, Komisija gali ir privalo atsižvelgti į šį pasikeitimą.
Jei Komisija laikysis Jūsų laiške išdėstyto teisinio požiūrio, reikės šį klausimą perduoti išaiškinti kompetentingiems Europos
teismams.
Tikėdamiesi, kad galėsime išvengti šio teisminio proceso, esame pasirengę bendradarbiauti.“
13     2002 m. lapkričio 25 d. laiške, kurį ieškovė gavo po to, kai pateikė šį ieškinį, Lojola de Palacio iš esmės pakartojo savo
2002 m. rugsėjo 12 d. laiško turinį.
14     Ši byla buvo pradėta ieškovės ieškiniu, kurį Pirmosios instancijos teismo kanceliarija gavo 2002 m. lapkričio 28 dieną.
15     2002 m. gruodžio 5 d. Pirmosios instancijos teismo kanceliarijoje pareikštu ieškiniu ieškovė pradėjo bylą (užregistruota Nr. T‑361/02)
dėl pripažinimo, kad Komisija neteisėtai nepriėmė sprendimo dėl jos skundo.
16     2003 m. sausio 9 d. Lojola de Palacio išsiuntė ieškovei tokio turinio laišką:
„Remiuosi 2002 m. rugsėjo 12 d., klaidingai datuotu rugsėjo 21 d., ir 2002 m. lapkričio 25 d. laiškais, kurių turinį, atsižvelgdama
į vėlesnius įvykius, norėčiau pakartoti ir patvirtinti.
Manau, kad šiuo atveju valstybės pagalbos taisyklės netaikomos. Nei aš, nei Europos Bendrijų Komisija šiuo aspektu nepriėmėme
sprendimo pagal reglamentą (Nr. 659/1999) arba kitu teisiniu pagrindu. Komisija taip pat nepareiškė savo požiūrio. Iš minėtų
laiškų visiškai aišku, kad ir aš laikausi šios nuomonės. Vis dėlto, kad Jums neliktų jokių galimų nesusipratimų, įsivaizduojamų
arba realių, visas mano laiškų dalis, iš kurių Jūs arba Jūsų advokatas padarė kitokią išvadą, galite laikyti atitinkančiomis
mano nuomonę arba panaikintomis.“
17     Tą pačią dieną Komisija išsiuntė šį laišką Pirmosios instancijos teismui, pranešdama, kad ji panaikino minėtus 2002 m. rugsėjo
12 d. ir lapkričio 25 d. laiškus. Komisija padarė išvadą, kad šis ieškinys neteko dalyko.
18     2003 m. vasario 25 d. ieškovė pateikė pastabas dėl šio 2003 m. sausio 9 d. laiško, kuriose pabrėžė, jog ji tebepalaiko savo
interesą, kad ieškinys būtų toliau nagrinėjamas.
19     2003 m. lapkričio 6 d. Nutartimi Pirmosios instancijos teismo penktosios išplėstinės kolegijos pirmininkas leido Tarybai įstoti
į šią bylą Komisijos pusėje. 2003 m. gruodžio 22 d. Taryba pateikė įstojimo į bylą paaiškinimus. 2004 m. kovo 15 d. ieškovė
pateikė savo pastabas dėl šių paaiškinimų.
20     Atsižvelgęs į teisėjo pranešėjo pranešimą, Pirmosios instancijos teismas (pirmoji išplėstinė kolegija) nusprendė pradėti žodinę
proceso dalį ir taikydamas proceso organizavimo priemones pasiūlė pagrindinės bylos šalims atsakyti į tam tikrus klausimus.
Jos įvykdė šiuos prašymus.
21     2005 m. birželio 20 d. Nutartimi
Deutsche Bahn prieš Komisiją
(T‑361/02, Rink. p II‑0000) Pirmosios instancijos teismas atmetė ieškovės pareikštą ieškinį dėl neveikimo kaip akivaizdžiai
nepriimtiną.
22     Per 2004 m. lapkričio 16 d. vykusį posėdį buvo išklausytos šalių nuomonės žodžiu ir atsakymai į Pirmosios instancijos teismo
pateiktus klausimus.

Šalių reikalavimai
23     Ieškovė Pirmosios instancijos teismo prašo:
–       pripažinti ieškinį priimtiną,
–       panaikinti ginčijamą sprendimą ir priteisti iš Komisijos bylinėjimosi išlaidas,
–       nepatenkinus šio reikalavimo, jei Pirmosios instancijos teismas nuspręstų, kad ginčijamas sprendimas atšauktas arba panaikintas
2003 m. sausio 9 d. laišku, pripažinti kad pastarasis sprendimas yra niekinis ir priteisti iš Komisijos bylinėjimosi išlaidas,
–       nepatenkinus pastarojo reikalavimo, jei Pirmosios instancijos teismas nuspręstų, kad nereikia priimti sprendimo, priteisti
iš Komisijos bylinėjimosi išlaidas pagal Pirmosios instancijos teismo procedūros reglamento 87 straipsnio 6 dalies ir 90 straipsnio
a dalies nuostatas.
24     Komisija Pirmosios instancijos teismo prašo:
–       atmesti ieškinį kaip nepriimtiną ir bet kuriuo atveju kaip nepagrįstą,
–       priteisti iš ieškovės bylinėjimosi išlaidas.
25     Taryba Pirmosios instancijos teismo prašo, jeigu šis nuspręstų, kad ieškinys priimtinas, pripažinti, jog ieškovės pareikštas
prieštaravimas dėl neteisėtumo yra akivaizdžiai nepagrįstas ir priteisti iš jos bylinėjimosi išlaidas.

Dėl priimtinumo

Šalių argumentai
26     Pirmiausia Komisija tvirtina, kad 2002 m. rugsėjo 12 d. laiškas nėra aktas, kurį galima ginčyti. Ji teigia, kad šis laiškas
neturi teisinės galios, nes Lojola de Palacio juo praneša ieškovei apie aiškią teisinę padėtį, t. y. kad 2002 m. liepos 5 d.
pastarosios pateikti duomenys nepatenka į valstybės pagalbą reglamentuojančių nuostatų taikymo sritį ir kad dėl šios priežasties
nagrinėjamas atleidimas nuo mokesčio negali būti valstybės pagalba. Komisijos nuomone, Lojola de Palacio nesiekė šiuo klausimu
priimti teisiškai įpareigojančio sprendimo. Be to, Komisija pabrėžia, kad ginčijamo sprendimo negalima priskirti sprendimams
valstybės pagalbos srityje, nes šiuo atveju nebuvo tam tikrų tokiam klausimui taikomos procedūros požymių, t. y., kad tokius
sprendimus priima Komisija, jie paskelbiami ir yra skirti valstybei narei (1998 m. balandžio 2 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Komisija prieš Sytraval ir Brink’s France
C‑367/95 P, Rink. p. I‑1719 (toliau – sprendimas
Sytraval
), 45 punktas). Net jei Reglamentas Nr. 659/1999 taikytinas šiuo atveju, ginčijamas sprendimas būtų tik neformalus pranešimas,
numatytas šio reglamento 20 straipsnio 2 dalies antrajame sakinyje, ir todėl jo negalima ginčyti.
27     Komisija priduria, kad ieškovės nurodyti teismo sprendimai dėl tariamo ginčijamo sprendimo teisinio poveikio neturi reikšmės,
nes jie arba priimti prieš priimant Reglamentą Nr. 659/1999, arba nesusiję su bylos aplinkybėmis, kurias apima šio reglamento
20 straipsnis. Be to, ieškovė žaidžia žodžiais, tvirtindama, kad Komisija jau priėmė sprendimą jai pateiktoje byloje ir kad
todėl Reglamento Nr. 659/1999 20 straipsnio 2 dalis netaikytina. Komisija teigia, kad ji nepriėmė sprendimo šioje byloje,
nes skundo įteikimo momentu žinojo, jog aplinkybės, apie kurias pranešta, nėra valstybės pagalba ir juo labiau nėra neteisėta
pagalba arba netinkamas jos taikymas.
28     Antra, Komisija tvirtina, kad ieškovė neturi teisinio intereso pareikšti ieškinį. Iš tiesų 2002 m. rugsėjo 12 d. laiškas,
net jeigu jį būtų galima ginčyti, buvo panaikintas 2003 m. sausio 9 d. laišku, todėl neturi galios.
29     Bet kuriuo atveju pastarasis laiškas patvirtina 2002 m. rugsėjo 12 d. pareikštą teisinę nuomonę ir vienareikšmiai nurodo,
kad tai yra asmeninė teisinė nuomonė, kuri neįpareigoja Komisijos, ir kad pastaroji nepriėmė jokio sprendimo.
30     Komisija šiuo aspektu patikslina, kad tik todėl, jog „asmuo, kuriam skirtas 2002 m. rugsėjo 12 d. laiškas, arba jo atstovas
iš šio laiško padarė kitokias išvadas, paskutiniame (2003 m. sausio 9 d. laiško) sakinyje reikėjo nurodyti, kad tokiu atveju
ji mieliau panaikina kitaip suprastas dalis, kol jos netapo nereikalingo ir vengtino ieškinio dalyku.“
31     Komisijos nuomone, nėra jokio pavojaus, kad ji pakartos šiuo atveju atliktus veiksmus ateityje. Iš tiesų ieškovei pakako pateikti
prašymą pagal Reglamento Nr. 659/1999 20 straipsnio 2 dalį, kad Komisija į jį atsakytų Vokietijos Federacinei Respublikai
skirtu sprendimu, dėl kurio tuomet realiai būtų galima pareikšti ieškinį. Ieškovė, kaip numatyta šio reglamento 20 straipsnio
3 dalyje, gautų šio sprendimo kopiją.
32     Ieškovė mano, kad šis ieškinys priimtinas. Ji, beje, tvirtina, kad 2002 m. rugsėjo 12 d. laiškas yra aktas, kurį galima ginčyti,
nes Komisija jame išreiškia galutinę teisinę nuomonę, sukuriančią privalomas teisines pasekmes (1981 m. lapkričio 11 d. Teisingumo
Teismo sprendimo
IBM prieš Komisiją
60/81, Rink. p. 2639, 10 punktas ir 1999 m. rugsėjo 30 d. Pirmosios instancijos teismo nutarties
UPS Europe prieš Komisiją
T‑182/98, Rink. p. II‑2857, 39 punktas).
33     Ji pabrėžia, kad ieškinys neprarado dalyko, parašius 2003 m. sausio 9 d. laišką. Ir toliau palaiko savo interesą pareikšti
ieškinį, nes ginčijamas sprendimas nebuvo teisiškai veiksmingai panaikintas. Be to, net jei 2002 m. rugsėjo 12 d. laiškas
būtų buvęs panaikintas, jos teisėtas interesas, kad šis laiškas būtų pripažintas negaliojančiu, išlieka.
Pirmosios instancijos teismo vertinimas
34     Pagal EB 230 straipsnio ketvirtąją pastraipą fizinis arba juridinis asmuo gali apskųsti jam skirtą sprendimą.
35     Pagal nusistovėjusią teismų praktiką tik tos priemonės, kurios sukuria privalomų teisinių pasekmių ir gali daryti poveikį
ieškovo interesams, konkrečiai pakeisdamos jo teisinę padėtį, yra aktai, dėl kurių gali būti paduotas ieškinys dėl panaikinimo
EB 230 straipsnio prasme (sprendimo
IBM prieš Komisiją
, nurodyto šio sprendimo 32 punkte, 9 punktas ir 2001 m. rugsėjo 18 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Métropole Télévision – M6 ir kt. prieš Komisiją
, T‑112/99, Rink. p. II‑2459, 35 punktas). Vadinasi, ieškinys dėl panaikinimo gali būti paduotas dėl institucijų priimtų nuostatų
– nesvarbu, koks jų teisinis pobūdis ar forma, – kuriomis siekiama sukelti teisinių pasekmių (1971 m. kovo 31 d. Teisingumo
Teismo sprendimo
Komisiją prieš Tarybą
, 22/70, Rink. p. 263, 42 punktas ir 2003 m. balandžio 10 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimas
Le Pen prieš Parlamentą
, T‑353/00, Rink. p. II‑1729, 77 punktas).
36     Ieškovė skunde teigia, kad
MinöStG
4 straipsnio 1 dalies 3 punkto a papunktyje numatytas tik oro linijų bendrovėms taikomas atleidimas nuo mokesčio iškreipia
oro transporto, ypač mažas kainas siūlančių bendrovių, ir geležinkelio transporto konkurenciją keleivių vežimo rinkoje, taip
pažeisdamas EB 87 straipsnį.
37     2002 m. rugsėjo 12 d. laišku Komisija atsako, kad, jos nuomone, šiuo atveju atleidimas nuo mokesčio nėra valstybės pagalba,
nes jis numatytas perkeliant Direktyvą 92/81, t. y. Bendrijos aktą, ir todėl valstybės pagalbą reglamentuojančios taisyklės
netaikomos (žr. šio sprendimo 11 punktą).
38     Dėl šio ieškinio Komisija tvirtina, kad 2002 m. rugsėjo 12 d. laiškas nėra aktas, kurį galima ginčyti (žr. šio sprendimo 26 punktą).
39     Siekiant nustatyti, ar minėtas laiškas yra aktas, kurį galima ginčyti, pirmiausia reikia nustatyti ieškovės 2002 m. liepos
5 d. laiško, į kurį juo atsakoma, objektą.
40     Reikia konstatuoti, kad 2002 m. liepos 5 d. ieškovės laišku Komisijai buvo pateiktas motyvuotas skundas dėl įtariamo EB 87 straipsnio
pažeidimo. Šiame skunde, kurį sudaro daugiau kaip 800 puslapių, pateikta daug įrodymų, ekonomikos ir statistikos duomenų,
kuriais siekiama patvirtinti, jog teikiama valstybės pagalba, ir ypač – jog dėl nagrinėjamo atleidimo nuo mokesčio iškraipoma
konkurencija. Skundu ieškovė aiškiai prašė Komisijos, kad ši pradėtų formalaus tyrimo procesą pagal EB 88 straipsnį.
41     Nesvarbu, ar skundas pagrįstas, akivaizdu, kad šiuo skundu Komisija gavo „informacijos apie įtariamą neteisėtą pagalbą“ Reglamento
Nr. 659/1999 10 straipsnio 1 dalies prasme. Pagal šią nuostatą Komisija privalo tokią informaciją iš karto patikrinti (žr.
šio sprendimo 6 punktą). Ji turi teisę kreiptis į atitinkamą valstybę narę, tačiau šiuo etapu neprivalo to daryti.
42     Pagal reglamento Nr. 659/1999 13 straipsnį „galimos neteisėtos pagalbos“ pirminis patikrinimas užbaigiamas priimant sprendimą
pagal 4 straipsnio 2, 3 arba 4 dalį (žr. šio sprendimo 7 punktą). Šio reglamento 4 straipsnio 2 dalis konkrečiai numato, kad
jeigu po pirminio patikrinimo Komisija nustato, jog pranešime nurodyta priemonė nėra pagalba, ji savo išvadą pateikia priimtame
sprendime (žr. šio sprendimo 5 punktą).
43     Be šios galimybės priimti sprendimą pagal Reglamento Nr. 659/1999 4 straipsnį, Komisija, gavusi pranešimą apie galimą valstybės
pagalbą, neturi jokio kito pasirinkimo, tik pranešti suinteresuotosioms šalims pagal to paties reglamento 20 straipsnio 2 dalies
antrąjį sakinį, kad „nėra pakankamo pagrindo bylai įvertinti“ (žr. šio sprendimo 8 punktą).
44     Šiuo atveju akivaizdu, kad 2002 m. rugsėjo 12 d. laiške nėra sprendimo nepateikti prieštaravimų Reglamento Nr. 659/1999 4 straipsnio
3 dalies prasme arba sprendimo pradėti formalaus tyrimo procesą pagal to paties straipsnio 4 dalį. Todėl reikia nustatyti,
ar šiame laiške yra sprendimas minėto reglamento 4 straipsnio 2 dalies prasme, ar jis yra tik neformalus pranešimas, numatytas
to paties reglamento 20 straipsnio 2 dalyje.
45     Pirmosios instancijos teismas mano, kad Komisija, priešingai nei ji teigia, nepasirinko Reglamento Nr. 659/1999 20 straipsnio
2 dalies antrajame sakinyje numatytos galimybės. Komisija jokiu būdu neteigia, kad nėra pakankamo pagrindo priimti sprendimą
dėl skundo, o ginčijamame sprendime ir 2002 m. lapkričio 25 d. bei 2003 m. sausio 9 d. laiškuose pareiškia aiškų ir galutinį
požiūrį. Ji konstatuoja, kad iš skundo negalima nustatyti, jog teikiama valstybės pagalba, nes šiuo atveju atleidimas nuo
mokesčio pagrįstas ne Vokietijos valdžios institucijų sprendimu suteikti valstybės pagalbą, o Vokietijos įsipareigojimu perkelti
Direktyvą 92/81 (žr. šio sprendimo 11 punktą).
46     Šiuo aspektu primintina, kad nutartyje
Deuche Bahn prieš Komisiją
, nurodytoje šio sprendimo 21 punkte, Pirmosios instancijos teismas atmetė ieškovės pareikštą ieškinį dėl neveikimo byloje
T‑361/02, remdamasis tuo, kad 2002 m. rugsėjo 12 d. laišku buvo „pateikta aiški ir išsami nuomonė dėl ieškovės skundo“ (20 punktas).
47     Taigi šio laiško negalima aiškinti kaip pranešimo ieškovei, kad nėra pakankamo pagrindo bylai įvertinti pagal Reglamento Nr. 659/1999
20 straipsnio 2 dalies antrą sakinį. Minėtame laiške Komisija pateikė aiškią ir pagrįstą nuomonę.
48     Dėl klausimo, ar 2002 m. rugsėjo 12 d. laiškas yra sprendimas, numatytas Reglamento Nr. 659/1999 4 straipsnio 2 dalyje, t. y. Komisijos
po pirminio patikrinimo padaryta išvada, kad nurodyta priemonė nėra pagalba, pažymėtina, jog laiške aiškiai nurodyta, kad
Komisija mano, jog „nagrinėjamas atleidimas nuo mokesčio nėra valstybės pagalba EB sutarties 87 straipsnio 1 dalies prasme“
(žr. šio sprendimo 11 punktą).
49     Taigi, vykdydama savo pareigą pagal Reglamento Nr. 659/1999 10 straipsnį, Komisija patikrino ieškovės pateiktą informaciją
ir padarė išvadą, išdėstytą 2002 m. rugsėjo 12 d. laiške, kad valstybės pagalbos nėra, nes atleidimo nuo mokesčio negalima
priskirti susijusiai valstybei narei. Todėl nustatyta, kad šiame laiške yra sprendimas Reglamento Nr. 659/1999 4 straipsnio
2 dalies prasme. Šiuo atžvilgiu neturi reikšmės priežastis, dėl kurios Komisija padarė išvadą, kad valstybės pagalbos nėra,
ir aplinkybė, kad pirminiam patikrinimui neprireikė nuodugnios ir išsamios skundo objektą sudarančios informacijos analizės.
50     Komisija tvirtina, kad 2002 m. rugsėjo 12 d. laiškas nelaikytinas Reglamento Nr. 659/1999 4 straipsnio 2 dalyje numatytu sprendimu,
nes 2002 m. liepos 5 d. pareikštas skundas nepateko į valstybės pagalbą reglamentuojančių teisės normų taikymo sritį. Komisija
priduria, kad laiškas neskirtas valstybei narei, ir jai apie jį nepranešta, kaip to reikalaujama pagal to paties reglamento
25 straipsnį (žr. šio sprendimo 9 punktą).
51     Šie argumentai nepriimtini. Pirmiausia, iš nusistovėjusios teismų praktikos aišku, kad teisės aktų arba sprendimų priėmimo
forma iš esmės nesvarbi, nagrinėjant, ar galima pareikšti ieškinį dėl jų panaikinimo, ir kad nustatant, ar tai yra aktai EB 230 straipsnio
prasme, svarbu atsižvelgti į jų turinį (žr. teismų praktiką, nurodytą šio sprendimo 35 punkte, taip pat šiuo atžvilgiu žr.
1994 m. kovo 24 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Air France prieš Komisiją
, T‑3/93, Rink. p. II‑121, 43, 57 ir 58 punktus).
52     Be to, kaip nurodyta šio sprendimo 41 punkte, kai Komisijai pateikiama informacijos apie įtariamą neteisėtą pagalbą, pagal
Reglamento Nr. 659/1999 10 straipsnio 1 dalį ji privalo tokią informaciją iš karto patikrinti. Jei, kaip šiuo atveju, Komisija
ne tik informuoja suinteresuotąją šalį apie savo išvadą, kad nėra pakankamo pagrindo bylai įvertinti, bet ir pateikia aiškią
bei pagrįstą nuomonę nurodydama, jog nagrinėjama priemonė nėra pagalba, ji gali veikti tik pagal šio reglamento 4 straipsnio
2 dalį. Priėmusi sprendimą, kuris iš esmės yra sprendimas pagal šią nuostatą, Komisija neturi teisės atsisakyti jam taikyti
Bendrijos teismo kontrolę, pareikšdama, jog tokio sprendimo nepriėmė, bandydama jį panaikinti arba nuspręsdama šio sprendimo
neskirti atitinkamai valstybei narei, taip pažeisdama Reglamento Nr. 659/1999 25 straipsnį.
53     Be to, Komisija šiuo aspektu negali remtis Teisingumo Teismo praktika, ypač sprendimu
Sytraval
. Iš tiesų šis sprendimas paskelbtas prieš Reglamentu Nr. 659/1999 nustatant skundų dėl valstybės pagalbos nagrinėjimo tvarką.
Šiuo reglamentu siekiama susisteminti ir sustiprinti Komisijos praktiką šioje srityje suderinant su Teisingumo Teismo praktika
(reglamento 2 konstatuojamoji dalis).
54     Be to, reikia priminti, kad byloje, kurioje priimtas sprendimas
Sytraval
, Komisija priėmė atitinkamai valstybei narei skirtą sprendimą atmesti nagrinėtą skundą, tačiau neišsiuntė šio sprendimo teksto
skundą pateikusiems asmenims (sprendimo
Sytraval
14 ir 46 punktai). Komisija tik pranešė skundą pateikusiems asmenims apie sprendimo pasekmes (15 punktas). Teisingumo Teismas
nusprendė, kad ieškinį dėl panaikinimo atitinkamu atveju galima pareikšti tik dėl valstybei narei skirto sprendimo, o ne dėl
skundą pateikusiems asmenims skirto pranešimo (45 punktas).
55     Šiuo atveju Komisija sprendimo dėl įtariamos valstybės pagalbos neskyrė Vokietijos Federacinei Respublikai. Jei Komisija būtų
tokį sprendimą skyrusi Vokietijos valdžios institucijoms pagal Reglamento Nr. 659/1999 25 straipsnį, ieškovė galėtų, naudodamasi
EB 88 straipsnio 2 dalyje numatytomis procesinėmis garantijomis, ginčyti jo galiojimą kaip asmuo, su kuriuo nagrinėjamas sprendimas
tiesiogiai ir konkrečiai susijęs EB 230 straipsnio ketvirtosios pastraipos prasme (šiuo aspektu žr. sprendimo
Sytraval
41 ir 48 punktus). Todėl Komisija negali remtis aplinkybe, kad ji neskyrė sprendimo valstybei narei, taip pat Reglamento
Nr. 659/1999 25 straipsnio nesilaikymu, kad atimtų ieškovės procesines garantijas.
56     Reikia pridurti, kad iš Reglamento Nr. 659/1999 aišku, jog juo siekiama,
inter alia
, užtikrinti teisinį saugumą, ypač kiek tai susiję su procedūromis, kurių reikia laikytis valstybės pagalbos srityje (3, 7
ir 11 konstatuojamosios dalys). Šiam tikslui akivaizdžiai iškiltų grėsmė, jei Komisija turėtų teisę nagrinėti šios srities
klausimus, peržengdama šiuo reglamentu numatytas procedūros ribas
57     Be to, priešingai nei teigia Komisija (žr. šio sprendimo 29 punktą), Lojola de Palacio nei ginčijame sprendime (žr. šio sprendimo
11 punktą), nei 2003 m. sausio 9 d. laiške (žr. šio sprendimo 16 punktą) nepatikslino, kad šiame sprendime ji išsakė savo
asmeninę nuomonę. Priešingai, ji aiškiai priėmė administracinį sprendimą Komisijos vardu.
58     Šiuo aspektu nesvarbu, kad šis laiškas nėra Komisijos narių kolegijos priimtas galutinis sprendimas dėl skundo (žr. šio sprendimo
26 punktą). Toks sprendimas negali būti priimtas, jei to nepasiūlo kompetentingas Komisijos narys. Iš 2002 m. rugsėjo 12 d.
laiško aišku, kad Lojola de Palacio neketino pristatyti bylos kolegijai. Iš tiesų ji pareiškė, kad skundas negali būti patikrinimo
pagal EB 87 straipsnį ir Reglamentą Nr. 659/1999 objektas ir todėl dėl jo negalima priimti kolegialaus sprendimo.
59     Dėl aplinkybės, kad šis laiškas nebuvo paskelbtas (žr. šio sprendimo 26 punktą), užtenka konstatuoti, jog aktas neturi būti
paskelbtas, kad būtų galima pareikšti ieškinį dėl jo panaikinimo.
60     Be to, Komisija tvirtina, kad ieškovė neturi intereso pareikšti ieškinio, nes 2002 m. rugsėjo 12 d. laiškas buvo panaikintas
2003 m. sausio 9 d. laišku (žr. šio sprendimo 16 punktą), todėl neteko galios (žr. šio sprendimo 28 punktą).
61     Iš karto konstatuotina, kad 2003 m. sausio 9 d. laiškas suformuluotas nevienareikšmiai. Viena vertus, nurodydama 2002 m. rugsėjo
12 d. ir lapkričio 25 d. laiškus Komisijos narė pareiškė, kad jų „turinį, atsižvelgdama į vėlesnius įvykius, norėčiau pakartoti
ir patvirtinti“. Kita vertus, nurodė, kad ieškovė gali „visas (jos) laiškų dalis, iš kurių (ji) arba (jos) advokatas padarė
kitokią išvadą, laikyti atitinkančiomis (jos) nuomonę arba panaikintomis“. Atsižvelgdamas į šią ypač dviprasmišką formuluotę,
Pirmosios instancijos teismas mano, kad šis laiškas turi būti aiškinamas Komisijos nenaudai.
62     Iš 2003 m. sausio 9 d. laiško matyti, jog Komisija laikosi savo požiūrio, kad nėra pagrindo nagrinėti skundo pagal EB 88 straipsnį.
Taigi ji nepakeitė savo nuomonės, kad atleidimas nuo mokesčio nėra valstybės pagalba EB 87 straipsnio 1 dalies prasme ir nepradėjo
EB 88 straipsnio 2 dalyje numatyto proceso. Iš tiesų ji aiškiai patvirtino 2002 m. rugsėjo 12 d. laiško turinį 2002 m. lapkričio
25 d. laišku ir, kaip Komisija pritaria savo rašytinėse pastabose, 2003 m. sausio 9 d. laišku. Komisija taip pat nenusprendė
persvarstyti savo nuomonės.
63     Iš to, kas išdėstyta, galima daryti išvadą, kad 2002 m. rugsėjo 12 d. laiškas iš esmės yra sprendimas Reglamento Nr. 659/1999
4 straipsnio 2 dalies prasme ir kad jis tebeturi teisinių pasekmių, nepaisant 2003 m. sausio 9 d. laiško. Todėl šis ieškinys
yra priimtinas ir nagrinėtinas.

Dėl esmės
64     Ieškovė nurodo šešis ieškinio pagrindus. Pirmasis yra teisėtumo principo pažeidimas, antrasis – pareigos nurodyti motyvus
neįvykdymas, trečiasis – EB 87 straipsnio pažeidimas, ketvirtasis – EB 88 straipsnio pažeidimas, penktasis – klaidingas EB 307 straipsnio
taikymas ir šeštasis – vienodo požiūrio principo pažeidimas.
65     Pirmasis, trečiasis ir ketvirtasis ieškinio pagrindai turi būti nagrinėjami kartu.

Dėl pirmojo, trečiojo ir ketvirtojo ieškinio pagrindų
Šalių argumentai
66     Trečiuoju ieškinio pagrindu ieškovė tvirtina, kad
MinöStG
4 straipsnio 1 dalies 3 punkto a papunktis yra valstybės pagalba EB 87 straipsnio prasme, kuri nesuderinama su bendrąja rinka.
67     Pirmiausia ji pastebi, jog Vokietijoje veikiančių oro linijų bendrovių, pagal
MinöStG
4 straipsnio 1 dalies 3 punkto a papunktį visiškai atleistų nuo bendrųjų mineralinių alyvų akcizų, mokesčių našta yra gerokai
sumažinta, todėl jos atsiduria finansiškai palankesnėje padėtyje.
68     Antra, kadangi dėl šio atleidimo nuo mokesčio sumažėja įplaukos į Vokietijos Federacinės Respublikos biudžetą (2002 m. 435 mln. eurų),
ši išimtis taikoma naudojant valstybės lėšas. Ieškovė patikslina, kad, priešingai nei teigia Taryba, pagalba teikiama ne tik
tuomet, kai valstybė patiria „papildomų išlaidų“. Šiuo aspektu Taryba pripažino, kad atleidimą nuo mokesčio, kaip yra šiuo
atveju, galima laikyti klasikiniu pagalbos pagal EB 87 straipsnį pavyzdžiu.
69     Ieškovė priduria, kad
MinöStG
4 straipsnio 1 dalies 3 punkto a papunktis neabejotinai yra Vokietijos Federacinės Respublikos teisės aktas, nes jį priėmė
šios valstybės narės įstatymų leidėjas. Ji patikslina, kad ši nuostata yra tik bendrosios mineralinių alyvų apmokestinimo
sistemos Vokietijoje elementas ir kad Teisingumo Teismas 1999 m. birželio 10 d. Sprendime
Braathens
(C‑346/97, Rink. p. I‑3419) ir 2003 m. rugsėjo 25 d. Sprendime
Komisija prieš Italiją
(C‑437/01, Rink. p. I‑9861) nesvarstė teisės aktų, kuriais perkeliami Direktyvos 92/81 8 straipsnio 1 dalies a ir b punktai,
kaip nacionalinės priemonės teisinio pobūdžio.
70     Iš tiesų, nors
MinöStG
4 straipsnio 1 dalies 3 punkto a papunktis yra Direktyvos 92/81 8 straipsnio 1 dalies a ir b punktų perkėlimo priemonė, jis
taip pat ir valstybės narės aktas, taigi priemonė už kurią atsako valstybė EB 87 straipsnio 1 dalies prasme (šiuo aspektu
žr. 1991 m. liepos 25 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Emmott
, C‑208/90, Rink. p. I‑4269, 21 punktą ir 1993 m. spalio 12 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Vanacker ir Lesage
, C‑37/92, Rink. p I‑4947, 7 punktą). Ieškovė pažymi, kad pagal EB 249 straipsnį direktyva privaloma tik siekiamo tikslo požiūriu,
o įgyvendinimo formą ir būdus pasirenka nacionalinis įstatymų leidėjas. Todėl kitaip nei tvirtina Komisija, negali būti direktyvų,
kurios valstybei nepaliktų veikimo laisvės.
71     Šiuo atveju pagal Direktyvos 92/81 8 straipsnio 1 dalį valstybėms narėms palikta diskrecija, kuria naudodamosi jos turi atleisti
aviacinį benziną nuo suderinto akcizo „savo pačių nustatytomis sąlygomis, siekdamos užtikrinti teisingą ir nesudėtingą tokių
išimčių taikymą bei užkirsti kelią bet kokiam mokesčių vengimui ir piktnaudžiavimui“. (Neoficialus vertimas) Be to, kaip teigia
Taryba, Vokietijos įstatymų leidėjas turėjo diskreciją pagal Direktyvoje 92/81 numatytas galimybes nuo mineralinių alyvų akcizo
atleisti kitas transporto rūšis, kad išvengtų konkurencijos iškraipymo.
72     Trečia, ieškovė tvirtina, kad nagrinėjamas atleidimas nuo mokesčio taip pat yra selektyvi priemonė, kuria palaikomos tam tikros
įmonės arba tam tikrų prekių gamyba EB 87 straipsnio prasme.
73     Ketvirta, ji aiškina, kad
MinöStG
4 straipsnio 1 dalies 3 punkto a papunktis iškraipo konkurenciją EB 87 straipsnio 1 dalies prasme. Komisija pripažino, kad
greitieji traukiniai ir oro transporto priemonės konkuruoja Bendrijos vidaus maršrutuose (1998 m. gruodžio 9 d. Komisijos
sprendimo (byla Nr. IV/M.1305 –
Eurostar,
OL C 256, 1999, p. 4) 21 punktas). Ji tvirtina, kad savo skunde pakankamai įrodė, jog tokie konkurenciniai santykiai yra ir
Vokietijos vidaus maršrutuose. Be to, ieškovė privalo mokėti įvairius mokesčius už savo naudojamus pirminius energijos šaltinius,
o oro linijų bendrovės, naudodamosi nagrinėjama išimtimi, gali gerokai sumažinti savo išlaidas ir siūlyti mažesnes nei ieškovės
kainas Vokietijos vidaus maršrutuose.
74     Penkta, nagrinėjamas atleidimas nuo mokesčio daro poveikį prekybai tarp valstybių narių, nes oro linijų bendrovės apskritai
veikia keliose valstybėse narėse, o greitieji traukiniai tarpusavyje jungia įvairias Europos sostines, todėl tiesiogiai konkuruoja
su oro transportu.
75     Ieškovės nuomone, iš to, kas išdėstyta, galima daryti išvadą, jog
MinöStG
4 straipsnio 1 dalies 3 punkto a papunktis yra valstybės pagalba EB 87 straipsnio 1 dalies prasme. Todėl ginčijamas sprendimas
yra neteisėtas.
76     Ieškovė taip pat mano, kad nagrinėjama pagalba nesuderinama su bendrąja rinka.
MinöStG
4 straipsnio 1 dalies 3 punkto a papunktis akivaizdžiai neatitinka EB 87 straipsnio 2 dalies reikalavimų ir negali būti pripažintas
suderinamu su EB 87 straipsnio 3 dalimi.
77     Be to, ji tvirtina, jog Komisija ginčijamame sprendime klaidingai teigia, kad pagal Direktyvos 92/81 8 straipsnio 1 dalies
b punktą negalima taikyti EB 87 straipsnio. Iš tiesų ši antrinės teisės nuostata turi būti įvertinta atsižvelgiant į EB 87 straipsnį
ir kitas valstybės pagalbą reglamentuojančias pirminės teisės nuostatas, kuriose būtent išreikštas laisvos konkurencijos principas
(1978 m. spalio 5 d. Teisingumo Teismo sprendimo
INAMI prieš Viola
, 26/78, Rink. p. 1771, 9–14 punktai; taip pat žr. generalinio advokato C. O. Lenz išvadą byloje, kurioje priimtas 1986 m.
sausio 15 d. Teisingumo Teismo sprendimas
Komisija prieš Belgiją
, 52/84, Rink. p. 89, 99). Remiantis Bendrijos pirminės teisės viršenybės principu, antrinės ir pirminės teisės kolizija sprendžiama
pirminę teisę atitinkančiu antrinės teisės nuostatos išaiškinimu (pavyzdžiui, numatant atleidimą nuo mokesčio ir greitųjų
traukinių atžvilgiu) arba, jei toks išaiškinimas negalimas, netaikant antrinės teisės nuostatos (1988 m. birželio 29 d. Teisingumo
Teismo sprendimo
Van Landschoot prieš Mera
, 300/86, Rink. p. 3443).
78     Be to, iš Direktyvos 92/81 8 straipsnio 1 dalies pažodinio, sisteminio ir tikslinio išaiškinimo taip pat darytina išvada,
kad šiuo atveju EB 87 straipsnis taikomas. Pirmiausia, iš šios nuostatos teksto aišku, kad atleidimas nuo akcizų galimas tik
„nepažeidžiant kitų Bendrijos nuostatų“. Antra, pagal teismų praktiką fakultatyvinį atleidimą nuo mokesčio pagal Direktyvos 92/81
8 straipsnio 2 ir 4 dalis riboja bendrosios taisyklės, skirtos konkurencijai apsaugoti, įskaitant EB 87 straipsnį (pavyzdžiui,
žr. 2000 m. rugsėjo 27 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
BP Chemicals prieš Komisiją
, T‑184/97, Rink. p. II‑3145, 62 punktą), todėl ir nagrinėjamas atleidimas nuo mokesčio turi būti ribojamas tokiu pačiu būdu.
Trečia, Direktyvos 92/81 8 straipsnio 1 dalies b punkto tikslinis aiškinimas suderina Sutartyje įtvirtintas konkurencijos
taisykles su aviacinio benzino atleidimu nuo mokesčio, nes šia nuostata siekiama sukurti veiksmingą vidaus rinką ir suderinti
konkurencijos taisykles.
79     Ieškovė ginčija Tarybos tvirtinimą, kad dalinis mokesčio suderinimas Bendrijos antrinės teisės aktu neišvengiamai reiškia,
jog priemonei netaikomos valstybės pagalbą reglamentuojančios Sutarties nuostatos, nebent direktyva, kuria šis suderinimas
pagrįstas, aiškiai numato jų taikymą. Iš tiesų šiame išaiškinime nepaisoma normų hierarchijos. Jei Taryba siekė, kad EB 87
straipsnio 1 dalis nebūtų taikoma, ji turėjo pagrįsti direktyvą ne tik EB 93 straipsniu, bet ir EB 89 straipsniu ir taip išvengti
valstybės pagalbos kontrolės procedūros taikymo nagrinėjamoms priemonėms. Taip pat Taryba galėjo pripažinti, kad direktyva
numatytos priemonės atitinka bendrąją rinką EB 88 straipsnio 2 dalies, 87 straipsnio 3 dalies e punkto arba galbūt EB 73 straipsnio
pagrindu. Tai atitiktų įprastą Tarybos praktiką (pavyzdžiui, žr. 1970 m. birželio 4 d. Reglamentą (EEB) Nr. 1107/70 dėl pagalbos
teikimo geležinkelio, kelių ir vidaus vandenų transportui (OL L 130, p. 1)). Kadangi Taryba, naudodamasi pirminės teisės jai
suteiktais įgaliojimais, nenumatė nuo pirminės teisės nukrypstančios nuostatos, pirminė teisė, t. y. šiuo atveju EB 87 ir
88 straipsniai, yra taikoma. Tarybos tvirtinimas, kad tokia nukrypstanti nuostata turi būti faktiškai numatoma, atmestinas,
nes ji nenustatyta aiškiai ir išsamiai.
80     Šiuo aspektu ieškovė ginčija Tarybos nuomonę, kad nepasinaudojimas minėta įgaliojančia nuostata pagalbos srityje yra tik nereikšmingas
formos pažeidimas. Iš tiesų, remiantis direktyva, negalima tyliai atmesti pagal ją priimamų valstybės pagalbai taikomų nuostatų
perkėlimo priemonių kontrolės. Priešingai, būtina direktyvą aiškiai pagrįsti atitinkamais įgaliojimų pagrindais.
81     Ieškovė priduria, kad Komisija ir Taryba Direktyvoje 2003/96, pakeitusioje Direktyvą 92/81, numatytus atleidimo nuo mokesčio
atvejus pateikia išsamiam nagrinėjimui pagal valstybės pagalbos taisykles. Todėl nesuprantama tai, kad atsakovė ir į bylą
įstojusi šalis dabar atsisako patikrinti Direktyvoje 92/81 numatytus atleidimo nuo mokesčio atvejus pagal EB 87 straipsnio
kriterijus.
82     Žinoma, ieškovė pritaria, kad Komisija negali priimti sprendimo dėl Tarybos direktyvos galiojimo. Tačiau ji galėjo ir privalėjo
ištirti, ar valstybės narės įgyvendinamas Direktyvoje 92/81 numatytas atleidimas nuo mokesčio atitinka Sutarties nuostatas
dėl pagalbos, bei užtikrinti, kad nacionalinė teisė nuo įgyvendinimo dienos nesukelia nesuderinamo su bendrąja rinka konkurencijos
iškraipymo. Komisija taip pat turi patikrinti valstybėms narėms paliktą teisę išplėsti atleidimo nuo mokesčio taikymą geležinkelio
transportui. Remdamasi šios direktyvos 8 straipsnio 2 dalies c punktu, ieškovė šiuo aspektu pabrėžia, kad 1999 m. birželio
17 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimas
ARAP ir kt. prieš Komisiją
(T‑82/96, Rink. p. II‑1889, 14 punktas) netaikomas, nes jis susijęs ne su direktyva, o su reglamentu, kurio valstybėms narėms
nereikia perkelti.
83     Ieškovė iš išdėstytų argumentų daro išvadą, kad Direktyvos 92/81 8 straipsnio 1 dalies b punkte numatytas aviacinio benzino
atleidimas nuo akcizų nesuderinamas su EB 87 straipsniu, todėl dabartine forma netaikomas.
84     Be to, ieškovė tvirtina, kad Direktyvos 92/81 8 straipsnio 1 dalies b punktas taip pat netaikomas, nes jo neapima EB 93 straipsnyje
numatyti įgaliojimo pagrindai. Šiuo aspektu ji pažymi, kad iš EB 241 straipsnio aišku, jog nėra kliūčių tvirtinti, kad Direktyvos 92/81
8 straipsnio 1 dalies b punktas netaikomas.
85     Iš tiesų ši direktyva suderino mineralinių alyvų akcizus už struktūras ir, kaip kitos šioje srityje priimtos direktyvos, buvo
pagrįsta išimtinai EB 93 straipsniu bei skirta sukurti Bendrijos vidaus rinką pagal EB 14 straipsnį. Ieškovė pritaria, kad
Direktyvos 92/81 8 straipsnio 1 dalies b punkte numatytas variklių degalų lėktuvams atleidimas nuo mokesčio šios direktyvos
priėmimo metu, atsižvelgiant į tuometines konkurencijos sąlygas, tikriausiai buvo būtinas, kad būtų sukurta vidaus rinka.
Vis dėlto, ir kaip patvirtino Taryba, dabar oro linijų bendrovės ir greituosius traukinius eksploatuojantys ūkio subjektai
labai konkuruoja, ir nagrinėjamas atleidimas nuo akcizų iškraipo konkurenciją (žr. šio sprendimo 73 punktą). Todėl aviacinio
benzino atleidimu nuo mokesčio ne sukuriama vidaus rinka, o priešingai, labai iškraipoma konkurencija.
86     Konkurenciją iškraipanti priemonė nėra „būtina“ užtikrinti, kad bus sukurta ir ims veikti vidaus rinka EB 93 straipsnio prasme.
Pagal proporcingumo principą priemonė gali būti laikoma būtina, tik jei nėra alternatyvios priemonės, kuri mažiau iškraipo
konkurenciją. (1996 m. birželio 5 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimas
NMB France ir kt. prieš Komisiją
, T‑162/94, Rink. p. II‑427, 69 punktas). Ieškovės nuomone, Direktyvos 92/81 8 straipsnio 1 dalies b punkte numatytas atleidimas
nuo mokesčio mažau iškraipytų konkurenciją, jeigu jis būtų taikomas ir greitųjų traukinių eksploatuotojams arba jei šis mineralinių
alyvų atleidimas nuo akcizo būtų panaikintas skrydžiams Bendrijos viduje. Direktyvos 92/81 8 straipsnio 1 dalies b punkte
numatytas aviacinio benzino atleidimas nuo mokesčio, pasikeitus konkurencijos sąlygoms nagrinėjamoje rinkoje, nebėra būtinas,
kad būtų sukurta ir veiktų vidaus rinka, ir jam netaikomas EB 93 straipsnis.
87     Ieškovė pabrėžia, jog ji neginčija, kad Taryba galėjo pagrįsti Direktyvą 92/81 EB 93 straipsniu. Vis dėlto neaišku, ar atsižvelgiant
į civilinės aviacijos ir greitųjų traukinių konkurencijos pasikeitimą EB 93 straipsniu numatytų įgaliojimų užtenka, kad perkėlimo
priemonės nebūtų tikrinamos pagal bendras pagalbą reglamentuojančias nuostatas. Ieškovė patikslina, kad ji nesiekia direktyvos
panaikinimo, tačiau mano, jog pasinaudojimas minėtais įgaliojimais negali trukdyti Komisijai atlikti patikrinimo.
88     Pirmuoju ieškinio pagrindu ieškovė tvirtina, kad Komisija turėjo atlikti kruopštų ir nešališką skundo patikrinimą (šiuo aspektu
žr. 2001 m. gegužės 17 d. Teisingumo Teismo sprendimo
IECC prieš Komisiją
, C‑449/98 P, Rink. p. I‑3875, 45 punktą ir 1998 m. rugsėjo 15 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Gestevisión Telecinco prieš Komisiją
, T‑95/96, Rink. p. II‑3407, 72 punktą). Atmesdama visą jos skundą, Komisija pažeidė teisėtumo principą ir tam tikras Reglamento
Nr. 659/1999 nuostatas.
89     Ieškovė abejoja, kad rašydama 2002 m. rugsėjo 12 d. laišką Komisija laikėsi gero administravimo principo ir savo vidaus reglamento.
Šiuo aspektu ji patikslina, kad nors pagal Komisijos vidaus reglamentą jos narių kolegija buvo kompetentinga nagrinėti šią
bylą, jai byla akivaizdžiai nebuvo pateikta.
90     Galiausiai, pagrįsdama ketvirtąjį ieškinio pagrindą, ieškovė tvirtina: kadangi Komisija ginčijamu sprendimu atsisakė pradėti
formalų tyrimo procesą, ji neįvykdė savo pareigų pagal EB 88 straipsnio 2 ir 3 dalis bei Reglamento Nr. 659/1999 17 straipsnį.
91     Duplike ieškovė tvirtina, kad Komisija klaidingai mano, jog atsižvelgdama į pasiūlytus nagrinėjamų Direktyvos 92/81 nuostatų
dalinius pakeitimus ji neprivalo pradėti galiojančios pagalbos formalaus tyrimo proceso.
92     Komisija mano, kad šiuo atveju akivaizdžiai negali kilti valstybės pagalbos klausimas. Ji pabrėžia, kad nagrinėjama išimtis
negali būti priskirta valstybei nusistovėjusios teismų praktikos prasme (2002 m. gegužės 16 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Prancūzija prieš Komisiją
, C‑482/99, Rink. p. I‑4397).
MinöStG
4 straipsnio 1 dalies 3 punkto a papunktyje numatytas atleidimas nuo mokesčio pagrįstas Direktyvos 92/81 8 straipsnio 1 dalies
b punktu, ir valstybės narės neturėjo jokios veikimo laisvės, perkeldamos šią išimtį (šio sprendimo 69 punkte nurodytas sprendimas
Braathens
).
93     Atsakydama į ieškovės argumentą, kad atsižvelgiant į pirminės teisės viršenybę reikia taikyti valstybės pagalbą reglamentuojančią
teisę, Komisija tvirtina, jog ieškovė neatsižvelgė, kad sprendimas
Prancūzija prieš Komisiją
, nurodytas šio sprendimo 92 punkte, taip pat susijęs su valstybės pagalbą reglamentuojančia teise ir į jį būtina atsižvelgti.
Be to, ji atmeta argumentą, kad Direktyvos 92/81 8 straipsnio 1 dalies neapima EB 93 straipsnyje numatyti įgaliojimai, ir
tvirtina, kad ieškovė painioja šiuo aspektu tikrai reikšmingą reikalaujamo teisės derinimo poreikio klausimą ir poveikio konkurencijai
klausimą, kuris neturi jokio ryšio su EB 93 straipsniu.
94     Komisija neatsako į ieškovės argumentus, kuriais ji pagrindė savo pirmąjį ieškinio pagrindą.
95     Dėl ketvirtojo ieškinio pagrindo Komisija teigia, kad formalaus tyrimo proceso pradėti nereikėjo. Ji priduria, kad Direktyva 92/81
buvo pakeista Direktyva 2003/96, todėl nebuvo būtinybės pradėti formalaus tyrimo proceso.
96     Taryba pateikė tris argumentus, kad įrodytų, jog EB 87–89 straipsniuose įtvirtintos valstybės pagalbą reglamentuojančios nuostatos
ir patikrinimo procedūra šiuo atveju netaikomos. Pirmiausia šios nuostatos netaikomos Bendrijos teisės aktų leidėjo priimtoms
priemonėms, nebent jis nuspręstų kitaip. EB 88 straipsniu Komisijai suteikti įgaliojimai nesuteikia jai teisės paskelbti netaikoma
galiojančią Bendrijos teisės normą.
97     Antra, ginčijamas atleidimas nuo mokesčio negali būti laikomas valstybės pagalba, nes savo tikslu ir bendra struktūra jis
nesukuria pranašumo, kuris pareikalautų papildomų išlaidų iš valstybės.
98     Trečia, Taryba primena, kad net jei ginčijamas atleidimas nuo mokesčio būtų laikytinas valstybės pagalba, Taryba turi teisę
atleisti tam tikras pagalbos kategorijas nuo jų atitikties bendrajai rinkai kontrolės. Iš besąlyginio ginčijamos nuostatos
pobūdžio aišku, kad Bendrijos teisės aktų leidėjas šiuo atveju aiškiai atmetė tokios kontrolės galimybę.
Pirmosios instancijos teismo vertinimas
99     EB 87 straipsnio 1 dalis skelbia, kad valstybės narės arba iš jos valstybinių išteklių bet kokia forma suteikta pagalba, kuri,
palaikydama tam tikras įmones arba tam tikrų prekių gamybą, iškraipo konkurenciją arba gali ją iškraipyti, yra nesuderinama
su bendrąja rinka, kai ji daro įtaką valstybių narių tarpusavio prekybai.
100   Ši nuostata taip pat nurodo valstybių narių sprendimus, kuriais pastarosios, siekdamos savo ekonominių arba socialinių tikslų,
vienašaliu ir nepriklausomu sprendimu suteikia įmonėms arba kitiems teisės subjektams lėšų arba pranašumą, kurie skirti ekonominiams
ir socialiniams tikslams pasiekti (1980 m. kovo 27 d. Teisingumo Teismo sprendimas
Amministrazione delle finanze dello Stato prieš Denkavit italiana
, 61/79, Rink. p. 1205, 31 punktas).
101   Kad teikiamas pranašumas galėtų būti priskirtas pagalbai EB 87 straipsnio 1 dalies prasme, jį,
inter alia
, turi teikti valstybė (žr. sprendimo
Prancūzija prieš Komisiją
, nurodyto šio sprendimo 92 punkte, 24 punktą ir jame nurodytą teismų praktiką).
102   Taip nėra šiuo atveju. Iš tiesų
MinöStG
4 straipsnio 1 dalies 3 punkto a papunktis įgyvendina Direktyvos 92/81 8 straipsnio 1 dalies b punktą. Teisingumo Teismas
nusprendė, kad pastaroji nuostata įtvirtina aiškią ir tikslią valstybių narių pareigą netaikyti suderinto akcizo komerciniais
tikslais naudojamų orlaivių degalams (sprendimo
Braathens
, nurodyto šio sprendimo 69 punkte, 30–32 punktai). Perkeldamos atleidimą nuo mokesčio į nacionalinę teisę valstybės narės
privalo tik įvykdyti Bendrijos nuostatas, atsižvelgdamos į įsipareigojimus pagal Sutartį. Todėl Vokietijos valstybė neatsako
už nagrinėjamą nuostatą, iš tiesų ji kyla iš Bendrijos teisės aktų leidėjo teisės akto.
103   Ieškovė pabrėžia, kad atleidimas nuo mokesčio suteiktas iš valstybinių išteklių. Vis dėlto nustatant, ar pagalbos teikimas
gali būti priskirtas valstybei, nesvarbu, ar pagalba teikiama iš valstybinių lėšų. Iš tiesų iš teismų praktikos matyti, kad
tai yra atskirų ir bendrai taikomų sąlygų klausimas (sprendimo
Prancūzija prieš Komisiją
, nurodyto šio sprendimo 92 punkte, 24 punktas).
104   Iš išdėstytų argumentų matyti, kad tam tikros esminės EB 87 straipsnio taikymo sąlygos neįvykdytos, todėl Komisija turėjo
teisę nuspręsti, kad nagrinėjamas atleidimas nuo mokesčio nepatenka į šio straipsnio taikymo sritį.
105   Priešingai nei tvirtina ieškovė, valstybėms narėms diskrecijos teisę suteikianti Direktyvos 92/81 8 straipsnio 1 dalies pirmoji
sakinio dalis, kuri nustato, kad valstybės narės atleidžia nuo mokesčio „savo pačių nustatytomis sąlygomis, siekdamos užtikrinti
teisingą ir nesudėtingą tokių išimčių taikymą bei užkirsti kelią bet kokiam mokesčių vengimui ir piktnaudžiavimui“ (Neoficialus
vertimas), taikoma tik nurodyto atleidimo nuo mokesčio įgyvendinimo sąlygų formulavimui ir neturi jokio poveikio besąlyginiam
šia nuostata numatytos pareigos atleisti nuo mokesčio pobūdžiui (sprendimo
Braathens
, nurodyto šio sprendimo 69 punkte, 31 punktas).
106   Dėl ieškovės argumento, kad Vokietijos Federacinė Respublika galėjo išvengti konkurencijos iškraipymo nuo mokesčio atleisdama
greituosius traukinius pagal Direktyvos 92/81 8 straipsnio 2 dalies c punktą, konstatuotina, kad valstybės narės turėjo visišką
teisę perkelti privalomas direktyvos nuostatas ir nesinaudoti galimybe išplėsti atleidimą nuo mokesčio.
107   Be to, ieškovė tvirtina, kad Direktyvos 92/81 8 straipsnio 1 dalies b punktas netaikomas. Ji teigia, kad pagal viršenybės
principą šia nuostata numatytas aviacinio benzino atleidimas nuo akcizų nesuderinamas su EB 87 straipsniu, todėl dabartine
forma yra netaikytinas. Jei Taryba norėjo netaikyti EB 87 straipsnio, turėjo direktyvą pagrįsti ne tik EB 93 straipsniu, bet
ir kitais Sutarties straipsniais (žr. šio sprendimo 79 punktą). Be to, ieškovė tvirtina, kad Direktyvos 92/81 8 straipsnio
1 dalies b punktas netaikytinas, nes jo neapima EB 93 straipsnyje numatyti įgaliojimai. Ji teigia, kad oro linijų bendrovės
ir greituosius traukinius eksploatuojantys ūkio subjektai labai konkuruoja, ir nagrinėjamas atleidimas nuo akcizų dar labiau
iškraipo konkurenciją; taigi nagrinėjamu atleidimu nuo mokesčio ne sukuriama vidaus rinka, o priešingai, labai iškraipoma
konkurencija (žr. šio sprendimo 85 punktą).
108   Net jei ieškovė pareiškė prieštaravimą dėl Direktyvos 92/81 8 straipsnio 1 dalies b punkto teisėtumo, šis prieštaravimas nėra
aiškus iš jos laiškų. Pavyzdžiui, savo pastabose dėl Tarybos įstojimo į bylą paaiškinimo ieškovė patikslino, kad jos pagrindinis
argumentas yra toks, jog Direktyvos 92/81 8 straipsnio 1 dalies b punktas negali trukdyti Komisijai patikrinti nagrinėjamo
atleidimo nuo mokesčio taikant su valstybės pagalba susijusias procedūras.
109   Bet kuriuo atveju ieškovės argumentai, kad Direktyvos 92/81 8 straipsnio 1 dalies b punktas netaikytinas, yra atmestini.
110   Dėl jos argumento, kad ši nuostata netaikoma, nes pažeidžia EB 87 straipsnį, užtenka konstatuoti, kad, kaip matyti iš šio
sprendimo 104 punkto, šis straipsnis šiuo atveju netaikomas.
111   Dėl argumento, susijusio su EB 93 straipsniu, primintina, kad remdamasi šiuo straipsniu Direktyvą 92/81 vieningai priėmė Taryba,
siekdama suderinti mineralinių alyvų akcizo struktūras. Direktyvos 92/81 8 straipsnio 1 dalies b punkte numatytas atleidimas
nuo mokesčio pagrįstas tarptautinės teisės nuostatomis, numatančiomis aviacinio benzino atleidimą nuo mokesčio. Ieškovė pati
pritaria savo ieškinyje, kad Direktyvos 92/81 8 straipsnio 1 dalies b punkte numatytas atleidimas nuo mokesčio šios direktyvos
priėmimo metu tikriausiai buvo būtinas, nes juo siekta užtikrinti, kad nebūtų iškraipyta konkurencija tarp įvairių valstybių
narių oro linijų bendrovių ir tarp jų bei trečiųjų valstybių. (žr. šio sprendimo 85 punktą).
112   Net jei ieškovė yra teisi, tvirtindama, kad nuo Direktyvos 92/81 priėmimo susiklostė kitokie konkurenciniai santykiai tarp
oro linijų transporto ir geležinkelio transporto, tai nereiškia, kad Direktyvos 92/81 8 straipsnio 1 dalies b punktas pasidarė
neteisėtas. Bendrijos teisės aktų leidėjas, įgyvendindamas savo įgaliojimus, naudojasi didele diskrecija, kad įvertinų situaciją
ir, jei reikia, nuspręstų dėl būtinybės pakeisti galiojančias nuostatas.
113   Dėl ieškovės argumento, kad Komisija ir Taryba Direktyvoje 2003/96 numatytus atleidimo nuo mokesčio atvejus pateikia išsamiam
tyrimui pagal valstybės pagalbos taisykles, pažymėtina, jog šios direktyvos 14 straipsnio 1 dalies b punktas numato, kad valstybės
atleidžia nuo mokesčio „energetikos produktus, tiekiamus naudoti kaip orlaivių degalai, jei tai nėra privatūs skrydžiai pramogų
tikslais“. Iš šios direktyvos 14 straipsnio 2 dalies matyti, kad valstybės narės gali riboti 14 straipsnio 1 dalyje numatytą
mokesčių netaikymo sritį tarptautiniam ir Bendrijos vidaus transportui bei atsisakyti atleidimo nuo mokesčio, kai sudaro dvišalį
susitarimą su kita valstybe nare. Taigi nacionalinės priemonės, kuriomis perkeliamas Direktyvos 2003/96 14 straipsnis, yra
priemonės, kurioms valstybės turi diskrecijos teisę, – tai paaiškina, kodėl šios direktyvos 26 straipsnio 2 dalyje numatytas
patikrinimas, ar jos laikosi su valstybės pagalba susijusių nuostatų. Iš visų išdėstytų argumentų matyti, kad trečiasis ieškinio
pagrindas nepagrįstas.
114   Galiausiai pirmasis ir ketvirtasis ieškinio pagrindai pagrįsti prielaida, kad ieškovė pareiškė skundą, kurį Komisija turėjo
kruopščiai išnagrinėti. Tačiau kadangi
MinöStG
4 straipsnio 1 dalis tik įgyvendino privalomą Bendrijos teisės nuostatą (žr. šio sprendimo 99–104 punktus), Komisija turėjo
teisę atmesti skundą ginčijamu sprendimu, nesant būtinybės jo pateikti savo narių kolegijai ir pradėti formalų tyrimo procesą
pagal EB 88 straipsnio 2 dalį.
115   Todėl pirmasis, trečiasis ir ketvirtasis ieškinio pagrindai atmestini.

Dėl antrojo ieškinio pagrindo, kad neįvykdyta pareiga nurodyti motyvus
Šalių argumentai
116   Ieškovė tvirtina, kad ginčijamą sprendimą reikia panaikinti, nes neįvykdyta pareiga nurodyti motyvus, numatyta EB 253 straipsnyje.
Kalbant apie sprendimus, jog skunduose nurodyta valstybės pagalba neteikiama, Komisija privalėjo skundą pateikusiam asmeniui
pateikti priežastis, dėl kurių skunde nurodytos faktinės ir teisinės aplinkybės neįrodo, kad valstybės pagalba teikiama (sprendimo
Sytraval
64 punktas).
117   Šiuo atveju iš ginčijamo sprendimo motyvų negalima suprasti, kodėl ieškovės skunde nurodytos faktinės ir teisinės aplinkybės
neįrodo, kad neteisėtai teikiama valstybės pagalba.
118   Komisija ir Taryba nepateikė pastabų dėl ieškovės argumentų, kuriuos ji pateikia pagrįsdama antrąjį ieškinio pagrindą.
Pirmosios instancijos teismo vertinimas
119   Pagal nusistovėjusią teismų praktiką EB 253 straipsnio reikalaujamas motyvų nurodymas turi atitikti nagrinėjamo akto prigimtį
ir aiškiai bei nedviprasmiškai atskleisti aktą priėmusios institucijos argumentus, kad suinteresuotieji asmenys žinotų, kuo
pagrįstas priimtas teisės aktas, o kompetentingas teismas galėtų atlikti teisminę kontrolę. Reikalavimą nurodyti motyvus reikia
įvertinti atsižvelgiant į bylos aplinkybes, ypač į akto turinį, pateiktų motyvų pobūdį ir asmenų, kuriems jis skirtas, arba
kitų asmenų, su kuriais aktas yra tiesiogiai ir konkrečiai susijęs, interesą gauti paaiškinimus. Nereikalaujama, kad nurodant
motyvus būtų išnagrinėtos visos reikšmingos teisinės ir faktinės aplinkybės, nes į klausimą, ar akto priėmimo motyvai nurodyti
pagal EB 253 straipsnio reikalavimus, reikia atsakyti atsižvelgiant ne tik į teisės akto turinį, bet ir į jo kontekstą bei
nagrinėjamą dalyką reglamentuojančių teisės normų visumą (žr. sprendimo
Sytraval
63 punktą ir jame nurodytą teismų praktiką).
120   Šiuo atveju iš ginčijamo sprendimo aišku, kad Komisija atmetė skundą, nes
MinöStG
4 straipsnio 1 dalies 3 punkto a papunktyje nurodytu atleidimu nuo mokesčio įgyvendinta Direktyva 92/81 ir nesiekta teikti
pagalbos (žr. šio sprendimo 11 punktą). Priešingai nei tvirtina ieškovė, pateikti motyvai ir santrauka buvo gana aiškūs ir
suprantami.
121   Todėl ir antrąjį ieškinio pagrindą reikia atmesti kaip nepagrįstą.

Dėl penktojo ieškinio pagrindo, kad pažeistas EB 307 straipsnis ir tarptautinės teisės normos
Šalių argumentai
122   Ieškovė teigia, kad Komisijos tvirtinimas, jog Bendrijos nuostatos valstybės pagalbos srityje netaikomos dėl 1944 m. gruodžio
7 d. Čikagos konvencijos dėl tarptautinės civilinės aviacijos (
Recueil des traités des Nations unies
, 15 tomas, p. 295, toliau – Čikagos konvencija) ir daugelio jos pagrindu sudarytų dvišalių susitarimų, susijusių su oro transportu,
neatitinka nei tarptautinės teisės, nei EB 307 straipsnio.
123   Dėl viešosios tarptautinės teisės ieškovė tvirtina, kad tarptautiniuose susitarimuose numatytam aviacinio benzino atleidimui
nuo mokesčio neprieštarauja išvada, jog
MinöStG
4 straipsnio 1 dalies 3 punkto a papunkčiu pagrįstas atleidimas nuo mokesčio pažeidžia EB 87 straipsnio 1 dalį. Pagal 1969 m.
gegužės 23 d. Vienos konvencijos dėl tarptautinių sutarčių teisės (
Recueil des traités des Nations unies
, 788 tomas, p. 354) 30 straipsnyje įtvirtintą kolizijos sprendimo taisyklę valstybių narių sudarytų ankstesnių tarptautinių
sutarčių nuostatos galioja tik tiek, kiek atitinka vėlesnius sutartinius įsipareigojimus, kaip antai tokius, kurie kyla iš
jų narystės Europos Bendrijose.
124   Dėl Bendrijos teisės EB 307 straipsnio pirmoji pastraipa tik užtikrina trečiųjų valstybių teises pagal viešąją tarptautinę
teisę, nereikalaudama, kad valstybės narės laikytųsi įsipareigojimų, kylančių iš susitarimų, sudarytų iki Bendrijos sutarčių
sudarymo datos (1966 m. liepos 13 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Consten ir Grundig prieš EEB Komisiją
, 56/64 ir 58/64, Rink. p. 430). Taigi, kadangi šis atvejis yra visiškai Bendrijos vidaus pobūdžio, kilus kolizijai taikoma
pirminė teisė (1991 m. liepos 10 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimas
RTE prieš Komisiją
, T‑69/89, Rink. p. II‑485, 103 punktas). Todėl pagal EB 307 straipsnį nei Čikagos konvencija, nei jos pagrindu sudaryti tarptautiniai
dvišaliai susitarimai netrukdo taikyti valstybės pagalbą reglamentuojančių Bendrijos teisės nuostatų
MinöStG
4 straipsnio 1 dalies 3 punkto a papunkčiui. Be to, Komisija kelis kartus konstatavo, kad Čikagos konvencija neturi privalomos
galios Bendrijos vidaus situacijoms.
125   Komisija ir Taryba nepateikė savo pastabų dėl ieškovės argumentų, kuriuos ji pateikia pagrįsdama penktąjį ieškinio pagrindą.
Pirmosios instancijos teismo vertinimas
126   Šis ieškinio pagrindas neturi reikšmės bylai. Ginčijamas sprendimas pagrįstas tuo, kad
MinöStG
4 straipsnio 1 dalies 3 punkto a papunktis nepažeidžia valstybės pagalbą reglamentuojančių Bendrijos taisyklių, nes šiuo
atveju nėra valstybės priemonė (žr. šio sprendimo 11 punktą). Todėl Komisija netaikė Sutarties nuostatų valstybės pagalbos
srityje.
127   Taigi, priešingai nei teigia ieškovė, ginčijamas sprendimas nėra pagrįstas tarptautine teise. Komisija visiškai nesirėmė tarptautine
teise, pagrįsdama valstybės pagalbą reglamentuojančių nuostatų netaikymą. Ji tik nurodė tarptautinę teisę, paaiškindama nagrinėjamo
atleidimo nuo mokesčio aplinkybes ir patvirtindama, kad Direktyva 92/81 atitinka tarptautinę praktiką (žr. šio sprendimo 11 punktą).
128   Šiai išvadai neturi reikšmės tai, kad Komisija ginčijamame sprendime tik pridėjo, jog Direktyva 92/81 „atitinka tarptautinę
praktiką, pagrįstą (ICAO) (Čikagos konvencijoje) nustatyta politika“.
129   Todėl penktasis ieškinio pagrindas nepagrįstas.

Dėl šeštojo ieškinio pagrindo, kad pažeistas vienodo požiūrio principas
Šalių argumentai
130   Ieškovė primena, kad vienodo požiūrio principas draudžia panašias aplinkybes traktuoti skirtingai, nebent tokia traktuotė
būtų objektyviai pagrįsta (2000 m. balandžio 13 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Karlsson ir kt.
, C‑292/97, Rink. p. I‑2737, 39 punktas; taip pat žr. sprendimo
Van Landschoot prieš Mera
, nurodyto šio sprendimo 77 punkte, 9 punktą).
131   Šiuo atveju aviacinio benzino atleidimas nuo mokesčio, pagrįstas Direktyvos 92/81 8 straipsnio 1 dalies b punktu ir šią nuostatą
perkeliančia į vidinę teisę norma, t. y.
MinöStG
4 straipsnio 1 dalies 3 punkto a papunkčiu, įtvirtino skirtingą ieškovės ir oro linijų bendrovių, veikiančių Vokietijos vidaus
maršrutuose, traktuotę. Kadangi ieškovė ir oro linijų bendrovės Vokietijos vidaus maršrutuose siūlo vartotojo požiūriu pakaitinę
paslaugą, jos yra panašioje padėtyje. Šiuo aspektu ieškovė tvirtina, kad lėktuvai ir traukiniai, ypač greitieji, konkuruoja.
Diskriminacinę ieškovės traktuotę, palyginti su oro linijų bendrovėmis, veikiančiomis vidaus maršrutuose, lemia tai, kad pastarosios
bendrovės atleistos nuo mineralinių alyvų akcizo. Šis skirtingas požiūris nėra objektyviai pagrįstas. Be to, institucijos
aiškiai pripažino esant nepagrįstą diskriminaciją.
132   Ieškovė ragina Pirmosios instancijos teismą nutraukti šią diskriminaciją, taikant,
mutatis mutandis
, EB 231 straipsnio antrąją pastraipą (sprendimas
Van Landschoot prieš Mera
, nurodytas šio sprendimo 77 punkte). Tai leistų būtent netaikyti nagrinėjamo atleidimo nuo mokesčio oro linijų bendrovėms,
kurios tiesiogiai konkuruoja su ieškove.
133   2000 m. liepos 13 d. Sprendime
Idéal tourisme
(C‑36/99, Rink. p. I‑6049) Teisingumo Teismas nustatė, jog valstybės narės, siekdamos panaikinti skirtingą požiūrį, gali
apmokestinti ir oro transportą (33 punktas). Kita vertus, šiuo atveju galima nurodytą skirtingą požiūrį pašalinti, atleidus
nuo mokesčio greituosius traukinius.
134   Komisija nepateikė pastabų dėl ieškovės pateiktų šio ieškinio pagrindo argumentų.
135   Taryba teigia, kad ieškovė, manydama, jog geležinkelio transportas ir oro transportas, kurie potencialiai konkuruoja, yra
panašūs ir turi būti traktuojami vienodai, remiasi klaidinga prielaida.
136   Taryba nurodo, kad ji, kaip teisės aktų leidėja, atsižvelgdama į oro transportui būdingus požymius, manė, kad verta atleisti
nuo mokesčio orlaivių degalus, jeigu jie nenaudojami privatiems pramoginiams skrydžiams. Teismas, tikrindamas teisės aktų
leidėjo naudojimąsi didele diskrecija, turi nustatyti tik tai, ar nepadaryta akivaizdi klaida, nepiktnaudžiauta įgaliojimais
arba ar atitinkama institucija akivaizdžiai nepiktnaudžiavo savo diskrecija. Tačiau ieškovė visiškai nepaaiškino, kodėl Taryba
akivaizdžiai netinkamai pasinaudojo savo diskrecija.
Pirmosios instancijos teismo vertinimas
137   Iš teismų praktikos matyti, kad vienodo požiūrio principas draudžia skirtingai traktuoti panašią padėtį, vieniems ūkio subjektams
sudarant blogesnes sąlygas nei kitiems, nebent toks požiūris būtų objektyviai pagrįstas (sprendimo
Karlsson ir kt
., nurodyto šio sprendimo 130 punkte, 39 punktas; 2003 m. kovo 6 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimas
Westdeutsche Landesbank Girozentrale ir Land Nordrhein-Westfalen prieš Komisiją
, T‑228/99 ir T‑233/99, Rink. p. II‑435, 272 punktas).
138   Pirmosios instancijos teismas mano, kad vienodo požiūrio principas šiuo atveju nepažeistas, nes oro linijų įmonių padėtis
akivaizdžiai skiriasi nuo geležinkelio įmonių padėties. Dėl savo veikimo charakteristikų, sąnaudų struktūros ir joms taikomų
teisės normų oro transporto ir geležinkelio paslaugos labai skiriasi ir nėra panašios vienodo požiūrio principo prasme.
139   Bet kuriuo atveju Pirmosios instancijos teismas mano, kad šioje byloje požiūrio skirtumas yra objektyviai pagrįstas, atsižvelgiant
į didelę Tarybos diskreciją objektyviai pagrįsti galimą skirtingą požiūrį (1997 m. liepos 11 d. Pirmosios instancijos teismo
sprendimas
Oleifici Italiani prieš Komisiją
, T‑267/94, Rink. p. II‑1239, 47 punktas). Iš tiesų, atsižvelgiant į aviacinio benzino atleidimo nuo akcizo mokesčio pagal
Čikagos konvenciją ir pagal valstybių sudarytus dvišalius susitarimus tarptautinę praktiką, konkurencija tarp Bendrijų oro
transporto ir trečiųjų šalių bendrovių būtų iškraipyta, jei Bendrijos teisės aktų leidėjas vienašališkai nustatytų aviacinio
benzino akcizus. Todėl direktyvos 8 straipsnio 1 dalies b punkte numatytas atleidimas nuo mokesčio objektyviai pagrįstas.
140   Vadinasi, šeštasis ieškinio pagrindas taip pat turi būti atmestas kaip nepagrįstas.
141   Iš išdėstytų argumentų išplaukia, kad visas ieškinys turi būti atmestas.

Dėl bylinėjimosi išlaidų
142   Pagal Procedūros reglamento 87 straipsnio 2 dalį kiekviena pralaimėjusi šalis padengia bylinėjimosi išlaidas, jei laimėjusi
šalis to prašė. Kadangi Komisija prašė priteisti bylinėjimosi išlaidas ir ieškovė pralaimėjo bylą, pastaroji turi jas padengti.
143   Taryba padengia savo bylinėjimosi išlaidas pagal Procedūros reglamento 87 straipsnio 4 dalies pirmąją pastraipą.
Remdamasis šiais motyvais,
PIRMOSIOS INSTANCIJOS TEISMAS (pirmoji išplėstinė kolegija)
nusprendžia:
1.
Atmesti ieškinį.
2.
Priteisti iš ieškovės bylinėjimosi išlaidas.
3.
Taryba padengia savo bylinėjimosi išlaidas.
Vesterdorf
Cooke
García-Valdecasas
Labucka

Trstenjak
Paskelbta 2006 m. balandžio 5 d. viešame posėdyje Liuksemburge
Kancleris

Pirmininkas
E. Coulon

B. Vesterdorf
*
Proceso kalba: vokiečių.