CELEX: 62005TJ0452
Kilpailu
Kartellit tai muut yhteistoimintajärjestelyt
Euroopan teollisuuslankamarkkinat
Päätös, jolla EY 81 artiklan ja ETA -sopimuksen 53 artiklan rikkominen todetaan
Sakot
Rikkomisen vakavuus
Lieventävät olosuhteet
Yhteistyö
Sopimussuhteen ulkopuolinen vastuu
Luottamuksellisten tietojen paljastaminen
Vahinko
Syy-yhteys

Asian tausta
1.
Oikeudenkäynnin kohde
Euroopan yhteisöjen komissio totesi [EY] 81 artiklan ja ETA-sopimuksen 53 artiklan mukaisesta menettelystä (Asia COMP/38.337
– PO/Lanka) 14.9.2005 tehdyssä päätöksessään K(2005) 3452 (jäljempänä riidanalainen päätös), sellaisena kuin se on muutettuna
13.10.2005 tehdyllä komission päätöksellä K(2005) 3765, jonka tiivistelmä julkaistiin Euroopan unionin virallisessa lehdessä
26.1.2008 (EUVL C 21, s. 10), että kantaja Belgian Sewing Thread (BST) NV oli osallistunut sopimusten ja yhdenmukaistettujen
menettelytapojen kokonaisuuteen muiden kuin autoteollisuuden alalla toimivien asiakkaiden käyttöön tarkoitetun teollisuuslangan
markkinoilla Benelux-maissa, Tanskassa, Suomessa, Norjassa ja Ruotsissa (jäljempänä Pohjoismaat) kesäkuusta 1991 syyskuuhun
2001 asti.
Komissio määräsi kantajalle 0,979 miljoonan euron sakon sen osallistumisesta muiden kuin autoteollisuuden alalla toimivien
asiakkaiden käyttöön tarkoitetun teollisuuslangan markkinoiden kartelliin Benelux-maissa ja Pohjoismaissa.
2.
Hallinnollinen menettely
Komissio teki 7. ja 8.11.2001 tarkastuksia useiden langan valmistajien tiloissa neuvoston asetuksen N:o 17, [EY 81] ja [EY
82] artiklan ensimmäinen täytäntöönpanoasetus (EYVL 1962, 13, s. 204), 14 artiklan 3 kohdan mukaisesti. Nämä tarkastukset
tehtiin The English Needle & Tackle Co. Ltd:n elokuussa 2000 toimittamien tietojen johdosta.
Coats Viyella plc (jäljempänä Coats) jätti 26.11.2001 sakkojen määräämättä jättämisestä tai lieventämisestä kartelleja koskevissa
asioissa annetun komission tiedonannon (EYVL 1996, C 207, s. 4; jäljempänä yhteistyötiedonanto) nojalla lievennystä koskevan
hakemuksen, johon oli liitetty asiakirjoja, joilla oli tarkoitus näyttää toteen seuraavien kartellien olemassaolo: ensiksi
kartelli muiden kuin autoteollisuuden alalla toimivien asiakkaiden käyttöön tarkoitetun teollisuuslangan markkinoilla ETA:ssa,
toiseksi kartelli teollisuusasiakkaiden käyttöön tarkoitetun langan markkinoilla Yhdistyneessä kuningaskunnassa ja kolmanneksi
kartelli muiden kuin autoteollisuuden alalla toimivien asiakkaiden käyttöön tarkoitetun teollisuuslangan markkinoilla Benelux-maissa
ja Pohjoismaissa.
Komissio lähetti maalis- ja elokuussa 2003 kyseisille yrityksille tietojensaantipyyntöjä tarkastuksissa löydettyjen asiakirjojen
ja Coatsin toimittamien asiakirjojen perusteella asetuksen N:o 17 11 artiklan mukaisesti.
Komissio laati 15.3.2004 väitetiedoksiannon, jonka se osoitti useille yrityksille, koska ne olivat osallistuneet yhteen tai
useampaan edellä 4 kohdassa luetelluista kartelleista, muun muassa kartelliin teollisuuslankamarkkinoilla Benelux-maissa ja
Pohjoismaissa. Kaikilla yrityksillä oli mahdollisuus saada tietoja komission tutkinta-asiakirjoista, jotka lähetettiin niille
7.4.2004 CD-ROM-kopioina.
Kaikki väitetiedoksiannon vastaanottajina olleet yritykset toimittivat kirjallisia huomautuksia.
Kuulemistilaisuus pidettiin 19. ja 20.7.2004.
Asianosaisille myönnettiin 24.9.2004 mahdollisuus tutustua väitetiedoksiantoon annettujen vastausten ja asianosaisten suullisessa
käsittelyssä esittämien huomautusten sellaiseen versioon, johon ei sisältynyt luottamuksellisia tietoja, ja niille asetettiin
määräaika muiden huomautusten esittämiseksi.
Komissio teki 14.9.2005 riidanalaisen päätöksen.
3.
Riidanalainen päätös

Relevanttien markkinoiden määritteleminen
Autoteollisuuden alalla toimivien asiakkaiden käyttöön tarkoitettu teollisuuslanka erotetaan riidanalaisessa päätöksessä muiden
kuin autoteollisuuden alalla toimivien asiakkaiden käyttöön tarkoitetusta teollisuuslangasta. Tässä samassa riidanalaisessa
päätöksessä komissio toteaa, että ne tuotemarkkinat, joiden osalta kantajan syyksi väitettyä rikkomista oli tutkittu, ovat
teollisuuslankamarkkinat.
Ne relevantit maantieteelliset markkinat, joilla kantajan väitetään syyllistyneen rikkomiseen, ovat Benelux-maiden ja Pohjoismaiden
markkinat.

Relevanttien markkinoiden koko ja rakenne
Komissio täsmentää riidanalaisessa päätöksessä, että teollisuuslankaan liittyvä liikevaihto Benelux-maissa ja Pohjoismaissa
oli noin 50 miljoonaa euroa vuonna 2000 ja noin 40 miljoonaa euroa vuonna 2004.
Komissio toteaa myös, että 90-luvun lopussa teollisuuslangan tärkeimmät toimittajat Benelux-maissa ja Pohjoismaissa olivat
muun muassa Gütermann AG (jäljempänä Gütermann), Zwicky & Co. AG (jäljempänä Zwicky), Amann und Söhne GmbH & Co. KG (jäljempänä Amann),
Barbour Threads Ltd (jäljempänä Barbour), ennen kuin Coats osti sen, ja Coats.

Kilpailusääntöjä rikkovan toiminnan kuvaus
Komissio katsoo riidanalaisessa päätöksessä, että kantajan syyksi väitetty rikkominen teollisuuslangan markkinoilla Benelux-maissa
ja Pohjoismaissa tapahtui vuosina 1990–2001.
Komission mukaan kyseiset yritykset tapasivat toisensa vähintään yhden kerran vuodessa, ja nämä kokoukset järjestettiin kahdessa
osassa, joista toinen oli omistettu Benelux-maiden ja toinen Pohjoismaiden markkinoille, ja niiden pääasiallisena tarkoituksena
oli pysyttää hinnat korkealla tasolla näillä molemmilla markkinoilla.
Komission mukaan osapuolet olivat vaihtaneet hinnastoja ja tietoja alennuksista, hinnastohintojen korottamisesta, alennusten
pienentämisestä ja tiettyihin asiakkaisiin sovellettavien erityishintojen korottamisesta. Samoin oli tehty sopimuksia tulevista
hinnastoista, enimmäisalennuksista, alennusten pienentämisestä ja tiettyihin asiakkaisiin sovellettavien erityishintojen korottamisesta
sekä sopimuksia, joiden päämääränä oli välttää hintakilpailu vakiintuneen toimittajan hyväksi ja jakaa asiakkaat (riidanalaisen
päätöksen 99–125 perustelukappale).

Riidanalaisen päätöksen päätösosa
Komissio toteaa riidanalaisen päätöksen 1 artiklan 1 kohdassa, että kahdeksan yritystä, joiden joukossa myös kantaja, olivat
rikkoneet EY 81 artiklaa ja ETA-sopimuksen 53 artiklan 1 kohtaa osallistumalla sopimusten ja yhdenmukaistettujen menettelytapojen
kokonaisuuteen teollisuuslangan markkinoilla Benelux-maissa ja Pohjoismaissa, ja että kantaja oli menetellyt näin kesäkuun
1991 ja syyskuun 2001 välisen ajanjakson aikana.
Riidanalaisen päätöksen 2 artiklan ensimmäisessä kohdassa määrätään sakot kartellista teollisuuslankamarkkinoilla Benelux-maissa
ja Pohjoismaissa muun muassa seuraaville yrityksille:
–        Coats: 15,05 miljoonaa euroa
–        Amann: 13,09 miljoonaa euroa
–        kantaja: 0,979 miljoonaa euroa
–        Gütermann: 4,021 miljoonaa euroa
–        Zwicky: 0,174 miljoonaa euroa.
Komissio määräsi riidanalaisen päätöksen 3 artiklassa, että kyseisten yritysten oli välittömästi lopetettava komission toteamat
rikkomiset, jolleivät ne olleet jo niin tehneet. Se myös velvoitti ne pidättymään ryhtymästä uudelleen riidanalaisen päätöksen
1 artiklassa mainittuihin toimiin ja kaikkiin niitä vaikutuksiltaan vastaaviin toimiin tai käytäntöihin.

Oikeudenkäynti ja asianosaisten vaatimukset
Kantaja nosti nyt käsiteltävän kanteen unionin yleisen tuomioistuimen kirjaamoon 27.12.2005 jätetyllä kannekirjelmällä.
Koska unionin yleisen tuomioistuimen jaostojen kokoonpanoa muutettiin, esittelevä tuomari siirrettiin viidenteen jaostoon,
jonka käsiteltäväksi tämä asia näin ollen saatettiin.
Kantaja vaatii, että unionin yleinen tuomioistuin
–        kumoaa riidanalaisen päätöksen 1 artiklan sitä koskevilta osiltaan
–        kumoaa riidanalaisen päätöksen 2 kohdan siltä osin kuin komissio on siinä määrännyt kantajalle 0,979 miljoonan euron sakon
tai, toissijaisesti, alentaa huomattavasti tämän sakon määrää
–        velvoittaa komission korvaamaan sille aiheutetun vahingon, jonka määrä ilmenee kannekirjelmästä
–        määrää asiantuntijan vahingon sen osan määrittämiseksi, jonka määrää ei vielä voida yksilöidä
–        velvoittaa komission korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
Kantaja vaatii, että unionin yleinen tuomioistuin
–        hylkää kumoamiskanteen
–        hylkää vahingonkorvausvaatimuksen perusteettomana
–        velvoittaa kantajan korvaamaan oikeudenkäyntikulut.

Oikeudellinen arviointi
Nyt käsiteltävässä kanteessa vaaditaan yhtäältä riidanalaisen päätöksen osittaista kumoamista tai, toissijaisesti, sakon määrän
alentamista, ja toisaalta vahingonkorvausta.
4.
Vaatimus, jonka mukaan riidanalaisen päätöksen 1 artikla on kumottava kantajaa koskevilta osiltaan
1.
Alustavat toteamukset
Aluksi on syytä huomauttaa, että kantaja väittää riidanalaisen päätöksen 1 artiklan kumoamista koskevassa ensimmäisessä kanneperusteessaan,
ettei rikkomisen, jota se ei kiistä, muodostavia tekoja voida pitää sellaisena ”erittäin vakavana” rikkomisena, josta sitä
riidanalaisen päätöksen 1 artiklassa moititaan. Se väittää tältä osin, että sen myöntämä rikkomus on erotettava muiden yritysten
tekemistä rikkomuksista. Se väittää näin pääasiallisesti, ettei sen tekemää rikkomusta voida pitää riidanalaisen päätöksen
1 artiklassa mainittuna yhtenä kokonaisuutena pidettävänä jatkettuna rikkomisena Benelux-maiden ja Pohjoismaiden teollisuuslankamarkkinoilla.
Näin ollen on syytä katsoa, että kantaja kiistää näillä lausumillaan sen rikkomuksen, josta sitä moititaan.
Suuri osa kantajan tässä samassa kanneperusteessa kehittelemistä perusteluista liittyy kuitenkin siihen komission arviointiin,
joka koskee rikkomuksen vakavuutta ja sen mukaan tapahtunutta sakon määrän vahvistamista sitä yrityskohtaista asemaa silmällä
pitäen, joka kantajalla oli tässä rikkomisessa. Nämä perustelut eivät siis koske itse rikkomisen olemassaoloa, vaan niillä
pyritään kiistämään sakko ja sen määrä. Nämä perustelut tutkitaan tämän vuoksi kumoamiseen tai sakon alentamiseen liittyvien
perusteiden yhteydessä.

Asianosaisten lausumat
Vaikka kantaja ei riitautakaan 15.3.2004 päivätyssä väitetiedoksiannossa mainittujen tosiseikkojen paikkansapitävyyttä, se
kiistää sen, että ne tosiseikat, joista sitä moititaan, voitaisiin rinnastaa niiden yritysten rikkomukseen, jotka suunnittelivat
ja järjestivät kyseisen rikkomisen. Se väittää tältä osin, että muut yritykset suunnittelivat ja järjestivät kartellin ja
ettei se ollut osallistunut näihin toimintoihin.
Komissio vaatii, että tämä peruste hylätään.

Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta
On tutkittava kantajan perustelu, jossa se väittää pääasiallisesti, että tekoja, joista sitä moititaan, ei voitu pitää riidanalaisen
päätöksen 1 artiklassa mainittuna yhtenä kokonaisuutena pidettävänä jatkettuna kilpailusääntöjen rikkomisena Benelux-maiden
ja Pohjoismaiden teollisuuslankamarkkinoilla, ja että niitä olisi siis pitänyt arvioida erikseen ja erityisesti.
Oikeuskäytännöstä ilmenee, että kun otetaan huomioon kilpailusääntöjen rikkomisten luonne sekä niihin liittyvien seuraamusten
luonne ja ankaruus, näihin rikkomisiin liittyvä vastuu on yrityskohtaista. EY 81 artiklan 1 kohdassa tarkoitetut sopimukset
ja yhdenmukaistetut menettelytavat perustuvat väistämättä useiden sellaisten yritysten myötävaikutukseen, jotka ovat kaikki
mukana rikkomisessa mutta joiden osallistumisella voi olla eri ilmenemismuotoja, etenkin kyseisten markkinoiden erityispiirteiden
ja kunkin yrityksen markkina-aseman, tavoiteltujen päämäärien sekä valittujen tai suunniteltujen täytäntöönpanotoimien perusteella.
Kuitenkaan pelkästään se, että kukin yritys osallistuu kilpailusääntöjen rikkomiseen sille ominaisella tavalla, ei riitä sulkemaan
pois sen vastuuta rikkomisesta kokonaisuudessaan eikä myöskään käyttäytymisestä, jonka ovat todellisuudessa toteuttaneet muut
rikkomiseen osallistuneet yritykset mutta jolla on sama kilpailua rajoittava tarkoitus tai vaikutus (asia C-49/92 P, komissio
v. Anic Partecipazioni, tuomio 8.7.1999, Kok., s. I‑4125, 78–80 kohta).
Yrityksen voidaan näin ollen katsoa olevan vastuussa kokonaisvaltaisesta yhteistoimintajärjestelystä, vaikka on näytetty toteen,
että se on välittömästi osallistunut vain yhteen tai useampaan yhteistoimintajärjestelyn osatekijöistä, jos yhtäältä se tiesi
tai sen olisi väistämättä pitänyt tietää, että salainen yhteistyö, johon se osallistui erityisesti useiden vuosien ajan säännöllisesti
järjestettyjen kokousten kautta, kuului kokonaissuunnitelmaan, jonka tarkoituksena oli vääristää normaalia kilpailua, ja jos
toisaalta tämä kokonaissuunnitelma kattoi kaikki osatekijät, joista yhteistoimintajärjestely muodostui (asia T-48/00, Corus
UK v. komissio, tuomio 8.7.2004, Kok., s. II‑2325, 176 kohta). Myöskään se, että eri yrityksillä oli erilainen rooli yhteiseen
tavoitteeseen pyrittäessä, ei poista sitä, että kilpailunvastainen tavoite ja näin ollen rikkominen oli sama, edellyttäen,
että kukin yritys on omalla tasollaan myötävaikuttanut yhteisen tavoitteen toteutumiseen (ks. vastaavasti yhdistetyt asiat
T‑25/95, T‑26/95, T‑30/95–T‑32/95, T‑34/95–T‑39/95, T‑42/95–T‑46/95, T‑48/95, T‑50/95–T‑65/95, T‑68/95–T‑71/95, T‑87/95, T‑88/95,
T‑103/95 ja T‑104/95, Cimenteries CBR ym. v. komissio, tuomio 15.3.2000, Kok., s. II‑491, 4123 kohta).
Koska todetut sopimukset ja yhdenmukaistetut menettelytavat olivat niiden samanlaisen tarkoituksen perusteella osa säännöllisesti
järjestettyjen kokousten sekä hintatavoitteiden ja kiintiöiden vahvistamista koskevia järjestelmiä ja koska nämä järjestelmät
olivat puolestaan osa niitä toimenpiteitä, joita kyseiset yritykset toteuttivat pyrkiessään yhteen ainoaan taloudelliseen
päämäärään eli hintakehityksen vääristämiseen, olisi keinotekoista jakaa tämä jatkuva käyttäytyminen, jolla oli yksi ainoa
päämäärä, pitämällä sitä useina erillisinä kilpailusääntöjen rikkomisina, kun kyseessä sitä vastoin oli sekä sopimuksina että
yhdenmukaistettuina menettelytapoina asteittain ilmennyt yhtenä kokonaisuutena pidettävä kilpailusääntöjen rikkominen. Yritys,
joka on osallistunut tällaiseen kilpailusääntöjen rikkomiseen omalla käyttäytymisellään, joka kuuluu EY 81 artiklan 1 kohdassa
tarkoitetun sellaisen sopimuksen tai yhdenmukaistetun menettelytavan, jolla on kilpailua rajoittava tarkoitus, käsitteeseen
ja jolla on tarkoitus myötävaikuttaa kilpailusääntöjen rikkomisen toteutumiseen kokonaisuudessaan, on vastuussa myös muiden
yritysten käyttäytymisestä saman rikkomisen osalta koko siltä ajalta, jolloin se osallistui kyseiseen rikkomiseen. Tästä on
kyse silloin, kun kyseisen yrityksen näytetään tienneen muiden osallistujien kilpailusääntöjen rikkomista merkitsevästä käyttäytymisestä
tai voineen kohtuudella ennakoida sen ja olleen valmis hyväksymään siihen sisältyvän riskin. Tällainen päätelmä ei ole vastoin
periaatetta, jonka mukaan vastuu tällaisesta kilpailusääntöjen rikkomisesta on yrityskohtaista. Päätelmä vastaa jäsenvaltioiden
oikeusjärjestyksissä yleisesti hyväksyttyä käsitettä usean tekijän tekemästä lainvastaisesta teosta seuraavasta vastuusta,
joka määräytyy sen perusteella, kuinka tekijät ovat osallistuneet tekoon kokonaisuudessaan, minkä ei katsota näissä oikeusjärjestyksissä
olevan ristiriidassa vastuun yrityskohtaisuuden kanssa (ks. vastaavasti edellä 31 kohdassa mainittu asia komissio v. Anic
Partecipazioni, tuomion 82–84 kohta).
On siis päätettävä, kuuluvatko ne teot, joista kantajaa moititaan, kokonaissuunnitelmaan, jonka tarkoituksena oli vääristää
normaalia kilpailua Benelux-maiden ja Pohjoismaiden teollisuuslankamarkkinoilla, ja ovatko ne siis hyvinkin sellaista yhtenä
kokonaisuutena pidettävää jatkettua rikkomista, jonka näillä markkinoilla oleva kartelli muodostaa.
Kantaja ei tältä osin kiistä osallistuneensa kokouksiin, jotka koskivat Benelux-maiden ja Pohjoismaiden teollisuuslankamarkkinoita.
Se ei kiistä myöskään sitä, että näissä kokouksissa osallistujat olivat vaihtaneet hinnastoja ja tietoja alennuksista, hinnastohintojen
korottamisesta, alennusten pienentämisestä ja tiettyihin asiakkaisiin sovellettavien erityishintojen korottamisesta, että
ne olivat tehneet sopimuksia tulevista hinnastoista, enimmäisalennuksista, alennusten pienentämisestä ja tiettyihin asiakkaisiin
sovellettavien erityishintojen korottamisesta, joiden päämääränä oli välttää hintakilpailu vakiintuneen toimittajan hyväksi
ja jakaa asiakkaat, ja että ne ottivat yhteyksiä, joilla pyrittiin rohkaisemaan näihin kokouksiin osallistumattomia toimittajia
näin tekemään.
Lisäksi kantaja myöntää osallistuneensa näihin kokouksiin tietoisena siitä, että niiden järjestäjät aikoivat saada sen osallistumaan
kilpailua rajoittaviin sopimuksiin. Se jopa ilmoittaa odottaneensa, että komissio toteaisi sen rikkoneen kilpailusääntöjä.
Oikeuskäytännön mukaan riittää, että komissio näyttää toteen, että kyseinen yritys on osallistunut kokouksiin, joiden kuluessa
on tehty kilpailua rajoittavia sopimuksia, ja ettei se ole niitä selvästi vastustanut, todistaakseen riittävällä tavalla kyseisen
yrityksen osallistuneen kartelliin. Kun tällaisiin kokouksiin osallistuminen on toteennäytetty, tämän yrityksen on esitettävä
seikkoja, jotka osoittavat, ettei sen osallistumisella kyseisiin kokouksiin ollut kilpailua rajoittavaa tarkoitusta, osoittamalla
ilmoittaneensa kilpailijoilleen, että sillä oli näihin kokouksiin osallistuessaan eri tarkoitus kuin kilpailijoilla (ks. vastaavasti
asia C-199/92 P, Hüls v. komissio, tuomio 8.7.1999, Kok., s. I‑4287, 155 kohta ja edellä 31 kohdassa mainittu asia komissio
v. Anic Partecipazioni, tuomion 96 kohta). Tämän periaatteen taustalla oleva syy on se, että yritys, joka on osallistunut
mainittuihin kokouksiin sanoutumatta julkisesti irti niiden sisällöstä, on antanut muille osallistujille aiheen ajatella,
että se hyväksyy näiden kokousten lopputuloksen ja että se tulisi noudattamaan sitä. Tämä pätee myös silloin, kun yritys osallistuu
yhtenä kokonaisuutena pidettävän sopimuksen toimeenpanoon. Voidakseen todistaa yrityksen osallistuneen tällaiseen sopimukseen
komission on näytettävä toteen, että kyseinen yritys aikoi omalla käyttäytymisellään myötävaikuttaa kaikkien osallistujien
yhteisten päämäärien saavuttamiseen ja että yritys tiesi muiden samaan päämäärään pyrkivien yritysten suunnittelemasta tai
toteuttamasta konkreettisesta käyttäytymisestä tai että se saattoi kohtuudella ennakoida sen ja oli valmis hyväksymään siihen
sisältyvän riskin (edellä 31 kohdassa mainittu asia komissio v. Anic Partecipazioni, tuomion 87 kohta).
Kantaja ei ole osoittanut ilmoittaneensa kilpailijoilleen, että sillä oli näihin kokouksiin osallistuessaan eri tarkoitus
kuin kilpailijoilla.
Edellä lausutusta seuraa, että komissio on perustellusti katsonut, että kantaja oli syyllistynyt riidanalaisen päätöksen 1
artiklassa tarkoitettuun yhtenä kokonaisuutena pidettävään rikkomiseen Benelux-maiden ja Pohjoismaiden teollisuuslankamarkkinoilla.
Näin ollen kanneperuste, jossa kantaja kiistää syyllistyneensä riidanalaisen päätöksen 1 artiklassa tarkoitettuun rikkomiseen,
on hylättävä.
5.
Vaatimus, jonka mukaan riidanalaisen päätöksen 2 artikla on kumottava kantajaa koskevilta osiltaan tai, toissijaisesti, sakon
määrää on alennettava
Kantaja vetoaa pääasiallisesti neljään perusteeseen kiistäessään sakon ja sen määrän. Ensimmäisen perusteen mukaan kyseistä
rikkomista on virheellisesti pidetty ”erittäin vakavana”. Toinen peruste, joka sisältää neljä väitettä, liittyy siihen, että
sakon perusmäärän laskentapohja on vahvistettu väärin ja että kantaja on virheellisesti luokiteltu toiseen ryhmään siitä syystä,
ettei relevanttien markkinoiden kokoa, todellista taloudellista kilpailunvaarantamiskykyä, kantajan tilannetta suhteessa muihin
yrityksiin eikä kantajan heikkoa taloudellista tilannetta ollut otettu huomioon. Kolmannen perusteen mukaan lieventäviä olosuhteita
on arvioitu virheellisesti. Neljäs peruste perustuu yhteistyön virheelliseen arviointiin.

Peruste, jonka mukaan rikkomista on virheellisesti pidetty ”erittäin vakavana”
Asianosaisten lausumat
Kantaja väittää, että komissio on virheellisesti pitänyt rikkomista ”erittäin vakavana”. Se moittii komissiota siitä, että
se oli katsonut, ettei sen pitänyt ottaa huomioon yksinomaan kantajan yrityskohtaiseen asemaan liittyviä erityisiä olosuhteista.
Komissio ei siis ollut ottanut huomioon sen erityislaatuista asemaa kyseisessä rikkomisessa eikä niitä konkreettisia olosuhteita,
joissa se oli osallistunut Benelux-maiden ja Pohjoismaiden teollisuuslankamarkkinoita koskeviin kokouksiin. Kantaja väittää
tässä suhteessa, ettei sillä ollut minkäänlaista asemaa kyseisen rikkomisen suunnittelussa ja järjestämisessä, ettei sen tavoitteena
kyseisiin kokouksiin osallistuessaan ollut tehdä kilpailua rajoittavia sopimuksia ja ettei se koskaan pannut näissä kokouksissa
tehtyjä sopimuksia täytäntöön.
Komissio vaatii tämän kanneperusteen hylkäämistä perusteettomana.
Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta
Aivan aluksi – ja kuten rikkomisen kiistämiseen liittyvää perustetta käsiteltäessä ja etenkin edellä 39 kohdassa on todettu
– komissio on perustellusti katsonut, että kantaja oli syyllistynyt riidanalaisen päätöksen 1 artiklassa tarkoitettuun yhtenä
kokonaisuutena pidettävään jatkettuun rikkomiseen Benelux-maiden ja Pohjoismaiden teollisuuslankamarkkinoilla.
Tämän jälkeen todetaan, että Benelux-maiden ja Pohjoismaiden teollisuuslankamarkkinoilla tapahtunut yhtenä kokonaisuutena
pidettävä jatkettu rikkominen on tapahtunut olennaisesti siten, että kyseiset yritykset vaihtoivat arkaluonteisia tietoja
hinnastoista ja/tai yksittäisiltä asiakkailta veloitetuista hinnoista, sopivat hinnankorotuksista ja/tai tavoitehinnoista,
välttivät hintakilpailua vakiintuneen toimittajan eduksi ja jakoivat asiakkaat (riidanalaisen päätöksen 99–125 ja 345 perustelukappale).
Tällaiset käytännöt ovat asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohdan ja [HT] 65 artiklan 5 kohdan mukaisesti määrättävien sakkojen
laskennasta annetuissa suuntaviivoissa (EYVL 1998, C 9, s. 3; jäljempänä suuntaviivat) tarkoitetun ”hintakartellin” tyyppisiä
horisontaalisia rajoituksia, ja ne ovat näin luonteeltaan ”erittäin vakavia” rikkomisia. Komissio ei siis ole tehnyt virhettä
pitäessään tällaista rikkomista ”erittäin vakavana”.
Ne perustelut, jotka kantaja esittää kiistäessään sen syyksi moitittujen tekojen vakavuuden, koskevat sen yrityskohtaista
asemaa kyseisessä rikkomisessa, eikä niillä voida saattaa kyseenalaiseksi sitä, että viimeksi mainittua on pidetty ”erittäin
vakavana”. Tällaisissa perusteluissa nimittäin sekoitetaan rikkomisen vakavuuden arviointi, jonka avulla sakon yleinen lähtötaso
määritetään, arviointiin, joka koskee sitä, miten vakavasti kukin asianomainen yritys on osallistunut rikkomiseen, sillä tämä
viimeksi mainittu kysymys on tutkittava raskauttavia tai lieventäviä olosuhteita mahdollisesti sovellettaessa.
Samoin on hylättävä kantajan perustelu, jonka mukaan sakon perusmäärän yleisen laskentapohjan, joka vahvistetaan rikkomisen
yleisen vakavuuden mukaan, on oltava sidoksissa siihen, onko kantaja yrityskohtaisesti osallistunut rikkomiseen.
On nimittäin niin, että sakon perusmäärän laskentapohja vahvistetaan rikkomisen mukaan, kun taas kyseisen rikkomisen vakavuus
määritetään useiden muiden tekijöiden perusteella, joiden osalta komissiolla on harkintavaltaa (asia C-308/04 P, SGL Carbon
v. komissio, tuomio 29.6.2006, Kok., s. I‑5977, 71 kohta). Lisäksi suuntaviivoista ilmenee, että rikkomisen vakavuuden arvioinnissa
on kaksi vaihetta. Ensimmäisessä vaiheessa rikkomisen vakavuutta arvioidaan ainoastaan rikkomista itseään koskevien seikkojen,
kuten sen luonteen ja markkinoihin kohdistuneiden vaikutusten perusteella, ja toisessa vaiheessa suhteellista vakavuutta arvioitaessa
otetaan huomioon asianomaista yritystä koskevat olosuhteet, joten komissio ottaa huomioon mahdollisten raskauttavien olosuhteiden
lisäksi tarvittaessa myös lieventävät olosuhteet. Tämä menettely mahdollistaa sen, että rikkomisen vakavuutta arvioitaessa
kunkin yrityksen erilainen asema ja kunkin yrityksen suhtautuminen komissioon menettelyn aikana voidaan ottaa huomioon etenkin
niissä tapauksissa, joissa rikkomiseen on osallistunut useita yrityksiä (yhdistetyt asiat T‑202/98, T‑204/98 ja T‑207/98,
Tate & Lyle ym. v. komissio, tuomio 12.7.2001, Kok., s. II‑2035, 109 kohta). Kantajan mahdollinen vähäpätöinen yrityskohtainen
asema ei voi saattaa kyseenalaiseksi sitä, että yhtenä kokonaisuutena pidettävää rikkomista pidetään ”erittäin vakavana”.
Kantajan perustelu, jonka mukaan sen osallistui kokouksiin yrityksen myyntiin liittyvistä syistä ja ettei se siis mitenkään
aikonut tehdä niissä kilpailua rajoittavia sopimuksia, ei voi sekään menestyä. Kilpailua rajoittavassa tarkoituksessa pidettyihin
kokouksiin osallistumista ei näet voida mitenkään perustella mahdollisella myynnillä. Lisäksi on syytä hylätä kantajan perustelu,
jonka mukaan sen osallistuminen kokouksiin oli ollut seurausta myös muiden kyseisten yritysten harjoittamasta voimakkaasta
painostuksesta. Tällaisen väitetyn painostuksen olemassaolo ei muuta miksikään sen rikkomisen vakavuutta, johon kantaja osallistui.
Missään tapauksessa vaikka kantajaa olisikin painostettu, se ei voi vedota tähän seikkaan, koska se olisi voinut ilmoittaa
tällaisesta painostuksesta toimivaltaisille viranomaisille ja tehdä komissiolle kantelun asetuksen N:o 17 3 artiklan mukaisesti
sen sijaan, että se osallistui kysymyksessä oleviin toimintoihin (ks. vastaavasti asia T-62/02, Union Pigments v. komissio,
tuomio 29.11.2005, Kok., s. II‑5057, 63 kohta).
Peruste, jonka mukaan rikkomista on virheellisesti pidetty ”erittäin vakavana”, on näin ollen hylättävä.

Peruste, jonka mukaan sakon perusmäärän laskentapohja ja sakon määrä on vahvistettu väärin ja jonka mukaan kantaja on virheellisesti
luokiteltu toiseen ryhmään
Asianosaisten lausumat
Perusteen, jonka mukaan sakon perusmäärän laskentapohja ja sakon määrä on vahvistettu väärin ja jonka mukaan kantaja on virheellisesti
luokiteltu toiseen ryhmään, tueksi on esitetty neljä väitettä. Niiden mukaan relevanttien markkinoiden pieni koko on sivuutettu,
kantajan todellista taloudellista kykyä kilpailun vaarantamiseen on arvioitu väärin, sakon perusmäärän laskentapohja on suhteeton
verrattaessa sitä toisiin yrityksiin sovellettuun laskentapohjaan ja kantajan tappiollista taloudellista tilannetta ei ole
otettu huomioon.
Kantaja moittii komissiota ensinnäkin siitä, ettei se ottanut huomioon kyseisten markkinoiden pientä kokoa ja että se tästä
syystä vahvisti sakon perusmäärän laskentapohjan tähän kokoon nähden liian korkeaksi. Sen mukaan komissio on ottanut huomioon
autoteollisuudessa käytettävän langan markkinoiden pienen koon ETA-alueella vahvistamalla sakkojen laskennassa sovellettavan
laskentapohjan 5 miljoonaksi euroksi vuonna 1999 20 miljoonan euron arvoisiksi arvioiduilla markkinoilla. Benelux-maiden ja
Pohjoismaiden teollisuuslankamarkkinoilla komissio oli vahvistanut sakkojen laskennassa sovellettavan laskentapohjan 14 miljoonaksi
euroksi vuonna 2004 40 miljoonan euron arvoisiksi arvioiduilla markkinoilla.
Kantaja väittää myös, että komissio oli virheellisesti arvioinut Benelux-maiden ja Pohjoismaiden teollisuuslankamarkkinoiden
arvoksi 40 miljoonaa euroa vuonna 2004, sillä se ei ollut ottanut huomioon, että suurimman osan ETA-alueella myydystä teollisuuslangasta
ostivat toimijat, jotka veivät ne ETA:n ulkopuolelle sijoittautuneille yrityksille. Se toteaa, että lopputuotteiden viennin
liikevaihto olisi pitänyt vähentää 40 miljoonan euron liikevaihdosta ja että kyseisten markkinoiden arvo olisi näin pitänyt
arvioida alle 20 miljoonaksi euroksi. Kantaja päättelee, että jättäessään ottamatta huomioon näiden markkinoiden pientä kokoa
sakon laskentapohjaa vahvistaessaan komissio oli loukannut yhdenvertaisen kohtelun periaatetta ja suhteellisuusperiaatetta.
Se katsoo lisäksi, että päätös on tältä osin riittämättömästi perusteltu.
Toiseksi kantaja moittii komissiota siitä, että se oli arvioinut virheellisesti sen tosiasiallisen kyvyn aiheuttaa merkittävää
vahinkoa toisille toimijoille, erityisesti kuluttajille. Sen mukaan komission piti ottaa huomioon sen markkinaosuus ja ”sen
kyseisistä tavaroista saama kokonaisliikevaihto”.
Kantaja väittää ensinnäkin komission todenneen väärin, että kyseisten yritysten tosiasiallinen taloudellinen kyky aiheuttaa
haittaa kilpailulle voitiin arvioida kyseisillä markkinoilla tehtyjen toimitusten perusteella. Sen mukaan komissio ei ole
esittänyt näyttöä sen väitteensä tueksi, jonka mukaan kantajalla olisi relevanteilla markkinoilla markkinavoima, joka vastaa
sen Benelux-maissa ja Pohjoismaissa saamaa liikevaihtoa. Se väittää, ettei kyseisten yritysten vaikutusta kilpailuun voida
asianmukaisesti arvioida ottamatta huomioon neljää näille markkinoille ominaista tekijää. Ensinnäkin suurin osa Benelux-maissa
ja Pohjoismaissa myydyistä langoista on suunnattu suoraan vientiin. Teollisuuslangat ovat intensiivisen kaupan kohteena. Lisäksi
lankakaupalle ei ole minkäänlaista teknistä tai lainsäädännöstä johtuvaa estettä. Lopuksi lankoja on helppo varastoida ja
kuljettaa. Komissio oli muuten myöntänyt näiden tekijöiden olemassaolon, mutta se ei ollut kuitenkaan tehnyt niistä päätelmiä
arvioidessaan kantajan tosiasiallista taloudellista kykyä aiheuttaa vahinkoa kilpailulle. Toiseksi kantaja katsoo, ettei komissio
ole ottanut huomioon kyseisten yritysten markkinaosuutta.  Kolmanneksi kantaja väittää, ettei komissio ollut ottanut huomioon
myöskään sitä, ettei kantaja ollut ”vertikaalisesti integroitunut” ja ettei sillä siis ollut tuotantokapasiteettia ETA:n ulkopuolella.
Neljänneksi kantaja viittaa EY:n perustamissopimuksen 81 artiklan mukaisesta menettelystä (Asia COMP/37800/F3 – Luxemburgilaiset
panimot) 5.12.2001 tehtyyn komission päätökseen 2002/759/EY (EYVL 2002, L 253, s. 21), jossa komissio oli sen mukaan soveltanut
selvästi alhaisempia määriä.
Kolmanneksi kantaja katsoo, että sille määrätty sakon perusmäärän laskentapohja on aivan liian korkea, kun sitä verrataan
muihin asianomaisiin yrityksiin sovellettuihin sakon perusmäärän laskentapohjiin, ja että tämä oli johtunut kantajan erilaisesta
asemasta kyseisessä rikkomisessa, muiden asianomaisten yritysten koosta ja niiden sitä suuremmasta markkinavoimasta. Komission
soveltama laskentatapa perustui perusteettomaan ja perustelemattomaan oletukseen, jonka mukaan kantajan markkinavoima vastasi
sen kyseisillä markkinoilla saamaa liikevaihtoa. Vaikka oletettaisiinkin, että komissio oli voinut perustellusti rajoittua
käyttämään kyseistä liikevaihtoa, sille oli pantu suhteettomasti painoa suhteessa muihin arvioinnissa sovellettaviin seikkoihin
(toisin sanoen vertikaalinen integraatio, tuotantokapasiteetti alhaisen palkkatason maissa ja näistä maista peräisin olevan
tuonnin merkitys), minkä vuoksi sakon perusmäärän laskentapohja oli vahvistettu liian suureksi. Kantaja toteaa lopuksi, että
senkin jälkeen, kun sääntöä, joka koskee 10 prosentin enimmäismäärää kunkin rikkomiseen osallistuneen yrityksen edellisen
tilikauden liikevaihdosta, ja yhteistyöhön liittyvää alennusta on sovellettu, sille määrätty sakko on 8 prosenttia sen maailmanlaajuisesta
liikevaihdosta vuonna 2004, kun taas ”markkinajohtajalle” määrätty sakko on hädin tuskin 1,1 prosenttia sen maailmanlaajuisesta
liikevaihdosta.
Neljänneksi kantaja väittää, että sille määrätty sakon perusmäärän laskentapohja on selvästi liian korkea sen erittäin heikon
liikevaihdon heijastamaan heikkoon taloudelliseen tilanteeseen nähden.
Komissio kiistää kaikki nämä perustelut ja vaatii tämän kanneperusteen hylkäämistä.
Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta
–       Väite, jonka mukaan relevanttien markkinoiden pienuutta ei ole otettu huomioon
Kantaja väittää ensinnäkin, ettei komissio ole ottanut huomioon relevanttien markkinoiden kokoa ja että se on näin vahvistanut
sakon perusmäärän laskentapohjan, joka on suhteeton kyseiseen kokoon nähden.
Ensin on muistutettava, että suhteellisuusperiaate edellyttää, että yhteisön toimielinten säädöksillä, päätöksillä ja muilla
toimenpiteillä ei saa ylittää niitä rajoja, jotka johtuvat siitä, mikä on tarkoituksenmukaista ja tarpeellista tavoitellun
päämäärän saavuttamiseksi. Sakkojen laskennassa kilpailusääntöjen rikkomisten vakavuus on osoitettava lukuisten seikkojen
perusteella, eikä millekään näistä seikoista pidä antaa sellaista merkitystä, joka olisi suhteeton verrattuna muihin arvioinnissa
huomioon otettaviin seikkoihin. Suhteellisuusperiaate edellyttää tässä yhteydessä, että komission on vahvistettava sakko suhteessa
rikkomisen vakavuuden arvioimiseksi huomioon otettuihin seikkoihin ja että sen on tältä osin sovellettava näitä seikkoja johdonmukaisesti
ja objektiivisesti perustellulla tavalla (asia T-43/02, Jungbunzlauer v. komissio, tuomio 27.9.2006, Kok., s. II-3435, 226–228
kohta).
Moitteesta, jonka mukaan komissio ei ole ottanut huomioon relevanttien markkinoiden kokoa, on muistutettava, että asetuksen
N:o 17 15 artiklan 2 kohdan ja asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 2 kohdan mukaan komissio voi määrätä yrityksille sakon, joka
on enintään kymmenen prosenttia rikkomiseen osallistuneen yrityksen edellisen tilikauden liikevaihdosta. Jotta sakon määrä
voitaisiin määrittää näissä rajoissa, näissä säännöksissä säädetään, että huomioon on otettava rikkomisen kesto ja vakavuus.
Lisäksi suuntaviivoissa todetaan, että komissio määrää laskentapohjan kyseisen rikkomisen vakavuuden mukaan ottamalla huomioon
rikkomisen laadun, sen todellisen vaikutuksen markkinoihin, jos se on mitattavissa, ja maantieteellisten markkinoiden laajuuden.
Asetuksessa N:o 17, asetuksessa N:o 1/2003 ja suuntaviivoissa ei näin säädetä, että sakkojen määrä olisi vahvistettava suoraan
kyseisten markkinoiden koon perusteella, koska tämä tekijä on vain yksi merkityksellinen tekijä muiden joukossa. Näissä oikeussäännöissä
ei siis nimenomaisesti velvoiteta komissiota ottamaan huomioon tuotemarkkinoiden pientä kokoa (asia T-322/01, Roquette Frères
v. komissio, tuomio 27.9.2006, Kok., s. II‑3137, 148 kohta).
Oikeuskäytännön mukaan komission on kuitenkin otettava rikkomisen vakavuutta arvioidessaan huomioon monia tekijöitä, joiden
luonne ja merkitys vaihtelevat kyseisen rikkomistyypin ja asianomaisen erityisolosuhteiden mukaan (yhdistetyt asiat 100/80–103/80,
Musique diffusion française ym. v. komissio, tuomio 7.6.1983, Kok., s. 1825, Kok. Ep. VII, s. 133, 120 kohta). Ei ole suljettu
pois, että näihin tekijöihin, jotka osoittavat rikkomisen vakavuuden, voi tapauksen mukaan kuulua myös tuotteen markkinoiden
koko.
Vaikka näin ollen markkinoiden koko voi olla yksi huomioon otettava tekijä rikkomisen vakavuuden toteamiseksi, sen merkitys
vaihtelee asianomaisen rikkomistyypin ja sen erityisolosuhteiden mukaan.
Nyt käsiteltävässä tapauksessa rikkominen tapahtui lähinnä siten, että kyseiset yritykset vaihtoivat arkaluonteisia tietoja
hinnastoista ja/tai yksittäisiltä asiakkailta veloitetuista hinnoista, sopivat hinnankorotuksista ja/tai tavoitehinnoista,
välttivät hintakilpailua vakiintuneen toimittajan eduksi ja jakoivat asiakkaat (riidanalaisen päätöksen 99–125 ja 345 perustelukappale).
Tällaiset käytännöt ovat suuntaviivoissa tarkoitetun ”hintakartellin” tyyppisiä horisontaalisia rajoituksia, ja ne ovat näin
ollen luonteeltaan ”erittäin vakavia” rikkomisia. Tässä yhteydessä kyseessä olevien markkinoiden pienellä koolla, vaikka se
olisi näytetty toteen, on vain vähäinen merkitys rikkomisen vakavuuden osoittaviin muihin seikkoihin nähden.
Huomioon on joka tapauksessa otettava se, että komissio katsoi, että rikkomista oli pidettävä erittäin vakavana siten kuin
suuntaviivoissa, joissa tällaisia tapauksia varten määrätään, että komission on ”mahdollista” määrätä laskentapohja, joka
ylittää 20 miljoonaa euroa, tarkoitetaan. Nyt esillä olevassa tapauksessa komissio jakoi riidanalaisessa päätöksessä asianomaiset
yritykset useisiin ryhmiin sen mukaan, mikä niiden merkitys kyseisillä markkinoilla oli. Riidanalaisen päätöksen 358 perustelukappaleesta
ilmenee, että komissio vahvisti vain 14 miljoonan euron suuruisen laskentapohjan ensimmäiseen ryhmään kuuluville yrityksille,
5,2 miljoonan euron suuruisen laskentapohjan toiseen ryhmään kuuluville yrityksille (tässä tapauksessa myös kantajalle), 2,2
miljoonan euron suuruisen laskentapohjan kolmanteen ryhmään kuuluville yrityksille ja 0,1 miljoonan euron suuruisen laskentapohjan
neljänteen ryhmään kuuluvalle yritykselle. Tästä seuraa, että kantajan sakon laskennan lähtökohtana ollut laskentapohja vastasi
määrää, joka selvästi alitti määrän, joka komissiolla suuntaviivojen perusteella olisi ollut ”mahdollista” määrätä erittäin
vakavista rikkomisista. Sakon perusmäärän laskentapohjan vahvistaminen tällä tavoin vahvistaa sen, että kyseisten tuotemarkkinoiden
koko on hyvinkin otettu huomioon.
Kantajan perustelu, jonka mukaan komissio ei ollut ottanut huomioon kyseisten markkinoiden kokoa ja että se oli näin vahvistanut
sakon määrää laskiessaan perusmäärän laskentapohjan, joka on suhteeton kyseiseen kokoon nähden, on siis hylättävä.
Toiseksi kantaja väittää ja on väärässä, että sakon perusmäärän laskentapohjaa määritettäessä on loukattu suhteellisuusperiaatetta
ja yhdenvertaisen kohtelun periaatetta, ja se perustelee väitettään sillä, että – toisin kuin kyseistä rikkomista koskevassa
laskelmassa – komissio oli ottanut huomioon autoteollisuuden alalla toimivien asiakkaiden käyttöön tarkoitetun teollisuuslangan
ETA-alueen markkinoiden pienen koon ja että se oli näin määrittänyt sakon perusmäärän laskentapohjan suhteessa kyseisten markkinoiden
kokoon.
Yhdenvertaisen kohtelun periaate kieltää kohtelemasta toisiinsa rinnastettavissa olevia tilanteita eri tavalla ja erilaisia
tilanteita samalla tavalla, ellei tällainen kohtelu ole objektiivisesti perusteltua. Nyt käsiteltävässä asiassa autoteollisuuden
alalla toimivien asiakkaiden käyttöön tarkoitetun teollisuuslangan markkinoiden kartelli ETA-alueella ja teollisuuslangan
markkinoiden kartelli Benelux-maissa ja Pohjoismaissa ovat kaksi erillistä rikkomista, jotka koskevat eri tuotemarkkinoita
ja maantieteellisiä markkinoita. Kantaja ei siis ole samanlaisessa tilanteessa kuin ne yritykset, jotka kuuluvat autoteollisuudessa
käytettävän langan markkinoilla olevaan kartelliin ETA-alueella, eikä se siis voi pätevästi tässä suhteessa vedota yhdenvertaisen
kohtelun periaatteen loukkaamiseen.
Kolmanneksi kantajan perustelu, jonka mukaan kyseisten markkinoiden kokoa on pienennettävä lopputuotteiden viennin vähentämisen
johdosta 20 miljoonaan euroon, ei voi menestyä. Relevanteilta markkinoilta vietyihin lopputuotteisiin sisältyviä kyseisiä
tuotteita koskevat liiketoimet on hyvinkin tehty näillä viimeksi mainituilla markkinoilla, ja tästä syystä ne muodostavat
markkinoiden olennaisen osan. Toisaalta kantaja ei ole millään tavoin näyttänyt toteen, että sellaisten lopputuotteiden vienti
kyseisiltä markkinoilta, jotka sisältävät näiltä markkinoilta ostettuja kyseisiä tuotteita, pienentäisi viimeksi mainittujen
kokoa.
Perustelu, jonka mukaan perusteluvelvollisuutta ei ole noudatettu, on sekin hylättävä. Edellä olevista 65 ja 66 kohdasta seuraa
välttämättä, että riidanalainen päätös sisältää riittävästi tietoja sakon perusmäärän laskentapohjan määrittämisestä.
Kaikesta edellä lausutusta seuraa, että väite, jonka mukaan kyseisten markkinoiden pienuutta ei ollut otettu huomioon, on
hylättävä.
–       Väite, jonka mukaan kantajan tosiasiallinen taloudellinen kyky aiheuttaa vahinkoa kilpailulle on arvioitu väärin
Kantaja väittää pääasiallisesti, ja on väärässä, että komissio oli ristiriitaisesti suuntaviivojensa kanssa määrittänyt sakon
perusmäärän laskentapohjan kantajan kokonaisliikevaihdosta riippumatta, ettei se siis ollut ottanut huomioon kyseisten yritysten
tosiasiallista taloudellista kykyä aiheuttaa vahinkoa ja että se oli näin loukannut suhteellisuusperiaatetta.
Riidanalaisesta päätöksestä ilmenee, että komissio on sakon perusmäärän laskentapohjaa määrittäessään ensiksi ottanut huomioon
rikkomisen varsinaisen luonteen, sen konkreettisen vaikutuksen markkinoihin ja maantieteellisten markkinoiden laajuuden. Nämä
tekijät huomioon ottaen komissio on päätellyt kyseisten yritysten tekemän rikkomisen olevan ”erittäin vakavan” (riidanalaisen
päätöksen 344–353 perustelukappale).
Tämän jälkeen komissio piti tarpeellisena käsitellä kartelleihin osallistuneita yrityksiä kutakin eri tavoin, jotta niiden
tosiasiallinen taloudellinen kyky aiheuttaa vahinkoa kilpailulle olisi voitu ottaa huomioon ja jotta sakko olisi voitu vahvistaa
tasolle, joka takaisi riittävän varoittavan vaikutuksen. Komissio lisäsi, että kunkin yrityksen lainvastaisen menettelyn erityinen
painoarvo ja siis sen todellinen vaikutus kilpailuun oli tarpeen ottaa huomioon. Se korosti ottaneensa kyseisten yritysten
suhteellisen merkityksen vertailun perustaksi kunkin yrityksen markkinoilla kyseisestä tuotteesta saaman liikevaihdon. Näin
ollen se ryhmitteli yritykset neljään ryhmään. Amann ja Coats, joiden liikevaihto sijoittui 14 miljoonan ja 18 miljoonan euron
välille, luokiteltiin ensimmäiseen ryhmään. Kantaja, jonka liikevaihto oli 6 miljoonaa euroa, sijoitettiin toiseen ryhmään.
Gütermann, Barbour ja Bieze Stork BV, joiden liikevaihdot sijoittuivat 2 miljoonan ja 4 miljoonan euron välille, luokiteltiin
kolmanteen ryhmään ja Zwicky, jonka liikevaihto oli alle 1 miljoonaa euroa, neljänteen ryhmään. Näiden seikkojen nojalla komissio
vahvisti rikkomisen vakavuuden nojalla määräytyväksi sakon perusmäärän laskentapohjaksi 14 miljoonaa euroa Coatsille ja Amannille,
5,2 miljoonaa euroa kantajalle, 2,2 miljoonaa euroa Gütermannille, Barbourille ja Bieze Storkille ja 0,1 miljoonaa euroa Zwickylle
(riidanalaisen päätöksen 356–358 perustelukappale).
Ensinnäkin siitä kantajan väitteestä, että yksistään sen kyseisillä markkinoilla keräämän liikevaihdon perusteella ei voitu
määrittää sen tosiasiallista taloudellista kykyä aiheuttaa vahinkoa kilpailulle ja että huomioon olisi ollut otettava sen
kokonaisliikevaihto, toisin sanoen liikevaihto, jonka se oli saanut kaikkien teollisuuslankojen myynnistä koko maailmassa,
on aluksi syytä muistuttaa, että ainoa asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohtaan ja asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 2 kohtaan
sisältyvä nimenomainen viittaus rikkomiseen osallistuneen yrityksen kokonaisliikevaihtoon koskee sitä ylärajaa, jota sakon
määrä ei voi ylittää. Tätä rajaa noudattaen komissio voi lähtökohtaisesti vahvistaa sakon haluamansa maantieteellisen alueen
ja tuotteiden pohjalta lasketun liikevaihdon perusteella, eikä se ole velvollinen ottamaan huomioon juuri kokonaisliikevaihtoa
tai relevanteilta maantieteellisiltä markkinoilta tai tuotemarkkinoilta kerättyä liikevaihtoa. Vaikka suuntaviivoissa ei todeta,
että sakot olisi laskettava tietyn liikevaihdon perusteella, niissä ei kuitenkaan myöskään kielletä sitä, että asianomaisten
yritysten kyseisillä markkinoilla keräämät liikevaihdot otettaisiin huomioon sakon määrää määritettäessä unionin oikeuden
yleisten periaatteiden noudattamiseksi ja tilanteen sitä vaatiessa. Liikevaihto saattaa näin olla yksi tekijä erityisesti
silloin, kun otetaan huomioon edellä 75 kohdassa lueteltuja eri seikkoja, jotka sisältyvät suuntaviivojen 1 kohdan A alakohdan
neljänteen ja kuudenteen alakohtaan (asia T-220/00, Cheil Jedang v. komissio, tuomio 9.7.2003, Kok., s. II‑2473,  82 kohta
ja yhdistetyt asiat  T‑236/01, T‑239/01, T‑244/01–T‑246/01, T‑251/01 ja T‑252/01, Tokai Carbon ym. v. komissio, tuomio 29.4.2004,
Kok., s. II‑1181, 195 kohta).
Tästä seuraa, että komissio saa sakon suuruutta määrittäessään vapaasti ottaa huomioon haluamansa liikevaihdon, kunhan se
ei vaikuta tapaukseen liittyvien olosuhteiden perusteella kohtuuttomalta. Komissio ei ole määrittäessään sakkojen määrää velvollinen
varmistamaan tapauksissa, joissa sakkoja määrätään useille yrityksille samasta rikkomisesta, että sakkojen lopulliset määrät
heijastavat kaikkia yritysten kokonaisliikevaihtojen tai merkityksellisten liikevaihtojen välisiä eroja (yhdistetyt asiat
C‑189/02 P, C‑202/02 P, C‑205/02 P–C‑208/02 P ja C‑213/02 P, Dansk Rørindustri ym. v. komissio, tuomio 28.6.2005, Kok., s. I‑5425,
312 kohta; asia T-241/01, Scandinavian Airlines System v. komissio, tuomio 18.7.2005, Kok., s. II‑2917, 166 kohta ja asia
T-304/02, Hoek Loos v. komissio, tuomio 4.7.2006, Kok., s. II‑1887, 84 kohta).
Oikeuskäytännössä on täsmennetty siitä valinnasta, jonka komissio voi tehdä eri liikevaihtojen välillä, että kun kilpailusääntöjen
rikkomisesta määrättävän sakon määrää vahvistettaessa analysoidaan rikkomiseen syyllistyneiden tosiasiallista taloudellista
kykyä aiheuttaa vahinkoa kilpailulle, mikä merkitsee näillä yrityksillä relevanteilla markkinoilla olevan todellisen merkityksen
arviointia eli niiden vaikutusta näihin markkinoihin, kokonaisliikevaihto antaa vain vajavaisen kuvan todellisesta tilanteesta.
Ei ole mahdotonta, että vahva monialayritys toimii vain vähäisessä määrin joidenkin erityisten tuotteiden markkinoilla. Ei
ole myöskään mahdotonta, että yrityksellä, jolla on merkittävä asema unionin ulkopuolisilla maantieteellisillä markkinoilla,
on vain heikko asema unionin markkinoilla tai ETA:n markkinoilla. Tällaisissa tapauksissa pelkästään se seikka, että kyseisen
yrityksen kokonaisliikevaihto on huomattava, ei merkitse välttämättä sitä, että sillä olisi ratkaiseva vaikutus kilpailusääntöjen
rikkomisen kohteena olleisiin markkinoihin (ks. edellä 76 kohdassa mainittu asia Cheil Jedang v. komissio, tuomion 88 kohta
ja asia T-224/00, Archer Daniels Midland ja Archer Daniels Midland Ingredients v. komissio, tuomio 9.7.2003, Kok., s. II‑2597,
194 kohta). Tämän vuoksi on niin, että vaikka yrityksen kyseisillä markkinoilla keräämä liikevaihto ei voi olla ratkaiseva
peruste sille päätelmälle, että yritys kuuluu vahvaan taloudelliseen yksikköön, sillä on sitä vastoin merkitystä sen määrittämisessä,
millaista vaikutusvaltaa yritys on voinut käyttää markkinoilla (ks. vastaavasti asia T-52/02, SNCZ v. komissio, tuomio 29.11.2005,
Kok., s. II‑5005, 65 kohta ja edellä 49 kohdassa mainittu asia Union Pigments v. komissio, tuomion 152 kohta).
Näin se osa liikevaihdosta, joka tulee kilpailusääntöjen rikkomisen kohteena olevien tavaroiden myynnistä, voi antaa oikean
kuvan kilpailusääntöjen rikkomisen laajuudesta relevanteilla markkinoilla (edellä 76 kohdassa mainittu asia Cheil Jedang v.
komissio, tuomion 91 kohta ja edellä 78 kohdassa mainittu asia Archer Daniels Midland ja Archer Daniels Midland Ingredients
v. komissio, tuomion 196 kohta). Kilpailusääntöjen rikkomisen kohteena olevista tavaroista kerätty liikevaihto on omiaan antamaan
oikean kuvan kunkin asianomaisen yrityksen vastuusta kyseisillä markkinoilla, koska se on objektiivinen seikka, joka antaa
oikeat mittasuhteet sille, miten haitallista kilpailusääntöjen rikkomista merkitsevä käyttäytyminen on normaalille kilpailulle,
ja se osoittaa siis hyvin kunkin asianomaisen yrityksen kyvyn aiheuttaa vahinkoa kilpailulle. Tässä asiassa se, että komissio
halusi käyttää kyseisiltä markkinoilta saatua liikevaihtoa määrittäessään kunkin asianomaisen yrityksen kykyä vahingon aiheuttamiseen,
oli siis johdonmukaista ja objektiivisesti perusteltua.
Tätä päätelmää ei voida kyseenalaistaa kantajan esittämillä erityisillä olosuhteilla. Aluksi on nimittäin syytä muistuttaa,
että kartelli ei ollut maantieteellisesti maailmanlaajuinen ja että rikkomisella rajoitettu kilpailu rajoittui teollisuuslangan
markkinoille Benelux-maissa ja Pohjoismaissa. Kantaja ei ole osoittanut, että komissio olisi tehnyt virheen katsoessaan, että
asianomaisten yritysten kyseisillä markkinoilla saama liikevaihto kattoi liikevaihdon, jonka ne olivat saaneet muissa kuin
Benelux-maissa ja Pohjoismaissa tuotetuista mutta kyseisillä markkinoilla myydyistä teollisuuslangoista, tai liikevaihdon,
jonka ne saivat alun perin Benelux-maissa tai Pohjoismaissa valmistetuista teollisuuslangoista, jotka tämän jälkeen vietiin
muihin maihin. Kantajan ajatuksenkulku on ristiriitainen, koska se edellyttää, että asianomaisten yritysten kokonaisliikevaihto
otettaisiin huomioon niitä eri luokkiin jaettaessa, ja koska se edellyttää toisaalta, että asianomaisten yritysten sakon perusmäärän
laskentapohja määritettäisiin kunkin yrityksen kyseisillä markkinoilla saaman liikevaihdon nojalla.
Toiseksi kantaja ei voi moittia komissiota siitä, ettei se olisi ottanut huomioon asianomaisten yritysten markkinaosuuksia.
Aluksi on syytä todeta, että komissio on riidanalaisen päätöksen 356 perustelukappaleessa katsonut, että markkinaosuuksia
koskevat tiedot eivät yleensä ottaen olleet riittävän tarkkoja, jotta niitä olisi voitu käyttää. Jos kantajan väittämin tavoin
katsottaisiin, että tiedot, joita sen markkinaosuudesta Benelux-maissa ja Pohjoismaissa toimitettiin, olivat olleet riittävän
täsmällisiä, jotta niitä olisi voitu käyttää, näitä tietoja ei missään tapauksessa olisi voitu käyttää, koska muita kartelliin
osallistuneita yrityksiä koskevat tiedot olivat riittämättömiä. Komissio on näin ollen aivan oikein käyttänyt kyseisillä markkinoilla
saatua liikevaihtoa, joka paremmin heijasti näiden yritysten suhteellista painoarvoa, vaiheessa, jossa määritettiin osallistujien
suhteellinen painoarvo kartellissa, jotta ne olisi voitu jakaa eri ryhmiin.
Kolmanneksi on syytä hylätä kantajan perustelu, jonka mukaan komission piti ottaa huomioon, ettei kantaja ollut vertikaalisesti
integroitunut toisin kuin muut asianomaiset yritykset. Kun komissio määrittelee kilpailusääntöjen rikkomiseen syyllistyneiden
todellista taloudellista kykyä aiheuttaa vahinkoa kilpailulle, se voi näet vapaasti nojautua liikevaihtoa ja markkinaosuuksia
kyseisillä markkinoilla koskeviin tietoihin arvioidessaan rikkomisen vakavuutta ja vahvistaessaan sakon perusmäärän laskentapohjaa.
Kyseisten markkinoiden ominaispiirteiden kaltaiset erityiset olosuhteet voivat kuitenkin olla omiaan vähentämään huomattavasti
näiden tietojen merkittävyyttä ja edellyttämään sitä, että yritysten vaikutusta markkinoihin tarkasteltaessa otetaan huomioon
muita merkityksellisiä tekijöitä, muun muassa vertikaalinen integroituminen ja tuotevalikoiman laajuus (asia T-26/02, Daiichi
Pharmaceutical v. komissio, tuomio 15.3.2006, Kok., s. II‑713, 61 ja 63 kohta). Vaikka vertikaalinen integroituminen ja tuotevalikoiman
laajuus voivatkin joissain tapauksissa olla merkityksellisiä arvioitaessa sitä vaikutusvaltaa, jota jokin yritys kykenee harjoittamaan
markkinoilla, ja vaikka ne voivatkin markkinaosuuden ja kyseisiltä markkinoilta saatavan liikevaihdon rinnalla olla lisäosoituksia
tästä vaikutusvallasta (ks. vastaavasti asia 27/76, United Brands ja United Brands Continentaal v. komissio, tuomio 14.2.1978,
Kok., s. 207, Kok. Ep. IV, s. 9, 67–72 ja 78–81 kohta), tässä asiassa on syytä katsoa, että kantajan perustelut, jotka koskevat
muiden asianomaisten yritysten vertikaalista integraatiota, eivät osoita, että viimeksi mainituilla olisi erityisiä ja merkittäviä
kilpailuetuja kyseisillä markkinoilla. Lisäksi kuten edellä 80 kohdassa on korostettu, kantaja ei ole osoittanut, ettei asianomaisten
muiden yritysten muissa kuin Benelux-maissa ja Pohjoismaissa valmistetuista mutta kyseisillä markkinoilla myydyistä teollisuuslangoista
saama liikevaihto tai liikevaihto, jonka ne saivat alun perin Benelux-maissa tai Pohjoismaissa valmistetuista teollisuuslangoista,
jotka tämän jälkeen vietiin muihin maihin, eivät sisältyneet niiden kyseisillä markkinoilla saamaan liikevaihtoon.
Neljänneksi sillä vertailulla, jonka kantaja tekee riidanalaisen päätöksen ja luxemburgilaisia panimoja koskevan päätöksen
(edellä 55 kohta) välillä, ei ole merkitystä. Komissio on nimittäin sakon määrää vahvistaessaan käyttänyt harkintavaltaansa
asetuksen N:o 17 ja asetuksen N:o 1/2003 sekä itse itselleen suuntaviivoissa sakkojen laskentaa varten asettamiensa sääntöjen
mukaisesti. Lisäksi komission aiemmin noudattama päätöskäytäntö ei itsessään ole kilpailuoikeuden alalla määrättäviä sakkoja
koskeva oikeudellinen kehys (asia T-23/99, LR AF 1998 v. komissio, tuomio 20.3.2002, Kok., s.  II‑1705, 234 kohta ja asia
T-53/03, BPB v. komissio, tuomio 8.7.2008, s. II‑1333, 275 kohta).
Tämä väite on näin ollen hylättävä.
–       Väite, jonka mukaan suhteellisuusperiaatetta on loukattu siten, että on sovellettu sellaista sakon perusmäärän laskentapohjaa,
joka on selvästi suurempi kuin asianomaisiin muihin yrityksiin sovelletut laskentapohjat
Aluksi kantaja väittää, ja on väärässä, että sille määrätty sakon perusmäärän laskentapohja, eli 5,2 miljoonaa euroa, on suhteeton,
kun sitä verrataan asianomaisille muille yrityksille määrättyjen sakkojen laskennassa sovellettuihin laskentapohjiin.
Kuten yhtäältä on huomautettu ensimmäistä väitettä tutkittaessa, komissio on aivan oikein tässä asiassa viitannut asianomaisten
yritysten relevanteilla markkinoilla saamaan liikevaihtoon määrittäessään näiden yritysten suhteellista merkitystä niillä.
Toisaalta on muistutettava suuntaviivoista ilmenevän sakon määrän laskennan osalta, että mahdollinen laskentapohja hyvin vakavalle
rikkomiselle on vähintään 20 miljoonaa euroa. Koska sakon perusmäärän laskentapohjat ilmentävät suhteellisesti asianomaisten
yritysten eroja ja koska – ottaen huomioon edellä 74 kohdassa esitetyt seikat – komissio vahvisti ne suuntaviivoissa määrättyä
vähimmäismäärää selvästi pienemmiksi, suhteellisuusperiaatetta ei voida katsoa millään tavoin loukatun.
Toiseksi kantajan perustelu, jonka mukaan laskentapohja ja sille määrätyn sakon lopullinen määrä ovat kohtuuttoman suuria
asianomaisille muille yrityksille määrättyihin määriin nähden, on sekin hylättävä. Kantaja ei näet voi pätevästi vedota syrjivään
tai suhteettomaan kohteluun, koska käytetty sakon perusmäärän laskentapohja on perusteltu sen kriteerin valossa, jota komissio
käytti arvioidessaan kunkin yrityksen merkitystä relevanteilla markkinoilla (ks. vastaavasti edellä 83 kohdassa mainittu asia
LR AF 1998 v. komissio, tuomion 304 kohta), ja lisäksi huomautetaan, että 5,2 miljoonaksi euroksi määrätty laskentapohja vastaa
kynnystä, joka on hyvin paljon alhaisempi kuin suuntaviivoissa erittäin vakaville rikkomisille määrätty kynnys.
Lisäksi – ja kuten edellä 77 kohdassa muistutetaan – komissio ei ole velvollinen varmistamaan, että samaan rikkomiseen osallistuneille
useille yrityksille määrättävien sakkojen lopulliset määrät heijastavat kaikkien yritysten kokonaisliikevaihtojen tai merkityksellisten
liikevaihtojen välisiä eroja.
On syytä lisätä, että asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohdassa ja asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 2 kohdassa ei edellytetä
myöskään, että tapauksessa, jossa sakkoja määrätään useammalle samaan rikkomiseen syyllistyneelle yritykselle, pienelle tai
keskisuurelle yritykselle asetetun sakon määrä ei olisi prosenttiosuutena liikevaihdosta suurempi kuin suuremmille yrityksille
asetettujen sakkojen määrä. Näistä säännöksistä näet ilmenee, että sekä pienten ja keskisuurten yritysten että suurempien
yritysten osalta on sakon määrää määritettäessä otettava huomioon rikkomisen vakavuus ja kesto. Jos komissio asettaa kullekin
samaan rikkomiseen osallistuneelle yritykselle rikkomisen vakavuuden ja keston mukaan perustellut sakot, sitä ei voida moittia
siitä, että joillekin yrityksille asetettujen sakkojen määrä on liikevaihtoon nähden suurempi kuin toisille yrityksille asetettujen
sakkojen määrä (asia T-303/02, Westfalen Gassen Nederland v. komissio, tuomio 5.12.2006, Kok., s. II‑4567, 174 kohta).
Kun otetaan huomioon edellä lausuttu, laskentapohjan, perusmäärän ja kantajalle määrätyn lopullisen sakon ei voida pätevästi
katsoa olevan suhteettomia.
Tämä väite on siis hylättävä.
–       Väite, jonka mukaan laskentapohja on vahvistettu suhteettoman suureksi kantajan epävarmaan taloudelliseen tilanteeseen nähden
Kantajan esittämä väite, jonka mukaan sille määrätyn sakon perusmäärän laskentapohja on suhteettoman suuri kantajan heikkoon
taloudelliseen tilanteeseen nähden ja jonka mukaan on olemassa vaara, että sakko aiheuttaa sen toiminnan lopettamisen, on
hylättävä.
Sakon perusmäärän laskentapohja on näet vain välitulos, jota sen jälkeen mukautetaan suuntaviivoilla määritettyä menetelmää
soveltaen suhteessa kilpailusääntöjen rikkomisen kestoon ja todettuihin raskauttaviin tai lieventäviin olosuhteisiin (ks.
vastaavasti edellä 76 kohdassa mainittu asia Cheil Jedang v. komissio, tuomion 95 kohta). Tästä seuraa, ettei jo pelkästään
sen seikan perusteella, että sakon perusmäärän laskentapohja on 32 prosenttia kantajan vuoden 2001 kokonaisliikevaihdosta,
voida päätellä, että perusmäärä on liian suuri.
Joka tapauksessa on muistutettava, että vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan komissio ei ole velvollinen ottamaan sakon suuruutta
määrittäessään huomioon yrityksen rahoitusvajetta, sillä se merkitsisi perusteettoman kilpailuedun antamista niille yrityksille,
jotka ovat vähiten sopeutuneita markkinatilanteeseen (edellä 77 kohdassa mainitut yhdistetyt asiat Dansk Rørindustri v. komissio,
tuomion 327 kohta; edellä 48 kohdassa mainittu asia SGL Carbon v. komissio, tuomion 105 kohta; ks. myös vastaavasti yhdistetyt
asiat 96/82–102/82, 104/82, 105/82, 108/82 ja 110/82, IAZ International Belgium ym. v. komissio, tuomio 8.11.1983, Kok. 1983,
s. 3369, 54 ja 55 kohta).
Vaikka lisäksi oletettaisiinkin, että toimielimen toteuttama toimenpide johtaa tietyn yrityksen selvitystilaan, on kuitenkin
niin, että vaikka yrityksen tällaisella selvitystilaan asettamisella kyseisessä oikeudellisessa muodossaan voidaankin vahingoittaa
omistajien tai osakkeiden taikka osuuksien omistajien taloudellisia etuja, se ei merkitse kuitenkaan sitä, että myös yrityksen
henkilöstö sekä aineelliset ja aineettomat osatekijät menettäisivät nekin arvonsa (edellä 76 kohdassa mainitut yhdistetyt
asiat Tokai Carbon ym. v. komissio, tuomion 372 kohta).
Kun otetaan huomioon kaikki edellä lausuttu, on syytä hylätä kanneperuste, jonka mukaan sakon perusmäärän laskentapohja ja
sakon määrä on vahvistettu väärin ja jonka mukaan kantaja on virheellisesti luokiteltu toiseen ryhmään.

Peruste, jonka mukaan lieventäviä olosuhteita on arvioitu väärin
Asianosaisten lausumat
Kantaja väittää ensiksi, ettei se koskaan pannut eikä sillä ollut aikomustakaan panna täytäntöön kokouksissa tehtyjä sopimuksia.
Kantaja huomauttaa ensinnäkin, että komissio ei tosiasiallisesti arvioinut sen yrityskohtaista menettelyä.
Toiseksi kantaja väittää sen, että se oli ”jättänyt käytännössä soveltamatta rikkomista merkitseviä sopimuksia tai menettelytapoja”
vahvistuneen sillä, ettei se ollut ilmoittanut ”todellisia tariffejaan” koskevia hinnastoja, ja sillä, että se oli toimittanut
”fiktiivisiä perustariffeja” koskevat hinnastot. Se väittää tältä osin, että se neuvottelee ja tekee hintasopimuksia yksittäisten
ostajiensa kanssa vain yksilöllisillä perusteilla ja ettei se siis harjoita politiikkaa, jossa asiakkaille ilmoitettuja luettelohintoja
alennettaisiin. Se väittää soveltavansa ja asettavansa sisäisiä hintatariffeja vain suhteissaan välittäjiinsä (agentit ja
jakelijat). Kun yhtäältä fiktiivisiä perushintoja verrataan toisaalta sen asiakkailtaan todellisuudessa laskuttamiin hintoihin
sekä sen agenteille annettuihin tariffeihin, ilmenee selvästi, etteivät tämän tyyppiset hinnat korreloi keskenään.
Kolmanneksi kantaja väittää, ettei se ollut sopeuttanut menettelyään hintojen osalta markkinoilla ilmoittamiansa ”fiktiivisiä
perustariffeja” koskevien hinnastojen mukaan. Se arvelee numerotiedoin osoittaneensa, että sen tosiasiallisesti käyttämät
hinnat kehittyivät täysin kokouksissa jaettujen tariffien kehittymisestä riippumatta ja että näin oli tapahtunut 1994 ja 2001
välisen koko ajanjakson ajan. Se toteaa myös, että yritys korottaa 3,5 prosentilla Alankomaihin tehtävien toimitusten hintoja,
mistä komissio sitä moittii, ei ollut seurausta yhdestä Budapestissä 19.9.2000 pidetyssä kokouksessa tehdyksi väitetystä sopimuksesta
vaan pikemminkin Belgian tekstiiliyhdistyksen (Febeltex) tämänsuuntaisesta järjestelystä. Samoin Ruotsissa sovellettu 6 prosentin
hinnankorotus koski vain nailonlankoja, ja se oli johtunut yksinomaan Englannin punnan kurssin noususta.
Toiseksi kantaja väittää, että myöntäessään kantajalle ainoastaan 15 prosentin alennuksen sakon määrästä komissio ei ole ottanut
huomioon sitä, että kantajan rooli rikkomisessa oli ajallisesti huomattavasti rajoitetumpi, koska se alkoi osallistua Pohjoismaita
koskeviin keskusteluihin vasta vuonna 1997. Komissio ei ollut ottanut huomioon myöskään sitä, että kantaja oli asianomaisista
yrityksistä ainoa, joka ei ollut suunnitellut eikä järjestänyt kyseistä rikkomista, ja että se oli alkanut osallistua Benelux-maita
koskeviin kokouksiin vasta vuonna 1991. Kantaja hämmästelee siis sitä, että sama sakon alennusprosentti myönnettiin Bieze
Storkille, joka kuitenkin osallistui Benelux-maita koskeviin keskusteluihin kyseisen rikkomisen alusta lähtien. Kantaja korostaa,
että se oli osallistunut vain noin 85 prosenttiin kokouksista, jotka liittyivät Benelux-maihin, 35 prosenttiin kokouksista,
jotka koskivat Pohjoismaita ja keskimäärin 60 prosenttiin kyseisen rikkomisen koko kestosta. Komissio on näin ollen loukannut
yhdenvertaisen kohtelun periaatetta ja suhteellisuusperiaatetta.
Komissio kiistää kaikki nämä perustelut ja vaatii kanneperusteen hylkäämistä.
Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta
Suuntaviivojen 3 kohdassa todetaan, että sakon perusmäärän laskentapohjaa voidaan alentaa ”lieventävien olosuhteiden perusteella”,
jollaisia ovat rikkomista koskevien sopimusten soveltamatta jättäminen käytännössä, passiivisuus tai seurailijan asema rikkomisen
toteuttamisessa, kilpailusääntöjen rikkomisen lopettaminen heti komission ensimmäisen toimenpiteen jälkeen ja muut seikat,
joita ei ole nimenomaisesti mainittu.
Ensiksi on syytä tutkia väite, jonka mukaan huomioon ei ole otettu sitä, ettei kantaja käytännössä soveltanut salaisia sopimuksia.
Ensinnäkin kantajan siitä perustelusta, jonka mukaan se oli toimittanut kilpaileville yrityksille vain fiktiiviset perustariffit,
on muistutettava, että se toimitti kahdenlaiset hinnastosarjat väittäen, että ensimmäinen sarja, eli se joka sisälsi sen kartelliin
osallistuneille yrityksille kokouksissa toimittamat hinnastot, sisälsi fiktiiviset perustariffit, ja että näistä toinen sisälsi
sen todelliset tariffit. Samoin on syytä korostaa, että todellisia tariffeja koskevat hinnastot sisältävät useita tariffeja
kutakin lankatyyppiä kohti ja ne on ilmoitettu kahdeksassa sarakkeessa, kun taas fiktiivisiksi väitettyjä perustariffeja koskevat
hinnastot sisältävät vain ensimmäisessä sarakkeessa ilmoitetun yhden perustariffin kutakin lankatyyppiä kohti.
On todettava, että todellisia tariffeja ja fiktiivisiksi väitettyjä perustariffeja koskevien kahden hinnastosarjan ensimmäiseen
sarakkeeseen merkityt määrät ovat lähes samat. Kantaja on todennut tästä, että ainoastaan kahdeksannessa sarakkeessa mainitulla
todellisella tariffilla on merkitystä.
Komission tavoin on syytä todeta, että todellisia tariffeja koskevissa hinnastoissa usean tyyppisillä langoilla ei ollut tariffia
kahdeksannessa sarakkeessa vaan ainoastaan neljässä ensimmäisessä sarakkeessa ilmoitetut perustariffit. On siis vaikeaa myöntää,
että vain kahdeksannessa sarakkeessa ilmoitetuilla tariffeilla olisi merkitystä. Komission asiakirjoista ilmenee lisäksi,
että se, mitä tariffia sovellettaisiin, riippui tilatuista määristä. Tariffit vaihtelivat näin tuotteiden painon (esimerkiksi
polyesterlaukkuihin käytettävien lankojen osalta ensimmäisessä sarakkeessa ilmoitetut tariffit vastasivat 10 kilon painoa,
toisessa sarakkeessa ilmoitetut tariffit vastasivat 25 kilon painoa, jne.) tai pakkausyksikön mukaan (esimerkiksi polyamidin
osalta ensimmäisessä sarakkeessa ilmoitetut tariffit vastasivat yhtä pakkausyksikköä pienempiä tilattuja määriä, toisessa
sarakkeessa ilmoitetut tariffit vastasivat pienintä pakkausyksikköä vastaavia tilattuja määriä, jne.). Tästä toteamuksesta
on sallittua päätellä, että ensimmäisessä sarakkeessa ilmoitettu tariffi on todellisuudessa pieniä ostoja varten ilmoitettu
tariffi eikä siis mitenkään fiktiivinen. Vaikka kantajan väittämin tavoin oletettaisiinkin, että neljässä ensimmäisessä sarakkeessa
ilmoitetut tariffit olivat vain ”historiallinen viite” vuotta 2001 koskevissa todellisissa tariffiluetteloissa, on kuitenkin
niin, etteivät nämä tariffit olleet puhtaasti fiktiivisiä ja ettei voida pitää mahdottomana, että kilpailevat yritykset olisivat
voineet saada mielikuvan suurempiin tilauksiin sovellettavista tariffeista ensimmäisessä sarakkeessa ilmoitettujen perustariffien
perusteella. Näin ollen on mahdollista katsoa, että kantajan kilpaileville yrityksille ilmoittamat hinnastot eivät olleet
fiktiivisiä vaan ainoastaan epätarkkoja tai epätäydellisiä.
Komissio on riidanalaisen päätöksen 170 perustelukappaleessa aivan oikein päätellyt, ettei kantaja ollut näyttänyt toteen
ensimmäisessä sarakkeessa ilmoitettujen perustariffien fiktiivisyyttä.
Tässä suhteessa kantajan perustelu, jota on tuettu sen kirjelmiin liitetyillä tutkimuksilla ja jonka mukaan sen asiakkaisiin
sovelletut hinnat olivat alhaisempia kuin kokouksissa sovitut hinnat, ei riitä asettamaan kyseenalaiseksi komission edellä
mainittua päätelmää. Komissio ei näet ole mitenkään kiistänyt sitä, että kantajan asiakkaisiinsa tosiasiallisesti soveltamat
hinnat erosivat kokouksissa sovituista hinnoista, vaan se on aivan oikein korostanut, että tämä ero ei yllättänyt sitä, koska
jokainen toimittaja myönsi asiakkailleen alennuksia.
Koska toiseksi kantaja on väittänyt, ettei se ei ollut pannut täytäntöön kokouksissa tehtyjä sopimuksia, on tutkittava, osoitetaanko
kantajan esittämillä perusteluilla, että sinä aikana, jona kantaja osallistui kilpailusääntöjen rikkomista koskeviin sopimuksiin,
se tosiasiassa pidättyi niiden soveltamisesta kilpailemalla markkinoilla tai ainakin selvästi ja huomattavasti rikkoi velvoitteita,
jotka koskivat kyseisen kartellin täytäntöönpanoa, siinä määrin, että se häiritsi kartellin toimintaa (ks. vastaavasti edellä
82 kohdassa mainittu asia Daiichi Pharmaceutical v. komissio, tuomion 113 kohta).
Nyt käsiteltävässä asiassa on aluksi syytä muistuttaa, että komissio on oikeudellisesti riittävällä tavalla näyttänyt toteen,
että kantaja oli osallistunut useisiin kartellin kokouksiin ja kahdenvälisiin tapaamisiin ja että se oli toistuvasti osallistunut
useisiin riidanalaisessa päätöksessä tarkoitettuihin kartellikäytäntöihin.
Kantajan väitteestä, jonka mukaan se ei ollut koskaan ryhtynyt toimiin kyseenalaistettujen kokousten johdosta tai pannut täytäntöön
niissä sovittua, on todettava, että riidanalaisen päätöksen 139 perustelukappaleen b kohdasta ja 143 perustelukappaleesta
ilmenee kantajan kahteen otteeseen ilmoittaneen, että se oli korottanut hintojaan.
Riidanalaisen päätöksen 139 perustelukappaleen b kohdassa komissio toteaa, että Prahassa 8.9.1998 pidetyssä kokouksessa kantaja
oli ilmoittanut korottaneensa hintojaan Ruotsissa olevan jakelijansa suhteen 6 prosentilla. Kantaja kiistää todellisuudessa
panneensa täytäntöön kyseisen korotuksen, mutta se perustelee toteamustaan vain sillä seikalla, että Ruotsissa todellisuudessa
sovellettu hinta oli pysynyt muuttumattomana vuosien 1997–1998 välisen ajan. Tällainen selitys ei vakuuta, sillä kantaja on
itse sekä väitetiedoksiantoon antamassaan vastauksessa että kirjelmissään vahvistanut, että markkinoiden yleinen suuntaus
vuodesta 1992 vuoteen 2002 oli vakavasti laskujohteinen. Komissio ei siis ole tehnyt arviointivirhettä katsoessaan, että hintojen
olisi normaalisti pitänyt laskea. Tästä seuraa, että kantajan Ruotsissa käyttämien hintojen vakaus osoittaa pikemminkin, että
ne oli keinotekoisesti pidetty tietyllä tasolla, ja sen nojalla on mahdollista olettaa – kun kantaja ei ole esittänyt vakuuttavaa
selitystä – että viimeksi mainittu on ainakin osittain pannut jotkut tehdyistä sopimuksista täytäntöön.
Riidanalaisen päätöksen 143 perustelukappaleesta ilmenee toisaalta, että Budapestissä 19.9.2000 pidetyssä kokouksessa tehtiin
sopimus, joka koski hintojen korottamista 3,5 prosentilla vuonna 2001 Alankomaihin tehtävien toimitusten osalta, ja että kantaja
oli pannut tämän korotuksen täytäntöön. Kantaja ei kiistä korottaneensa todellakin mainittuja hintoja 3,5 prosentilla.
Joka tapauksessa kantaja on väärässä väittäessään, että kyseinen korotus oli tehty sen jälkeen, kun Febeltex oli lokakuussa
2000 pyytänyt, että hintoja korotettaisiin 5 prosentilla. Komissio katsoo riidanalaisen päätöksen 170 perustelukappaleessa
aivan oikein, ettei tällä perustelulla ollut merkitystä, koska oli olemassa riittävän yhdenmukaisia seikkoja, jotka todistivat
päinvastaista. Ensiksi sopimuksessa määrättiin 3,5 prosentin suuruisesta hintojen korotuksesta vuoden 2001 tammikuun ja maaliskuun
välillä. Kantaja ei kiistä soveltaneensa tätä korotusta 1.1.2001 lukien. Toiseksi Febeltexin kirjeessa on sopimuksen päiväystä
myöhäisempi päiväys. Lopuksi kantajan soveltama korotus oli 3,5 eikä 5 prosenttia.
Näin ollen kantaja on väärässä väittäessään, että komission olisi pitänyt soveltaa siihen lieventävänä olosuhteena sitä, että
se oli jättänyt käytännössä soveltamatta sopimuksia.
Kantajan perustelun, jonka mukaan se oli ollut passiivinen tai seurailijan asemassa rikkomisen toteuttamisessa, on toisekseen
todettava olevan perusteeton.
On nimittäin syytä muistuttaa, että passiivisuus tarkoittaa sitä, että kyseinen yritys on omaksunut ”matalan profiilin” eli
että se ei ole osallistunut aktiivisesti kilpailunvastaisen sopimuksen tai sopimusten laatimiseen (edellä 76 kohdassa mainittu
asia Cheil Jedang v. komissio, tuomion 167 kohta).
Oikeuskäytännöstä ilmenee tältä osin, että sellaisina seikkoina, jotka saattavat ilmentää yrityksen passiivisuutta kartellissa,
voidaan ottaa huomioon muun muassa se, että yritys on osallistunut huomattavasti satunnaisemmin kokouksiin kuin kartellin
varsinaiset jäsenet, samoin kuin se, että se on tullut myöhemmin kilpailusääntöjen rikkomisen kohteena olleille markkinoille,
riippumatta siitä, miten pitkään se on rikkomiseen osallistunut, tai huomioon voidaan ottaa myös kilpailusääntöjen rikkomiseen
osallistuneiden kolmansien yritysten edustajien antamat tämänsuuntaiset nimenomaiset lausumat (edellä 76 kohdassa mainittu
asia Cheil Jedang v. komissio, tuomion 168 kohta; edellä 76 kohdassa mainitut yhdistetyt asiat Tokai Carbon ym. v. komissio,
tuomion 331 kohta ja edellä 49 kohdassa mainittu asia Union Pigments v. komissio, tuomion 126 kohta).
Komissio on nyt käsiteltävässä asiassa ottanut nimenomaan huomioon kantajan ja Bieze Storkin satunnaisemmat osallistumiset
Pohjoismaita koskeviin kokouksiin myöntämälle molemmille 15 prosentin alennuksen sakon perusmäärän laskentapohjasta (riidanalaisen
päätöksen 372 perustelukappale). Kantaja otti nimittäin osaa Pohjoismaita koskeviin keskusteluihin vasta vuodesta 1997 ja
Bieze Stork vuodesta 1998 lähtien.
Kantaja väittää ensinnäkin, ja on väärässä, että yhdenvertaisen kohtelun periaatetta on loukattu siitä syystä, että Bieze
Storkiin oli sovellettu samaa sakon alennusprosenttia, vaikka se oli osallistunut kyseiseen rikkomiseen alusta alkaen. Kantajan
ajatuksenkulku on seurausta siitä, että se sekoittaa rikkomisen kestoa koskevan kysymyksen ja lieventävien olosuhteiden olemassaoloa
koskevan kysymyksen keskenään. Komissio on kyseisen rikkomisen keston osalta soveltanut kantajalle ja Bieze Storkille määrättyjen
sakkojen perusmäärien laskentapohjiin prosenttimääriä, jotka olivat verrannollisia niiden kummankin osallistumiseen kyseiseen
rikkomiseen, toisin sanoen 100 prosenttia ensin mainittuun ja 115 prosenttia jälkimmäiseen. Kantajan väite yhdenvertaisen
kohtelun periaatteen loukkaamisesta on sitäkin perusteettomampi sen vuoksi, että kantajalle myönnettiin sama alennus kuin
Bieze Storkille, vaikka viimeksi mainittu otti osaa Pohjoismaiden teollisuuslankaa koskeviin keskusteluihin vuosi kantajan
jälkeen.
Toisekseen kantaja ei voi pätevästi väittää, että sakon suhteellisuusperiaatetta on loukattu siitä syystä, että lieventävien
olosuhteiden perusteella myönnetty 15 prosentin alennus oli riittämätön.
Kantaja on ensinnäkin itse kirjelmissään myöntänyt olleensa läsnä noin 85 prosentissa Benelux-maille omistetuista kokouksista.
Se oli siis läsnä suurimmassa osassa salaisista kokouksista, eikä se voi tällä perusteella vedota minkäänlaiseen passiiviseen
asemaan perustuvaan lieventävään olosuhteeseen. Lisäksi se seikka, että se osallistui vain 35 prosenttiin Pohjoismaita koskevista
kokouksista, ja se seikka, että se oli läsnä kokouksissa vain 60 prosenttia kyseisen rikkomisen kokonaiskestosta, ei tässä
suhteessa vaikuta asiaan. Kun komissio myöntää alennuksen tällaisen lieventävän olosuhteen vuoksi, sillä ei voi olla velvollisuutta
tehdä puhtaasti matemaattista laskelmaa soveltamalla prosenttimäärää, joka on suoraan verrannollinen siihen määrään, jossa
kukin yritys oli osallistunut kartellin yhteydessä pidettyihin kokouksiin. Kun nyt esillä olevan asian olosuhteet otetaan
huomioon, 15 prosentin alennus, joka kantajalle myönnettiin sen myöhäisestä osallistumisesta Pohjoismaita koskeviin kokouksiin,
on selvästi kohtuullinen.
Se seikka, että kantaja alkoi osallistua kyseiseen rikkomiseen kokousten aloittamisen jälkeen, ei kuitenkaan tarkoita, etteikö
se olisi osallistunut kyseisen rikkomisen suunnitteluun tai järjestämiseen. Kuten komissio aivan oikein korostaa, kartellin
toimintaa ei järjestetty ja vakiinnutettu yksinomaan ensimmäisissä kokouksissa.
Niin riidanalaisen päätöksen 139 perustelukappaleen e kohdasta kuin kantajan väitetiedoksiantoon antamasta vastauksestakin
ilmenee, ettei se ollut puhtaasti passiivisessa tai seurailijan asemassa. Prahassa 8.9.1998 pidetyssä kokouksessa näet sovittiin
Amannin pyynnöstä, että kantaja ottaisi yhteyttä Danfieldiin kannustaakseen tätä käyttämään vaikutusvaltaansa voimakkaasti
alennettuja hintoja soveltavaan Heinke‑yhtiöön, joka oli sen ainoa tuoja ja jakelija Saksassa ja Benelux-maissa. Kantaja myöntää,
ettei se ollut avoimesti kieltäytynyt vastaamasta tähän pyyntöön, ja se perustelee tätä sillä, ettei sillä ollut varaa kieltäytyä,
koska sen asema Coatsiin ja Amanniin nähden oli heikko. Kantaja ei kuitenkaan voi puolustautua väittämällä Coatsin ja Amannin
painostaneen sitä, koska kantaja saattoi ilman muuta ilmiantaa siihen kohdistuvan painostuksen toimivaltaisille viranomaisille
ja tehdä komission asetukseen N:o 17 perustuvan kantelun.
Riidanalaisen päätöksen 139 perustelukappaleen b kohdassa komissio toteaa, että Prahassa 8.9.1998 pidetyssä kokouksessa kantaja
oli ilmoittanut osallistujayrityksille, että se oli korottanut jakelijaansa soveltamiaan hintoja 6 prosentilla helmikuussa
1998. Kantaja ei kiistä tämän tiedon antamista. Se ei myöskään aseta kyseenalaiseksi komission riidanalaisen päätöksen 143
perustelukappaleessa esittämää toteamusta, jonka mukaan kantaja oli ensimmäinen, joka sovelsi 3,5 prosentin hinnankorotusta
Tanskassa ja Ruotsissa.
On tärkeää täsmentää, että kysymyksellä siitä, ottiko kantaja tosiasiallisesti yhteyttä Danfieldiin tai korottiko se todellisuudessa
hintojaan ja tekikö se näin ensimmäisenä, ei ole merkitystä nyt esillä olevassa asiassa, koska se, onko yrityksen asema passiivinen
vai ei, on määritettävä vain sillä perusteella, miten se on menetellyt salaisissa kokouksissa.
Tässä suhteessa se, että yritys, jonka osallistuminen EY 81 artiklan 1 kohdan mukaiseen lainvastaiseen yhteistoimintaan on
osoitettu, ei ole käyttäytynyt markkinoilla kilpailijoidensa kanssa sopimallaan tavalla, ei ole välttämättä seikka, joka olisi
otettava huomioon. Yritys, joka kilpailijoidensa kanssa tekemästä yhteistoiminnasta huolimatta noudattaa sovitusta poikkeavaa
politiikkaa, saattaa yksinkertaisesti yrittää käyttää kartellia hyödykseen (ks. vastaavasti edellä 49 kohdassa mainittu asia
Union Pigments v. komissio, tuomion 130 kohta).
Tästä seuraa, että komissio on aivan oikein päätellyt, ettei kantajalla ollut perusteita vedota passiiviseen tai seurailijan
asemaansa lieventävänä olosuhteena kyseisessä rikkomisessa.
Kaikki edellä lausuttu huomioon ottaen tämä kanneperuste on hylättävä.

Kanneperuste, jonka mukaan yhteistyötä on arvioitu väärin
Asianosaisten lausumat
Kantaja katsoo ensinnäkin, että se 20 prosentin alennus sakon määrästä, joka myönnettiin yhteistyötiedonannon D kohdan 2 alakohdan
nojalla, on riittämätön suhteessa niihin seikkoihin, joihin se katsoo voivansa vedota ja jotka käyvät nimenomaisesti ilmi
riidanalaisesta päätöksestä. Se väittää, ettei se ollut kiistänyt tosiseikkoja olemassaoloa, että se oli toimittanut todisteita,
jotka olivat auttaneet komissiota toteamaan rikkomisen, että se oli ollut tärkeä tietolähde (usein jopa ainoa lähde), joka
oli antanut tärkeitä tosiseikkoihin liittyviä tietoja, jotka oli otettu väitetiedoksiantoon, että se oli toimittanut useiden
kokousten sisällöstä kertovia tietoja, kuten Zürichissä 9.9.1997 tehdyn sopimuksen olennaisen sisällön, ja että se oli ainoana
toimittanut kilpailijoiltaan saamansa hinnastot ja näin toimittanut enemmän tietoja kuin siltä oli pyydetty sekä tärkeitä
todisteita. Se oli toimittanut myös useita itselleen epäedullisia tietoja ja antanut jopa vuosittaiset kirjanpitoaineistonsa,
täydellisen kulurakennelmansa ja sisäiset tariffinsa. Sen erittäin pitkälle menevä yhteistyö olisi näin ollen pitänyt palkita
vähintään 40 prosentin suuruisella alennuksella.
Toiseksi kantaja katsoo, että suhteellisuusperiaatetta ja yhdenvertaisen kohtelun periaatetta on loukattu, koska se 20 prosentin
alennus, joka sille myönnettiin yhteistyöstä tutkinnassa, on täysin riittämätön, kun sitä verrataan Amannille, Gütermannille
ja Zwickylle myönnettyyn 15 prosentin alennukseen, semminkin kun komissio piti näiden kolmen yrityksen toimittamia tietoja
hyödyttöminä.
Komissio väittää jo saaneensa suhteellisen paljon tietoja Coatsin tarkistusten ja yhteistyön ansiosta. Kantajan yhteistoiminta
johtui suureksi osaksi sen velvollisuudesta esittää asiakirjat, joita siltä oli pyydetty pätevällä tietojensaantipyynnöllä.
Lisäksi komissio katsoo, että tosiseikkojen kiistämättä jättäminen, joka otettiin huomioon sakkoa alennettaessa, oli lopultakin
ollut suhteellisen rajallista, sillä kantaja oli vähätellyt omaa asemaansa. Kantaja ei ollut kiistänyt sitä, että alennuksen
piti yhteistyötiedonannon D kohdan nojalla olla 10:n ja 50:n prosentin välillä, että 20 prosenttia sijoittui tähän haarukkaan
ja että kun otettiin huomioon, että yhteistyö rajoittui pätevään tietojensaantipyyntöön annettuihin vastauksiin ja tosiseikkojen
kiistämättä jättämiseen, 20 prosentin alennusta voitiin pitää normaalina.
Suhteellisuusperiaatteen ja yhdenvertaisen kohtelun periaatteen loukkaamista koskeva väite ei ole perusteltu. Komission mukaan
kantaja pyrkii kehittelyillään pikemminkin osoittamaan, että edellä mainituille kolmelle yritykselle myönnetty 15 prosentin
alennus oli lainvastainen, vaikka kukaan ei voi edukseen vedota lainvastaisuuteen, joka hyödyttää jotakuta toista. Lopuksi
se toteaa, että kantaja ei mene niin pitkälle, että se rinnastaisi yhteistyönsä Coatsin yhteistyöhön, mutta vaatii kuitenkin,
että sille myönnetään sama alennus.
Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta
Komissio on yhteistyötiedonannossa määritellyt ne edellytykset, joilla komission kanssa kartelleja koskevissa tutkimuksissa
yhteistyössä olevat yritykset voidaan vapauttaa sakoista tai joilla niille muussa tapauksessa määrättävän sakon määrää voidaan
alentaa (yhteistyötiedonannon A kohdan 3 alakohta).
Yhteistyötiedonannon D kohdassa määrätään seuraavaa:
”1. Jos yritys tarjoutuu yhteistyöhön ilman, että kaikki edellä B tai C kohdassa esitetyt edellytykset täyttyvät, yritykselle
voidaan myöntää 10–50 prosenttia alennusta siihen sakkojen määrään, mikä sille olisi määrätty ilman yhteistyötä.
2. Näin voidaan menetellä erityisesti, jos:
–        yritys toimittaa komissiolle ennen väitetiedoksiannon lähettämistä tietoja, asiakirjoja tai muita todisteita, jotka auttavat
rikkomuksen todistamisessa
–        saatuaan väitetiedoksiannon yritys ilmoittaa komissiolle, että se ei kiistä niiden seikkojen olemassaoloa, joihin komission
esittämät syytökset perustuvat.”
Nyt käsiteltävässä asiassa kantajan sakkoa on alennettu 20 prosentilla siitä sakon määrästä, joka sille yhteistyötiedonannon
D kohdan perusteella olisi voitu määrätä.
Komissio toteaa arviointiaan perustellakseen riidanalaisen päätöksen 393 perustelukappaleessa seuraavaa:
”BST toimitti komissiolle todisteita, jotka huomattavasti auttoivat sitä rikkomisten osoittamisessa ja jotka mahdollistivat
sen, että komissio saattoi näyttää ne helpommin toteen. BST mainitaan myös väitetiedoksiannossa merkittävänä lähteenä komission
tekemille tosiseikkoja koskeville päätelmille. BST:n komission tietojensaantipyyntöön antaman vastauksen liite 14 on auttanut
komissiota osoittamaan lukuisien kokousten sisällön, kuten 1990-luvun alun sopimusten olennaisen sisällön, Wienin kokouksen
sisällön ja 9.9.1997 tehdyn Zürichin sopimuksen sisällön. BST toimitti ainoana komissiolle ne hinnastot, jotka se oli saanut
tehdessään sopimukset kilpailijoidensa kanssa. BST ei 23.4.2003 päivätyssä kirjeessään tyytynyt antamaan tosiseikkoja koskevia
tietoja, vaan sen 4.3 kohdassa, ’Epävirallisissa kokouksissa käytyjen keskustelujen sisältö’, se on tosiasiallisesti antanut
komissiolle tärkeitä todisteita.”
Komissio totesi myös, että kantaja ilmoitti sille väitetiedoksiannon saatuaan, ettei se kiistänyt niiden tosiseikkojen olemassaoloa,
joihin komission esittämät syytökset perustuivat (riidanalaisen päätöksen 392 perustelukappale).
On myös syytä todeta, että Amann, Gütermann ja Zwicky saivat 15 prosentin alennuksen niille määrätyn sakon määrästä. Riidanalaisen
päätöksen 395 ja 396 perustelukappaleessa komissio perustelee tätä alennusta kahdella syyllä. Nämä kolme yritystä olivat yhtäältä
antaneet tietoja, asiakirjoja ja muita todisteita, jotka olivat aineellisesti myötävaikuttaneet rikkomisen olemassaolon toteamiseen,
mutta komissio korostaa kuitenkin samalla, että näiden yritysten toimittamia tietoja ei voitu pitää hyödyllisinä verrattaessa
niitä kantajan toimittamiin tietoihin. Toisaalta ne eivät olleet aineellisesti kiistäneet niitä seikkoja, joihin komissio
perusti väitteensä.
Kun lisäksi kyse on kartellin jäsenten tekemän yhteistyön arvioinnista, ainoastaan komission tekemä ilmeinen arviointivirhe
voi olla arvostelun kohteena, koska komissiolla on laaja harkintavalta, kun se arvioi yrityksen yhteistyön laatua ja hyödyllisyyttä
muun muassa suhteessa muiden yritysten myötävaikutukseen asian selvittämisessä (asia C-328/05 P, SGL Carbon v. komissio, tuomio
10.5.2007, Kok., s. I-3921, 88 kohta). Komissio ei kyseisessä arvioinnissa kuitenkaan saa olla noudattamatta yhdenvertaisen
kohtelun periaatetta.
Tämän oikeuskäytännön valossa on siis tarkistettava, saattoiko komissio yhdenvertaisen kohtelun periaatetta loukkaamatta ja
harkintavaltaansa ylittämättä myöntää kantajalle 20 prosentin alennuksen sakosta sen yhteistyön perusteella.
Ensinnäkin on tärkeää korostaa, että komission riidanalaisen päätöksen 393 perustelukappaleessa esittämät lausumat eivät anna
aihetta minkäänlaiseen sekaannukseen sen suhteen, että kantaja toimi erittäin laajassa yhteistyössä hallinnollisen menettelyn
aikana. Tämä yhteistyö auttoi ”huomattavasti” komissiota toteamaan rikkomiset. Komissio myöntää selvästi, että kantaja oli
”tärkeä” lähde niille tosiseikkoja koskeville päätelmille, joihin se päätyi, ja että se oli ollut ”ainoa”, joka toimitti kokouksissa
vaihdettuja hinnastoja. Tällaiset asiakirjat ovat olennaisen tärkeitä tässä asiassa tarkoitetun kaltaisen rikkomisen, johon
kuuluu keskeisesti arkaluonteisten tietojen vaihtaminen hinnastoista ja/tai yksittäisiltä asiakkailta veloitetuista hinnoista
ja hinnankorotuksista ja/tai tavoitehinnoista sopiminen, olemassaoloa todettaessa. Lopuksi komissio korostaa sitä, ettei kantaja
”tyytynyt” toimittamaan tosiseikkoja koskevia tietoja vaan se toimitti myös ”tärkeitä todisteita”.
Komission selitykset, joilla pyritään kaventamaan kantajan yhteistyön, sellaisena kuin se kuvataan riidanalaisessa päätöksessä,
laajuutta, eivät vakuuta. Peruste, jonka mukaan komissio oli jo saanut suhteellisen paljon tietoja Coatsin yhteistyön ja tarkistusten
vuoksi, ei kuitenkaan voi yksin vähentää kantajan aseman merkitystä hallinnollisen menettelyn aikana. Jos oletettaisiin, että
– kuten komissio väittää – Coats olisi jo ilmoittanut komissiolle useista kantajan mainitsemista kokouksista, riidanalaisen
päätöksen 131, 133, 135, 137, 139 ja 146 perustelukappaleesta ilmenee, että kantaja mainitaan usein näitä kokouksia koskevien
tietojen lähteenä tai jopa ainoana lähteenä.
Komissio yrittää tässä suhteessa kirjelmissään vähätellä myös kantajan yhteistyötä tutkinnassa väittämällä, että useat hinnastoihin
tehdyt viittaukset antavat vaikutelman siitä, että se viittaisi usein kantajan asiakirjoihin. Nämä useat viittaukset kantajan
toimittamaan liitteeseen 14 ja tämän nimenomainen mainitseminen riidanalaisen päätöksen 393 perustelukappaleessa osoittavat
päinvastoin, että komissio piti näitä todisteita tärkeinä. Kuten edellä 144 kohdassa on todettu, näiden todisteiden tärkeys
on sitäkin selvempää sen vuoksi, että rikkominen tapahtui hintakartellina.
Komission väite, jonka mukaan kantajan yhteistyö johtui suurimmaksi osaksi sen velvollisuudesta esittää siltä pätevässä tietojensaantipyynnössä
vaaditut asiakirjat, on sekin hylättävä. On syytä muistuttaa, että sellainen tutkimuksessa tehty yhteistyö, joka ei ylitä
sitä, mikä perustuu asetuksen N:o 17 11 artiklan 4 ja 5 kohdan nojalla yrityksille kuuluviin velvollisuuksiin, ei oikeuta
sakon määrän alentamiseen (ks. vastaavasti asia T-12/89, Solvay v. komissio, tuomio 10.3.1992, Kok., s. II-907, 341 ja 342
kohta). Tällainen alennus on sitä vastoin oikeutettu silloin, kun yritys on toimittanut tietoja, jotka selvästi ylittävät
sen, mitä komissio voi vaatia asetuksen N:o 17 11 artiklan nojalla (ks. vastaavasti asia T-308/94, Cascades v. komissio, tuomio
14.5.1998, Kok., s. II-925, 260 ja 262 kohta ja asia T-230/00, Daesang ja Sewon Europe v. komissio, tuomio 9.7.2003, Kok.,
s. II-2733, 137 kohta). Komissio on nyt käsiteltävässä asiassa nimenomaisesti myöntänyt, ettei kantaja ollut tyytynyt antamaan
vain tosiseikkoja koskevia tietoja vaan että se oli tosiasiallisesti antanut tärkeitä todisteita rikkomisesta.
Toiseksi komissio muistuttaa, ettei kantaja ollut kiistänyt niiden tosiseikkojen paikkansapitävyyttä, joihin komissio perusti
syytöksensä.
Kolmanneksi on todettava, että Amannin, Gütermannin ja Zwickyn yhteistyötä on pidetty hyödyttömänä verrattuna kantajan yhteistyöhön.
Nämä kolme yritystä eivät myöskään olleet ”aineellisesti” kiistäneet tosiseikkoja.
On todettava, että kun kantajan lisäponnistelut otetaan huomioon, sitä on palkittu vain 5 prosenttia suuremmalla alennuksella
kuin Amannia, Gütermannia ja Zwickyä, vaikka nämä eivät olleet ponnistelleet tällä tavoin hallinnollisen menettelyn aikana.
Tämä ero kantajalle myönnetyn sakon alennuksen ja edellä mainituille kolmelle yritykselle myönnetyn sakon alennuksen välillä
on kohtuuttoman pieni.
Kaikista näistä syistä on todettava, että kantajalle sen yhteisötyön vuoksi myönnetty 20 prosentin alennus on riittämätön
ja että komissio on näin ollen tehnyt ilmeisen arviointivirheen.
Tästä seuraa, että yhteistyön väärää arviointia koskeva kanneperuste on hyväksyttävä.
Näissä olosuhteissa unionin yleisen tuomioistuimen on vahvistettava alennuksen asianmukainen suuruus. Unionin yleisellä tuomioistuimella
on asetuksen N:o 1/2003 31 artiklan nojalla EY 229 artiklassa tarkoitettu täysi harkintavalta tutkiessaan kanteet päätöksistä,
joilla komissio on määrännyt sakon, ja se voi poistaa sakon taikka alentaa tai korottaa sitä. Unionin yleinen tuomioistuin
käyttää täyttä harkintavaltaansa ja katsoo, että kantajalle on myönnettävä sen yhteistyön perusteella 10 prosentin lisäalennus
sille jo myönnetyn 20 prosentin lisäksi.  Näin sakon määrään on syytä soveltaa 30 prosentin alennusta sen kattosäännön soveltamisen
jälkeen, jonka mukaan sakko voi olla enintään 10 prosenttia liikevaihdosta eli 1,224 miljoonaa euroa, minkä vuoksi määrättävän
lopullisen sakon määräksi vahvistetaan 856 800 euroa.
6.
Vahingonkorvausvaatimus

Asianosaisten lausumat
Kantaja toteaa, että komissio oli vahingossa paljastanut sisäiset hinnastot, jotka kantaja oli sille lähettänyt teollisuuslangan
kartellia Benelux-maissa ja Pohjoismaissa koskevan tutkinnan yhteydessä. Kantaja katsoo, että tämä voi aiheuttaa Euroopan
unionin sopimussuhteen ulkopuolisen vastuun, koska seuraavat kolme välttämätöntä edellytystä täyttyvät.
Kantajan mukaan ensimmäinen vastuun syntymisedellytyksistä, toisin sanoen sopimussuhteen ulkopuolisen virheen olemassaolo,
täyttyy. Tämä edellytys tarkoittaa, että oikeussääntöä, jolla annetaan yksityisille oikeuksia, on ollut rikottava riittävän
ilmeisellä tavalla, kuten tässä asiassa.
Ensinnäkin säännöllä, jonka rikkomiseen vedotaan eli EY 287 artiklassa määrätyllä ja asetuksen N:o 1/2003 28 artiklassa säädetyllä
luottamuksellisuutta koskevalla velvollisuudella sekä luottamuksensuojan periaatteella annetaan yksityisille oikeuksia.
Toiseksi kantaja väittää, että tämän oikeussäännön tällainen rikkominen on sellaisenaan riittävän ilmeinen. Tämä sääntö on
niin kiistämätön ja velvoittava, että se jättää kyseiselle toimielimelle vain hyvin rajoitetun aseman, jopa ei ollenkaan harkintavaltaa.
Kantaja tarkastelee varmuuden vuoksi konkreettisesti virhettä osoittaakseen, että se on ”ilmeinen”. Se toteaa ensiksi, että
liikesalaisuuksia, joilla ei ollut mitään yhteyttä rikkomiseen (toisin sanoen Irlantia, Espanjaa, Italiaa ja Yhdistynyttä
kuningaskuntaa koskevat tariffit vuosilta 2002 ja 2003) tai joilla ei ollut merkitystä sen kannalta katsoen (toisin sanoen
Alankomaita ja Ruotsia koskevat tariffit, vuosia 2000 ja 2001 kuitenkaan lukuun ottamatta), paljastettiin. Toiseksi kantaja
katsoo, että komissio ei voi järkevästi ottaen väittää, ettei se tiennyt tai ettei sen olisi pitänyt tietää, että kyse oli
erittäin herkistä ja luottamuksellisista hintatiedoista. Kantaja viittaa tässä suhteessa komission tiedonantoon, joka koskee
oikeutta tutustua komission asiakirja-aineistoon koskeviin sääntöihin EY:n perustamissopimuksen 81 ja 82 artiklan, ETA-sopimuksen
53, 54 ja 57 artiklan ja neuvoston asetuksen (EY) N:o 139/2004 soveltamistapauksissa annetun komission tiedonannon (EUVL 2005,
C 325, s. 7) 18 kohtaan. Kantaja katsoo 18.4.2004 päivätyssä kirjeessään selvästi ilmoittaneensa, että kyseiset tiedot ovat
luottamuksellisia, minkä komissio sitä paitsi oli itsekin 15.1.2004 päivätyssä kirjeessään vahvistanut. Kolmanneksi komissio
ei ollut ryhtynyt mihinkään toimiin kantajalle aiheuttamansa vahingon rajoittamiseksi.
Kantaja vetoaa myös siihen, että paljastetut hinnastot koskivat myös muita maita, joista kyseisiä markkinoita koskevissa kokouksissa
ei ollut kyse, ja vuosia 2002 ja 2003, ja että kyseiset hinnastot ovat paljon yksityiskohtaisempia ja laajempia. Kantaja kiistää
komission perustelun, jonka mukaan nämä hinnastot eivät voineet olla luottamuksellisia. Kantaja ei nimittäin koskaan olisi
suostunut ilmoittamaan täydellistä ja yksityiskohtaista tariffirakennettaan kilpailijoilleen, vaikka sitä olisi pyydetty siltä.
Lisäksi komission olettamalla, jonka mukaan komissio olisi voinut saada kuulemismenettelystä vastaavalta neuvonantajalta velvoittavan
päätöksen, ei ole merkitystä, koska on osoitettu, että komissio ei ollut noudattanut ”Akzo”-menettelyä ja ettei sen oikeuksia
ja intressejä ollut tästä syystä mitenkään otettu huomioon.
Vahingostaan kantaja väittää, että se muodostuu yhtäältä saamatta jääneestä voitosta, toisin sanoen niiden tulojen, jotka
se olisi saanut, jollei sen hintatariffeja olisi paljastettu, ja sen tosiasiallisesti saamien tulojen välisestä erotuksesta,
ja toisaalta niistä rakenteellisista kuluista, jotka olivat sidoksissa tulojen menetyksestä aiheutuneen liikevaihdon alenemisen
korvaamiseen. Se korostaa, että sen vahinko ei ole vielä kokonaisuudessaan syntynyt, ja että vain osa tästä vahingosta voidaan
tällä hetkellä esittää numeroin, ja kyseinen vahinko johtuu siitä, että kantaja menetti pääasiakkaansa, VF Europen.
Kantajan mukaan komission tekemän virheen ja kantajan pääasiakkaan menettämisen välinen syy-yhteys on sekin näytetty toteen.
American & Efird oli nimittäin saanut tiedon (suoraan ja tytäryhtiönsä Bieze Storkin kautta) kantajan hintarakenteesta, ja
näin se oli voinut tehdä VF Europelle kantajan tarjouksia alhaisemmat tarjoukset. VF Europe oli vahvistanut, ettei se ollut
koskaan toimittanut kantajan tarjouksia muille lankavalmistajille, kuten American & Efirdille.
Komissio vaatii tämän vaatimuskohdan hylkäämistä.

Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta
Vakiintuneesta oikeuskäytännöstä ilmenee, että EY 288 artiklan toisen kohdan mukaan yhteisö on sopimussuhteen ulkopuolisessa
vastuussa elintensä lainvastaisesta menettelystä ainoastaan, jos seuraavat edellytykset täyttyvät: toimielimen moitittu toiminta
on lainvastaista, vahinko on todella syntynyt ja toiminnan ja väitetyn vahingon välillä on syy-yhteys (asia 26/81, Oleifici
Mediterranei v. ETY, tuomio 29.9.1982, Kok., s. 3057, 16 kohta ja asia T-383/00, Beamglow v. parlamentti ym., tuomio 14.12.2005,
Kok., s. II-5459, 95 kohta).
Jos yksikin näistä kolmesta sopimussuhteen ulkopuolisen yhteisön vastuun syntymisen edellytyksestä jää täyttymättä, korvausvaatimukset
on hylättävä, eikä kahta muuta edellytystä ole tarpeen tutkia (asia C-146/91, KYDEP v. neuvosto ja komissio, tuomio 15.9.1994,
Kok., s. I-4199, 81 kohta ja asia T-170/00, Förde-Reederei v. neuvosto ja komissio, tuomio 20.2.2002, Kok., s. II-515, 37
kohta), eikä yhteisön tuomioistuinten tarvitse myöskään noudattaa tiettyä käsittelyjärjestystä (ks. vastaavasti asia C-257/98
P, Lucaccioni v. komissio, tuomio 9.9.1999, Kok., s. I‑5251, 13 kohta).
Tässä suhteessa on ensinnäkin vahinkoa koskevan edellytyksen osalta korostettava, että vahingon on oltava todellinen ja varma
(asia T-99/98, Hameico Stuttgart ym. v. neuvosto ja komissio, tuomio 2.7.2003, Kok., s. II-2195, 67 kohta) sekä arvioitavissa
(asia T-108/94, Candiotte v. neuvosto, tuomio 16.1.1996, Kok., s. II-87, 54 kohta). Täysin hypoteettinen ja määrittelemätön
vahinko sen sijaan ei anna oikeutta vahingonkorvaukseen (ks. vastaavasti asia T-267/94, Oleifici Italiani v. komissio, tuomio
11.7.1997, Kok., s. II‑1239, 72 ja 73 kohta).
Syy-yhteyttä koskevan edellytyksen osalta on korostettava, että yhteisön voidaan katsoa olevan vastuussa ainoastaan vahingosta,
joka johtuu riittävän suoraan asianomaisen toimielimen sääntöjenvastaisesta toiminnasta (ks. vastaavasti yhdistetyt asiat
64/76, 113/76, 167/78, 239/78, 27/79, 28/79 ja 45/79, Dumortier ym. v. neuvosto, tuomio 4.10.1979, Kok., s. 3091, 21 kohta;
asia T-333/01, Meyer v. komissio, tuomio 13.2.2003, Kok., s. II-117, 32 kohta ja yhdistetyt asiat T-3/00 ja T-337/04, Pitsiorlas
v. neuvosto ja EKP, tuomio 27.11.2007, Kok., s. II‑4779, 292 kohta). Kantajan on näytettävä toteen kyseisen toimielimen tekemän
virheen ja esitetyn vahingon välinen varma ja välitön yhteys (ks. vastaavasti asia 253/84, GAEC de la Ségaude v. neuvosto,
tuomio 15.1.1987, Kok., s. 123, 20 kohta; yhdistetyt asiat C‑363/88 ja C‑364/88, Finsider ym. v. komissio, tuomio 30.1.1992,
Kok., s. I‑359, 25 kohta ja asia T-149/96, Coldiretti ym. v. neuvosto ja komissio, tuomio 30.9.1998, Kok., s. II‑3841, 101
kohta).
Sen asianosaisen tehtävänä, joka vetoaa yhteisön vastuuseen, on esittää todisteet sen vahingon olemassaolosta tai laajuudesta,
johon se vetoaa, ja näyttää toteen riittävän välitön syy-yhteys kyseessä olevan toimielimen moititun toiminnan ja esitetyn
vahingon välillä (edellä 166 kohdassa mainitut yhdistetyt asiat Dumortier ym. v. neuvosto, tuomion 21 kohta ja asia T-178/98,
Fresh Marine v. komissio, tuomio 24.10.2000, Kok., s. II‑3331, 118 kohta).
Tässä suhteessa on todettava, että kun kyse on saamatta jääneen tulon arvon, ja siis välttämättä hypoteettisten liiketoimien
arvon, määrittämisestä, kantajan saattaa olla vaikeaa ja jopa mahdotonta tarkasti arvioida vahinkoa, jonka se väittää kärsineensä.
Tällaisissa tapauksissa tuomioistuin voi tyytyä keskimääräisiin tilastollisiin arvoihin perustuviin arvioihin (ks. vastaavasti
yhdistetyt asiat C-104/89 ja C-37/90, Mulder ym. v. neuvosto ja komissio, tuomio 27.1.2000, Kok., s. I‑203, 63–65 kohta).
Tämä ei kuitenkaan vapauta kantajaa kaikesta vahinkoa koskevasta näyttövelvollisuudesta. Vaikka saamatta jääneen tulon arvo
välttämättä onkin hypoteettinen tieto, joka on arvioitava, jos sitä ei voida tarkasti laskea, asianosaisen, joka vetoaa niihin
tietoihin, johon tämä arvio perustuu, voi – ja sen pitää kaikin mahdollisin tavoin – kuitenkin aina todistaa ne (asia T-186/05,
SELEX Sistemi Integrati v. komissio, tuomio 29.8.2007, 27 kohta, ei julkaistu oikeustapauskokoelmassa).
Tämän oikeuskäytännön valossa on tutkittava, voiko yhteisön sopimussuhteen ulkopuolinen vastuu syntyä sen vuoksi, että muut
kantajan hinnastot kuin ne, joiden osalta se oli luopunut luottamuksellisuudesta, oli vahingossa paljastettu.
Heti aluksi on syytä todeta, että ainakin yksi yhteisön sopimussuhteen ulkopuolisen vastuun syntyedellytyksistä ei täyty tässä
asiassa.
Kantajan vahingosta on syytä todeta, että sen mukaan tämä vahinko ei muodostu yksinomaan siitä, että sen tulot vähenivät selvästi
sen menetettyä pääasiakkaansa, vaan se muodostuu myös muista tulojen menetyksistä, joita se väittää itselleen aiheutuvan joka
päivä, ja tulojen menetyksestä seuraavan liikevaihdon alentumisen korvaamiseen liittyvistä rakenteellisista kuluista.
Kantaja ei esitä ”muista tulojen menetyksistä” ja rakenteellisista kuluista sellaista näyttöä, jonka nojalla olisi mahdollista
päättää, ovatko nämä vahingon osatekijät todellisia ja varmoja.
Kantajan tässä suhteessa esittämä ainoa asiakirja on taulukko, joka osoittaa sen liikevaihdon huomattavan laskun toukokuun
2003 ja tammikuun 2004 välisenä aikana, eli ennen luottamukselliseksi oletettujen tietojen paljastamista. Jos vahinkoa on
syntynyt, tämän ajanjakson aikana tapahtunut tulojen menetys ei voi missään tapauksessa kuulua siihen.
Pääasiakkaan menetyksestä seuranneesta tulojen vähentymisestä on ensinnäkin syytä todeta, että viimeksi mainitun ja kantajan
erään kilpailijan välillä tehty sopimus tehtiin vain kahdeksi vuodeksi, eli vuosiksi 2005 ja 2006. Mikään ei näin ollen estänyt
kantajaa vuodesta 2007 lähtien hankkimasta takaisin tätä menettämäänsä asiakasta. Vahingon ei näin ollen missään tapauksessa
voida vuosien 2005 ja 2006 jälkeen katsoa olevan todellinen ja varma.
Toiseksi ne todisteet, jotka kantaja on esittänyt osoittaakseen, että vahinko on todella syntynyt, ovat epäselviä. Kannekirjelmässä
esitetty taulukko, jolla pyritään osoittamaan kantajan pääasiakkaan menetyksestä seuranneen bruttomarginaalin pienentyminen,
sisältää tietoja, joiden todenperäisyyttä ei ole osoitettu millään asiakirjoilla. Tässä taulukossa olevia tietoja on lisäksi
vaikeaa tulkita.
Tämän pidemmälle ei kuitenkaan pidä mennä sen tutkimisessa, näyttääkö tämä kantajan esittämä todiste oikeudellisesti riittävällä
tavalla toteen sen asiakkaan menetyksestä aiheutuneen vahingon osan, ja heti nyt on tutkittava kysymys virheen ja tämän väitetyn
vahingon välisestä syy-yhteydestä. Vaikka VF Europen menetyksestä vuosiksi 2005 ja 2006 aiheutunut vahinko oletettaisiinkin
toteennäytetyksi, ei ole selvää, että tämän tapahtuman ja komission virheen välistä syy-yhteyttä koskeva edellytys täyttyisi.
Se, että kantaja menetti pääasiallisen asiakkaansa, voidaan nimittäin täysin selittää VF Corporation USA:n tekemällä päätöksellä
keskittää ostopäätöksensä. Lisäksi on syytä todeta, että kantaja itsekin korostaa 2.3.2005, eli hinnastojen paljastumisen
jälkeen, komissiolle osoittamassaan kirjeessä, ettei sen toimituksista ja tilausten jakautumisesta päätä enää VF Europe vaan
VF Corporation USA. Se lisää, että sen pääasiakkaan toimitukset on vast’edes uskottu kokonaisuudessaan angloamerikkalaisille
yrityksille.
Tässä samassa kirjeessä oleva kantajan toteamus, jonka mukaan se oli omasta aloitteestaan ehdottanut pääasiakkaalleen vuoden
2004 lopulla hintojen alentamista 10 prosentilla tammikuusta 2005 lähtien, on omiaan vahvistamaan sen, etteivät komission
moitittu menettely ja kyseisen asiakkaan menetys olleet syy-yhteydessä toisiinsa. Kuten komissio aivan oikein korostaa, jos
kilpailija olisi halunnut tarjota kantajan aikaisemmat hinnat alittavia hintoja, viimeksi mainitun tarjous olisi jäänyt selvästi
alhaisemmaksi. Kantajan pääasiakkaan menetyksen todellisena syynä ei siis voi olla se, että kantajan hinnat mahdollisesti
olivat kilpailijoiden tiedossa.
Tästä seuraa, että syy-yhteyttä koskeva edellytys ei täyty.
Kun otetaan huomioon nämä toteamukset, kaikki vahingonkorvausvaatimukset on hylättävä.

Oikeudenkäyntikulut
Unionin yleisen tuomioistuimen työjärjestyksen 87 artiklan 3 kohdassa määrätään, että jos asiassa osa vaatimuksista ratkaistaan
toisen asianosaisen ja osa toisen asianosaisen hyväksi, unionin yleinen tuomioistuin voi määrätä oikeudenkäyntikulut jaettaviksi
asianosaisten kesken tai määrätä, että kukin vastaa omista kuluistaan.
Koska kanne on osittain hyväksytty, asian olosuhteita arvioidaan oikein päätettäessä, että kantajan on vastattava 90 prosentista
omia oikeudenkäyntikulujaan ja että sen on korvattava 90 prosenttia komission kuluista ja että komission on vastattava 10
prosentista omia oikeudenkäyntikulujaan ja korvattava 10 prosenttia kantajan kuluista.
Näillä perusteilla
UNIONIN YLEINEN TUOMIOISTUIN (viides jaosto)
on ratkaissut asian seuraavasti:
1)
Belgian Sewing Thread (BST) NV:lle [EY] 81 artiklan ja ETA-sopimuksen 53 artiklan mukaisesta menettelystä (Asia COMP/38.337
– PO/Lanka) 14.9.2005 tehdyn komission päätöksen K(2005) 3452 2 artiklassa määrätyn sakon määräksi vahvistetaan 856 800 euroa.
2)
Muilta osin kumoamisvaatimus hylätään.
3)
Vahingonkorvausvaatimus hylätään.
4)
BST:n on vastattava 90 prosentista omia oikeudenkäyntikulujaan, ja sen on korvattava 90 prosenttia komission kuluista, ja
Euroopan komission on vastattava 10 prosentista omia oikeudenkäyntikulujaan ja korvattava 10 prosenttia BST:n kuluista.
Vilaras
Prek
Ciucă
Julistettiin Luxemburgissa 28 päivänä huhtikuuta 2010.
Allekirjoitukset
Sisällys
Asian tausta
1.  Oikeudenkäynnin kohde
2.  Hallinnollinen menettely
3.  Riidanalainen päätös
Relevanttien markkinoiden määritteleminen
Relevanttien markkinoiden koko ja rakenne
Kilpailusääntöjä rikkovan toiminnan kuvaus
Riidanalaisen päätöksen päätösosa
Oikeudenkäynti ja asianosaisten vaatimukset
Oikeudellinen arviointi
4.  Vaatimus, jonka mukaan riidanalaisen päätöksen 1 artikla on kumottava kantajaa koskevilta osiltaan
1.  Alustavat toteamukset
Asianosaisten lausumat
Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta
5.  Vaatimus, jonka mukaan riidanalaisen päätöksen 2 artikla on kumottava kantajaa koskevilta osiltaan tai, toissijaisesti,
sakon määrää on alennettava
Peruste, jonka mukaan rikkomista on virheellisesti pidetty ”erittäin vakavana”
Asianosaisten lausumat
Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta
Peruste, jonka mukaan sakon perusmäärän laskentapohja ja sakon määrä on vahvistettu väärin ja jonka mukaan kantaja on virheellisesti
luokiteltu toiseen ryhmään
Asianosaisten lausumat
Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta
–  Väite, jonka mukaan relevanttien markkinoiden pienuutta ei ole otettu huomioon
–  Väite, jonka mukaan kantajan tosiasiallinen taloudellinen kyky aiheuttaa vahinkoa kilpailulle on arvioitu väärin
–  Väite, jonka mukaan suhteellisuusperiaatetta on loukattu siten, että on sovellettu sellaista sakon perusmäärän laskentapohjaa,
joka on selvästi suurempi kuin asianomaisiin muihin yrityksiin sovelletut laskentapohjat
–  Väite, jonka mukaan laskentapohja on vahvistettu suhteettoman suureksi kantajan epävarmaan taloudelliseen tilanteeseen
nähden
Peruste, jonka mukaan lieventäviä olosuhteita on arvioitu väärin
Asianosaisten lausumat
Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta
Kanneperuste, jonka mukaan yhteistyötä on arvioitu väärin
Asianosaisten lausumat
Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta
6.  Vahingonkorvausvaatimus
Asianosaisten lausumat
Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta
Oikeudenkäyntikulut
*
Oikeudenkäyntikieli: hollanti.