CELEX: 62005CJ0075
Muutoksenhaku
Valtiontuet
Vastustamatta jättämistä koskeva komission päätös
Kumoamiskanne
Tutkittavaksi ottaminen
Ne, joita asia koskee
Alueelliset tuet suurille hankkeille
Vuoden 1998 monialaiset puitteet

Saksan liittotasavalta sekä Glunz AG ja OSB Deutschland GmbH (jäljempänä Glunz ja OSB) vaativat valituksillaan yhteisöjen tuomioistuinta kumoamaan Euroopan yhteisöjen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen asiassa
T-27/02, Kronofrance vastaan komissio, 1.12.2004 antaman tuomion (Kok. 2004, s. II-4177
; jäljempänä valituksenalainen tuomio), jolla ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin kumosi 25.7.2001 tehdyn komission päätöksen SG(2001) D olla vastustamatta Saksan viranomaisten Glunzille myöntämää valtiontukea (jäljempänä riidanalainen päätös).
Asiaa koskevat oikeussäännöt
[EY 88] artiklan soveltamista koskevista yksityiskohtaisista säännöistä 22.3.1999 annetun neuvoston asetuksen (EY) N:o 659/1999 (
EYVL L 83, s. 1
) 1 artiklassa säädetään seuraavaa:
”Tässä asetuksessa tarkoitetaan
– –
h)
’asianomaisella osapuolella’ jäsenvaltiota, henkilöä, yritystä tai yritysten yhteenliittymää, jonka etuihin tuen myöntäminen voi vaikuttaa, erityisesti tuensaajaa, kilpailevia yrityksiä ja alan järjestöjä.”
Asetuksen 4 artiklassa, jonka otsikkona on ”Ilmoituksen alustava tutkinta ja komission päätökset”, säädetään seuraavaa:
”– –
2.   Jos komissio alustavan tutkinnan jälkeen toteaa, että ilmoitettu toimenpide ei ole tukea, se tekee asiasta tämän seikan toteavan päätöksen.
3.   Jos komissio alustavan tutkinnan jälkeen toteaa, että ilmoitetun toimenpiteen soveltuvuudesta yhteismarkkinoille ei ole epäilyjä, ja jos toimenpide kuuluu perustamissopimuksen [87] artiklan 1 kohdan soveltamisalaan, se päättää, että tuki soveltuu yhteismarkkinoille (jäljempänä ’vastustamatta jättämistä koskeva päätös’). Päätöksessä on mainittava, mitä perustamissopimuksen mukaista poikkeusta on sovellettu.
4.   Jos komissio alustavan tutkinnan jälkeen toteaa, että ilmoitetun toimenpiteen soveltuvuudesta yhteismarkkinoille on epäilyjä, se päättää aloittaa perustamissopimuksen [88] artiklan 2 kohdassa määrätyn menettelyn (jäljempänä ’muodollisen tutkintamenettelyn aloittamista koskeva päätös’).
– –”
Niissä monialaisissa puitteissa alueellisesta tuesta suurille investointihankkeille (
EYVL 1998, C 107, s. 7
; jäljempänä vuoden 1998 monialaiset puitteet), jotka olivat voimassa tosiseikkojen tapahtumisaikana, määritellään kyseisten puitteiden soveltamisalaan kuuluvia tukia koskevat arviointisäännöt EY 87 artiklan 3 kohdan soveltamista varten.
Vuoden 1998 monialaisten puitteiden nojalla komissio vahvistaa tapauksittain tuen intensiteetin sallitun enimmäismäärän hankkeille, joita koskee asetuksen N:o 659/1999 2 artiklassa säädetty ilmoitusvelvollisuus.
Monialaisten puitteiden 3.10 kohdassa on määritelty laskukaava, jonka mukaisesti komissio vahvistaa mainitun intensiteetin. Tämä kaavan perusteella on ensimmäiseksi määritettävä kyseisellä tukialueella suurille yrityksille myönnettävän tuen intensiteetin sallittu enimmäismäärä, jota kutsutaan ”alueelliseksi enimmäismääräksi” (tekijä R), johon sovelletaan tämän jälkeen kolmea kerrointa, jotka koskevat kyseessä olevan toimialan kilpailutilannetta (tekijä T), pääoman ja työvoiman suhdetta (tekijä I) sekä kyseessä olevan tuen alueellista vaikutusta (tekijä M). Tuen sallitun intensiteetin enimmäismäärän laskemiseksi käytetään kaavaa
.
Monialaisten puitteiden 3.2 kohdan mukaan tekijään T, ”kilpailutilanne”, kuuluu arviointi siitä, toteutetaanko ehdotettu hanke toimialalla tai alatoimialalla, jolla on rakenteellista ylikapasiteettia.
Vuoden 1998 monialaisten puitteiden 3.3 kohdan mukaan Euroopan yhteisöjen komissio tarkastelee tällaisen ylikapasiteetin olemassaolon määrittelemiseksi yhteisön laajuisesti koko tehdasteollisuuden ja asian kannalta merkityksellisen toimialan tai alatoimialan kapasiteetin keskimääräisen käyttöasteen välistä eroa. Tämä arviointi suoritetaan käyttämällä vertailujaksona viittä viimeistä vuotta, joilta tiedot ovat saatavilla.
Tämän monialaisten puitteiden 3.4 kohdan sanamuoto on seuraava:
”Jos kapasiteetin käytöstä ei ole saatavilla riittävästi tietoa, komissio tarkastelee, tehdäänkö investointi taantuvilla markkinoilla. Tätä varten komissio vertailee kyseisten tuotteiden kulutusta (eli tuotantoa, johon on lisätty tuonti ja josta on vähennetty vienti) Euroopan talousalueen koko teollisen tuotantotoiminnan kasvuvauhtiin.”
Monialaisten puitteiden 3.10.1 kohdan mukaan tekijään T, ”kilpailutilanne”, sovelletaan mukautustekijää 0,25, 0,5, 0,75 tai 1 seuraavien perusteiden mukaisesti:
”i)
Hanke johtaa kapasiteetin kasvuun alalla, jota uhkaa vakava rakenteellinen ylikapasiteetti ja/tai markkinoiden täydellinen taantuminen: 0,25
ii)
Hanke johtaa kapasiteetin kasvuun alalla, jota uhkaa rakenteellinen ylikapasiteetti ja/tai markkinoiden taantuminen,
ja
on todennäköistä, että hanke vahvistaa jo ennestään suurta markkinaosuutta: 0,50
iii)
Hanke johtaa kapasiteetin kasvuun alalla, jota uhkaa rakenteellinen ylikapasiteetti ja/tai markkinoiden taantuminen: 0,75
iv)
Hankkeella ei todennäköisesti ole i, ii ja iii kohdassa mainittuja kielteisiä vaikutuksia: 1,00.”
Asian tausta
Saksan liittotasavalta ilmoitti 4.8.2000 päivätyllä kirjeellä komissiolle Glunzia koskevan investointitukihankkeen, joka koski integroidun puunjalostuskeskuksen rakentamista Nettgauhun Sachsen-Anhaltin osavaltioon ja joka kuului monialaisten puitteiden soveltamisalaan.
Komissio päätti 25.7.2001 asetuksen N:o 659/1999 4 artiklan 3 kohdan perusteella olla vastustamatta kyseisen tuen myöntämistä ja määritteli vuoden 1998 monialaisissa puitteissa vahvistettujen arviointiperusteiden mukaisesti tukea arvioituaan tuen intensiteetin sallitun enimmäismäärän. Koska taloudellisen toimialan, joka käsittää puulevyjen valmistamisen, kapasiteetin käyttöastetta koskevien tietojen tutkimisessa ei käynyt ilmi, että toimialalla olisi rakenteellista ylikapasiteettia, komissio sovelsi asiassa suurinta mahdollista mukautustekijää, jonka arvo on 1 ja joka koskee tekijää T, ”kilpailutilanne”, tutkimatta tätä varten, toteutetaanko kysymyksessä olevat investoinnit mahdollisesti taantuvilla markkinoilla.
Oikeudenkäyntimenettely ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimessa ja valituksenalainen tuomio
Kronofrance SA (jäljempänä Kronofrance) nosti ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen kirjaamoon 4.2.2002 jättämällään kannekirjelmällä kanteen, jossa se vaati riidanalaisen päätöksen kumoamista ja esitti kanteensa tueksi neljä kanneperustetta, joista ensimmäinen koski EY 87 artiklan ja vuoden 1998 monialaisten puitteiden rikkomista, toinen EY 88 artiklan 2 kohdan rikkomista, kolmas komission harkintavallan väärinkäyttöä ja neljäs perusteluvelvollisuuden noudattamatta jättämistä.
Komissio esitti puolestaan oikeudenkäyntiväitteen, jonka mukaan kannetta ei voitu ottaa tutkittavaksi, koska kantajalla ei ollut asiavaltuutta. Vastaajana olleen toimielimen mukaan Kronofrancea ei voitu katsoa tuensaajan kanssa kilpailevaksi yritykseksi, eikä se voinut täten väittää olevansa asetuksessa N:o 659/1999 tarkoitettu ”asianomainen osapuoli”. Tästä syystä kannetta ei voitu ottaa tutkittavaksi riidanalaisen päätöksen riitauttamista varten.
Asiakysymyksestä Kronofrance katsoi erityisesti, että komissio oli hyväksymällä kysymyksessä olevan tuen pelkän alustavan tutkinnan päätteeksi rikkonut EY 88 artiklan 2 kohtaa ja asetuksen N:o 659/1999 4 artiklan 4 kohtaa, koska niissä vaaditaan aloittamaan muodollinen tutkintamenettely, jos ilmoitetun toimenpiteen soveltuvuudesta yhteismarkkinoille ”on epäilyjä”.
Kronofrancen mukaan tällaisia epäilyjä olisi kuitenkin pitänyt syntyä kyseessä olevan markkinatilanteen tarkan tutkimisen perusteella. Nimittäin hallinnollisen menettelyn kuluessa Kronofrance oli toimittanut komissiolle puulevyjen näkyvää kulutusta koskevat tiedot ja osoittanut, että kysymyksessä oleva investointi tapahtuu taantuvilla markkinoilla. Komissio oli kuitenkin tutkinut ainoastaan mahdollisen rakenteellisen ylikapasiteetin olemassaolon ja katsonut, ettei sillä ollut velvollisuutta tarkistaa, tapahtuisivatko kyseessä olevat investoinnit taantuvilla markkinoilla.
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin totesi valituksenalaisen tuomion 38–44 kohdassa, että Glunzin ja Kronofrancen välillä oli kilpailusuhde, minkä perustella Kronofrance oli asianomainen osapuoli, jota riidanalaisen päätöksen voitiin katsoa koskevan EY 230 artiklan neljännessä kohdassa tarkoitetulla tavalla suoraan ja erikseen. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin hylkäsi tämän perusteella komission tekemän oikeudenkäyntiväitteen.
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin katsoi asiakysymyksestä valituksenalaisen tuomion 79–111 kohdassa, että komissio oli rikkonut EY 87 artiklaa ja vuoden 1998 monialaisia puitteita, koska se oli tutkinut kyseisen markkinoiden kilpailutilanteen pelkästään rakenteellista ylikapasiteettia koskevien tietojen perusteella tarkistamatta samalla, olisiko suunniteltu tuki tarkoitettu toteutettavaksi taantuvilla markkinoilla.
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin päätyi tähän lopputulokseen katsottuaan sitä ennen erityisesti, että yhtäältä erilaisella tulkinnalla kiellettäisiin, että tekijän T, ”kilpailutilanne”, kaksi arviointiperustetta ovat erityisiä, ja toisaalta, että taantuvilla markkinoilla toteutetuista investoinneista aiheutuu vakava kilpailun vääristymisen vaara, mikä on selvästi vastoin EY 87 artiklan mukaista vääristymättömän kilpailun tavoitetta. Sellainen lopputulos oli sitä paitsi sen tavoitteen mukainen, jonka komissio oli itse asettanut vuoden 1998 monialaisia puitteita laatiessaan ja jonka sisältönä on monialaisten puitteiden 1.2 kohdan mukaan rajoittaa laajamittaisille hankkeille myönnettäviä tukia tasolle, jolla vältetään kilpailun vääristymiä mahdollisimman tehokkaasti vähentämättä kuitenkaan tuettavan alueen houkuttelevuutta elinkeinotoiminnan kannalta.
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin kumosi siten riidanalaisen päätöksen.
Oikeudenkäyntimenettely yhteisöjen tuomioistuimessa ja asianosaisten vaatimukset
Saksan liittotasavalta sekä Glunz ja OSB ovat tehneet valituksenalaisesta tuomiosta kaksi valitusta, joista ensimmäinen on kirjattu 11.2.2005 yhteisöjen tuomioistuimen kirjaamoon numerolla C-75/05 P ja toinen 16.2.2005 numerolla C-80/05 P.
Yhteisöjen tuomioistuimen presidentin 13.10.2005 antamalla määräyksellä nämä kaksi asiaa yhdistettiin suullista käsittelyä ja tuomion antamista varten.
Saksan liittotasavalta ja komissio vaativat, että yhteisöjen tuomioistuin
—
kumoaa valituksenalaisen tuomion
—
jättää Kronofrancen kanteen tutkimatta tai hylkää sen perusteettomana ja
—
velvoittaa Kronofrancen korvaamaan ensimmäisessä oikeusasteessa ja valitusvaiheessa aiheutuneet oikeudenkäyntikulut.
Glunz ja OSB vaativat, että yhteisöjen tuomioistuin
—
kumoaa valituksenalaisen tuomion
—
hylkää kanteen tai toissijaisesti palauttaa asian ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimeen ja
—
velvoittaa Kronofrancen korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
Kronofrance vaatii, että yhteisöjen tuomioistuin
—
hylkää valitukset ja
—
velvoittaa kantajat korvaamaan ensimmäisessä oikeusasteessa ja valitusvaiheessa aiheutuneet oikeudenkäyntikulut.
Valitukset
Saksan liittotasavalta esittää valituksensa tueksi kolme valitusperustetta ja Glunz ja OSB esittävät neljä valitusperustetta, jotka menevät osittain päällekkäin.
EY 230 artiklan neljännen kohdan rikkominen
Asianosaisten ja muiden osapuolten lausumat
Ensimmäisessä valitusperusteessaan Saksan liittotasavalta ja toisessa valitusperusteessaan Glunz ja OBZ esittävät komission tukemina, että valituksenalaisessa tuomiossa rikotaan EY 230 artiklan neljä kohtaa siltä osin kuin ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin katsoi, että riidanalainen päätös ”koskee” Kronofrancea ”suoraan ja erikseen”, ja otti näin ollen tämän yrityksen kanteen tutkittavaksi. Tämä virheellinen arviointi johtuu EY 230 artiklan neljännen kohdan soveltamisalan liiallisesta laajentamisesta ja siitä, että tätä määräystä on tulkittu väärin asetuksen N:o 659/1999 valossa.
Valittajien mukaan ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on nimittäin katsonut virheellisesti, että jokaista henkilöä, joka on tukeen kohdistuvan muodollisen tutkintamenettelyn osalta mahdollisesti asetuksen N:o 659/1999 1 artiklan h alakohdassa tarkoitettu asianomainen osapuoli, on pidettävä henkilönä, jota tuen alustavan tutkintavaiheen päätteeksi tehty hyväksyvä päätös koskee suoraan ja erikseen EY 230 artiklan neljännessä kohdassa tarkoitetulla tavalla, ilman että tällöin olisi tarpeen osoittaa, että tämä päätös vaikuttaa vastaajan kilpailuasemaan markkinoilla ”merkittävästi”.
Saksan liittotasavallan sekä Glunzin ja OSB:n mukaan asetuksessa N:o 659/1999 tarkoitettuun ”asianomaisen osapuolen” asemaan ei sen sijaan automaattisesti liity oikeutta nostaa kannetta. Vain tuensaajan ja kantajan väliseen kilpailusuhteeseen perustuva konkreettinen tutkinta vastaa niiden mukaan vakiintuneessa oikeuskäytännössä ja erityisesti asiassa
25/62, Plaumann vastaan komissio, tuomio 15.7.1963 (Kok. 1962, s. 197
), vahvistettuja vaatimuksia. Valittajat katsovat näin ollen, että voidakseen todeta, että Kronofrancella oli asiavaltuus, ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen olisi pitänyt selvittää, vaikutettiinko sen markkina-asemaan merkittävästi.
Toisin kuin ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on katsonut, Kronofrance ja Glunz eivät ole kuitenkaan tosiasiallisesti kilpailleet relevanteilla markkinoilla, eikä Kronofrancen markkina-asemaan ole siten voitu vaikuttaa merkittävästi.
Glunz ja OSB väittävät lisäksi, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen toteamus, jonka mukaan Kronofrancen ja Glunzin myyntialueet menevät päällekkäin, on virheellinen. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on nimittäin arvioinut kummankin yrityksen markkinoita koskevia tietoja väärin.
Saksan liittotasavalta korostaa tältä osin, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on tyytynyt pelkästään toteamaan, että Glunz kuului konserniin, johon kuului muita Ranskassa puulevyalalla toimivia yhtiöitä. Saksan liittotasavallan mukaan tämä arviointiperuste ei kuitenkaan ole relevantti, sillä se perustuu konsernia koskeviin näkökohtiin eikä kahden yrityksen välillä olevaan konkreettiseen kilpailuun.
Saksan liittotasavalta, Glunz ja OSB sekä komissio väittävät näiden seikkojen perusteella, että Kronofrancen kanne olisi pitänyt jättää tutkimatta.
Kronofrance väittää sen sijaan, että jos muodollista tutkintamenettelyä ei aloiteta, tuensaajan kilpailijan on pelkästään osoitettava olevansa EY 88 artiklan 2 kohdassa tarkoitettu osapuoli, ”jota asia koskee”, jos sen kanteella pyritään turvaamaan sen menettelylliset oikeudet. Tällaisessa tapauksessa ei ole tarpeen osoittaa, että kantajan kilpailuasemaan vaikutetaan merkittävästi. Riittää, että tuen myöntäminen voi vaikuttaa kantajan etuihin. Tässä tapauksessa Glunzin ja Kronofrancen välillä oleva suora kilpailusuhde riittää siihen, että näin on.
Yhteisöjen tuomioistuimen arviointi asiasta
Aluksi on muistutettava, että EY 230 artiklan neljännen kohdan mukaan luonnollinen henkilö tai oikeushenkilö voi nostaa kanteen toiselle henkilölle osoitetusta päätöksestä vain silloin, kun kyseinen päätös koskee ensin mainittua henkilöä suoraan ja erikseen.
Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan päätös koskee erikseen muita kuin niitä, joille se on osoitettu, ainoastaan silloin, kun tämä päätös vaikuttaa niihin niille tunnusomaisten erityispiirteiden tai sellaisen tosiasiallisen tilanteen takia, jonka perusteella ne erottuvat kaikista muista ja ne voidaan näin ollen yksilöidä samalla tavalla kuin se, jolle päätös on osoitettu (ks. erityisesti em. asia Plaumann v. komissio, s. 223; asia
C-198/91, Cook v. komissio, tuomio 19.5.1993, Kok. 1993, s. I-2487
, Kok. Ep. XIV, s. I-211, 20 kohta; asia
C-225/91, Matra v. komissio, tuomio 15.6.1993, Kok. 1993, s. I-3203
, Ko. Ep. XIV, s. I-233, 14 kohta ja asia
C-78/03 P, komissio v. Aktionsgemeinschaft Recht und Eigentum, tuomio 13.12.2005, Kok. 2005, s. I-10737
, 33 kohta).
Tämän kanteen, jossa on kysymys komission valtiontukiasiassa tekemästä päätöksestä, osalta on huomautettava, että EY 88 artiklassa säännellyssä valtiontukien valvontamenettelyssä on erotettava toisistaan ensinnäkin kyseisen artiklan 3 kohdan mukainen tukien alustava tutkimisvaihe, jonka tavoitteena on ainoastaan mahdollistaa, että komissio voi tehdä ensimmäiset päätelmänsä kyseisen tuen täydellisestä tai osittaisesta soveltuvuudesta yhteismarkkinoille, ja toiseksi tämän saman artiklan 2 kohdassa tarkoitettu tutkimisvaihe. Perustamissopimuksen mukaan komissio on vasta viimeksi mainitussa vaiheessa, jonka tavoitteena on tehdä mahdolliseksi, että komissio saa käyttöönsä kattavat tiedot kaikista asiaan liittyvistä seikoista, velvollinen kehottamaan niitä, joita asia koskee, esittämään huomautuksensa (em. asia Cook v. komissio, tuomion 22 kohta; em. asia Matra v. komissio, tuomion 16 kohta; asia
C-367/95 P, komissio v. Sytraval ja Brink’s France, tuomio 2.4.1998, Kok. 1998, s. I-1719
, 38 kohta ja em. asia komissio v. Aktionsgemeinschaft Recht und Eigentum, tuomion 34 kohta).
Tästä seuraa, että kun komissio toteaa EY 88 artiklan 2 kohdassa säänneltyä muodollista tutkintamenettelyä aloittamatta kyseisen artiklan 3 kohdan perusteella tehdyllä päätöksellä, että tuki soveltuu yhteismarkkinoille, niillä, joiden hyväksi kyseisen menettelyn tarjoamat menettelylliset takeet on annettu, on mahdollisuus saada aikaan se, että näitä takeita noudatetaan, vain, jos ne voivat saattaa tämän päätöksen yhteisöjen tuomioistuinten tutkittavaksi. Tämän perusteella kyseiset tuomioistuimet ottavat tutkittavaksi tällaisen päätöksen kumoamista tarkoittavan kanteen, jonka on nostanut EY 88 artiklan 2 kohdassa tarkoitettu osapuoli, jota asia koskee, jos kyseinen kantaja pyrkii kanteen nostamisella turvaamaan viimeksi mainittuun määräykseen perustuvat menettelylliset oikeutensa (em. asia komissio v. Aktionsgemeinschaft Recht und Eigentum, tuomion 35 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Yhteisöjen tuomioistuin on täsmentänyt, että niillä, joita asia koskee, tarkoitetaan henkilöitä, yrityksiä ja yhteenliittymiä, joiden etuihin tuen myöntäminen saattaa vaikuttaa, eli erityisesti tämän tuen saajan kanssa kilpailevia yrityksiä ja ammatti- ja toimialajärjestöjä (em. asia komissio v. Sytraval ja Brink’s France, tuomion 41 kohta ja em. asia komissio v. Aktionsgemeinschaft Recht und Eigentum, tuomion 36 kohta).
Jos kantaja sitä vastoin kyseenalaistaa sen, onko tuen arviointia koskeva päätös sellaisenaan perusteltu, pelkästään se seikka, että kantajaa voidaan pitää EY 88 artiklan 2 kohdassa tarkoitettuna osapuolena, jota asia koskee, ei riitä siihen, että kanne otettaisiin tutkittavaksi. Kantajan on siis osoitettava, että sillä on erityinen asema edellä mainitussa tuomiossa Plaumann vastaan komissio tarkoitetulla tavalla. Tällainen asema on kysymyksessä erityisesti silloin, kun kyseessä olevan päätöksen kohteena oleva tuki vaikuttaa huomattavasti kantajan asemaan markkinoilla (ks. vastaavasti asia
169/84, Cofaz ym. v. komissio, tuomio 28.1.1986, Kok. 1986, s. 391
, Kok. Ep. VIII, s. 439, 22–25 kohta ja em. asia komissio v. Aktionsgemeinschaft Recht und Eigentum, tuomion 37 kohta).
Niitä perusteita, jotka valittajat ovat esittäneet riitauttaakseen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen arvioinnin kanteen tutkittavaksi ottamisesta ensimmäisessä oikeusasteessa, on tutkittava edellä olevissa kohdissa mieleen palautetussa oikeuskäytännössä esitettyjen periaatteiden perusteella.
Ensiksi on todettava, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on todennut valituksenalaisen tuomion 35 kohdassa – ilman, että kantajat olisivat kiistäneet asian paikkansapitävyyttä –, että Kronofrance vaati riidanalaisen päätöksen kumoamista sillä perusteella, että komissio oli virheellisesti kieltäytynyt aloittamasta EY 88 artiklan 2 kohdan mukaista muodollista tutkintamenettelyä.
Kuten julkisasiamies on todennut ratkaisuehdotuksensa 116–118 kohdassa, ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on varmistaakseen sen edellytyksen noudattamisen, että toimen on koskettava kyseistä yritystä EY 230 artiklan neljännessä kohdassa tarkoitetulla tavalla erikseen, määritellyt aivan oikein sen, voidaanko Kronofrancea pitää EY 88 artiklan 2 kohdassa ja asetuksen N:o 659/1999 1 artiklan h alakohdassa tarkoitettuna asianomaisena osapuolena, ja tutkinut tätä varten Kronofrancen aseman relevanteilla markkinoilla ja päätynyt siihen, että Kronofrancen ja Glunzin välillä on kilpailusuhde.
Näissä olosuhteissa ja toisin kuin valittajat väittävät, ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin ei ollut millään tavalla velvollinen muun muassa edellä mainituissa asioissa Cook vastaan komissio ja Matra vastaan komissio annettujen tuomioiden perusteella vaatimaan, että asiassa olisi näytettävä myös, että riidanalaisen päätöksen tekeminen vaikuttaa merkittävästi kantajan asemaan relevanteilla markkinoilla.
Tämän jälkeen valittajat riitauttavat kahdella perusteella sen arvioinnin, jonka perusteella ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin oli päätynyt katsomaan, että Glunzin ja Kronofrancen välillä oli kilpailusuhde.
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on toisaalta päätynyt valittajien mukaan sellaiseen päätelmään arvioituaan virheellisesti kysymyksessä olevien kahden yrityksen maantieteellisten myyntialueiden laajuutta koskevia tietoja; nämä alueet menevät kuitenkin päällekkäin ainoastaan vähäisessä määrin, joten Glunzin ja Kronofrancen välillä ei ole kilpailusuhdetta.
Tässä on kuitenkin todettava, että vaikka tämä peruste on esitetty oikeudellista virhettä koskevan valitusperusteen yhteydessä, valittajat yrittävät tosiasiassa saattaa kyseenalaiseksi ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen suorittaman tosiseikkojen arvioinnin.
Tällainen arviointi ei kuitenkaan kuulu yhteisöjen tuomioistuimen valvontavallan piiriin lukuun ottamatta tilannetta, jossa ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimelle esitetyt tosiseikat ja selvitysaineisto on otettu huomioon vääristyneellä tavalla (ks. vastaavasti asia
C-53/92 P, Hilti v. komissio, tuomio 2.3.1994, Kok. 1994, s. I-667
, 42 kohta ja asia
C-206/04 P, Mülhens v. SMHV, tuomio 23.3.2006, Kok. 2006, s. I-2717
, 28 kohta).
Tästä seuraa, että koska tässä asiassa ei ole näytetty toteen minkäänlaista selvitysaineiston huomioon ottamista vääristyneellä tavalla eivätkä valittajat ole myöskään väittäneet sellaista tapahtuneen, tämä argumentti on katsottava perusteeksi, joka on selvästi jätettävä tutkimatta.
Nämä valittajat katsovat toisaalta, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin ei ole perustanut kantaansa Kronofrancen ja Glunzin välillä konkreettisesti olemassa olevan kilpailun analyysiin vaan yleisiin arvioihin, jotka liittyvät samaan ryhmään kuin Glunz kuuluvien yhtiöiden toimimiseen Ranskan puulevyjen markkinoilla.
Tältä osin on riittävää todeta, että katsottuaan, että molemmat kysymyksessä olevat yritykset valmistavat puulevyjä ja että niiden myyntialueiden osalta on olemassa päällekkäisyys, ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin totesi valituksenalaisen tuomion 43 kohdassa seuraavaa:
”[Riidanalaisesta] päätöksestä käy myös ilmi, että Glunz on Tableros de Fibras SA:n, jolla on Ranskassa puualalla toimivia tehtaita, jotka Glunz luovutti sille vuonna 1999, tytäryhtiö.”
Valituksenalaisen tuomion tämän kohdan lukemisen perusteella on selvää, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin viittaa sitä ryhmää koskeviin seikkoihin, johon Glunz kuuluu, ainoastaan ylimääräisenä perusteluna katsottuaan jo sitä ennen, että näiden kahden yrityksen välillä oli kilpailusuhde. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin ei ole näin ollen perustanut päätelmäänsä, johon se oli tullut valituksenalaisen tuomion 44 kohdassa, yksistään tähän perusteeseen.
Tästä seuraa, että tämä perustelu on hylättävä tehottomana.
Edellä olevan perusteella Saksan liittotasavallan esittämä ensimmäinen valitusperuste ja Glunzin ja OSB:n esittämä toinen valitusperuste on hylättävä.
EY 87 artiklan 3 kohdan ja vuoden 1998 monialaisten puitteiden rikkominen
Asianosaisten ja muiden osapuolten lausumat
Toisena valitusperusteenaan Saksan liittotasavalta ja ensimmäisenä valitusperusteenaan Glunz ja OSB esittävät komission tukemina, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on soveltanut virheellisesti EY 87 artiklan 3 kohtaa ja vuoden 1998 monialaisia puitteita.
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on jättänyt ottamatta huomioon laajan harkintavallan, joka komissiolla on sen soveltaessa EY 87 artiklan 3 kohtaa, jonka yhteydessä komissio oli vahvistanut vuoden 1998 monialaiset puitteet ja soveltanut niitä. Se on tulkinnut siten valittajien mukaan kyseisten monialaisten puitteiden kohtia niiden sanamuodon, merkityksen ja tarkoituksen vastaisesti katsoessaan, että kysymyksessä olevan alueellisen tuen vaikutuksia kilpailuun on arvioitava samalla kertaa kyseisen toimialan kapasiteetin käytön ja olemassa olevien taantuvien markkinoiden valossa.
Tarkemmin sanottuna ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin ei ole soveltanut oikein näiden tutkinnan osalta huomioon otettavien arviointiperusteiden järjestystä, sellaisena kuin ne on vahvistettu monialaisten puitteiden 3.2–3.4 kohdassa. Näistä säännöksistä seuraa nimittäin, että sen kysymyksen tutkiminen, ovatko relevantit markkinat taantuvia, on ainoastaan toissijainen valvontaperuste, joka on otettava huomioon ainoastaan silloin, jos kapasiteetin käytöstä ei ole saatavilla riittävästi tietoa. Tästä ei ole kuitenkaan kysymys nyt käsiteltävinä olevissa asioissa, koska kaikki kapasiteetin käyttöä koskeva tieto oli saatavilla.
Kronofrance vastaa tähän, että vuoden 1998 monialaisten puitteiden 3.10 kohdan sanamuodosta ilmenee nimenomaisesti, että komission on arvioidessaan kilpailutilannetta markkinoilla, joita tukihanke koskee, aina määritettävä, kasvattaako hanke kapasiteettia toimialalla, jolla on rakenteellista ylikapasiteettia, ja kohdistuuko se taantuviin markkinoihin. Kuten ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on korostanut valituksenalaisessa tuomiossa, viimeksi mainittu seikka on tutkittava aina, sillä taantuvilla markkinoilla myönnetty tuki aiheuttaa vakavaa vaaraa kilpailun vääristymisestä.
Yhteisöjen tuomioistuimen arviointi asiasta
Kuten valittajat esittävät, komissiolla on tosin EY 87 artiklan 3 kohtaa sovellettaessa laaja harkintavalta, jonka käyttäminen edellyttää koko yhteisöä silmällä pitäen tehtävää taloudellisten ja yhteiskunnallisten kysymysten monitahoista arviointia (ks. vastaavasti asia
310/85, Deufil v. komissio, tuomio 24.2.1987, Kok. 1987, s. 901
, 18 kohta). Tämän harkintavallan käyttämistä koskeva tuomioistuimen suorittama valvonta kohdistuu ainoastaan siihen, että menettelyä ja perusteluvelvollisuutta koskevia sääntöjä on noudatettu, että ratkaisun perustana olevat tosiseikat pitävät asiallisesti paikkansa, että asiassa ei ole tehty oikeudellista virhettä, että tosiseikkoja ei ole arvioitu ilmeisen virheellisesti ja että harkintavaltaa ei ole käytetty väärin (asia
C-351/98, Espanja v. komissio, tuomio 26.9.2002, Kok. 2002, s. I-8031
, 74 kohta; asia
C-409/00, Espanja v. komissio, tuomio 13.2.2003, Kok. 2003, s. I-1487
, 93 kohta ja asia
C-91/01, Italia v. komissio, tuomio 29.4.2004, Kok. 2004, s. I-4355
, 43 kohta).
Kuitenkin on todettava, että kun komissio antaa tällaisia käytännesääntöjä ja ne julkaisemalla ilmoittaa, että niitä sovelletaan tuosta hetkestä lähtien niissä tarkoitettuihin tilanteisiin, se rajoittaa oman harkintavaltansa käyttämistä eikä voi poiketa näistä säännöistä sillä uhalla, että sen mahdollisesti katsottaisiin loukanneen yleisiä oikeusperiaatteita, kuten yhdenvertaisen kohtelun periaatetta tai luottamuksensuojan periaatetta (yhdistetyt asiat
C-189/02 P, C-202/02 P, C-205/02 P–C-208/02 P ja C-213/02 P, Dansk Rørindustri ym. v. komissio, tuomio 28.6.2005, Kok. 2005, s. I-5425
, 211 kohta).
Yhteisöjen tuomioistuin on korostanut täten valtiontukia koskevalla erityisellä alalla, että komission hyväksymät puitteet ja tiedonannot sitovat komissiota edellyttäen, ettei niillä poiketa perustamissopimuksen määräyksistä ja että jäsenvaltiot ovat hyväksyneet ne (ks. erityisesti em. asia Espanja v. komissio, tuomio 13.2.2003, 69 ja 95 kohta ja em. asia Italia v. komissio, tuomion 45 kohta).
Valituksenalaisessa tuomiossa ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on kuitenkin juuri selvittänyt, onko komissio noudattanut riidanalaista päätöstä tehdessään vuoden 1998 monialaisia puitteitaan. Kuten nimittäin erityisesti valituksenalaisen tuomion 86 kohdasta käy ilmi, ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen suorittama arviointi koostui sen määrittelystä, pystyikö komissio näiden puitteiden sanamuodon perusteella käyttämään kyseisen tukitoimenpiteen osalta tekijän T, ”kilpailutilanne”, perusteella mukautustekijää, jonka arvo oli 1, ja jättämään kokonaan tutkimatta, oliko tämä tuki tarkoitettu toteutettavaksi taantuvilla markkinoilla.
Tällaisessa tilanteessa ei ilmene, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin olisi tällaisella arvioinnilla ylittänyt alalla, jolla sen on suoritettava monitahoisten taloudellisten ja yhteiskunnallisten kysymysten arviointeja, valvontaa koskevan tason, sellaisena kuin se on sille oikeuskäytännössä tunnustettu.
Myöskään ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen suorittaman vuoden 1998 monialaisten puitteiden tulkinnan perusteella ei voida katsoa, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin olisi jättänyt ottamatta huomioon komissiolla EY 87 artiklan 3 kohdan soveltamisen yhteydessä olevan laajan harkintavallan.
Tältä osin on syytä palauttaa mieliin, että vaikka komission valtiotukien alalla antamat puitteet ja tiedonannot sitovat sitä, näin on vain siinä määrin kuin näillä toimilla ei poiketa perustamissopimuksen määräysten moitteettomasta soveltamisesta, eikä näitä puitteita ja tiedonantoja voida tulkita tavalla, jolla supistettaisiin EY 87 ja EY 88 artiklan ulottuvuutta tai joka olisi ristiriidassa niillä tavoiteltujen päämäärien kanssa (ks. vastaavasti em. asia Deufil v. komissio, tuomion 22 kohta; em. asia Espanja v. komissio, tuomio 26.9.2002, 53 kohta; em. asia Italia v. komissio, tuomion 45 kohta ja analogisesti yhdistetyt asiat
C-182/03 ja C-217/03, Belgia ja Forum 187 v. komissio, tuomio 22.6.2006, Kok. 2006, s. I-5479
, 72 kohta).
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin katsoi siten perustellusti valituksenalaisen tuomion 89 kohdassa, että vuoden 1998 monialaisia puitteita on tulkittava EY 87 artiklan ja tähän artiklaan sisältyvän periaatteen valossa, jonka mukaan julkiset tuet eivät sovellu kyseisessä määräyksessä tarkoitetun tavoitteen eli yhteismarkkinoiden vääristymättömän kilpailun saavuttamiseen.
Se, että riidanalaisen päätöksen laillisuutta on arvioitava suhteessa vuoden 1998 monialaisiin puitteisiin, sellaisina kuin niitä on tulkittava EY 87 ja EY 88 artiklan valossa, on sitäkin enemmän perusteltua tässä tapauksessa, kun otetaan huomioon näiden puitteiden sanamuodon tietty epäselvyys, johon ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin puuttui valituksenalaisen tuomion 89 kohdassa. Tämä epäselvyys johtuu erityisesti edellä mainittujen puitteiden 3.10.1 kohdan sanamuodossa käytetyistä konjunktioista ”ja/tai”, jotka koskevat juuri niitä seikkoja, jotka komission on otettava huomioon vahvistaakseen tekijän T, ”kilpailutilanne”, perusteella mukautustekijän, jonka arvo oli 1.
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on katsonut EY 87 ja EY 88 artiklassa esitettyjen periaatteiden ja tukien aiheuttamien vääristävien vaikutusten estämistä koskevan päämäärän, joka on esitetty erityisesti vuoden 1998 monialaisten puitteiden 1.2 kohdassa, perusteella, että näiden puitteiden 3.10.1 kohdan iv alakohtaa on tulkittava siten, että suurimman mukautustekijän, jonka arvo oli 1 ja jonka perusteella sen tuen määrä, jonka voidaan todeta soveltuvan yhteismarkkinoille, on suurin mahdollinen, soveltaminen edellyttää edeltävää toteamusta sekä siitä, että kyseessä olevalla toimialalla ei ole rakenteellista ylikapasiteettia, että siitä, etteivät markkinat ole taantuvia.
Tältä osin on todettava, että erilainen tulkinta, jonka mukaan se, että ainoastaan toinen näistä tosiseikaston kahdesta osasta on olemassa, riittäisi suurimman mukautustekijän soveltamisen perustelemiseen, olisi näiden periaatteiden ja tämän tuomion edellisessä kohdassa mieleen palautetun tavoitteen vastainen. Komissio voisi nimittäin yhtäältä soveltaa sellaisen tulkinnan johdosta suurinta mukautustekijää sellaisiin hankkeisiin, jotka saattavat johtaa kapasiteetin kasvuun toimialalla, jota saattaa uhata kysynnän täydellinen taantuminen ilman, että komissio olisi ottanut tätä seikkaa huomioon.
Toisaalta tällaisesta tulkinnasta voisi seurata, että se saattaa mukautustekijän, jonka arvo on 1, soveltamisen kannalta sellaisen toimialan tilanteen, jonka osalta komissio on todennut, että rakenteellista ylikapasiteettia ei ole, samanlaiseksi sellaisen tilanteen kanssa, jossa kyseinen toimielin ei ole voinut tulla tähän päätelmään siitä syystä, että tietoja ei ollut saatavilla, ilman, että olisi voitu sulkea pois, ettei sellaista ylikapasiteettia olisi.
Lisäksi toisin kuin valittajat väittävät, valituksenalaisen tuomion 97 kohdasta käy selvästi ilmi, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin ei ole halunnut tulkita vuoden 1998 monialaisia puitteita siten, että niissä annettaisiin komission tehtäväksi arvioida kaikissa tapauksissa, ovatko kysymyksessä taantuvat markkinat. Sellaista arviointia vaaditaan nimittäin ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen mukaan ainoastaan silloin, jos komissiolla ei ole saatavilla riittävästi sellaista tietoa, jonka perusteella se voisi todeta, että rakenteellinen ylikapasiteetti on olemassa, tai jos – kuten tässä asiassa – se aikoo soveltaa suurinta mukautustekijää, jonka arvo on 1, tekijän T, ”kilpailutilanne”, perusteella.
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin tekee valituksenalaisen tuomion 99 kohdassa yleisen johtopäätöksen, jonka mukaan komissio ei saa hyväksyä tukitoimea arvioimatta sitä ennen, ovatko relevantit markkinat taantuvia.
Tässä on kuitenkin todettava, että sen lisäksi, ettei tällaista seurausta voida perustella edellä olevilla seikoilla, se on myös ristiriidassa saman tuomion 97 kohdan kanssa.
Tällainen ristiriita ei kuitenkaan vaikuta mitenkään ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen valituksenalaisen tuomion 103 kohdassa tekemään päätelmään siltä osin kuin se koskee tässä asiassa annettavaa ratkaisua, koska ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin sulkee tässä kohdassa ainoastaan pois sen mahdollisuuden, että komissio voisi olla arvioimatta, ovatko markkinat taantuvia, aikoessaan käyttää tekijän T, ”kilpailutilanne”, perusteella mukautustekijää, jonka arvo on 1.
Kaikkien näiden seikkojen perusteella Saksan liittotasavallan toinen valitusperuste ja Glunzin ja OSB:n ensimmäinen valitusperuste on myös hylättävä.
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen työjärjestyksen 64 artiklan rikkominen
Asianosaisten ja muiden osapuolten lausumat
Saksan liittotasavalta sekä Glunz ja OSB vetoavat kolmantena valitusperusteenaan ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen työjärjestyksen 64 artiklan rikkomiseen. Koska komissio vetosi kanteen tutkittamatta jättämistä koskevaan perusteeseen ensimmäisen kerran istunnossa, ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen olisi pitänyt Kronofrancen asiavaltuudesta tehtävää ratkaisua varten hankkia omasta aloitteestaan tietoja määritelläkseen sen, olivatko Glunz ja Kronofrance kilpailijoita; tähän kuuluvat tiedot niiden myyntialueista tai niiden tuotantolaitosten välisistä etäisyyksistä. Jos nämä tiedot olisi hankittu, ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin olisi joutunut katsomaan niiden perusteella, ettei toimi ”koskenut” Kronofrancea ”erikseen” EY 230 artiklan neljännessä kohdassa tarkoitetulla tavalla.
Kronofrancen mukaan ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin ei sen sijaan ollut soveltanut väärin työjärjestyksensä 64 artiklaa. Nimittäin yksistään ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen tehtävänä on ratkaista, onko sen kyseisessä asiassa käytettävissä olevaa selvitysaineistoa täydennettävä. Lisäksi tämän aineiston todistusvoima ei kuulu yhteisöjen tuomioistuimen suorittaman valvonnan alaan, jollei sitä ole otettu huomioon vääristyneellä tavalla tai jollei ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen määrittämän tosiseikaston paikkansapitämättömyys käy ilmi oikeudenkäyntiasiakirjoista. Kuten valituksenalaisen tuomion 38–41 kohdasta käy ilmi, ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimella oli käytössään riittävästi tietoja asian ratkaisemiseksi. Näin ollen ei ollut syytä hankkia muuta selvitystä.
Yhteisöjen tuomioistuimen arviointi asiasta
Sen osalta, kuinka ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on arvioinut asian osapuolen esittämiä vaatimuksia prosessinjohtotoimen tai tutkintatoimen määräämiseksi, on muistettava, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin arvioi yksin sen, onko sen ratkaistavana olevissa asioissa käytettävissä olevia tietoja tarpeen täydentää (ks. mm. asia
C-315/99 P, Ismeri Europa v. tilintarkastustuomioistuin, tuomio 10.7.2001, Kok. 2001, s. I-5281
, 19 kohta; asia
C-136/02 P, Mag Instrument v. SMHV, tuomio 7.10.2004, Kok. 2004, s. I-9165
, 76 kohta ja asia
C-260/05 P, Sniace v. komissio, tuomio 22.11.2007, Kok. 2007, s. I-10005
, 77 kohta). Oikeudenkäyntiasiakirjojen todistusarvo kuuluu sen tosiseikkojen arviointia koskevaan yksinomaiseen toimivaltaan, eikä yhteisöjen tuomioistuin voi tutkia valituksen yhteydessä tosiseikkoja, paitsi jos ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimelle esitetty selvitys on otettu vääristyneellä tavalla huomioon tai jos tämän määrittämän tosiseikaston paikkansapitämättömyys käy ilmi oikeudenkäyntiasiakirjoista (em. asia Ismeri Europa v. tilintarkastustuomioistuin, tuomion 19 kohta ja yhdistetyt asiat
C-24/01 P ja C-25/01 P, Glencore ja Compagnie Continentale v. komissio, tuomio 7.11.2002, Kok. 2002, s. I-10119
, 78 ja 78 kohta).
Näin ollen, koska tässä asiassa ei ole väitetty, että tosiseikat olisi otettu vääristyneellä tavalla huomioon tai että tosiseikasto ei pitäisi paikkaansa, ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin saattoi perustellusti katsoa, että asiakirjoihin sisältyvät tiedot ja suullisen käsittelyn aikana annetut selitykset, jotka on otettu valituksenalaisen tuomion 38–41 kohtaan, riittivät kanteen tutkittavaksi ottamista koskevan kysymyksen ratkaisemiseen, ilman että myöhemmät prosessinjohtotoimet olisivat olleet tarpeen sitä varten.
Koska tämä valitusperuste on täten selvästi perusteeton, se on hylättävä.
EY 230 artiklan toisen kohdan rikkominen
Asianosaisten ja muiden osapuolten lausumat
Glunz ja OSB esittävät neljäntenä valitusperusteenaan, että valituksenalainen tuomio on EY 230 artiklan toisen kohdan vastainen, koska siinä mennään pidemmälle, kuin kanteen tueksi esitetyissä kanneperusteissa vaaditaan.
Valittajien mukaan ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on nimittäin kumonnut riidanalaisen päätöksen perustamissopimuksen rikkomisen vuoksi sillä perusteella, ettei komissio ollut ottanut huomioon kyseessä olevan toimialan taantumista, vaikka vastaaja ei ollut vedonnut tähän perusteeseen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimessa perustamissopimuksen rikkomista koskevan kanneperusteensa yhteydessä vaan esittänyt sen yksinomaan harkintavallan väärinkäyttöä koskevan kanneperusteen tueksi.
Valittajat katsovat siten, että koska ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin ei erottanut toisistaan ilmeisen erilaisia perusteluita ja kanneperusteita, se teki oikeudellisen virheen, etenkin kun oikeuskäytännön mukaan yhteisöjen tuomioistuimet eivät voi tutkia EY 230 artiklan toisessa kohdassa tarkoitetun perustamissopimuksen rikkomista koskevaa kanneperustetta omasta aloitteestaan.
Kronofrance vastaa tähän, että se on perustanut kanteensa kaikkiin EY 230 artiklassa mainittuihin kanneperusteisiin esittämällä kirjelmissään kaikki tarpeelliset perustelut. Se ei ollut missään tapauksessa velvollinen luokittelemaan tiettyä riidanalaisen päätöksen virhettä jonkin tietyn kanneperusteen alle, jos tällainen puute käy ilmi sen kirjallisissa ja suullisissa huomautuksissaan esittämistä tosiseikoista ja oikeudellisista seikoista.
Yhteisöjen tuomioistuimen arviointi asiasta
Glunz ja OSB pyrkivät tällä valitusperusteella saamaan yhteisöjen tuomioistuimen toteamaan, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on virheellisesti lausunut EY 87 artiklan rikkomisesta, vaikka tutkinnan kohteena oli ollut kantajan harkintavallan väärinkäytön tueksi ensimmäisessä oikeusasteessa esittämä kanneperuste. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin oli näin tehdessään lausunut sellaisesta perustelusta, jota se ei voinut ottaa esiin omasta aloitteestaan ja johon kantaja ei ollut vedonnut.
On todettava, että tämä valitusperuste perustuu siihen virheelliseen oletukseen, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin olisi lausunut EY 87 artiklan rikkomista koskevasta kanneperusteesta.
Tässä on täsmennettävä, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin ei ole lausunut tällaisesta kanneperusteesta. Kuten valituksenalaisen tuomion 35 kohdasta käy ilmi, ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on nimittäin rajoittanut arviointinsa käsiteltäväkseen saatetun toisen kanneperusteen, jonka mukaan komissio on virheellisesti kieltäytynyt aloittamasta EY 88 artiklan 2 kohdan mukaista muodollista tutkintamenettelyä, tutkimiseen. Kuten kyseisen tuomion 48 kohdasta käy ilmi, kantaja oli väittänyt tämän kanneperusteen yhteydessä, että komissio on hyväksymällä Saksan viranomaisten Glunzille myöntämän tuen pelkän alustavan tutkimuksen jälkeen rikkonut muun muassa asetuksen N:o 659/1999 4 artiklan 4 kohtaa, jossa velvoitetaan toimielin aloittamaan muodollinen tutkintamenettely, kun ilmoitetun toimenpiteen soveltuvuudesta yhteismarkkinoille ”on epäilyjä”.
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on tutkinut EY 87 artiklan tulkintaa koskevan kysymyksen ainoastaan lausuakseen tällaisten epäilysten olemassaolosta, koska se katsoi, että tähän kysymykseen oli vastattava ennen kuin se pystyi ratkaisemaan, oliko riidanalainen päätös lainmukainen EY 88 artiklan 2 kohdan osalta.
Tällaisessa tilanteessa sillä seikalla, että kantaja oli vedonnut erilliseen, EY:n 87 artiklan rikkomista koskevaan kanneperusteeseen tukeutumatta vuoden 1998 monialaisten puitteiden virheellistä soveltamista koskevaan väitteeseen, ei ole merkitystä.
Tästä seuraa, että myös viimeinen valitusperuste on hylättävä.
Kaikesta edellä olevasta seuraa, että molemmat valitukset on hylättävä kokonaisuudessaan.
Oikeudenkäyntikulut
Yhteisöjen tuomioistuimen työjärjestyksen 69 artiklan 2 kohdan mukaan, jota sovelletaan saman työjärjestyksen 118 artiklan nojalla valituksen käsittelyyn, asianosainen, joka häviää asian, velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut, jos vastapuoli on sitä vaatinut. Koska valittajat ovat hävinneet asian, ne on velvoitettava korvaamaan oikeudenkäyntikulut Kronofrancen vaatimusten mukaisesti.
Tämän työjärjestyksen saman artiklan mukaan komissio on velvoitettava vastaamaan omista oikeudenkäyntikuluistaan

Näillä perusteilla yhteisöjen tuomioistuin (ensimmäinen jaosto) on ratkaissut asian seuraavasti:

1)
Valitukset hylätään.

2)
Saksan liittotasavalta velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut asiassa C-75/05 P.

3)
Glunz AG ja OSB Deutschland GmbH velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut asiassa C-80/05 P.

4)
Euroopan yhteisöjen komissio vastaa omista oikeudenkäyntikuluistaan.

Allekirjoitukset
(
*1
)	Oikeudenkäyntikieli: saksa.