CELEX: 62005CJ0149
89/48/EGK irányelv és 92/51/EGK irányelv
Munkavállalók
Szakképzettségek elismerése
Alkalmassági vizsga letételének kötelezettsége adaptációs időszak választásának lehetősége nélkül
Nyilvános magánárverési ingóság-értékesítési tevékenység

Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem a 2001. május 14‑i 2001/19/EK európai parlamenti és tanácsi irányelvvel (HL L 206.,
1. o.; magyar nyelvű különkiadás 5. fejezet, 4. kötet, 138. o.) módosított, a legalább hároméves szakoktatást és szakképzést
lezáró felsőfokú oklevelek elismerésének általános rendszeréről szóló, 1988. december 21‑i 89/48/EGK tanácsi irányelv (HL 1989. L 19.,
16. o.; magyar nyelvű különkiadás 5. fejezet, 1. kötet, 337. o., a továbbiakban: 89/48 irányelv) és a 2001/19 irányelvvel
módosított, a 89/48/EGK irányelvet kiegészítve, a szakoktatás és szakképzés elismerésének második általános rendszeréről szóló,
1992. június 18‑i 92/51/EGK tanácsi irányelv (HL L 209., 25. o.; magyar nyelvű különkiadás 5. fejezet, 2. kötet, 47. o., a
továbbiakban: 92/51 irányelv) értelmezésére irányul.
E kérelmet az Egyesült Királyságban bizonyos árverési szakképzettséget szerzett H. Price által a Conseil des ventes volontaires
de meubles aux enchères publiques (a továbbiakban: CVV) ellen, azon határozata megtámadásával indított eljárásban terjesztették
elő, amellyel a CVV három vizsgatárgyból – jogi ismeretek, a nyilvános árverés gyakorlata, szakmai szabályok – álló alkalmassági
vizsga letételétől tette függővé a nyilvános magánárverési ingóságértékesítés-vezetői foglalkozás (a továbbiakban: magánárverés-vezető)
franciaországi gyakorlásának H. Price számára való engedélyezését.

Jogi háttér

A közösségi szabályozás
A 89/48 irányelv harmadik és negyedik preambulumbekezdéséből kitűnik, hogy az irányelv célja az oklevelek elismerésére vonatkozó
rendszer bevezetése, melynek meg kell könnyítenie a polgárok számára minden olyan szakmai tevékenységet, amely gyakorlásának
a fogadó tagállamban a középfokú oktatást követő képzés a feltétele, amennyiben olyan oklevéllel rendelkeznek, amely őket
ezekre a tevékenységekre felkészíti, legalább három évig tartó tanulmányokat igazol, és amelyet egy másik tagállamban állítottak
ki.
A 92/51 irányelv azokon a képzési szinteken hozza létre a szakoktatás és szakképzés elismerésének kiegészítő általános rendszerét,
amelyekre a felsőfokú oktatásra korlátozódó hatályú 89/48 irányelvvel kialakított első általános rendszer nem vonatkozik.
A 89/48 irányelv 2. cikkének első bekezdése és a 92/51 irányelv 2. cikkének első bekezdése szerint e két irányelvet a tagállamok
minden olyan állampolgárára alkalmazni kell, aki önálló vállalkozóként vagy munkavállalóként más tagállamban kíván valamely
„szabályozott szakmát” gyakorolni.
A „szabályozott szakma” fogalma
A 89/48 irányelv 1. cikkének c) pontjában található – és a 92/51 irányelv 1. cikkének e) pontjában szereplővel lényegében
egyező – meghatározás szerint „szabályozott szakma” az a szakmai tevékenység vagy azoknak a szakmai tevékenységeknek az összessége,
amelyek az egyes tagállamokban az adott foglalkozást alkotják.
A „szabályozott szakmai tevékenységet” a 89/48 irányelv 1. cikke d) pontjának első bekezdése, illetve a 92/51 irányelv 1. cikke
f) pontjának első bekezdése olyan szakmai tevékenységként határozza meg, amelynek megkezdése vagy gyakorlása, vagy gyakorlásának
bármelyik módja valamely tagállamban közvetlenül vagy közvetetten, törvényi, rendeleti és közigazgatási szabályok útján a
89/48 irányelv vonatkozásában oklevél, illetve a 92/51 irányelv vonatkozásában az oktatás és szakképzés megszerzéséről szóló
tanúsítvány vagy alkalmassági igazolás megszerzéséhez van kötve.
A 89/48 irányelv 1. cikke d) pontjának második bekezdése szerint, amely a 92/51 irányelv 1. cikke f) pontjának második bekezdésével
lényegében egyezik, azzal az egyedüli eltéréssel, hogy a 92/51 irányelv „oktatás és szakképzés megszerzéséről szóló tanúsítványt”
említ, míg a 89/48 irányelv „oklevelet”:
„Az olyan szakmai tevékenység, amelyre az első albekezdés nem vonatkozik, a szabályozott szakmai tevékenységgel egyenértékűnek
számít, ha egy olyan szövetség vagy szervezet tagjai gyakorolják, amelynek célja az érintett foglalkozás színvonalának fejlesztése
és megőrzése, és amelyet az egyik tagállam e cél elérése érdekében egy bizonyos formában elismer, és amely
–        tagjainak oklevelet ad ki,
–        biztosítja, hogy tagjai az általa megállapított szakmai magatartási szabályokat betartják,
–        feljogosítja tagjait egy bizonyos cím viselésére, illetve meghatározott rövidítés használatára vagy ennek az oklevélnek megfelelő
jogállásra.”
A 89/48 irányelv 1. cikke d) pontjának harmadik bekezdése szerint ezen irányelv melléklete tartalmazza azoknak a szövetségeknek
vagy szervezeteknek a nem kimerítő felsorolását, amelyek ezen irányelv elfogadásának időpontjában e második albekezdés rendelkezéseinek
megfelelnek. E mellékletben szerepel többek között a „Royal Institution of Chartered Surveyors”.
Az „oklevél” fogalma
A 89/48 irányelv 1. cikke a) pontjának második francia bekezdése alapján ezen irányelv értelmében „oklevél” az az okirat,
amely azt igazolja, hogy tulajdonosa legalább három évig tartó – illetve részidős képzés esetén ezzel egyenértékű időtartamú –
felsőfokú képzést végzett el.
A 92/51 irányelv 1. cikke a) pontja második francia bekezdésének i. alpontja alapján ezen irányelv értelmében „oklevél” az
az okirat, amely azt igazolja, hogy tulajdonosa sikeresen elvégzett valamely, a 89/48/EGK irányelv 1. cikke a) pontjának második
francia bekezdésében említetteken kívüli, legalább egyéves – illetve részidős képzés esetén ezzel egyenértékű időtartamú –
felsőfokú képzést.
Az elismerési kötelezettség
A 89/48 irányelv 3. cikkének első bekezdése ekként rendelkezik:
„Ha egy szabályozott szakma megkezdését vagy gyakorlását a fogadó ország törvényei valamilyen oklevél megszerzésétől teszik
függővé, akkor az illetékes hatóság a hiányos képesítésre való hivatkozással nem tagadhatja meg egy tagállam állampolgárától
az adott foglalkozásnak a saját állampolgárával azonos feltételek szerinti megkezdésének vagy gyakorlásának jogát [helyesen:
Ha a fogadó tagállamban valamely szabályozott szakma megkezdése vagy gyakorlása oklevél birtoklásához kötött, akkor a hatáskörrel
rendelkező hatóság más tagállam állampolgárától sem tagadhatja meg képesítés hiányára hivatkozva azt a jogot, hogy az adott
foglalkozást azonos feltételek szerint kezdhesse meg vagy gyakorolhassa, mint a fogadó tagállam állampolgárai],
a)      amennyiben a kérelmező olyan oklevéllel rendelkezik, amely más tagállamban ahhoz szükséges, hogy annak területén az illető
a foglalkozást megkezdhesse vagy gyakorolhassa, és ezt az oklevelet az egyik tagállamban szerezte; vagy
b)      amennyiben a kérelmező az említett foglalkozást az előző tíz év során, két éven át teljes munkaidőben egy másik olyan tagállamban
gyakorolta, amely ezt a foglalkozást az 1. cikk c) pontjának és a d) pont első bekezdésének értelmében nem szabályozta, ha
[helyesen: teljes munkaidőben olyan más tagállamban gyakorolta, ahol e szakma nem minősült az 1. cikk c) pontjának és d) pontja
első bekezdésének értelmében vett szabályozott szakmának, ha] a kérelmező egyidejűleg rendelkezett egy vagy több végzettséget
igazoló olyan okmánnyal,
–        amelyet a tagállamban annak törvényi, rendeleti és közigazgatási előírásai szerinti illetékes hatóság állított ki,
–        amely azt igazolja, hogy az oklevél tulajdonosa legalább három évig tartó felsőfokú képzést vagy egy ennek megfelelő időtartamú
részképzést végzett el egyetemen, felsőoktatási intézményben vagy más hasonló színvonalú oktatási intézményben, és adott esetben
a felsőfokú képzésen felül szükséges szakmai gyakorlatot is teljesítette [helyesen: amely azt igazolja, hogy az oklevéllel
rendelkező személy legalább három évig tartó – illetve részidős képzés esetén ezzel egyenértékű időtartamú – felsőfokú képzést
végzett el egyetemen, felsőoktatási intézményben vagy más azonos képzési szintű oktatási intézményben, és a felsőfokú képzésen
felül esetlegesen szükséges szakképzést is elvégezte], és
–        amelyet az adott foglalkozás gyakorlásának előkészületeként szerzett.”
A 92/51 irányelv 3. cikke első bekezdésének szövege a következő:
„A 89/48/EGK irányelv sérelme nélkül, ha egy szabályozott szakma megkezdését vagy gyakorlását a fogadó ország törvényei valamilyen,
az ezen irányelv vagy a 89/48/EGK irányelv értelmében meghatározott oklevél megszerzésétől teszik függővé, akkor az illetékes
hatóság a saját állampolgáraira vonatkozó feltételek teljesítésekor az e foglalkozás megkezdésének vagy gyakorlásának jogát
hiányos képesítésre való hivatkozással nem tagadhatja meg egy tagállam állampolgárától [helyesen: A 89/48/EGK irányelv sérelme
nélkül, ha a fogadó tagállamban valamely szabályozott szakma megkezdése vagy gyakorlása az ezen irányelvben vagy a 89/48/EGK
irányelvben meghatározott oklevél birtoklásához kötött, akkor a hatáskörrel rendelkező hatóság a fogadó tagállam állampolgáraira
vonatkozó feltételek teljesítése esetén más tagállam állampolgárától sem tagadhatja meg képesítés hiányára hivatkozva e foglalkozás
megkezdésének vagy gyakorlásának jogát]:
a)      amennyiben a kérelmező olyan, az ezen irányelvben vagy a 89/48/EGK irányelvben meghatározott oklevéllel rendelkezik, amely
más tagállamban ahhoz szükséges, hogy annak területén az illető a foglalkozást megkezdhesse vagy gyakorolhassa, és ezt az
oklevelet az egyik tagállamban szerezte;
vagy
b)      amennyiben a kérelmező az említett foglalkozást az előző tíz év során két éven át teljes munkaidőben vagy részmunkaidőben
egy, az előzőnek megfelelő időszakban egy másik olyan tagállamban gyakorolta, amely ezt a foglalkozást az 1. cikk e) pontjának
és f) pontja első albekezdésének, illetve a 89/48/EGK irányelv 1. cikke c) pontjának vagy d) pontja első albekezdésének értelmében
nem szabályozta, ha [helyesen: két éven át teljes munkaidőben vagy ezzel egyenértékű ideig részmunkaidőben olyan más tagállamban
gyakorolta, ahol e szakma nem minősült az 1. cikk e) pontjának és f) pontja első albekezdésének, illetve a 89/48/EGK irányelv
1. cikke c) pontjának vagy 1. cikke d) pontjának első bekezdése értelmében vett szabályozott szakmának, ha] a kérelmező egyidejűleg
rendelkezett az oktatás és szakképzés megszerzéséről szóló tanúsítvánnyal:
–        amelyet a tagállamban annak törvényi, rendeleti és közigazgatási előírásai szerinti illetékes hatósága ítél oda, és
–        egy, a 89/48/EGK irányelv 1. cikke a) pontjának második francia bekezdésében említetteken kívüli legalább egyéves felsőfokú
képzést, vagy egy azonos időtartamú nem nappali képzést, amelyre általános szabályként a felvétel egyik előfeltétele az egyetemi
vagy felsőoktatási intézménybe való bejutáshoz megkövetelt középfokú végzettség megszerzése, valamint a felsőfokú képzés szerves
részét képező szakképzést [helyesen: amely azt igazolja, hogy az oklevéllel rendelkező személy a 89/48/EGK irányelv 1. cikke
a) pontjának második francia bekezdésében említetteken kívüli, legalább egyéves – illetve részidős képzés esetén ezzel egyenértékű
időtartamú – felsőfokú képzést végzett el, amelyre a felvételnek feltétele főszabályként az egyetemi vagy felsőoktatási intézménybe
való felvételhez szükséges középfokú végzettség megszerzése, valamint elvégezte a felsőfokú képzés szerves részét képező esetleges
szakképzést],
[…]
és
–        amelyet az adott foglalkozás gyakorlásának előkészületeként szerzett.”
A 92/51 irányelv 3. cikkének negyedik bekezdése ugyanezen cikk első bekezdésétől eltérve kimondja, hogy a fogadó tagállamnak
nem kell e cikk rendelkezéseit alkalmaznia abban az esetben, ha valamely szabályozott szakma gyakorlásához e tagállamban a
89/48/EGK irányelvben meghatározott, négyéves időtartamnál hosszabb, felsőfokú képzés elvégzéséről kiállított oklevél szükséges.
Kiegyenlítő intézkedések
A 89/48 irányelv és a 92/51 irányelv 3. cikke ellenére ezen irányelvek 4. cikke lehetővé teszi, hogy a fogadó tagállam az
ott meghatározott egyes esetekben meghatározott időtartamú szakmai tapasztalat igazolását, legfeljebb három évig tartó adaptációs
időszak teljesítését vagy alkalmassági vizsga letételét kérje a kérelmezőtől (a továbbiakban: kiegyenlítő intézkedések).
A 89/48 irányelv 4. cikke (1) bekezdésének harmadik albekezdése szerint, mely e tekintetben lényegében egyezik a 92/51 irányelv
4. cikke (1) bekezdése b) pontjának harmadik albekezdésével és negyedik albekezdésének első francia bekezdésével, amennyiben
a fogadó állam él a kiegyenlítő intézkedések előírásának lehetőségével, akkor a kérelmezőnek fel kell ajánlania az adaptációs
időszak, illetve a szakmai alkalmassági vizsga közötti választás lehetőségét. Ettől az alapelvtől eltérően a fogadó állam
előírhatja az adaptációs időszakot vagy az alkalmassági vizsgát, ha olyan foglalkozásokról van szó, „amelyek gyakorlása megköveteli
a nemzeti jog pontos ismeretét, és amelyeknél a nemzeti jog kérdéseit illető tanácsadás és/vagy segítségnyújtás a szakmai
tevékenység alapvető és állandó része”.

A nemzeti szabályozás
A francia szabályozás
A magánárverés-vezetői tevékenység gyakorlásának feltételeit a code de commerce (francia kereskedelmi törvénykönyv) L321-1–L321-38. cikke
alapján meghozott, az ingóságok nyilvános magánárverésen történő értékesítéséről szóló, 2001. július 19‑i 2001‑650. sz. rendelet
(JORF 2001. július 21., 11 760. o., a továbbiakban: a 2001‑650 rendelet) állapítja meg.
E rendelet 16. cikke előírja, hogy e foglalkozást az gyakorolhatja, aki jogi képzésben szerzett oklevéllel és művészettörténeti,
iparművészeti, régészeti vagy képzőművészeti képzésben szerzett oklevéllel rendelkezik. Ezen oklevelek egyikének legalább
licence fokozatúnak kell lennie, a másiknak pedig legalább kétéves felsőfokú tanulmányoknak megfelelő képzési szintet kell
tanúsítania. Gyakorolhatják e foglalkozást az igazságügy-miniszter és a felsőoktatásért felelős miniszter közös rendeletében
meghatározott listán szereplő, sajátosan felmentésre jogosító oklevelek és okiratok tulajdonosai is.
Ugyanezen rendelet 45. cikke szerint más tagállam állampolgára többek között akkor tekinthető az e rendelet 16. cikkében előírt
képzettséggel rendelkezőnek, ha:
–        legalább kétéves – illetve részidős képzés esetén ezzel egyenértékű időtartamú – felsőfokú képzést végzett el a magánárverés-vezetői
foglalkozás gyakorlásának előkészületeként, amelyre a felvételnek feltétele főszabályként az egyetemi vagy felsőoktatási intézménybe
való felvételhez szükséges középfokú végzettség megszerzése, valamint a felsőfokú képzésen felül szükséges esetleges szakképzést
is elvégezte, és
–        rendelkezik egy vagy több olyan oklevéllel, bizonyítvánnyal vagy egyéb okirattal:
1)      amely, ha tulajdonosa a szakmát szabályozott szakmának minősítő tagállamból származik, számára a nyilvános magánárverési ingóság-értékesítési
tevékenység gyakorlását teszi lehetővé, és e tagállam hatáskörrel rendelkező hatósága bocsátotta ki;
2)      amelyet tulajdonosa, ha a szakmát szabályozott szakmának nem minősítő tagállamból származik, valamely sajátosan az adott szakma
gyakorlására felkészítő szabályozott képzésben szerzett, vagy
3)      amelynek tulajdonosa, ha olyan tagállamból származik, amely sem a szakmát nem minősíti szabályozott szakmának, sem az annak
gyakorlására felkészítő képzést szabályozott képzésnek, igazolja, hogy e tagállamban a foglalkozást az elmúlt tíz év folyamán
legalább két évig – illetve részmunkaidő esetén ezzel egyenértékű ideig – gyakorolta; ezen igazolásnak e tagállam hatáskörrel
rendelkező hatóságától kell származnia.
A 2001‑650 rendelet a CVV‑t ruházza fel az e rendelet 45. cikkben előírt feltételeket teljesítő, Franciaországban letelepedni
kívánó személyek oklevelei, bizonyítványai és egyéb okiratai elismerése iránti kérelmek vizsgálatának hatáskörével.
E rendelet 49. cikke értelmében a kérelmezőnek alkalmassági vizsgát kell tennie, ha képzettségének tárgya jelentősen eltér
az e rendeletben előírtaktól, vagy ha a származási tagállamban egy vagy több szakmai tevékenység nem minősül szabályozott
szakmai tevékenységnek, illetve az lényegesen eltérően szabályozott szakmai tevékenység.
Az egyesült királyságbeli szabályozás
E szakmai tevékenység gyakorlását az Egyesült Királyságban hatályos jogszabályok nem kötik semmiféle feltételhez. Azonban
a Royal Institution of Chartered Surveyors, legalábbis bizonyos mértékig, részt vesz e tevékenység szervezésében.

Az alapeljárás és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések
H. Price brit állampolgár „Bachelor of Arts with second class honours in Fine Arts Valuation” oklevéllel rendelkezik. Ezt
az oklevelet az Egyesült Királyságban a Royal Institution of Chartered Surveyors akkreditálja. H. Price, ügyvédjének a tárgyaláson
tett kijelentése szerint ugyan a Royal Institution of Chartered Surveyors gyakornok tagjává vált, ám nem lett e szervezet
teljes jogú tagja, mert nem teljesítette a taggá váláshoz szükséges, bizottság előtti szóbeli vizsgával („Assessment of Professional
Competence” vagy „APC”) végződő kétéves szakmai gyakorlatot.
Mivel H. Price Franciaországban magánárverés-vezetői foglalkozást kívánt gyakorolni, 2002. január 8‑án a 2001‑650 rendelet
48. cikke alapján oklevél, bizonyítvány vagy egyéb okirat elismerése iránti kérelmet nyújtott be a CVV‑hez.
A CVV 2003. június 19‑i határozatával felhívta H. Price‑t az ugyanezen rendelet 49. cikkében előírt alkalmassági vizsga letételére
a következő vizsgatárgyakból: jogi ismeretek, a nyilvános árverés gyakorlata, szakmai szabályok. E határozat ellen H. Price
fellebbezéssel élt, melyet 2003. szeptember 11‑én elutasítottak.
H. Price 2003. augusztus 19‑én a Cour d’appel de Paris előtt keresettel támadta meg a CVV 2003. június 19‑i, őt alkalmassági
vizsga letételére kötelező határozatát.
A kérdést előterjesztő bíróság álláspontja szerint H. Price nem bizonyította, hogy az oklevele elismerése iránti kérelme benyújtását
megelőző tíz év folyamán a brit hatóságok által igazoltan legalább két évig teljes munkaidőben gyakorolta a magánárverés-vezetői
foglalkozást.
H. Price azonban azt állította, hogy a tőle az adaptációs időszak és az alkalmassági vizsga közötti választás lehetőségét
megtagadó vitás határozat sérti a 89/48 irányelvet kiegészítő 92/51 irányelvet.
E kifogásának alátámasztásául előadta, hogy a 92/51 irányelv 7. cikke szerint amennyiben a fogadó állam él az adaptációs időszak
vagy az alkalmassági vizsga előírásának lehetőségével, akkor meg kell hagynia a kérelmezőnek a választás lehetőségét.
A CVV – a kérdést előterjesztő bíróság álláspontja szerint helytállóan – azt adta elő, hogy H. Price alaptalanul hivatkozik
e rendelkezésre, mivel az csak akkor alkalmazható, ha a fogadó tagállam bizonyítvány – nem pedig, mint a jelen ügyben, oklevél –
birtoklását írja elő.
Az alperes azt állította, hogy H. Price helyzete a 92/51 irányelv 4. cikke (1) bekezdése b) pontja negyedik albekezdése első
francia bekezdésének hatálya alá tartozik, és hogy e rendelkezés szerint a tagállam magának tarthatja fenn az adaptációs időszak,
illetve a szakmai alkalmassági vizsga közötti választás lehetőségét, amennyiben olyan foglalkozásról van szó, amelynek gyakorlása
megköveteli a nemzeti jog pontos ismeretét, és amelynél a nemzeti jog kérdéseit illető tanácsadás és/vagy segítségnyújtás
a szakmai tevékenység alapvető és állandó része. A magánárverés-vezető tevékenysége ebbe a körbe tartozik.
H. Price vitatta a 92/51 irányelv ezen értelmezését, és megjegyezte, hogy a magánárverés és a bírósági határozattal elrendelt
értékesítés eltér egymástól, és hogy az általa kért elismerés csak a magánárverésen történő értékesítésre  vonatkozik.
Ebben a helyzetben a Cour d’appel de Paris eljárását felfüggesztette, és előzetes döntéshozatalra a Bíróság elé terjesztette
a következő kérdéseket:
„1)      A […] 92/51 […] irányelv  alkalmazandó‑e a [magánárverés-vezető] code de commerce L.321‑1–L.321‑3., L.321‑8. és L.321‑9. cikkében
szabályozott tevékenységére?
2)      Ha igen, hivatkozhat‑e a fogadó tagállam [a 95/51 irányelv 4. cikke (1) bekezdése b) pontjának harmadik albekezdésétől] történő,
[ugyanezen irányelv 4. cikke (1) bekezdése b) pontja negyedik albekezdésének első francia bekezdésén] alapuló eltérésre?”

Az első kérdésről
Először is megállapítandó, hogy a 89/48 és a 92/51 irányelv hatálya nem csupán a kérdéses szabályozott szakma alapján határozható
meg, hanem az e szakmát gyakorolni kívánó kérelmező képesítésétől függően is. Következésképpen az előterjesztő bíróság első
kérdése arra választ váróként értelmezendő, hogy kiterjed‑e a 92/51 irányelv hatálya az alapügy felperesének képesítéséhez
hasonló képesítésre hivatkozó, a magánárverés-vezetői szakmát Franciaországban gyakorolni kívánó kérelmezőre.
Noha a kérdést előterjesztő bíróság csupán a 92/51 irányelv alkalmazhatóságát kérdezi a Bíróságtól, figyelemmel ezen irányelvnek
a 89/48 irányelvhez képesti kiegészítő jellegére, először azt kell megvizsgálni, alkalmazható‑e a 89/48 irányelv. A 92/51
irányelv alkalmazhatóságának kérdését csak akkor kell vizsgálni, ha a 89/48 irányelv nem alkalmazható.

A vonatkozó elvek
A 89/48 és a 92/51 irányelv 3. cikkének rendszeréből kitűnik, hogy az ezen irányelvek 3. cikke első bekezdésének a), illetve
b) pontjában írt oklevél-elismerési rendszerek közül csak az egyik alkalmazható valamely adott tényállás esetén. Az ezen a) pontokban
írt rendszer alkalmazandó, ha a kérdéses szakma a képzés tagállamában szabályozott szakma. Az e b) pontokban szereplő másik
rendszer csak akkor alkalmazható, ha a kérdéses szakma a képzés tagállamában nem szabályozott szakma.
Amennyiben a kérdéses szakma a képzés tagállamában szabályozott szakma, úgy az említett irányelvek 3. cikke első bekezdésének
a) pontjából kitűnik, hogy a 89/48 irányelv alkalmazandó, ha a fogadó tagállam által a foglalkozás gyakorlásához megkövetelt
oklevél is és a kérelmező oklevele is az utóbbi irányelvben meghatározott oklevél. A 92/51 irányelv alkalmazandó viszont,
ha a kérdéses két oklevél legalább egyike ezen irányelv értelmében vett oklevél, míg a másik oklevél akár ezen irányelv, akár
a 89/48 irányelv hatálya alá tartozik.
Amennyiben pedig a kérdéses szakma a képzés tagállamában nem szabályozott szakma, úgy az említett irányelvek 3. cikke első
bekezdésének a) pontjából kitűnik, hogy a 89/48 irányelv alkalmazandó, ha a fogadó tagállam által a foglalkozás gyakorlásához
megkövetelt oklevél az utóbbi irányelvben meghatározott oklevél, és ha a kérelmező rendelkezik többek között legalább hároméves
felsőfokú képzésben szerzett képesítést igazoló okirattal. A 92/51 irányelv alkalmazandó viszont minden olyan esetben, amikor
a 89/48 irányelv nem, feltéve, hogy a fogadó tagállam által megkövetelt oklevél legalább a 92/51 irányelv értelmében vett
oklevélnek minősül, és hogy a kérelmező rendelkezik az ezen irányelv 3. cikke első bekezdésének b) pontjában felsorolt képesítéssel,
így többek között legalább egyéves felsőfokú képzésben szerzett képesítést igazoló okirattal.
Annak meghatározásához, hogy a jelen ügyben a két irányelv melyike alkalmazandó, először a magánárverés-vezetői foglalkozás
– egyrészt Franciaországban, mint fogadó tagállamban, másrészt az Egyesült Királyságban, mint a képzés tagállamában való –
gyakorlásának feltételeit kell megvizsgálni. Ezt követően kell értékelni az alapügy felperesének képesítését. E vizsgálatok
elvégzése a kérdést előterjesztő bíróság feladata, ám pontos útmutatással kell szolgálni számára.

A magánárverés-vezetői foglalkozás gyakorlásának feltételei Franciaországban
Úgy tűnik, hogy Franciaországban a magánárverés-vezetői foglalkozás szabályozott szakmának minősül, melynek gyakorlásához
a 89/48 irányelv 1. cikkének a) pontja értelmében vett oklevél szükséges. Közelebbről, a 2001-650 rendelet 16. cikke alapján
e foglalkozást az gyakorolhatja, aki két, összesen ötéves felsőfokú tanulmányoknak megfelelő képzési szintet tanúsító oklevéllel
rendelkezik, kivéve ha a kérdéses oklevél sajátosan felmentésre jogosít.
Az Európai Közösségek Bizottságának álláspontjával ellentétben, önmagában az nem teszi alkalmazhatóvá a 92/51 irányelvet,
hogy a 2001‑650 rendelet 45. cikke más tagállamok esetlegesen csak legalább egyéves felsőfokú képzést tanúsító oklevéllel
rendelkező állampolgárai számára is lehetővé teszi e foglalkozás gyakorlását.
Amennyiben a nemzeti szabályozás csupán a 92/51 irányelv – a tagállamokat a területükön szabályozott szakmának minősülő foglalkozások
gyakorlásának más tagállamok ezen irányelv értelmében vett oklevéllel rendelkező állampolgárai részére való megengedésére
kötelező – rendelkezéseinek a nemzeti jogba való átültetésére irányul, még ha e foglalkozások gyakorlásának általában a 89/48
irányelv értelmében vett oklevéllel rendelkezés is a feltétele, ez az átültetés nem vehető figyelembe az alkalmazható irányelv
meghatározásánál. Ha nem ez lenne a helyzet, akkor a 89/48 irányelv tárgyi hatálya annyira leszűkülne, hogy nem is maradna
tárgyi hatálya, mivel a 92/51 irányelv alapján minden tagállam köteles lehetővé tenni más tagállam ezen irányelv értelmében
vett – azaz a 89/48 irányelvben előírtnál rövidebb időtartamú képzésben szerzett – oklevéllel rendelkező állampolgára számára
az ezen irányelvek hatálya alá eső bármely szabályozott szakma gyakorlását, csupán a 92/51 irányelv 3. cikkének harmadik bekezdésében
kimondott eltérési lehetőség fenntartásával.
A jelen ügyben minden arra mutat, hogy a 2001-650 rendelet 45. cikke csupán a 92/51 irányelv rendelkezéseinek a francia jogba
való átültetésére irányul, ám ezt még a nemzeti bíróságnak is ellenőriznie kell.

A magánárverés-vezetői foglalkozás gyakorlásának feltételei az Egyesült Királyságban
Állami szabályozás
Az Egyesült Királyságban a magánárverés-vezető tevékenysége nem minősül szabályozott szakmának sem a 89/48 irányelv 1. cikke
d) pontjának első bekezdése, sem a 92/51 irányelv 1. cikke f) pontjának első bekezdése értelmében. Az Egyesült Királyságban
hatályos jogszabályok ugyanis e szakmai tevékenység gyakorlását semmiféle feltételtől nem teszik függővé.
Egyesület vagy államilag elismert szervezet általi szabályozás
Ezzel szemben lehetségesnek tűnik, hogy a magánárverés-vezetői tevékenység vagy a 89/48 irányelv 1. cikke d) pontjának második
bekezdése értelmében vett, vagy a 92/51 irányelv 1. cikke f) pontjának második bekezdése értelmében vett szabályozott szakmai
tevékenységekkel esik egy tekintet alá, mivel a Royal Institution of Chartered Surveyors legalábbis egy bizonyos mértékig
részt vesz e tevékenység szervezésében. Ha ez a helyzet, akkor az, hogy e szervezet tagjaitól hároméves felsőfokú képzés,
majd kétéves szakmai képzés elvégzését követeli meg, azaz a 89/48 irányelv 1. cikkének a) pontja értelmében vett oklevél birtoklásához
köti a kérdéses foglalkozás gyakorlását, a 89/48 irányelv 3. cikke első bekezdése a) pontjának alkalmazását tenné lehetővé
az ezen irányelv 1. cikke d) pontjának második bekezdésében írt egyéb feltételek teljesülése esetén.
E tekintetben megjegyzendő egyébként, hogy a Royal Institution of Chartered Surveyors szerepel a 89/48 irányelv mellékletében.
Ezen irányelv 1. cikke d) pontjának harmadik bekezdése alapján ugyanis e szervezet ezen irányelv elfogadásakor megfelelt ugyanezen
irányelv 1. cikke d) pontjának második bekezdésében írt feltételeknek. Azonban a Royal Institution of Chartered Surveyors
az Egyesült Királyságban a földmérő mérnöki („chartered surveyor”) foglalkozás gyakorlása tekintetében elismert szervezet,
ám nem biztos, hogy ugyanilyen elismeréssel rendelkezik a magánárverés-vezetői foglalkozás tekintetében. Adott esetben a kérdést
előterjesztő bíróság feladata annak megállapítása, hogy erről van‑e szó.

A 89/48 irányelv 3. cikkében szereplő elismerési eljárások alkalmazhatósága a H. Price hivatkozta képesítésekre
A 89/48 irányelv 3. cikke első bekezdése a) pontjának alkalmazhatósága
A 89/48 irányelv 3. cikke első bekezdésének a) pontja akkor alkalmazható, ha a kérdéses foglalkozás a képzés tagállamában
szabályozott szakma. Mivel H. Price a Royal Institution of Chartered Surveyors‑nek nem tagja, az e szervezet által kibocsátott
oklevelek elismerésének kérdése e rendelkezés szerint még akkor sem vetődik föl, ha az derülne ki, hogy e szervezet szabályozása
alapján a magánárverés-vezetői foglalkozás az Egyesült Királyságban szabályozott szakmának minősül. Az ítélkezési gyakorlatból
kitűnik: az, hogy H. Price e szervezetnek gyakornok tagja volt, illetve elvégezte az e szervezet tagjává váláshoz szükséges
képzés egy részét, nem elegendő ahhoz, hogy a 89/48 irányelvre hivatkozhasson (lásd ilyen értelemben a C‑313/01. sz. Morgenbesser‑ügyben
2003. november 13‑án hozott ítélet [EBHT 2003., I‑13 467. o.] 51. és 52. pontját).
A 89/48 irányelv 3. cikke első bekezdése b) pontjának alkalmazhatósága
A 89/48 irányelv 3. cikke első bekezdésének b) pontja akkor alkalmazható, ha a kérdéses foglalkozás a képzés tagállamában
nem szabályozott szakma. Következésképpen, mint az a jelen ítélet 36., 45. és 46. pontjából kitűnik, e rendelkezés csak akkor
alkalmazható, ha a Royal Institution of Chartered Surveyors az eladói igazgatói foglalkozás tekintetében nem felel meg a 89/48
irányelv 1. cikke d) pontjának második bekezdésében írt szempontoknak, és ha e foglalkozás az Egyesült Királyságban nem minősül
az ezen irányelv 1. cikkének c) pontja értelmében szabályozott szakmának. Mint azt a jelen ítélet 46. pontja is kimondja,
adott esetben a kérdést előterjesztő bíróság feladata annak megállapítása, hogy erről van‑e szó.
Mindezen megfontolásokra tekintettel az első kérdésre adandó válasz az, hogy a 92/51 irányelv hatálya nem terjed ki az alapügy
felperesének képesítéséhez hasonló képesítésre hivatkozó, a nyilvános magánárverési ingóságértékesítés-vezetői foglalkozást
Franciaországban gyakorolni kívánó kérelmezőre. Kiterjedhet viszont ilyen kérelmezőre a 89/48 irányelv, közelebbről annak
3. cikke első bekezdése b) pontjának hatálya, ha a nyilvános magánárverési ingóságértékesítés-vezetői foglalkozás abban a
tagállamban, ahol e kérelmező azt az oklevelet szerezte, amelyre hivatkozik, nem minősül szabályozott szakmának ezen irányelv
1. cikkének c) pontja értelmében. Adott esetben a kérdést előterjesztő bíróság feladata annak megállapítása, hogy erről van‑e
szó.

A második kérdésről
Noha a második kérdés azon a feltételezésen alapul, hogy az elsőre a 92/51 irányelv hatálya tekintetében igenlő válasz adandó,
mégis a 89/48 irányelvvel összefüggésben kell választ adni e kérdésre, amelynek hatálya a jelen ügyre kiterjedhet, és amelynek
4. cikke (1) bekezdésének harmadik albekezdése a 92/51 irányelv 4. cikke (1) bekezdése b) pontja negyedik albekezdésének első
francia bekezdésében szereplővel lényegében egyező rendelkezést tartalmaz.
Második kérdésével az előterjesztő bíróság lényegében arra vár választ, hogy a magánárverés-vezetői foglalkozás Franciaországban
olyan foglalkozás‑e, „[amelynek] gyakorlása megköveteli a nemzeti jog pontos ismeretét, és [amelynél] a nemzeti jog kérdéseit
illető tanácsadás és/vagy segítségnyújtás a szakmai tevékenység alapvető és állandó része” a 89/48 irányelv 4. cikke (1) bekezdésének
harmadik albekezdése értelmében.
Bevezetésképpen emlékeztetni kell arra, hogy a nemzeti bíróságok és a Bíróság közötti egyértelmű feladatmegosztást kimondó
EK 234. cikk alapján a Bíróság kizárólag a közösségi jogszabályok értelmezéséről és érvényességéről határozhat a nemzeti bíróság
által közölt tényállás alapján, viszont a közösségi jognak a konkrét esetre történő alkalmazása a nemzeti bíróság feladata
(a C‑421/01. sz. Traunfellner‑ügyben 2003. október 16‑án hozott ítélet [EBHT 2003., I‑11 941. o.] 21. pontja).
A kérelmező alkalmassági vizsga és adaptációs időszak közötti választási lehetőségétől, mint főszabálytól való eltéréshez
a 89/48 irányelv 4. cikke (1) bekezdésének harmadik albekezdése két együttes feltételt ír elő a tagállamok számára a kiegyenlítő
intézkedések választásához. Egyrészt a szakmának olyannak kell lennie, amelynek gyakorlásához a nemzeti jog pontos ismerete
szükséges. Másrészt a nemzeti jog kérdéseit illető tanácsadásnak és/vagy segítségnyújtásnak a szakmai tevékenység alapvető
és állandó részének kell lennie. Különbséget kell tehát tenni a kérdéses foglalkozás gyakorlásának követelményei és a tevékenység
elemei között. E két feltétel külön vizsgálandó.

A nemzeti jog pontos ismeretére vonatkozó feltétel
A 89/48 irányelvnek a különös szakmákra vonatkozó ágazati irányelvektől eltérően nem célja a hatálya alá tartozó foglalkozások
gyakorlása feltételeinek közelítése. E feltételek meghatározása a közösségi jogban előírt korlátok között a tagállamok hatásköre.
Következésképpen az a kérdés, hogy valamely foglalkozás gyakorlásához mennyiben szükséges a nemzeti jog pontos ismerete, kizárólag
a nemzeti rendelkezések alapján válaszolandó meg.
A nemzeti hatóságok által szabályozott szakmák esetén vélelmezhető, hogy a szabályozott szakma gyakorlásához megkövetelt képzés
e foglalkozás gyakorlásának követelményei alapján épül fel. A képzésnek a foglalkozást szabályozott szakmának minősítő tagállam
által előírt tartalma tehát különösen fontos szempont a foglalkozás gyakorlásának követelményeire történő következtetésben.
Mint azt a főtanácsnok indítványának 116–119. pontjában kifejtette, a jelen ügyben úgy tűnik, hogy Franciaországban a magánárverés-vezetői
szakmai képzésnek lényeges része a jogi képzés; közelebbről legalább kétéves jogi tanulmányok elvégzését tanúsító oklevél
szükséges.
E tekintetben tehát megállapítható: az a foglalkozás, amelynek gyakorlásához legalább kétéves jogi tanulmányok elvégzését
tanúsító oklevél szükséges, olyan foglalkozásnak minősül, amelyről vélelmezhető, hogy a 89/48 irányelv 4. cikke (1) bekezdésének
harmadik albekezdése értelmében gyakorlásának feltétele a nemzeti jog pontos ismerete.

A nemzeti jog kérdéseit illető tanácsadásra és/vagy segítségnyújtásra vonatkozó feltétel
Először is megállapítandó, hogy H. Price, valamint az osztrák és a svéd kormány állításával ellentétben e feltétel alkalmazása
nem járhat azzal a következménnyel, hogy csak a „klasszikus” jogászi szakmák – bíró, közjegyző, ügyvéd – tartoznak a 89/48
irányelv 4. cikke (1) bekezdése harmadik albekezdésében foglalt eltérés hatálya alá. Mint azt a főtanácsnok indítványának
94–98., 120. és 121. pontjában helyesen kifejtette, ilyen cél nem vezethető le a kérdéses rendelkezésnek sem a keletkezéséből,
sem a szövegéből.
Nem szükséges, hogy a nemzeti jog kérdéseit illető tanácsadás és/vagy segítségnyújtás a nemzeti jog egészére irányuljon. Elegendő,
ha valamely különös területre vonatkozik. Annak meghatározásához, hogy mennyiben minősül a nemzeti jog kérdéseit illető tanácsadás
és/vagy segítségnyújtás a kérdéses tevékenység alapvető és állandó részének, különösen a kérdéses szakma rendes gyakorlatát
kell figyelembe venni. E kérdésben a nemzeti bíróság feladata állást foglalni.
Mindezen megfontolásokra tekintettel a második kérdésre adandó válasz az, hogy
–        az a foglalkozás, amelynek gyakorlásához legalább kétéves jogi tanulmányok elvégzését tanúsító oklevél szükséges, olyan foglalkozásnak
minősül, amelyről vélelmezhető, hogy a 89/48 irányelv 4. cikke (1) bekezdésének harmadik albekezdése értelmében gyakorlásának
feltétele a nemzeti jog pontos ismerete; és
–        e rendelkezés alkalmazásához nem szükséges, hogy a nemzeti jog kérdéseit illető tanácsadás és/vagy segítségnyújtás a nemzeti
jog egészére irányuljon; elegendő, ha valamely különös területre vonatkozik, és e tevékenység alapvető és állandó részének
minősül. Ebben az összefüggésben különösen a kérdéses szakma rendes gyakorlatát kell figyelembe venni.

A költségekről
Mivel ez az eljárás az alapeljárásban részt vevő felek számára a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő eljárás
egy szakaszát képezi, ez a bíróság dönt a költségekről. Az észrevételeknek a Bíróság elé terjesztésével kapcsolatban felmerült
költségek, az említett felek költségeinek kivételével, nem téríthetők meg.
A fenti indokok alapján a Bíróság (első tanács) a következőképpen határozott:
1)
A 2001. május 14‑i 2001/19/EK európai parlamenti és tanácsi irányelvvel módosított, a 89/48/EGK irányelvet kiegészítve, a
szakoktatás és szakképzés elismerésének második általános rendszeréről szóló, 1992. június 18‑i 92/51/EGK tanácsi irányelv
hatálya nem terjed ki az alapügy felperesének képesítéséhez hasonló képesítésre hivatkozó, a nyilvános magánárverési ingóságértékesítés-vezetői
foglalkozást Franciaországban gyakorolni kívánó kérelmezőre.
Kiterjedhet viszont ilyen kérelmezőre a 2001/19 irányelvvel módosított, a legalább hároméves szakoktatást és szakképzést lezáró
felsőfokú oklevelek elismerésének általános rendszeréről szóló, 1988. december 21‑i 89/48/EGK tanácsi irányelv, közelebbről
annak 3. cikke első bekezdése b) pontjának hatálya, ha a nyilvános magánárverési ingóságértékesítés-vezetői foglalkozás abban
a tagállamban, ahol e kérelmező azt az oklevelet szerezte, amelyre hivatkozik, nem minősül szabályozott szakmának ezen irányelv
1. cikkének c) pontja értelmében. Adott esetben a kérdést előterjesztő bíróság feladata annak megállapítása, hogy erről van‑e
szó.
2)
Az a foglalkozás, amelynek gyakorlásához legalább kétéves jogi tanulmányok elvégzését tanúsító oklevél szükséges, olyan foglalkozásnak
minősül, amelyről vélelmezhető, hogy a 2001/19 irányelvvel módosított 89/48 irányelv 4. cikke (1) bekezdésének harmadik albekezdése
értelmében gyakorlásának feltétele a nemzeti jog pontos ismerete.
E rendelkezés alkalmazásához nem szükséges, hogy a nemzeti jog kérdéseit illető tanácsadás és/vagy segítségnyújtás a nemzeti
jog egészére irányuljon; elegendő, ha valamely különös területre vonatkozik, és e tevékenység alapvető és állandó részének
minősül. Ebben az összefüggésben különösen a kérdéses szakma rendes gyakorlatát kell figyelembe venni.
Aláírások
*
Az eljárás nyelve: francia.