CELEX: 62008CJ0175
Directiva 2004/83/CE
Standarde minime referitoare la condițiile de acordare a statutului de refugiat sau a statutului conferit prin protecție subsidiară
Calitate de «refugiat»
Articolul 2 litera (c)
Încetarea statutului de refugiat
Articolul 11
Schimbarea circumstanțelor
Articolul 11 alineatul (1) litera (e)
Refugiat
Temere nefondată de persecuție
Apreciere
Articolul 11 alineatul (2)
Revocarea statutului de refugiat
Probă
Articolul 14 alineatul (2)

Cererile de pronunțare a unor hotărâri preliminare privesc interpretarea articolului 11 alineatul (1) litera (e) din Directiva
2004/83/CE a Consiliului din 29 aprilie 2004 privind standardele minime referitoare la condițiile pe care trebuie să le îndeplinească
resortisanții țărilor terțe sau apatrizii pentru a putea beneficia de statutul de refugiat sau persoanele care, din alte motive,
au nevoie de protecție internațională și referitoare la conținutul protecției acordate (JO L 304, p. 12, rectificare în JO
2005, L 204, p. 24, Ediție specială, 19/vol. 7, p. 52, denumită în continuare „directiva”) coroborat cu articolul 2 litera
(c) din aceeași directivă.
Aceste cereri au fost formulate în cadrul unor litigii între domnul Salahadin Abdulla, domnul Hasan, domnul Adem si soția
sa, doamna Mosa Rashi, precum și domnul Jamal (denumiți în continuare, împreună, „reclamanții din acțiunile principale”),
resortisanți irakieni, pe de o parte, și Bundesrepublik Deutschland (Republica Federală Germania), pe de altă parte, reprezentată
de Bundesministerium des Innern (Ministerul Federal de Interne), acesta fiind reprezentat, la rândul său, de Bundesamt für
Migration und Flüchtlinge (Oficiul Federal al Migrației și al Refugiaților, denumit în continuare „Bundesamt”), având ca obiect
revocarea de către acesta din urmă a statutului lor de refugiat.

Cadrul juridic

Convenția privind statutul refugiaților
Convenția privind statutul refugiaților, încheiată la Geneva la 28 iulie 1951 [
Recueil des traités des Nations unies
, vol. 189, p. 150, nr. 2545 (1954)], a intrat în vigoare la 22 aprilie 1954. Aceasta a fost completată prin Protocolul privind
statutul refugiaților din 31 ianuarie 1967, intrat în vigoare la 4 octombrie 1967 (denumită în continuare „Convenția de la
Geneva”).
În temeiul articolului 1 secțiunea A paragraful (2) din Convenția de la Geneva, termenul „refugiat” este aplicabil oricărei
persoane care, „în urma unor temeri justificate de a fi persecutată datorită rasei, religiei, naționalității, apartenenței
la un anumit grup social sau opiniilor sale politice, se află în afara țării a cărei cetățenie o are și care nu poate sau,
datorită respectivei temeri, nu dorește protecția acestei țări; sau orice apatrid ce se află în afara țării în care avea reședința
obișnuită, care nu poate sau, din cauza acestei temeri, nu dorește să se întoarcă în respectiva țară”.
Articolul 1 secțiunea C paragraful (5) din convenția menționată prevede:
„Această convenție va înceta să fie aplicabilă oricărei persoane vizate de dispozițiile secțiunii A mai sus menționate, în
următoarele cazuri:
[…]
(5)      Dacă împrejurările în urma cărora ea a fost recunoscută ca refugiat au încetat să existe, aceasta nu mai poate continua să
refuze protecția țării a cărei cetățenie o are.
Cu toate acestea, având în vedere că dispozițiile din acest alineat nu se aplică oricărui refugiat vizat la paragraful (1)
al secțiunii A din prezentul articol, care, pentru a refuza protecția țării a cărei cetățenie o are, poate invoca motive imperative
privind persecuții anterioare.”

Reglementarea Uniunii
Articolul 6 alineatul (1) primul paragraf TUE prevede:
„Uniunea recunoaște drepturile, libertățile și principiile prevăzute în Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene
din 7 decembrie 2000, astfel cum a fost adaptată la 12 decembrie 2007, la Strasbourg, care are aceeași valoare juridică cu
cea a tratatelor.”
Articolul 18 din Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene (denumită în continuare „carta”) prevede:
„Dreptul de azil este garantat cu respectarea normelor prevăzute de [Convenția de la Geneva] și în conformitate cu Tratatul
privind Uniunea Europeană și cu Tratatul privind funcționarea Uniunii Europene.”
Considerentele (2) și (3) ale directivei prevăd:
„(2)      În cadrul reuniunii extraordinare de la Tampere din 15 și 16 octombrie 1999, Consiliul European a convenit să acționeze în
sensul instituirii unui sistem european comun de azil, fondat pe punerea integrală și globală în aplicare a Convenției de
la Geneva […], și să garanteze că nicio persoană nu este trimisă într‑un loc în care riscă să fie din nou persecutată, și
anume să afirme principiul nereturnării.
(3)      Convenția de la Geneva […] constituie elementul cheie al sistemului juridic internațional de protecție a refugiaților.”
Considerentul (10) al directivei prevede:
„Prezenta directivă respectă drepturile fundamentale, precum și principiile recunoscute în special de [cartă]. Prezenta directivă
urmărește în special garantarea deplinei respectări a demnității umane și a dreptului de azil ale solicitanților de azil și
ale membrilor familiei care îi însoțesc.”
Considerentele (16) și (17) ale directivei au următorul cuprins:
„(16) Ar trebui stabilite standarde minime privind definirea și conținutul statutului de refugiat pentru a ajuta instanțele judecătorești
naționale competente ale statelor membre să aplice Convenția de la Geneva.
(17)      Este necesară adoptarea unor criterii comune privind recunoașterea statutului de refugiat al solicitanților de azil în sensul
articolului 1 din Convenția de la Geneva.”
Articolul 1 din directivă prevede:
„Prezenta directivă are ca obiect stabilirea unor standarde minime referitoare la condițiile pe care trebuie să le îndeplinească
resortisanții țărilor terțe sau apatrizii pentru a putea beneficia de statutul de refugiat sau persoanele care, din alte motive,
au nevoie de protecție internațională, și referitoare la conținutul protecției acordate.”
Conform articolului 2 literele (a), (c)-(e) și (g) din directivă:
„(a)      «protecție internațională» înseamnă statutul de refugiat și statutul conferit prin protecție subsidiară, definite la literele
(d) și (f);
[…]
(c)      «refugiat» înseamnă orice resortisant al unei țări terțe care, ca urmare a unei temeri bine fondate de a fi persecutat din
cauza rasei sale, a religiei, a naționalității, a opiniilor politice sau a apartenenței la un anumit grup social, se află
în afara țării al cărei cetățean este și care nu poate sau, din cauza acestei temeri, nu dorește să solicite protecția respectivei
țări sau orice apatrid care, aflându‑se din motivele menționate anterior în afara țării în care avea reședința obișnuită,
nu poate sau, din cauza acestei temeri, nu dorește să se întoarcă în respectiva țară și care nu intră în domeniul de aplicare
al articolului 12;
(d)      «statutul de refugiat» înseamnă recunoașterea, de către un stat membru, a calității de refugiat a oricărui resortisant al
unei țări terțe sau a oricărui apatrid;
(e)      «persoană care poate beneficia de protecție subsidiară» înseamnă orice resortisant al unei țări terțe […] care nu poate fi
considerat refugiat, dar în privința căruia există motive serioase și întemeiate de a crede că, în cazul în care ar fi trimis
în țara sa de origine […], ar fi supus unui risc real de a suferi vătămările grave definite la articolul 15 […] și nu poate
sau, ca urmare a acestui risc, nu dorește protecția respectivei țări;
[…]
(g)      «cerere de protecție internațională» înseamnă cererea de protecție prezentată unui stat membru de către un resortisant al
unei țări terțe […], care poate fi înțeleasă ca urmărind să obțină statutul de refugiat sau statutul conferit prin protecție
subsidiară […]”
Articolele 13 și 18 din directivă prevăd că statele membre acordă statutul de refugiat sau statutul conferit prin protecție
subsidiară resortisanților din țări terțe care îndeplinesc condițiile prevăzute în capitolele II și III sau, respectiv, II
și V din aceeași directivă.
Articolul 4 din directivă, cuprins în capitolul II din aceasta, intitulat „Evaluarea cererilor de protecție internațională”,
definește condițiile de evaluare a faptelor și a circumstanțelor și prevede la alineatul (1):
„Statele membre pot considera că este obligația solicitantului să prezinte, de îndată ce este posibil, toate elementele necesare
în sprijinul cererii sale de protecție internațională. Statele membre au obligația de a evalua, în cooperare cu solicitantul,
elementele relevante ale cererii.”
Articolul 4 alineatul (3) din directivă precizează elementele de care trebuie ținut cont în vederea evaluării individuale
a cererii de protecție.
Conform articolului 4 alineatul (4) din directivă, „[f]aptul că solicitantul a fost deja persecutat […] sau a făcut deja obiectul
amenințării directe a unei astfel de persecuții […] reprezintă un indiciu serios al temerilor fondate ale solicitantului de
a fi persecutat […], cu excepția cazului în care există motive întemeiate de a crede că respectiva persecuție […] nu se v[a]
mai repeta.”
Articolul 5 alineatul (1) din directivă, cuprins de asemenea în capitolul II din aceasta, adaugă că o temere fondată de a
fi persecutat se poate baza pe apariția unor evenimente care s‑au desfășurat după plecarea solicitantului din țara de origine.
Articolul 6 din directivă, cuprins în capitolul II menționat și intitulat „Agenții de persecuție sau vătămări grave”, prevede:
„Agenții de persecuție sau vătămări grave pot fi:
(a)      statul;
(b)      partidele sau organizațiile care controlează statul sau o parte importantă din teritoriul acestuia;
(c)      agenți neguvernamentali, în cazul în care se poate demonstra că agenții menționați la literele (a) și (b), inclusiv organizațiile
internaționale, nu pot sau nu doresc să acorde o protecție împotriva persecuțiilor sau a vătămărilor grave în sensul articolului
7.”
Articolul 7 alineatele (1) și (2), cuprins în același capitol și intitulat „Agenții de protecție”, prevede:
„(1)      Protecția poate fi acordată de:
(a)      stat sau
(b)      partide sau organizații, inclusiv organizații internaționale, care controlează statul sau o parte importantă din teritoriul
acestuia.
(2)      Protecția se acordă, în general, atunci când agenții menționați la alineatul (1) iau măsuri rezonabile pentru a împiedica
persecuția sau vătămările grave, între altele, atunci când dispun de un sistem juridic eficient care să permită descoperirea,
urmărirea penală și sancționarea acțiunilor ce constituie o persecuție sau o vătămare gravă și atunci când solicitantul are
acces la o astfel de protecție.”
Articolul 9 alineatele (1) și (2) din directivă, cuprins în capitolul III din aceasta și intitulat „Condiții pentru a fi considerat
refugiat”, definește actele de persecuție. Alineatul (3) al acestuia impune existența unei legături între motivele de persecuție
menționate la articolul 10 din directivă și respectivele acte de persecuție.
Articolul 10 alineatul (1) din directivă, cuprins de asemenea în capitolul III din aceasta și intitulat „Motivele persecuției”,
stabilește elementele care trebuie luate în considerare pentru evaluarea fiecăruia din cele cinci motive ale persecuției.
Articolul 11 din directivă, cuprins în același capitol și intitulat „Încetarea”, prevede:
„(1)      Orice resortisant al unei țări terțe […] încetează să mai fie refugiat în cazul în care:
[…]
(e)      datorită faptului că circumstanțele în urma cărora a fost recunoscut ca refugiat au încetat să mai existe, nu mai poate continua
să refuze solicitarea protecției țării al cărui cetățean este;
[…]
(2)      În scopul punerii în aplicare a alineatului (1) liter[a] (e) […], statele membre examinează dacă schimbarea circumstanțelor
este semnificativă în mod suficient și nu este provizorie pentru ca temerea refugiatului de a fi persecutat să nu mai poată
fi considerată fondată.”
Articolul 14 din directivă, intitulat „Revocarea, încetarea sau refuzul de reînnoire a statutului de refugiat”, și cuprins
în capitolul IV din aceasta, intitulat la rândul său „Statutul de refugiat”, prevede:
„(1)      În ceea ce privește cererile de protecție internațională depuse după intrarea în vigoare a prezentei directive, statele membre
revocă statutul de refugiat acordat de o autoritate [competentă] unui resortisant al unei țări terțe […], dispun încetarea
sau refuză reînnoirea acestuia atunci când refugiatul a încetat să mai beneficieze de acest statut în temeiul articolului
11.
(2)      Fără să aducă atingere obligației refugiatului, în temeiul articolului 4 alineatul (1), de a declara toate faptele relevante
și de a furniza toate documentele justificative relevante de care dispune, statul membru care a acordat statutul de refugiat
demonstrează, de la caz la caz, că respectiva persoană a încetat să mai fie sau nu a fost niciodată un refugiat în sensul
alineatului (1) din prezentul articol.
[…]”
Articolul 15 din directivă, intitulat „Vătămări grave” și cuprins în capitolul V din aceasta, intitulat la rândul său „Condiții
care trebuie îndeplinite pentru a fi considerat persoană ce poate beneficia de protecție subsidiară”, prevede:
„Vătămările grave sunt:
(a)      pedeapsa cu moartea sau execuția; [sau]
(b)      tortura sau tratamentele sau pedepsele inumane sau degradante aplicate unui solicitant în țara de origine; [sau]
(c)      amenințările grave și individuale la adresa vieții sau a persoanei unui civil ca urmare a violenței generalizate în caz de
conflict armat intern sau internațional.”
Conform articolelor 38 și 39, directiva a intrat în vigoare la 20 octombrie 2004 și trebuia să fie transpusă până la 10 octombrie
2006.

Reglementarea națională
Conform articolului 3 alineatul 1 din Legea privind procedura de azil (Asylverfahrensgesetz, denumită în continuare „AsylVfG”):
„Un străin este refugiat în sensul [Convenției de la Geneva] atunci când există amenințări la adresa sa în sensul articolului
60 alineatul 1 din Legea privind șederea străinilor [Aufenthaltsgesetz] în statul al cărui cetățean este [...]”
Articolul 60 din Legea privind șederea străinilor, cuprins în capitolul consacrat încetării șederii și intitulat „Interdicție
de returnare”, prevede la alineatul 1:
„În temeiul Convenției [de la Geneva], un străin nu poate fi returnat într‑un stat în care viața sau libertatea acestuia sunt
amenințate din cauza rasei sale, a religiei, a naționalității, a apartenenței la un anumit grup social sau a opiniilor politice.
[…]”
Articolul 73 alineatul 1 prima și a doua teză din AsylVfG, astfel cum a fost modificat prin Legea de transpunere a directivelor
în materie de drept de ședere și de drept de azil (Gesetz zur Umsetzung aufenhalts- und asylrechtlicher Richtlinien der Europäischen
Union) din 19 august 2007 (BGBl. 2007 I, p. 1970), prevede:
„Acordarea azilului și a statutului de refugiat vor fi supuse revocării fără întârziere atunci când condițiile în temeiul
cărora au fost acordate au încetat să existe. Această prevedere se aplică în special atunci când, întrucât circumstanțele
în temeiul cărora dreptul de azil sau statutul de refugiat au fost acordate unui străin au încetat să existe, acesta nu mai
poate continua să refuze să solicite protecția țării al cărei cetățean este [...]”
În temeiul aceluiași articol 73 alineatul 1 a treia teză din AsylVfG, acordarea dreptului de azil și a statutului de refugiat
nu se revocă „atunci când străinul poate invoca motive imperative ce se referă la persecuții pe care le‑a suportat în trecut,
pentru a refuza solicitarea protecției țării al cărei cetățean este […]”.

Acțiunile principale și întrebările preliminare
În cursul anilor 1999-2002, reclamanții din acțiunile principale au ajuns în Germania, unde au depus cereri de azil.
În susținerea cererilor lor, aceștia au invocat diferite motive de temere de a fi persecutați în Irak de regimul partidului
Baas al lui Saddam Hussein.
Bundesamt le‑a acordat statutul de refugiat în anul 2001 și în anul 2002.
În cursul anilor 2004 și 2005, ca urmare a evoluției situației în Irak, Bundesamt a inițiat proceduri de revocare a documentelor
prin care s‑a acordat statutul de refugiat, eliberate persoanelor interesate.
La finalizarea acestor proceduri, Bundesamt a revocat documentele respective prin deciziile adoptate între lunile ianuarie‑august
2005.
Prin hotărârile pronunțate între lunile iulie‑octombrie 2005, instanțele administrative competente au anulat deciziile de
revocare. În esență, acestea s‑au pronunțat în sensul că, ținând cont de situația extrem de instabilă din Irak, nu se putea
concluziona existența unei schimbări fundamentale și durabile a situației care să justifice revocarea documentelor eliberate,
prin care se acordă statutul de refugiat.
Ca urmare a apelurilor formulate de Republica Federală Germania, instanțele administrative superioare competente au anulat,
prin hotărârile pronunțate în cursul lunilor martie și august 2006, hotărârile pronunțate în primă instanță și au respins
acțiunile în anulare îndreptate împotriva deciziilor de revocare. Referindu‑se la schimbarea fundamentală a situației în Irak,
instanțele au considerat că reclamanții din acțiunile principale se bucurau la momentul respectiv de suficientă siguranță
în raport cu persecuțiile suferite în timpul vechiului regim și că nu erau amenințați, cu o probabilitate semnificativă, de
alte persecuții pentru alte motive.
Împotriva hotărârilor pronunțate în apel, reclamanții din acțiunile principale au formulat recursuri la Bundesverwaltungsgericht,
având ca obiect menținerea hotărârilor pronunțate în primă instanță.
Această instanță consideră că încetarea statutului de refugiat are loc atunci când, pe de o parte, situația existentă în țara
de origine a unui refugiat a suferit modificări semnificative și care nu sunt provizorii și că circumstanțele care justifică
temerea sa de a fi persecutat, în urma cărora i‑a fost recunoscut statutul de refugiat, au încetat să mai existe și, pe de
altă parte, atunci când persoana interesată nu are alte motive pentru a se teme să fie „persecutată” în sensul directivei.
În opinia instanței, formularea „protecția țării”, la care se face referire la articolul 11 alineatul (1) litera (e) din directivă,
are același sens precum formularea „protecția respectivei țări”, utilizată la articolul 2 litera (c) din directivă, și se
referă numai la protecția împotriva persecuțiilor.
Pericolele de natură generală nu intră nici în domeniul de aplicare al protecției acordate prin directiva menționată, nici
al Convenției de la Geneva. Problema dacă un refugiat poate fi obligat să revină în țara de origine în cazul în care în acea
țară există pericole de natură generală nu ar putea fi examinată în cadrul revocării statutului de refugiat în temeiul articolului
73 alineatul 1 din AsylVfG. Aceasta nu ar putea fi examinată decât ulterior, atunci când trebuie să se stabilească dacă persoana
vizată trebuie trimisă în țara sa de origine.
Instanța de trimitere subliniază că, potrivit constatărilor efectuate în etapa procedurii de apel pe care este obligată să
le respecte, reclamanții din acțiunile principale nu pot invoca efectele ce rezultă din acte de persecuție anterioare pentru
a refuza să se întoarcă în Irak. Instanța deduce din aceasta că în fața sa nu pot fi invocate „motive imperative” ce se referă
la persecuții anterioare, vizate la articolul 73 alineatul 1 a treia teză din AsylVfG, precum și la articolul 1 secțiunea
C paragraful (5) a doua teză din Convenția de la Geneva.
Cu toate acestea, instanța de trimitere evidențiază că încetarea statutului de refugiat nu conduce în mod necesar la pierderea
dreptului unei persoane de a avea reședința în Germania.
În aceste condiții, Bundesverwaltungsgericht a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții, în fiecare dintre
acțiunile principale, următoarele întrebări preliminare:
„1)      Articolul 11 alineatul (1) litera (e) din [d]irectivă […] trebuie interpretat în sensul că, independent de articolul 1 secțiunea
C paragraful (5) a doua teză din Convenția [de la Geneva], statutul de refugiat al unei persoane încetează atunci când circumstanțele
care au justificat temerea acesteia de a fi persecutată în sensul articolului 2 litera (c) din această directivă și în urma
cărora a fost recunoscută ca refugiat au încetat să existe și atunci când această persoană nu are și alte motive pentru a
se teme să fie persecutată în sensul articolului 2 litera (c)?
2)      În cazul unui răspuns negativ la prima întrebare, încetarea statutului de refugiat în aplicarea articolului 11 alineatul (1)
litera (e) din [d]irectivă […] implică în plus că, în țara a cărei cetățenie o are refugiatul:
a)      există un agent de protecție în sensul articolului 7 alineatul (1) din [d]irectivă și este suficient în această privință ca
acordarea protecției să fie posibilă numai cu ajutorul unor trupe multinaționale;
b)      refugiatul nu este amenințat cu o vătămare gravă în sensul articolului 15 din directivă care ar determina acordarea protecției
subsidiare în temeiul articolului 18 din aceeași directivă și/sau
c)      situația este stabilă pe planul securității, iar condițiile de viață generale garantează minimul vital?
3)      În cazul în care circumstanțele anterioare, în urma cărora persoana interesată a fost recunoscută ca refugiat, au încetat,
circumstanțele noi și diferite care ar justifica temerea de a fi persecutată:
a)      trebuie apreciate în raport cu criteriul probabilității care se aplică deja la recunoașterea statutului de refugiat sau în
raport cu alt criteriu,
b)      trebuie apreciate luând în considerare simplificarea sarcinii probei prevăzută la articolul 4 alineatul (4) din directivă
[…]?”
Prin Ordonanța președintelui Curții din 25 iunie 2008, cauzele C‑175/08-C‑179/08 au fost conexate pentru buna desfășurare
a procedurii scrise și orale, precum și în vederea pronunțării hotărârii. Prin Ordonanța președintelui Curții din 4 august
2008, cauza C‑177/08 a fost ulterior disjunsă de aceste cauze și radiată din registrul Curții.

Cu privire la competența Curții
În acțiunile principale, reclamanții au depus cererile de protecție internațională înainte de intrarea în vigoare a directivei,
și anume înainte de 20 octombrie 2004.
În cazul în care refugiatul a încetat să mai beneficieze de acest statut în temeiul articolului 11 din directivă, articolul
14 alineatul (1) din aceasta nu prevede revocarea statutului respectiv decât dacă cererea de protecție internațională a fost
depusă după intrarea în vigoare a directivei menționate.
Întrucât cererile de protecție internațională au dat naștere întrebărilor adresate de instanța de trimitere, acestea nu intră
ratione temporis
în domeniul de aplicare al directivei.
Totuși, trebuie amintit că, dacă întrebările adresate de instanțele naționale au ca obiect interpretarea unei prevederi de
drept comunitar, Curtea este, în principiu, obligată să se pronunțe. Astfel, nu rezultă nici din textul articolelor 68 CE
și 234 CE, nici din obiectul procedurii instituite prin această din urmă dispoziție că autorii Tratatului CE ar fi intenționat
să excludă din competența Curții trimiterile preliminare privind o directivă în cazul particular în care dreptul național
al unui stat membru face trimitere la conținutul dispozițiilor acestei directive pentru a determina normele aplicabile unei
situații pur interne a acestui stat. Într‑un astfel de caz, există un interes comunitar cert ca, pentru evitarea unor viitoare
divergențe de interpretare, dispozițiile preluate din dreptul comunitar să primească o interpretare uniformă, oricare ar fi
condițiile în care acestea urmează să fie aplicate (a se vedea Hotărârea din 16 martie 2006, Poseidon Chartering, C‑3/04,
Rec., p. I‑2505, punctele 15 și 16, precum și jurisprudența citată).
În prezenta cauză, instanța de trimitere subliniază că Legea de transpunere a directivelor în materie de drept de ședere și
de drept de azil, intrată în vigoare la 28 august 2007, și din care rezultă noua redactare a articolului 73 alineatul 1 din
AsylVfG, a transpus articolele 11 și 14 din directivă fără a limita în timp aplicabilitatea acestor dispoziții, astfel încât
dispozițiile naționale sunt aplicabile în privința unor cereri de protecție internațională introduse anterior intrării în
vigoare a directivei.
În aceste condiții, trebuie să se răspundă la întrebările adresate.

Cu privire la întrebările preliminare

Observații introductive
Directiva a fost adoptată în special în temeiul articolului 63 primul paragraf punctul 1 litera (c) CE, care impune Consiliului
Uniunii Europene să adopte măsuri privind dreptul de azil, în conformitate cu Convenția de la Geneva, precum și cu alte tratate
incidente, în domeniul normelor minime privind condițiile pe care trebuie să le îndeplinească resortisanții țărilor terțe
pentru a putea solicita statutul de refugiat.
Din considerentele (3), (16) și (17) ale directivei rezultă că Convenția de la Geneva constituie elementul‑cheie al sistemului
juridic internațional de protecție a refugiaților și că dispozițiile directivei privind condițiile de acordare a statutului
de refugiat, precum și conținutul acestuia au fost adoptate pentru a ajuta autoritățile competente ale statelor membre să
aplice această convenție întemeindu‑se pe noțiuni și pe criterii comune.
În consecință, dispozițiile directivei trebuie interpretate în lumina structurii generale și a scopului acesteia, cu respectarea
Convenției de la Geneva și a celorlalte tratate incidente menționate la articolul 63 primul paragraf punctul 1 CE.
Astfel cum decurge din considerentul (10) al directivei, această interpretare trebuie efectuată cu respectarea drepturile
fundamentale, precum și a principiilor recunoscute în special de cartă.

Cu privire la prima întrebare
Prin intermediul primei întrebări, instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească dacă articolul 11 alineatul
(1) litera (e) din directivă trebuie interpretat în sensul că statutul de refugiat al unei persoane încetează atunci când
circumstanțele care au justificat temerea acesteia de a fi persecutată pentru unul dintre motivele menționate la articolul
2 litera (c) din directivă și în urma cărora a fost recunoscută ca refugiat au încetat să existe, iar această persoană nu
are alte motive pentru a se teme să fie „persecutată” în sensul articolului 2 litera (c) din directivă.
În această privință, trebuie amintit că, potrivit articolului 2 litera (c) din directivă, refugiatul este în special un resortisant
al unei țări terțe care se află în afara țării al cărei cetățean este „ca urmare a unei temeri bine fondate de a fi persecutat”
din cauza rasei sale, a religiei, a naționalității, a opiniilor politice sau a apartenenței la un anumit grup social, și care
nu poate sau, „din cauza acestei temeri”, nu dorește să solicite „protecția” respectivei țări.
Astfel, ca urmare a împrejurărilor existente în țara sa de origine, resortisantul în discuție trebuie să aibă temerea fondată
de a fi persecutat pentru cel puțin unul dintre motivele enumerate în directivă și în Convenția de la Geneva.
Astfel, aceste împrejurări demonstrează că țara terță nu își protejează resortisantul împotriva unor acte de persecuție.
Acestea reprezintă cauza imposibilității persoanei interesate sau a refuzului justificat al acesteia de a solicita „protecția”
țării sale de origine conform articolului 2 litera (c) din directivă, și anume în sensul capacității acestei țări de a preveni
sau de a sancționa acte de persecuție.
În consecință, aceste acte sunt determinante pentru acordarea statutului de refugiat.
În temeiul articolului 4 alineatul (1) din directivă, în vederea acordării acestui statut, faptele și circumstanțele sunt
evaluate în cooperare cu solicitantul.
Conform articolului 13 din directivă, statul membru acordă statutul de refugiat solicitantului dacă îndeplinește condițiile
prevăzute în special la articolele 9 și 10 din directivă.
Articolul 9 din directivă definește elementele care permit să se considere anumite acte ca fiind o persecuție. În această
privință, articolul 9 alineatul (1) prevede că faptele relevante trebuie să fie „suficient de grave” prin natura sau prin
caracterul lor repetat pentru a constitui o „încălcare gravă a drepturilor fundamentale ale omului” sau să fie o acumulare
de diverse măsuri care să fie „suficient de gravă” pentru a afecta un individ în mod comparabil cu o „încălcare gravă a drepturilor
fundamentale ale omului”.
Articolul 9 alineatul (3) din directivă adaugă că trebuie să existe o legătură între motivele de persecuție care sunt menționate
la articolul 10 din directivă și actele de persecuție.
Articolul 11 alineatul (1) litera (e) din directivă, precum și articolul 1 secțiunea C paragraful (5) din Convenția de la
Geneva prevăd pierderea calității de refugiat atunci când circumstanțele în urma cărora fusese recunoscută această calitate
au încetat să mai existe, și anume, cu alte cuvinte, când nu mai sunt îndeplinite condițiile de acordare a statutului de refugiat.
Întrucât prevede că, din cauza faptului că circumstanțele respective „au încetat să mai existe”, resortisantul „nu mai poate
continua să refuze solicitarea protecției țării al cărei cetățean este”, articolul stabilește chiar prin modul său de redactare
o legătură de cauzalitate între schimbarea circumstanțelor și imposibilitatea persoanei interesate de a‑și menține refuzul
și, în consecință, de a păstra statutul de refugiat, temerea sa originară de a fi persecutat nemaifiind fondată.
În măsura în care prevede că resortisantul „nu mai poate continua să refuze” solicitarea protecției țării al cărei cetățean
este, acest articol implică faptul că „protecția” în discuție este aceeași precum cea care până la momentul respectiv era
inexistentă, și anume protecția împotriva actelor de persecuție prevăzute de directivă.
Astfel, circumstanțele care demonstrează incapacitatea sau, dimpotrivă, capacitatea țării de origine de a asigura protecția
împotriva unor acte de persecuție constituie un element decisiv al aprecierii care determină acordarea sau, dacă este cazul,
în mod simetric, încetarea statutului de refugiat.
În consecință, statutul de refugiat încetează atunci când resortisantul vizat nu mai este expus, în țara sa de origine, unor
circumstanțe care demonstrează incapacitatea țării respective de a‑i asigura protecția împotriva unor acte de persecuție la
care ar fi supus pentru unul dintre cele cinci motive enumerate la articolul 2 litera (c) din directivă. O asemenea încetare
implică astfel că schimbarea circumstanțelor a remediat cauzele care au determinat recunoașterea statutului de refugiat.
Pentru a ajunge la concluzia că temerea refugiatului de a fi persecutat nu mai este fondată, autoritățile competente trebuie
să verifice, în lumina articolului 7 alineatul (2) din directivă, în raport cu situația personală a refugiatului, că agentul
sau agenții de protecție din țara terță în discuție au luat măsuri rezonabile pentru a împiedica persecuția, că aceștia dispun
astfel, printre altele, de un sistem juridic eficient care să permită descoperirea, urmărirea penală și sancționarea acțiunilor
ce constituie o persecuție și că, în caz de încetare a statutului său de refugiat, resortisantul respectiv va avea acces la
o astfel de protecție.
Această verificare determină autoritățile competente să aprecieze în special, pe de o parte, condițiile de funcționare ale
instituțiilor, ale administrațiilor și ale forțelor de securitate și, pe de altă parte, condițiile de funcționare ale oricăror
grupuri sau entități din țara terță care, prin acțiunea sau prin inacțiunea lor, se pot afla la originea unor acte de persecuție
săvârșite asupra beneficiarului statutului de refugiat, în cazul întoarcerii în această țară. Conform articolului 4 alineatul
(3) din directivă, privind evaluarea faptelor și a circumstanțelor, aceste autorități pot ține cont, în special, de actele
cu putere de lege și de actele administrative ale țării de origine, precum și de modul lor de aplicare, și de măsura în care
respectarea drepturilor fundamentale ale omului este garantată în țara respectivă.
Pe de altă parte, articolul 11 alineatul (2) din directivă prevede că schimbarea circumstanțelor constatată de autoritățile
competente trebuie să fie „semnificativă în mod suficient și nu [trebuie să fie] provizorie”, pentru ca temerea refugiatului
de a fi persecutat să nu mai poată fi considerată fondată.
Schimbarea circumstanțelor „este semnificativă […] și nu [trebuie să fie] provizorie” în sensul articolului 11 alineatul (2)
din directivă, atunci când factorii pe care s‑au întemeiat temerile refugiatului de a fi persecutat pot fi considerați eliminați
în mod durabil. Aprecierea caracterului semnificativ și neprovizoriu al schimbării circumstanțelor implică astfel lipsa unor
temeri fondate de a fi expus unor acte de persecuție care constituie încălcări grave ale drepturilor fundamentale ale omului,
în sensul articolului 9 alineatul (1) din directivă.
Trebuie precizat că agentul sau agenții de protecție care apreciază realitatea unei schimbări de circumstanțe în țara de origine
sunt, conform articolului 7 alineatul (1) din directivă, fie statul însuși, fie partide sau organizații, inclusiv organizații
internaționale, care controlează statul sau o parte importantă din teritoriul acestuia.
Cu privire la acest din urmă punct, trebuie admis că articolul 7 alineatul (1) din directivă nu se opune ca protecția să poată
fi garantată de organizații internaționale, inclusiv prin intermediul prezenței unei forțe multinaționale pe teritoriul țării
terțe.
Având în vedere ansamblul considerațiilor de mai sus, trebuie să se răspundă la prima întrebare că articolul 11 alineatul
(1) litera (e) din directivă trebuie interpretat în sensul că:
–        statutul de refugiat al unei persoane încetează atunci când, având în vedere o schimbare de circumstanțe care este semnificativă
și nu este provizorie, ce a avut loc în țara terță vizată, circumstanțele care au justificat temerea acesteia de a fi persecutată
pentru unul dintre motivele menționate la articolul 2 litera (c) din directivă și în urma cărora a fost recunoscută ca refugiat
au încetat să existe, iar această persoană nu are alte motive pentru a se teme să fie „persecutată” în sensul articolului
2 litera (c) din directivă;
–        în vederea aprecierii unei schimbări de circumstanțe, autoritățile competente ale statului membru trebuie să verifice, în
raport cu situația personală a refugiatului, dacă agentul sau agenții de protecție menționați la articolul 7 alineatul (1)
din directivă au luat măsuri rezonabile pentru a împiedica persecuția, dacă aceștia dispun astfel, printre altele, de un sistem
juridic eficient care să permită descoperirea, urmărirea penală și sancționarea acțiunilor ce constituie o persecuție și dacă,
în caz de încetare a statutului său de refugiat, resortisantul respectiv va avea acces la o astfel de protecție;
–        agenții de protecție menționați la articolul 7 alineatul (1) litera (b) din directivă pot cuprinde organizații internaționale
care controlează statul sau o parte importantă din teritoriul acestuia, inclusiv prin intermediul prezenței unei forțe multinaționale
pe acest teritoriu.

Cu privire la a doua întrebare
Ținând cont de răspunsul formulat la prima întrebare, precum și de precizările cuprinse la punctele 74 și 75 din prezenta
hotărâre, nu trebuie să se răspundă la a doua întrebare.
Cu toate acestea, în ceea ce privește a doua întrebare litera b), trebuie subliniat în orice caz că, în cadrul conceptului
de „protecție internațională”, directiva reglementează două sisteme distincte de protecție, și anume, pe de o parte, statutul
de refugiat și, pe de altă parte, statutul conferit prin protecție subsidiară; astfel, articolul 2 litera (e) din directivă
prevede că persoana care poate beneficia de protecție subsidiară este cea „care nu poate fi considerat[ă] refugiat”.
În consecință, cu excepția încălcării domeniilor respective ale celor două sisteme de protecție, încetarea primului nu poate
fi condiționată de constatarea că nu sunt întrunite cerințele de aplicare ale celui de al doilea sistem.
În sistemul directivei, încetarea eventuală a statutului de refugiat are loc fără a aduce atingere dreptului persoanei vizate
de a solicita acordarea statutului conferit prin protecție subsidiară, atunci când există toate elementele necesare, prevăzute
la articolul 4 din directivă, pentru a stabili că sunt îndeplinite condițiile de natură să justifice o astfel de protecție,
menționate la articolul 15 din directivă.

Cu privire la a treia întrebare
Observații introductive
A treia întrebare se referă la situația în care, în mod ipotetic, s‑a constatat deja încetarea existenței circumstanțelor
în temeiul cărora s‑a acordat statutul de refugiat.
Aceasta se raportează la condițiile în care autoritățile competente verifică ulterior, în cazul în care este necesar, înainte
de constatarea încetării acestui statut, dacă există alte circumstanțe care justifică faptul că persoana interesată poate
avea temerea fondată de a fi persecutată.
În consecință, verificarea menționată implică o apreciere similară celei efectuate la momentul examinării unei cereri inițiale
de acordare a statutului de refugiat.
Cu privire la a treia întrebare litera a)
Prin intermediul celei de a treia întrebări litera a), instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească dacă,
atunci când circumstanțele care au determinat acordarea statutului de refugiat au încetat să existe, iar autoritățile competente
ale statului membru verifică faptul că nu există alte circumstanțe care justifică temerea persoanei vizate de a fi persecutată,
fie pentru același motiv precum cel aflat inițial în discuție, fie pentru unul dintre celelalte motive menționate la articolul
2 litera (c) din directivă, criteriul probabilității ce are rol în aprecierea riscului care rezultă din aceste alte circumstanțe
este același precum cel aplicat la momentul acordării statutului de refugiat.
În această privință, trebuie amintit că:
–        acest criteriu al probabilității se aplică în vederea aprecierii importanței riscului de a fi supus în mod real la acte de
persecuție într‑un context determinat, astfel cum este stabilit în cadrul cooperării dintre statul membru și persoana interesată,
la care se referă articolul 4 alineatul (1) și articolul 14 alineatul (2) din directivă;
–        conform articolului 9 alineatul (1) din directivă, faptele relevante examinate trebuie să fie suficient de grave.
Trebuie admis că nivelul de dificultate identificat, în primul rând, pentru reunirea elementelor relevante în vederea aprecierii
circumstanțelor poate, din punctul de vedere al realității faptelor, să fie mai mult sau mai puțin ridicat, după caz.
În această privință, persoana care, după ce a avut reședința mai mulți ani în calitate de refugiat în afara țării sale de
origine, invocă alte circumstanțe pentru a justifica temerea de a fi persecutată, nu are în mod normal aceleași posibilități
pentru a aprecia riscul la care ar fi expus în țara sa de origine în raport cu un solicitant care a părăsit recent țara sa
de origine.
În schimb, nivelul de exigență care ar trebui să guverneze ulterior aprecierea elementelor reunite nu variază, atât în etapa
examinării unei cereri având ca obiect acordarea statutului de refugiat, cât și în etapa examinării aspectului privind menținerea
acestuia, atunci când, în urma constatării faptului că circumstanțele care au determinat acordarea statutului respectiv au
încetat să existe, sunt evaluate alte circumstanțe care au putut da naștere unei temeri fondate privind acte de persecuție.
Astfel, în aceste două etape ale examinării, aprecierea se referă la aceeași problemă de a stabili dacă circumstanțele stabilite
constituie sau nu constituie o amenințare de asemenea natură încât persoana vizată să se poată teme în mod întemeiat, în privința
situației sale personale, de a fi supusă în mod real la acte de persecuție.
Această apreciere a importanței riscului trebuie, în toate cazurile, să fie realizată cu vigilență și cu prudență, din moment
ce este vorba despre aspecte privind integritatea persoanei și libertățile individuale, aspecte care fac parte din valorile
fundamentale ale Uniunii.
Se impune, așadar, să se răspundă la a treia întrebare litera a) în sensul că, atunci când circumstanțele care au determinat
acordarea statutului de refugiat au încetat să existe, iar autoritățile competente ale statului membru verifică faptul că
nu există alte circumstanțe care să justifice temerea persoanei vizate de a fi persecutată, fie pentru același motiv precum
cel aflat inițial în discuție, fie pentru unul dintre celelalte motive menționate la articolul 2 litera (c) din directivă,
criteriul probabilității ce are rol în aprecierea riscului care rezultă din aceste alte circumstanțe este același precum cel
aplicat la momentul acordării statutului de refugiat.
Cu privire la a treia întrebare litera b)
Prin intermediul celei de a treia întrebări litera b), instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească dacă articolul
4 alineatul (4) din directivă, în măsura în care oferă precizări privind amploarea, din punctul de vedere al forței probante,
a unor acte sau amenințări anterioare de persecuție, își găsește aplicarea atunci când autoritățile competente intenționează
să revoce statutul de refugiat în temeiul articolului 11 alineatul (1) litera (e) din directivă, iar persoana interesată,
pentru a justifica persistența unei temeri fondate de persecuție, invocă circumstanțe diferite de cele în urma cărora a fost
recunoscută ca refugiat.
În această privință, trebuie constatat că articolul 4 alineatul (4) din directivă este aplicabil atunci când autoritățile
competente trebuie să stabilească dacă circumstanțele pe care le examinează justifică o temere fondată a solicitantului de
a fi persecutat.
Această situație se întâlnește mai întâi și cu precădere în etapa examinării unei cereri inițiale de acordare a statutului
de refugiat, atunci când solicitantul invocă acte sau amenințări anterioare de persecuție cu titlu de indicii ale temeiniciei
temerii sale că persecuția respectivă se va repeta în cazul întoarcerii în țara de origine. Forța probantă acordată de articolul
4 alineatul (4) din directivă unor astfel de acte sau amenințări anterioare va fi luată în considerare de autoritățile competente
sub condiția, ce rezultă din articolul 9 alineatul (3) din directivă, ca aceste acte și amenințări să prezinte o legătură
cu motivul de persecuție invocat de solicitantul protecției.
În ipoteza vizată prin întrebarea adresată, aprecierea care trebuie efectuată de autoritățile competente privind existența
unor circumstanțe diferite de cele în temeiul cărora a fost acordat statutul de refugiat este, astfel cum s‑a arătat la punctul
83 din prezenta hotărâre, similară celei efectuate la momentul examinării unei cereri inițiale.
În consecință, în această ipoteză, articolul 4 alineatul (4) din directivă se poate aplica atunci când există acte sau amenințări
anterioare de persecuție și acestea prezintă o legătură cu motivul de persecuție examinat în această etapă.
Astfel va putea fi cazul, în special, atunci când refugiatul invocă un motiv de persecuție diferit de cel reținut la momentul
acordării statutului de refugiat și când:
–        anterior cererii sale inițiale de protecție internațională, acesta a fost supus unor acte sau unor amenințări de persecuție
exercitate pentru acest alt motiv, dar nu le‑a invocat la momentul respectiv;
–        acesta a fost supus unor acte sau unor amenințări de persecuție pentru motivul menționat după plecarea sa din țara de origine
și când aceste acte sau amenințări își au originea în plecarea sa.
În schimb, în cazul în care refugiatul, care invocă același motiv de persecuție precum cel reținut la momentul acordării statutului
de refugiat, susține în fața autorităților competente că încetarea faptelor care au condus la acordarea statutului a fost
urmată de producerea altor fapte care determină o temere de persecuție pentru același motiv, aprecierea care trebuie efectuată
nu intră în mod normal în domeniul de aplicare al articolului 4 alineatul (4) din directivă, ci al articolului 11 alineatul
(2) din aceasta.
Astfel, autoritățile competente trebuie să aprecieze în cadrul acestei dispoziții dacă schimbarea circumstanțelor invocată,
care constă, de exemplu, în dispariția unui agent de persecuție, urmată de apariția altui agent de persecuție, este semnificativă
în mod suficient pentru ca temerea refugiatului de a fi persecutat să nu mai poată fi considerată fondată.
Trebuie, așadar, să se răspundă la a treia întrebare litera b) în sensul că:
–        articolul 4 alineatul (4) din directivă, în măsura în care oferă precizări privind amploarea, din punctul de vedere al forței
probante, a unor acte sau amenințări anterioare de persecuție, își poate găsi aplicarea atunci când autoritățile competente
intenționează să revoce statutul de refugiat în temeiul articolului 11 alineatul (1) litera (e) din directivă, iar persoana
interesată, pentru a justifica persistența unei temeri fondate de persecuție, invocă circumstanțe diferite de cele în urma
cărora a fost recunoscută ca refugiat;
–        totuși, această situație nu se regăsește în mod normal decât atunci când motivul de persecuție este diferit de cel reținut
la momentul acordării statutului de refugiat și atunci când există acte sau amenințări anterioare de persecuție care prezintă
o legătură cu motivul de persecuție examinat în această etapă.

Cu privire la cheltuielile de judecată
Întrucât, în privința părților din acțiunea principală, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere,
este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta
observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.
Pentru aceste motive, Curtea (Marea Cameră) declară:
1)
Articolul 11 alineatul (1) litera (e) din Directiva 2004/83/CE a Consiliului din 29 aprilie 2004 privind standardele minime
referitoare la condițiile pe care trebuie să le îndeplinească resortisanții țărilor terțe sau apatrizii pentru a putea beneficia
de statutul de refugiat sau persoanele care, din alte motive, au nevoie de protecție internațională și referitoare la conținutul
protecției acordate trebuie interpretat în sensul că:
–      statutul de refugiat al unei persoane încetează atunci când, având în vedere o schimbare de circumstanțe care este semnificativă
și nu este provizorie, ce a avut loc în țara terță vizată, circumstanțele care au justificat temerea acesteia de a fi persecutată
pentru unul dintre motivele menționate la articolul 2 litera (c) din Directiva 2004/83 și în urma cărora a fost recunoscută
ca refugiat au încetat să existe, iar această persoană nu are alte motive pentru a se teme să fie „persecutată” în sensul
articolului 2 litera (c) din Directiva 2004/83;
–      în vederea aprecierii unei schimbări de circumstanțe, autoritățile competente ale statului membru trebuie să verifice, în
raport cu situația personală a refugiatului, dacă agentul sau agenții de protecție menționați la articolul 7 alineatul (1)
din Directiva 2004/83 au luat măsuri rezonabile pentru a împiedica persecuția, dacă aceștia dispun astfel, printre altele,
de un sistem juridic eficient care să permită descoperirea, urmărirea penală și sancționarea acțiunilor ce constituie o persecuție
și dacă, în caz de încetare a statutului său de refugiat, resortisantul respectiv va avea acces la o astfel de protecție;
–      agenții de protecție menționați la articolul 7 alineatul (1) litera (b) din Directiva 2004/83 pot cuprinde organizații internaționale
care controlează statul sau o parte importantă din teritoriul acestuia, inclusiv prin intermediul prezenței unei forțe multinaționale
pe acest teritoriu.
2)
Atunci când circumstanțele care au determinat acordarea statutului de refugiat au încetat să existe, iar autoritățile competente
ale statului membru verifică faptul că nu există alte circumstanțe care să justifice temerea persoanei vizate de a fi persecutată,
fie pentru același motiv precum cel aflat inițial în discuție, fie pentru unul dintre celelalte motive menționate la articolul
2 litera (c) din Directiva 2004/83, criteriul probabilității ce are rol în aprecierea riscului care rezultă din aceste alte
circumstanțe este același precum cel aplicat la momentul acordării statutului de refugiat.
3)
Articolul 4 alineatul (4) din Directiva 2004/83, în măsura în care oferă precizări privind amploarea, din punctul de vedere
al forței probante, a unor acte sau amenințări anterioare de persecuție, își poate găsi aplicarea atunci când autoritățile
competente intenționează să revoce statutul de refugiat în temeiul articolului 11 alineatul (1) litera (e) din Directiva 2004/83,
iar persoana interesată, pentru a justifica persistența unei temeri fondate de persecuție, invocă circumstanțe diferite de
cele în urma cărora a fost recunoscută ca refugiat. Totuși, această situație nu se regăsește în mod normal decât atunci când
motivul de persecuție este diferit de cel reținut la momentul acordării statutului de refugiat și atunci când există acte
sau amenințări anterioare de persecuție care prezintă o legătură cu motivul de persecuție examinat în această etapă.
Semnături
*
Limba de procedură: germana.