CELEX: 62005CJ0167
Valstybės įsipareigojimų neįvykdymas
EB 90 straipsnio antroji pastraipa
Vidaus mokesčiai, kuriais apmokestinamos prekės iš kitų valstybių narių
Mokesčiai, kuriais netiesiogiai saugomos kitos prekės
Draudimas diskriminuoti konkuruojančias importuotas ir nacionalines prekes
Akcizai
Skirtingas alaus ir vyno apmokestinimas
Įrodinėjimo našta

Savo ieškiniu Europos Bendrijų Komisija prašo Teisingumo Teismo pripažinti, kad taikiusi vidaus mokesčius, kuriais alus, daugiausia gaminamas Švedijoje, netiesiogiai saugomas nuo vyno, daugiausia importuojamo iš kitų valstybių narių, Švedijos Karalystė neįvykdė įsipareigojimų pagal EB 90 straipsnio antrąją pastraipą.
Teisinis pagrindas
Alkoholio akcizo įstatymas 1994:1564
Švedijos teisės normos dėl alkoholiniams gėrimams taikomo akcizo, kurios nurodytos šiame ieškinyje, nustatytos 1994 m. gruodžio 15 d. Įstatyme (1994:1564) dėl alkoholio akcizo (
lagen om alkoholskatt
) (SFS 1994, Nr. 1564), iš dalies pakeistame Įstatymu 2001:822 (toliau – Alkoholio akcizo įstatymas).
Alkoholio akcizo įstatymo 2 straipsnyje sakoma:
„Akcizas mokėtinas už alų, kuris priklauso 2203 kategorijai, jei alkoholio koncentracija jame viršija 0,5 % tūrio.
Akcizas taip pat turi būti mokamas už prekes, kurias sudaro alaus ir nealkoholinių gėrimų mišinys, priklausantis 2206 kategorijai, jei mišinio alkoholio koncentracija viršija 0,5 % tūrio.
Už litrą taikomas akcizas yra 1,47 (SEK) už kiekvieną alkoholio tūrio procentą.
Alūs, kurių didžiausia alkoholio koncentracija neviršija 2,8 % tūrio, yra atleidžiami nuo mokesčio.“
Šio įstatymo 3 straipsnyje nustatyta:
„Akcizas mokėtinas už 2204 ir 2205 kategorijoms priklausantį vyną, jei alkoholio koncentracija jame pasiekta tik dėl fermentavimo ir
1)
jei alkoholio koncentracija yra didesnė nei 1,2 % tūrio, bet mažesnė arba lygi 15 %, arba
2)
jei alkoholio koncentracija yra didesnė nei 15 % tūrio, bet mažesnė arba lygi 18 % ir jei vyne nėra jokių priedų.
Taikomas toks akcizas :

už gėrimų, kurių alkoholio koncentracija yra didesnė nei 2,25 % tūrio, bet mažesnė arba lygi 4,5 % tūrio, litrą – 7,58 (SEK);

už gėrimų, kurių alkoholio koncentracija yra didesnė nei 4,5 % tūrio, bet mažesnė arba lygi 7 % tūrio, litrą – 11,20 (SEK);

už gėrimų, kurių alkoholio koncentracija yra didesnė nei 7 % tūrio, bet mažesnė arba lygi 8,5 % tūrio, litrą – 15,41 (SEK);

už gėrimų, kurių alkoholio koncentracija yra didesnė nei 8,5 % tūrio, bet mažesnė arba lygi 15 % tūrio, litrą – 22,08 (SEK); ir

už gėrimų, kurių alkoholio koncentracija yra didesnė nei 15 % tūrio, bet mažesnė arba lygi 18 % tūrio, litrą – 45,17 (SEK).
Vynai, kurių alkoholio koncentracija neviršija 2,25 % tūrio, atleidžiami nuo mokesčio.“
Ikiteisminė procedūra
Gavusi skundų dėl Švedijos akcizo vynui, kuris yra tariamai diskriminacinis, palyginti su alui taikomu akcizu, tvarkos, Komisija išnagrinėjo aptariamus teisės aktus ir priėjo prie išvados, kad Švedijos Karalystė vidaus mokesčius taikė taip, kad netiesiogiai apsaugotų alų, daugiausia gaminamą Švedijoje, vyno, daugiausia importuojamo iš kitų valstybių narių, nenaudai, taip pažeisdama EB 90 straipsnio antrąją pastraipą.
2000 m. vasario 28 d. ir 2002 m. liepos 1 d. įteiktais oficialiai pranešimais paprašiusi šios valstybės narės pateikti savo pastabas, Komisija po šių įteikimų, 2001 m. birželio 19 d., priėmė pagrįstą nuomonę ir 2004 m. liepos 7 d. priėmė papildomą pagrįstą nuomonę.
Kadangi Komisija nemanė, kad po 2001 m. birželio 19 d. Įstatymais 2001:517 ir 2001:822 padaryti teisės aktų pakeitimai buvo pakankami, o Švedijos Karalystė manė neprivalanti sutikti su papildomoje pagrįstoje nuomonėje išdėstytu Komisijos teiginiu, Komisija nusprendė pareikšti šį ieškinį.
2005 m. rugsėjo 16 d. Teisingumo Teismo pirmininko nutartimi Latvijos Respublikai buvo leista įstoti į bylą Švedijos Karalystės reikalavimams palaikyti.
Dėl ieškinio
Preliminarios pastabos
Komisija ir Švedijos Karalystė sutaria, kad Švedijoje:
—
alus daugiausia yra nacionalinė prekė, o vynas daugiausia yra importuojama prekė,
—
daugiausia suvartojama vynų, kurie paprastai yra pigiausi, pakankamai turi bendrų su alumi savybių, kad vartotojui jie būtų viena kitą pakeičiančios prekės, vadinasi, jie gali būti laikomi konkuruojančiais su alumi EB 90 straipsnio antrosios pastraipos prasme,
—
alaus ir vyno apmokestinimas tradiciškai siejamas su alkoholio kiekiu juose, t. y. proporcingas alkoholio koncentracijai,
—
tarp alaus ir vyno apmokestinimo pagal koncentraciją yra skirtumas, ir
—
mokesčiai gali daryti įtaką vartotojo elgesiui.
Tačiau dėl pirmiau minėtose 2 ir 5 įtraukose išdėstytų teiginių Švedijos Karalystė pažymi tam tikrus niuansus. Taigi ši valstybė narė mano, kad alus ir vynas konkuruoja tik iš dalies ir kad mokesčiai tėra tik viena iš aplinkybių, galinčių daryti įtaką vartotojo elgesiui.
Komisija ir Švedijos Karalystė taip pat sutaria dėl to, kad šiai valstybei narei 1995 m. sausio 1 d. įstojus į Europos Sąjungą, alkoholio koncentracija stipraus alaus, kuris 1994 m. gruodžio 16 d. Įstatyme dėl alkoholinių gėrimų (
alkohollagen
) (SFS 1994, Nr. 1738) apibrėžtas kaip alus, kurio alkoholio koncentracija viršija 3,5 % tūrio, tūryje, išreikšta procentais, buvo apmokestinama beveik taip pat, kaip ir procentais išreikšta alkoholio koncentracija vyne, kuriame alkoholio koncentracija yra apie 11 % tūrio.
Nuo 1997 m. sausio 1 d. akcizas alui buvo sumažintas apie 40 %.
Šiuo klausimu Švedijos Karalystė nurodo, kad 1996 m. jos vyriausybė nustatė, jog pasienio prekyba alumi su Danija dėl šios prekės skirtingo apmokestinimo šiose dviejose valstybėse narėse pasiekė tokį mastą, kad tapo reikalinga sumažinti alaus apmokestinimą.
Švedijos Karalystė taip pat nurodo, kad neišsivystė tokios pasienio prekybos vynu, kokia buvo pastebėta alaus atveju, nors vyno mokesčiai Švedijoje taip pat yra daug didesni nei Danijoje. Todėl, šios valstybės narės teigimu, nėra jokio poreikio koreguoti akcizo vynui ir nebuvo jokios priežasties kartu peržiūrėti šios prekės apmokestinimo, kai buvo nuspręsta sumažinti akcizą alui. Ši valstybė narė taip pat nurodo, kad dėl Komisijos taikyto spaudimo akcizas vynui nuo 2001 m. gruodžio 1 d. Įstatymu 2001:822 buvo sumažintas 18,8 % ir dėl šio sumažinimo anksčiau buvęs santykis tarp stipraus alaus ir vyno apmokestinimo buvo atkurtas. Taigi šių dviejų prekių apmokestinimas jau yra toks pats.
Švedijoje vyno, stipraus alaus ir spiritinių gėrimų mažmeninės prekybos monopolį turi akcinė bendrovė
Systembolaget AB
(toliau –
Systembolaget
), kurios visos akcijos priklauso Švedijos valstybei. Iš Švedijos Karalystės pateiktų paaiškinimų, kurių Komisija nepaneigė, aišku, kad ši sistema yra viena pagrindinių šios valstybės narės politikos priemonių kovojant su alkoholizmu, kuria siekiama koncentruoti mažmeninę prekybą alkoholiu į vieną distribucijos kanalą, kad galima būtų užtikrinti vartotojų amžiaus patikrinimą ir laikytis taikomų apribojimų, kartu užtikrinant prieigą prie aptariamų prekių.
Šalių argumentai
Komisija teigia, kad švediškas alus, kuris dominuoja Švedijos alkoholinių gėrimų pardavimo rinkoje, yra apmokestinamas mažesniu akcizu nei su juo konkuruojančios kategorijos vynas. Komisijos nuomone, apmokestinimo skirtumas turi įtakos vartotojo pasirinkimui, nes aptariamos mokesčių sistemos struktūra ir savybės sustiprina tariamai istoriškai susiklosčiusią Švedijos vartotojo teikiamą pirmenybę alui. Tokia situacija nėra palanki vynui, daugiausia importuojamam iš kitų valstybių narių, ir todėl alui, daugiausia gaminamam Švedijoje, suteikiama EB 90 straipsnio antrojoje pastraipoje uždrausta apsauga.
Nagrinėdama atitinkamų Švedijos mokesčių teisės nuostatų bendrus aspektus, Komisija teigia, kad, nepaisant akcizo vynui sumažinimo nuo 2001 m. gruodžio 1 d. pagal Įstatymą 2001:822, šiai prekei taikomas ne tik didesnis akcizas nei alui, bet ir progresinis apmokestinimas pagal alkoholio koncentraciją tūryje, vadovaujantis Alkoholio akcizo įstatymo 3 straipsnio antrojoje pastraipoje nustatyta tarifų lentele. Komisija nurodo, kad 12,5 % alkoholio tūrio vyno, kurį ji laiko įprastu, akcizas yra 1,77 SEK už kiekvieną alkoholio tūrio procentą, o tai sudaro apie 20 % skirtumą, palyginti su alaus akcizu (1,47 SEK už alkoholio tūrio procentą).
Ji pabrėžia, kad galutinė kaina apima ir 25 % pridėtinės vertės mokestį (toliau – PVM), skaičiuojamą nuo kainos su akcizu, todėl didesniu akcizu apmokestinamas vynas apmokestinamas ir didesniu PVM, o tai tik sustiprina apsauginį aptariamos mokesčių sistemos poveikį.
Iš to matyti, kad vynas apmokestinamas daugiau nei alus ir kad mokesčio dalis labiausiai parduodamų vynų (kurių alkoholio tūris 8,5–15 % ir galutinė pardavimo kaina 49–70 SEK, toliau – vidutinė kategorija) kainoje bus didesnė nei alaus kainoje. Iš to išplaukia, kad vynas yra apmokestinamas labiau negu alus ir mokesčio dalis labiausiai parduodamo vyno kainoje yra didesnė nei alaus kainoje.
Dėl alaus ir vyno konkurencijos Komisija teigia, kad Švedijoje stiprus alus, prekė, kuri dominuoja Švedijos rinkos pardavimuose, konkuruoja su vidutinės kategorijos vynais. Iš tikrųjų ji pažymi, kad vyno galima nusipirkti
Systembolaget
parduotuvėse taip pat kaip ir stipraus alaus, o alus, kurio alkoholio tūris nesiekia 3,5 %, parduodamas ir maisto prekių parduotuvėse. Taigi stiprus alus ir vynas konkuruoja tose pačiose parduotuvėse. Komisija mano, kad aplinkybė, jog vartotojas turi eiti į
Systembolaget,
kad įsigytų ir stipraus alaus, ir vyno, sustiprina jų tarpusavio pakeičiamumą ir kartu konkurenciją tarp šių dviejų prekių. Beje, ji nurodo, kad vyno ir alaus galima įsigyti tik tuose restoranuose ir maitinimo įstaigose, kurie turi specialią licenciją, kur dėl to šie du gėrimai taip pat gali konkuruoti.
Toliau Komisija lygina aptariamos mokesčių sistemos įtaką atsižvelgiant į alaus ir vyno kainą, alkoholio koncentraciją ir tūrį, teigdama, jog vynui taikomi daug didesni mokesčiai nei alui, kad ir koks būtų pasirinktas palyginimo metodas. Šiame kontekste ji pastebi, kad šis mokesčių sistemos poveikis didžiausias vynams, kurių galutinė kaina svyruoja nuo 41 iki 70 SEK ir kurie užima didelę mažmeninės prekybos vynu dalį (2003 m. užėmė 78,7 % rinkos).
Dėl aptariamos mokesčių sistemos apsauginio pobūdžio įvertinimo EB 90 straipsnio antrosios pastraipos atžvilgiu Komisija mano, kad yra svarbu ne tik nustatyti šios tvarkos apsauginį poveikį, bet taip pat įrodyti, kad jis turi įtakos vartotojui, kuris gali tiesiogiai ar netiesiogiai, realiai ar potencialiai būti paskatintas pasirinkti nacionalinę prekę, kuri, nesant šio poveikio, būtų ekvivalentiška importuotai prekei ir atitinkamai su ja konkuruotų.
Ji mano, kad šiame ieškinyje nagrinėjamos mokesčių sistemos tikslas yra toks pats, kaip ir mokesčių sistemos, nurodytos 1983 m. liepos 12 d. Sprendimo
Komisija prieš Jungtinę Karalystę
(170/78, Rink. p. 2265) 27 punkte, dėl kurios Teisingumo Teismas nusprendė, kad dėl jos vynui iš kitų valstybių narių taikoma tokia mokestinė našta, kuri užtikrina nacionalinės alaus gaminimo pramonės apsaugą, nes šis buvo panašiausia prekė konkurencijos požiūriu. Komisija, remdamasi 1980 m. vasario 27 d. Sprendimu
Komisija prieš Jungtinę Karalystę
(170/78, Rink. p. 417, 14 punktas), mano, kad ši tvarka įtvirtina vartojimo įpročius, sustiprindama nacionalinės prekės – alaus – pranašumą, ir diskriminaciją prekės iš kitų valstybių narių – vyno – komercinio potencialo atžvilgiu.
Komisija teigia, kad Švedijos Karalystė taip naudoja mokesčius siekdama paveikti vartotojo ne tik prekių pasirinkimą, bet ir pasirinkimą tarp konkuruojančių prekių. Ji teigia, kad iš
Systembolaget
paskelbtos statistikos aišku, jog prieš 40 % sumažinant akcizą alui 1997 m. sausio 1 d. ir tuo pačiu metu nedaug pakeliant vyno mokestį, buvo parduodami gana panašūs alaus ir vyno kiekiai, ir kad po šių pakeitimų vyno pardavimas sumažėjo 3,7 %, o alaus išaugo 8,9 %. Po akcizo vynui sumažinimo, laikomo nedideliu, pradėto nuo 2001 m. gruodžio 1 d. vyno pardavimas išaugo 11 %, ir tai yra didžiausias augimas, užfiksuotas nuo 1995 iki 2004 metų. Tačiau ta pati statistika taip pat rodo, kad tuo pačiu metu, kai didėjo vyno pardavimas, alaus pardavimas, skaičiuojant procentais, išaugo daug daugiau. Komisija priduria, kad šiuos duomenis reikia tirti atsižvelgiant į tai, kad Švedijos Karalystė mokesčius naudoja kaip priemonę sustiprinti vartotojų nuostatą aptariamų prekių atžvilgiu.
Šiomis aplinkybėmis Komisija mano, kad šių dviejų gėrimų parduodamo kiekio pokyčio priežastis ir jo paaiškinimas yra 1997 m. pradėtas taikyti jų skirtingas apmokestinimas ir jis aiškiai buvo skirtas apsaugoti nacionalinę alaus gamybą. Šis apsauginis poveikis tebesitęsia. Iš tiesų Komisija pažymi, kad nors vynui taikomas akcizas buvo sumažintas, šis sumažinimas nebuvo tokio dydžio kaip alui taikomo akcizo, ir vyno akcizas tebėra daug didesnis už alaus, todėl aptariama mokesčių sistema vis dar skatina pirkti alų, palyginti su vynu.
Galiausiai Komisija mano, kad nors Švedijos Karalystė neprivalo alaus ir vyno apmokestinti konkrečiu tarifu, ji akcizą šioms konkuruojančioms prekėms turi nustatyti taip, kad nacionalinės prekės jokiu požiūriu nebūtų palankesnėje padėtyje. Ji šiuo klausimu per posėdį patikslino, kad, jos nuomone, vyno apmokestinimas turėtų būti dar kartą sumažintas tokiu mastu, kaip tai buvo padaryta nuo 2001 m. gruodžio 1 dienos.
Švedijos Karalystė nesutinka, kad ji neįvykdė įsipareigojimų pagal EB 90 straipsnio antrąją pastraipą. Iš tiesų aptariamų mokesčių teisės normų, kurios pačios nėra identiškos, nei tikslas, nei pasekmė nėra netiesioginė prekybos alumi apsauga nuo vyno konkurencijos.
Švedijos Karalystė mano, kad aptariamos mokesčių sistemos vertinimas EB 90 straipsnio antrosios pastraipos požiūriu turi būti grindžiamas labiausiai parduodamų stiprių alų ir labiausiai parduodamų ir pigiausių vynų, kurių alkoholio koncentracija yra apie 11 % tūrio, palyginimu.
Ši valstybė narė teigia, kad esminis klausimas – ar mokestinė našta tenkanti šioms konkuruojančioms prekėms yra tokia, kad ji gali paveikti nagrinėjamą rinką, sumažindama galimą importuotų prekių vartojimą nacionalinių prekių naudai.
Nacionalinių mokesčių teisės nuostatų pasekmės turėtų būti vertinamos dviem etapais. Visų pirma reikėtų palyginti kainas atsižvelgiant į jų įtaką vartotojo alaus ar vyno pasirinkimui ir tuomet išnagrinėti šių prekių pardavimo statistiką pasirinkimo tarp jų požiūriu.
Dėl konkuruojančio alaus ir vyno pardavimo kainų palyginimo Švedijos Karalystė mano, kad skaičiavimo bazės tokiam palyginimui atlikti pasirinkimas nėra akivaizdus ir nėra lengva nustatyti, koks kainų palyginimas geriausiai parodo konkurencijos santykį.
Todėl, kadangi procese dėl ieškinio dėl įsipareigojimų neįvykdymo Komisijai tenka pareiga įrodyti tariamo neįvykdymo egzistavimą, ši valstybė narė nemano, kad reikia pateikti visus įmanomus galutinių aptariamų prekių kainų palyginimo būdus. Ji mano, kad šioje byloje, kaip ir byloje, dėl kurios buvo priimtas 1987 m. liepos 9 d. Sprendimas
Komisija prieš Belgiją
(
356/85, Rink. p. 3299
), pakanka remtis vieno litro alaus ir vieno litro vyno pardavimo kainų palyginimo rezultatais. Šioje byloje toks palyginimas taip pat parodo, kad negalima nepaisyti didelio alaus ir vyno kainų skirtumo, egzistuojančio nepriklausomai nuo jų apmokestinimo.
Švedijos Karalystė mano, kad palyginus vieno litro labiausiai parduodamo stipraus alaus ir vieno litro labiausiai parduodamo ir pigiausio vyno, kurio alkoholio koncentracija yra apie 11 % tūrio, pardavimo kainas matyti, jog šių prekių apmokestinimo skirtumas nėra toks, kad jį galima būtų laikyti darančiu įtaką vartotojo elgesiui. Iš tiesų šis vynas, net jei jis būtų apmokestintas taip pat kaip ir stiprus alus, su kuriuo jis yra lyginamas, būtų du kartus už jį brangesnis. Todėl atitinkamas kainų palyginimas negali pagrįsti išvados, kad aptariamos Švedijos mokesčių teisės normos paveikia vartotojo pasirinkimą skatindamos nacionalinės prekės – alaus – pardavimą importuojamos prekės – vyno – nenaudai.
Taigi Švedijos Karalystė, palaikoma Latvijos Respublikos, mano, kad Komisija, atlikdama kainų palyginimą, neįrodo, jog skirtumas tarp panašios kokybės alaus ir vyno kainų yra toks menkas, kad šių dviejų prekių apmokestinimo skirtumas galėtų turėti įtakos vartotojo elgesiui.
Ji teigia, kad alaus ir vyno vartojimo tendencijų statistika, kuria remiasi Komisija, nepateikia jokios informacijos apie Švedijos mokesčių teisės nuostatų apsauginį poveikį prekybai alumi. Šiuo klausimu Švedijos Karalystė teigia, kad išnagrinėjus visą
Systembolaget
,
Skatteverket
(Švedijos tiesioginių ir netiesioginių mokesčių administratoriaus) ir
Svenska Bryggareföreningen
(Švedijos aludarių federacijos) statistiką, gaunamas labiausiai tikrovę atitinkantis rezultatas. Ji nurodo, kad nuo 1996 m. parduodamas stipraus alaus kiekis pakankamai nuosekliai viršijo parduodamo vyno kiekį, t. y. apie 100000000 l per metus.
Ši valstybė narė sutinka su Komisijos nuomone, kad pardavimo statistika parodo, jog vartotojas, apskritai paėmus, reaguoja į apmokestinimą, nes šis turi įtakos prekės, kuriai jis taikomas, kainai, taip pat pažymėdama, kad kainos yra svarbi priemonė siekiant jos kovos su alkoholizmu politikos tikslų. Tačiau tai, jog į kainų sumažinimą vartotojas reaguoja padidindamas vartojimą, neįrodo, kad dėl to jis taip pat keičia ir savo elgesį rinkdamasis tarp dviejų skirtingų kategorijų alkoholinių gėrimų. Atvirkščiai, jautrumo kainoms argumentas paneigia teiginį, kad vyno kainos sumažinimas, kuris įvyktų visiškai panašiai apmokestinus vyną ir stiprų alų, galėtų padidinti vyno suvartojimą alaus nenaudai, nes jei vynas, nepaisant jam taikomo apmokestinimo sumažinimo, vis tiek kainuoja dvigubai daugiau už stiprų alų, tai kainai jautrus vartotojas nesirinks vyno.
Savo ruožtu Latvijos Respublika mano, kad svarbu išnagrinėti vyno ir alaus paklausos kryžminį elastingumą. Jos nuomone, šių prekių paklausa yra pakankamai neelastinga, nes ji nėra jautri kainų pokyčiams. Iš to ji daro išvadą, kad alaus ir vyno kainos nėra vartotojo pasirinkimą lemiantis veiksnys.
Be to, Švedijos Karalystė mano, kad Komisijos požiūris į tai, kaip akcizai paveikia vartotojo pasirinkimą tarp alaus ir vyno, yra pernelyg supaprastintas. Iš tiesų šios dvi prekės nėra visiškai viena kitą pakeičiančios, todėl kitos aplinkybės, be apmokestinimo, gali turėti įtakos vartotojo pasirinkimui.
Švedijos Karalystė, palaikoma Latvijos Respublikos, taip pat mano, kad Komisijos svarstymų dėl vyno ir alaus vartojimo tendencijų vystymosi nepakanka užtikrintai įrodyti ryšį tarp vartojimo pokyčių ir fakto, kad vyno apmokestinimas yra kiek didesnis nei alaus. Taigi Komisija neįrodė, kad Švedijos mokesčių sistema iš tiesų turi apsauginį poveikį prekybai alumi.
Teisingumo Teismo vertinimas
Visų pirma reikia priminti, kad pagal nusistovėjusią Teisingumo Teismo praktiką EB sutarties 95 straipsniu (po pakeitimo – EB 90 straipsnis), apskritai kalbant, siekiama užtikrinti laisvą prekių judėjimą tarp valstybių narių įprastomis konkurencijos sąlygomis, panaikinant bet kokią apsaugos formą, galinčią atsirasti kitų valstybių narių prekėms taikant diskriminacinius vidaus mokesčius, ir užtikrinti, kad vidaus mokesčiai būtų visiškai neutralūs nacionalinių ir importuotų prekių konkurencijos atžvilgiu (minėto sprendimo
Komisija prieš Belgiją
6 punktas).
Šia prasme EB 90 straipsnio antrosios pastraipos paskirtis yra užkirsti kelią bet kokio pobūdžio netiesioginiam mokestiniam protekcionizmui, kai importuotos prekės, nors ir nepanašios į nacionalines prekes pirmosios pastraipos prasme, su kai kuriomis iš jų konkuruoja netgi iš dalies, netiesiogiai ar gali konkuruoti (minėto sprendimo
Komisija prieš Belgiją
, 7 punktas ir 1995 m. rugpjūčio 11 d. Sprendimo
Roders ir kt.
,
C-367/93–C-377/93, Rink. p. I-2229
, 38 punktas).
Taigi, norint išnagrinėti Komisijos kritikuojamos mokesčių sistemos suderinamumą su EB 90 straipsnio antrąja pastraipa, visų pirma reikia patikslinti, kiek alus ir vynas gali būti laikomi konkuruojančiomis prekėmis šios nuostatos prasme.
Iš teismo praktikos aišku, kad vynas ir alus tam tikra prasme yra skirti tenkinti tokius pačius poreikius, todėl reikia pripažinti, jog jie tam tikru lygiu yra vienas kitą pakeičiantys, tačiau Teisingumo Teismas yra patikslinęs, kad atsižvelgiant į didelius vynų kokybės ir todėl kainų skirtumus, esminis konkurencinis santykis tarp populiaraus ir plačiai vartojamo alaus ir vyno turi būti nustatytas tik su labiausiai plačiajai visuomenei prieinamais vynais, kurie paprastai yra silpniausi ir pigiausi, ir todėl mokestinį palyginimą reikia atlikti vadovaujantis šiuo pagrindu (žr. minėto sprendimo
Komisija prieš Belgiją
10 punktą ir jame minimą teismo praktiką).
Šis vertinimas taip pat galioja ir šiai bylai, nes iš Teisingumo Teismui pateiktų aplinkybių nematyti tokių Švedijos rinkos ypatumų, kurie galėtų pateisinti skirtingą vertinimą. Todėl šiuo atveju reikia laikyti, jog tik vidutinės kategorijos vynai, kurie mažmeninėje prekyboje gali būti parduodami tik
Systembolaget
, turi pakankamai bendrų savybių su stipriu alumi, kurio alkoholio koncentracija yra 3,5 % ir daugiau tūrio ir kuris taip pat mažmeninėje prekyboje parduodamas tik
Systembolaget
, kad vartotojui renkantis jie būtų kaip alternatyva, ir todėl gali būti laikomi konkuruojančiais su stipriu alumi EB 90 straipsnio antrosios pastraipos prasme.
Antra, reikia palyginti šių prekių apmokestinimo tvarką, siekiant nustatyti galimą jų apmokestinimo skirtumą, jei toks egzistuoja, ir jo mastą.
Komisija ir Švedijos Karalystė nesutaria dėl palyginimo metodų, naudotų minėtuose sprendimuose
Komisija prieš Jungtinę Karalystę
ir
Komisija prieš Belgiją
siekiant nustatyti alaus ir vyno apmokestinimo santykį, taikymo tinkamumo šioje byloje.
Teisingumo Teismas mano, kad šioje byloje labiausiai tinka lyginti akcizus, nustatytus atsižvelgiant į šių dviejų gėrimų alkoholio koncentraciją jų tūryje.
Iš tiesų reikia pažymėti, kad, kaip savo išvados 54 punkte nurodė generalinis advokatas, alkoholio koncentracija šiuo atveju yra tinkamiausias kriterijus, nes Švedijoje akcizas nustatomas jos pagrindu. Be to, tai yra objektyvus ir šių prekių ypatumus parodantis kriterijus.
Pagal Alkoholio akcizo įstatymo 2 straipsnį alaus akcizas yra fiksuoto dydžio, o pagal šio įstatymo 3 straipsnį akcizas vynui yra progresyvinis, kintantis atsižvelgiant į šioje nuostatoje nustatytas kategorijas. Beje, neginčijama, kad abiem prekėms taikomas 25 % PVM tarifas, skaičiuojamas nuo pardavimo kainos įskaitant akcizą.
Palyginus apmokestinimo lygį pagal alkoholio laipsnį, matyti, kad su stipriu alumi konkuruojantis vynas, kurio alkoholio koncentracija sudaro 12,5 % tūrio, už kiekvieną alkoholio tūrio procentą litre apmokestinamas apie 20 % didesniu mokesčiu nei stiprus alus (1,77 SEK ir 1,47 SEK), šis skirtumas išauga iki 36 % vyno, kurio alkoholio koncentracija yra 11 % tūrio, atveju (2 SEK ir 1,47 SEK) ir iki 50 % vyno, kurio alkoholio koncentracija yra 10 % tūrio, atveju (2,208 SEK ir 1,47 SEK).
Taigi su stipriu alumi konkuruojantis vynas yra apmokestinamas daugiau nei alus.
Trečia, reikia patikrinti, ar šis didesnis vyno, palyginti su stipriu alumi, apmokestinimas yra toks, kad paveiktų nagrinėjamą rinką sumažindamas potencialų importuotų prekių vartojimą konkuruojančių nacionalinių prekių naudai (žr. minėtų sprendimų
Komisija prieš Belgiją
15 punktą ir
Roders ir kt.
39 punktą).
Šiuo klausimu reikia atsižvelgti į aptariamų prekių pardavimo kainų skirtumą ir šio skirtumo įtaką vartotojo pasirinkimui, taip pat šių prekių vartojimo pokyčius (minėto sprendimo
Roders ir kt.
39 punktas).
Norint atlikti šį įvertinimą reikia naudoti palyginamąjį metodą, su kuriuo galiausiai sutiko abi šalys ir kuris susijęs su litro alaus ir litro vyno kaina, nes Komisija neįrodė kitokio metodo tinkamumo šioje byloje.
Šiuo klausimu reikia konstatuoti, kad, atsižvelgiant į Komisijos ir Švedijos Karalystės pateiktus duomenis, galutinės vieno litro stipraus alaus pardavimo kainos su visais mokesčiais ir vieno litro vyno pardavimo kainos su visais mokesčiais santykis yra 1 ir 2.
Iš Teisingumo Teismui pateiktos informacijos aišku, kad net darant prielaidą, jog su stipriu alumi konkuruojančiam vynui, pavyzdžiui, vynui, kurio alkoholio koncentracija yra 12,5 % tūrio, būtų taikomas toks akcizas, koks nustatytas stipriam alui, t. y. 1,47 SEK už kiekvieną alkoholio tūrio procentą litre, tokio vyno galutinė pardavimo kaina su visais mokesčiais sumažėtų 4,63 SEK (0,5 EUR) arba 6,65 %. Nepaisant šio sumažėjimo, stipraus alaus ir su juo konkuruojančio vyno galutinių pardavimo kainų su visais mokesčiais santykis išliktų maždaug 1 ir 2. Tiksliau tariant, šių galutinių pardavimo kainų santykis būtų 1 ir 2,1 vietoj 1 ir 2,3.
Taigi vieno litro stipraus alaus ir vieno litro su juo konkuruojančio vyno kainų santykio palyginimas parodo, kad šių dviejų prekių kainų skirtumas prieš apmokestinant ir po to išlieka beveik nepakitęs. Tokiomis aplinkybėmis, net jei skirtumas tarp atitinkamų alaus ir su juo konkuruojančio vyno kainų yra mažesnis nei Teisingumo Teismo nustatytas minėtame sprendime
Komisija prieš Belgiją
, reikia pabrėžti, jog šioje byloje nustatytas pardavimo kainų skirtumas vis dėlto nėra toks, kad šių dviejų prekių apmokestinimo skirtumas turėtų įtakos vartotojo elgesiui nagrinėjamame sektoriuje.
Iš to, kas pasakyta pirmiau, išplaukia, kad Komisija neįrodė, jog šiuo atveju skirtumas tarp atitinkamų stipraus alaus, kurio alkoholio koncentracija yra 3,5 % ir daugiau tūrio, ir su juo konkuruojančio vidutinės kategorijos vyno kainų yra toks menkas, kad Švedijoje šioms prekėms taikomų akcizų skirtumas galėtų turėti įtakos vartotojo elgesiui. Atsižvelgiant į šio sprendimo 56 punkte padarytą išvadą dėl galutinių pardavimo kainų santykio, neatrodo, kad taikant nagrinėjamą mokesčių tvarką, suteikiama netiesioginė apsauga švediškam alui EB 90 straipsnio antrosios pastraipos prasme vien dėl to, kad vynas, daugiausia importuojamas iš kitų valstybių narių, yra apmokestinamas daugiau nei alus, daugiausia gaminamas vietoje.
Bet kuriuo atveju reikia konstatuoti, kad Komisijos pateikti statistiniai duomenys apie aptariamų prekių pardavimą daugiausia parodo tam tikrą trumpalaikį vartotojų jautrumą kainų pokyčiams, bet ne ilgalaikius vartojimo įpročių renkantis alų vietoj vyno pasikeitimus.
Tiesa, Teisingumo Teismas minėtame 1980 m. vasario 27 d. Sprendimo
Komisija prieš Jungtinę Karalystę
10 punkte priminė, kad taikant EB 90 straipsnio antrąją pastraipą negalima kiekvieną kartą reikalauti pateikti statistiniais duomenimis pagrįstą vidaus mokesčių apsauginio poveikio įrodymą, bet pakanka, kad būtų nustatyta, jog konkreti apmokestinimo tvarka dėl savo savybių gali sukelti tokį poveikį.
Tačiau šioje byloje, atsižvelgiant į tai, kas jau buvo išdėstyta, reikia pripažinti, jog Komisija teisiškai neįrodė, kad aptariami teisės aktai gali sukelti tokį apsauginį poveikį.
Todėl šį ieškinį reikia atmesti kaip nepagrįstą.
Dėl išlaidų
Pagal Procedūros reglamento 69 straipsnio 2 dalį pralaimėjusiai šaliai nurodoma padengti bylinėjimosi išlaidas, jei laimėjusi šalis to prašė. Kadangi Švedijos Karalystė prašė priteisti iš Komisijos bylinėjimosi išlaidas, o pastaroji pralaimėjo bylą, ji turi jas padengti.
Pagal Procedūros reglamento 69 straipsnio 4 dalies pirmąją pastraipą į bylą įstojusios valstybės narės pačios padengia savo išlaidas. Todėl reikia nuspręsti, kad Latvijos Respublika padengia savo bylinėjimosi išlaidas.

Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (didžioji kolegija) nusprendžia:

1.
Atmesti ieškinį.

2.
Priteisti iš Europos Bendrijų Komisijos bylinėjimosi išlaidas.

3.
Latvijos Respublika pati padengia savo išlaidas.

Parašai.
(
*1
)	Proceso kalba: švedų.