CELEX: 62009CJ0218
Trimitere preliminară
Regulamentul (CEE) nr. 3665/87
Restituiri la export
Articolul 5 alineatul (3)
Condiții de acordare
Excepție
Noțiunea «forță majoră»
Produse dispărute în tranzit

Cererea de pronunțare a unei hotărâri preliminare privește interpretarea articolului 5 alineatul (3) din Regulamentul (CEE)
nr. 3665/87 al Comisiei din 27 noiembrie 1987 de stabilire a normelor comune de aplicare a sistemului de restituiri la export
pentru produsele agricole (JO L 351, p. 1), astfel cum a fost modificat prin Regulamentul (CE) nr. 1384/95 al Comisiei din
19 iunie 1995 (JO L 134, p. 14, denumit în continuare „Regulamentul nr. 3665/87”).
Această cerere a fost formulată în cadrul a două litigii referitoare la o restituire la export achitată pentru exportul unei
cantități de carne care a ajuns deteriorată la destinație, primul, între SGS Belgium NV (denumită în continuare „SGS Belgium”),
societate specializată în domeniul controlului și al supravegherii, pe de o parte, și Belgisch Interventie- en Restitutiebureau
(Biroul Belgian pentru Intervenții și Restituiri, denumit în continuare „BIRB”), Firme Derwa NV (denumită în continuare „Firme
Derwa”), societate exportatoare, precum și Centraal Beheer Achmea NV (denumită în continuare „Centraal Beheer Achmea”), societate
de asigurări, pe de altă parte, iar al doilea, între Firme Derwa și Centraal Beheer Achmea, pe de o parte, și SGS Belgium
și BIRB, pe de altă parte.

Cadrul juridic
Regulamentul nr. 3665/87 prevede posibilitatea ca operatorii care exportă carne de vită în afara teritoriului Comunității
Europene să beneficieze de restituiri la export.
Potrivit articolului 4 alineatul (1) din Regulamentul nr. 3665/87, „[…] achitarea restituirii este condiționată de prezentarea
dovezii faptului că produsele din declarația acceptată de export au părăsit teritoriul vamal al Comunității în stare nealterată
în termen de 60 de zile de la această acceptare”. [traducere neoficială]
Articolul 5 din Regulamentul nr. 3665/87 prevede:
„(1) Achitarea restituirii diferențiate sau nediferențiate este subordonată, în plus față de condiția ca produsul să fi părăsit
teritoriul vamal al Comunității, condiției ca produsul să fi fost importat, cu excepția situației în care a dispărut în tranzit
ca urmare a unei situații de forță majoră, într‑o țară terță și, după caz, într‑o țară terță determinată în termen de 12 luni
de la data acceptării declarației de export:
[…]
Cu toate acestea, această perioadă poate fi prelungită în condițiile prevăzute la articolul 47.
[…]
În plus, autoritățile competente ale statelor membre pot solicita dovezi suplimentare care să le convingă că produsul a fost
introdus în realitate, în stare nealterată, pe piața țării terțe importatoare.
[…]
(3)      În cazul în care produsul, după părăsirea teritoriului vamal al Comunității, dispare în tranzit ca urmare a unei situații
de forță majoră,
–        în cazul unei restituiri diferențiate, este achitată partea de restituire stabilită în conformitate cu articolul 20;
–        în cazul unei restituiri nediferențiate, este achitată integral restituirea.” [traducere neoficială]
Articolul 13 din Regulamentul nr. 3665/87 prevede că „[n]u se acordă restituire dacă produsele nu sunt calitativ sănătoase
și nu prezintă o calitate adecvată pentru comercializare și dacă, în cazul în care respectivele produse sunt destinate consumului
uman, utilizarea lor în acest scop este interzisă sau substanțial îngrădită din cauza caracteristicilor sau a stării lor”.
[traducere neoficială]
În temeiul articolului 17 alineatul (3) din acest regulament, un produs este considerat importat atunci când au fost finalizate
formalitățile vamale de punere în consum în țara terță.
Articolul 18 din Regulamentul nr. 3665/87 prevede:
„(1) Dovada finalizării formalităților vamale pentru punerea în consum este furnizată, la alegerea exportatorului, sub forma
unuia dintre următoarele documente:
(a)      documentul vamal sau o copie sau fotocopie a acestuia; […]
(b)      un certificat de descărcare și de punere în consum întocmit de o societate specializată în plan internațional în materie de
control și de supraveghere și autorizată într‑un stat membru. [...]
(2)      În cazul în care exportatorul nu poate obține documentul ales în conformitate cu litera (a) sau cu litera (b) ale alineatului
(1), chiar dacă a luat toate măsurile necesare, sau în cazul în care autenticitatea documentului furnizat este pusă la îndoială,
dovada finalizării formalităților vamale pentru punerea în consum poate fi considerată ca fiind făcută prin prezentarea unuia
sau a mai multe dintre următoarele documente:
[…]
(c)      un certificat de descărcare eliberat de o societate specializată în plan internațional în materie de control și de supraveghere
și autorizată într‑un stat membru, care să ateste, printre altele, că produsul a părăsit zona portuară sau cel puțin că, din
câte se cunoaște, produsul nu a făcut obiectul unei încărcări ulterioare în vederea reexportării;
[…]” [traducere neoficială]
Articolul 20 din Regulamentul nr. 3665/87 prevede:
(1)      Prin derogare de la dispozițiile articolului 16 și fără să se aducă atingere articolului 5, o parte din restituire se achită
imediat ce se face dovada că produsul a părăsit teritoriul vamal al Comunității.
[…]
(2)      Partea din restituirea vizată la alineatul (1) este egală cu cuantumul restituirii pe care exportatorul ar primi‑o în cazul
în care produsul său ar ajunge la o destinație pentru care a fost stabilit cuantumul restituirii cel mai scăzut, absența stabilirii
unui cuantum fiind considerată ca reprezentând cuantumul cel mai scăzut.
[…]” [traducere neoficială]

Acțiunea principală și întrebarea preliminară
În cursul anului 1996, Firme Derwa a exportat o încărcătură de carne de vită în Liban. La 24 iunie 1996, declarația de export
corespunzătoare a fost acceptată de autoritățile vamale. La 19 iulie 1996, BIRB a achitat Firme Derwa în mod anticipat o restituire
la export în valoare de 1 301 696 BEF (32 268,20 euro).
La 9 iulie 1996, această încărcătură de carne a ajuns la Beirut, unde, în conformitate cu legislația vamală, serviciile veterinare
au prelevat eșantioane în vederea efectuării unor controale. Acestea au descoperit o bacterie, astfel că întreaga încărcătură
de carne a fost declarată inadecvată consumului uman, a fost refuzată de destinatar și ulterior distrusă.
Pentru ca dreptul său la restituirea obținută să devină definitiv, Firme Derwa trebuia să prezinte, în termen de 12 luni de
la acceptarea declarației de export, dovada importului în Liban a aceleiași încărcături de carne în stare nealterată. La 3
iunie 1997, Firme Derwa a solicitat BIRB prelungirea termenului pentru prezentarea înscrisurilor probatorii.
Cum Firme Derwa nu dispunea de înscrisul solicitat, Centraal Beheer Achmea, în calitate de asigurător al mărfii în discuție
în acțiunea principală, a solicitat SGS Belgium, la 14 aprilie 1997, să își contacteze corespondenții de la Beirut în vederea
eliberării unui certificat în conformitate cu articolul 18 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul nr. 3665/87. La 17 iunie
1997, SGS Liban a răspuns prin fax SGS Belgium că această marfă nu făcuse obiectul unei declarații de punere în consum.
Cu toate acestea, la 19 iulie 1997, SGS Belgium a confirmat totuși că autoritățile vamale libaneze au acordat liberul de vamă
pentru marfă în vederea punerii acesteia în consum.
În consecință, la 8 octombrie 1997, BIRB a deblocat garanția constituită de Firme Derwa. Totuși, întrucât prezentase tardiv
dovada importului aceleiași mărfi în vederea punerii în consum în Liban, Firme Derwa a trebuit să ramburseze o parte din restituirea
obținută.
În urma unei anchete efectuate în cursul anilor 1998 și 1999, inspecția economică din cadrul Ministerului Afacerilor Economice
belgian a descoperit în localurile SGS Belgium faxul transmis de SGS Liban la 17 iunie 1997, prin care se contrazicea confirmarea
de punere în consum a cărnii exportate.
La 21 aprilie 1999, BIRB a comunicat SGS Belgium rezultatul acestei anchete.
La 1 februarie 2001, BIRB a înștiințat SGS Belgium că, în aceste condiții, în conformitate cu articolul 13 din Regulamentul
nr. 3665/87, era decăzută din dreptul la restituire, că suma achitată în mod eronat se majora cu 15 % din cauza achitării
anticipate a restituirii, că se aplica o penalitate de 200 % ca urmare a comunicării cu intenție a unor date eronate și că
se aplicau dobânzi care se calculau de la 8 octombrie 1997, data eliberării garanției bancare. Suma solicitată de BIRB se
ridica astfel la 3 829 628 BEF (94 934 de euro).
La 11 aprilie 2001, BIRB a formulat o acțiune împotriva SGS Belgium pentru plata sumei de 3 829 628 BEF, majorată cu dobânzi
moratorii și cu dobânzi legale.
La 21 septembrie 2001, SGS Belgium a formulat o cerere de intervenție și de chemare în garanție împotriva Firme Derwa și a
Centraal Beheer Achmea.
La 8 august 2002, Firme Derwa și Centraal Beheer Achmea au formulat o acțiune împotriva BIRB.
La 11 aprilie 2003, rechtbank van eerste aanleg te Antwerpen (Tribunalul de Primă Instanță din Anvers) s‑a pronunțat în sensul
că se dovedise în mod incontestabil că formalitățile vamale de punere în consum a cărnii în discuție în acțiunea principală
nu fuseseră îndeplinite și că, în consecință, nici condițiile la care era supusă achitarea unei restituiri diferențiate nu
fuseseră respectate. Prin urmare, rechtbank van eerste aanleg te Antwerpen a obligat SGS Belgium să plătească BIRB suma de
3 829 628 BEF, majorată cu dobânzi moratorii și cu dobânzi legale.
Prin aceeași hotărâre, a fost admisă cererea de chemare în garanție formulată de SGS Belgium împotriva Firme Derwa și a Centraal
Beheer Achmea. Acțiunile formulate de Firme Derwa și de Centraal Beheer Achmea au fost respinse ca nefondate.
Sesizată în apel, hof van beroep te Antwerpen (Curtea de Apel din Anvers) s‑a pronunțat, prin hotărârea din 21 decembrie 2004,
în sensul că SGS Belgium nu i se putea reproșa vreun comportament culpabil, având în vedere că declarația din 19 iulie 1997,
făcută în temeiul articolului 18 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul nr. 3665/87, conținea în realitate o eroare materială
și că această declarație putea reprezenta un certificat de descărcare, în sensul articolului 18 alineatul (2) litera (c) din
Regulamentul nr. 3665/87, ceea ce dădea naștere dreptului la restituire la export în favoarea Firme Derwa.
În opinia hof van beroep te Antwerpen, rezulta că restituirea la export nu fusese achitată în mod nelegal către Firme Derwa
și că, astfel, SGS Belgium nu comisese sau nu participase la comiterea vreunei nelegalități care să fi antrenat un prejudiciu
pentru bugetul general al Comunităților Europene sau pentru bugetele administrate de acestea.
BIRB a declarat recurs împotriva acestei hotărâri.
La 16 martie 2007, Hof van Cassatie (Curtea de Casație) s‑a pronunțat în sensul că un certificat de descărcare, în sensul
articolului 18 alineatul (2) litera (c) din Regulamentul nr. 3665/87, reprezenta în mod evident o probă relativă a faptului
că mărfurile intraseră în fapt pe piața țării de destinație și că fuseseră comercializate pe această piață. Hof van Cassatie
a hotărât că hof van beroep te Antwerpen se pronunțase în mod greșit că, din moment ce certificatul de descărcare era disponibil,
condițiile unei restituiri diferențiate trebuiau considerate îndeplinite, ca și cum acest certificat constituia o probă absolută.
Prin urmare, Hof van Cassatie a anulat hotărârea pronunțată de hof van beroep te Antwerpen la 21 decembrie 2004 și a trimis
cauza spre rejudecare la hof van beroep te Brussel (Curtea de Apel din Bruxelles).
În fața acestei instanțe de apel, SGS Belgium a susținut că, la momentul operațiunilor de export, marfa în discuție în acțiunea
principală era de calitate bună și era adecvată consumului uman și că, în consecință, această marfă trebuia să fie considerată
ca dispărută în tranzit ca urmare a unei situații de forță majoră, în sensul articolului 5 alineatul (3) din Regulamentul
nr. 3665/87.
BIRB a denunțat această schimbare de poziție a SGS Belgium, care susținuse încă de la începutul procesului că marfa respectivă
fusese în fapt importată în Liban și pusă în consum. În orice caz, BIRB a susținut că verbul „a dispărea”, utilizat în această
dispoziție, nu poate însemna „a se deteriora”. Pentru ca exportatorul să poată beneficia de dispozițiile articolului 5 alineatul
(3) din Regulamentul nr. 3665/87, ar trebui ca marfa în sine să fi dispărut, în sensul că exportatorul a pierdut posesia acesteia,
ceea ce ar presupune că marfa nu a putut ajunge la destinație.
Hof van beroep te Brussel admite că modificarea de poziție a SGS Belgium este expresia unei contradicții. Totuși, potrivit
instanței respective, această împrejurare nu s‑ar opune posibilității acestui exportator de a invoca o situație de forță majoră.
Instanța menționată arată că, potrivit unui raport al companiei de asigurări Lloyds prezentat de Centraal Beheer Achmea, carnea
în discuție în acțiunea principală a fost transportată într‑un container frigorific, într‑un ambalaj adecvat, și că utilizarea
unui asemenea container urmărea tocmai evitarea degradării cărnii. Temperatura mărfii ar fi fost de asemenea corect menținută
la 0 °C pe timpul transportului. În sfârșit, din raportul respectiv ar reieși că această marfă era de o calitate comercială
bună și era adecvată consumului uman la momentul exportului și că, în schimb, era deja degradată la sosirea la Beirut.
În aceste condiții, hof van beroep te Brussel a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarea întrebare
preliminară:
„Expresia «forță majoră», care figurează la articolul 5 alineatul (3) din Regulamentul nr. 3665/87 […], trebuie interpretată
în sensul că deteriorarea suferită în tranzit de o încărcătură de carne de vită transportată într‑un ambalaj adecvat și într‑un
container frigorific în care s‑a menținut în mod constant temperatura prescrisă reprezintă, în principiu, o situație de forță
majoră?”

Cu privire la întrebarea preliminară

Observațiile prezentate Curții
SGS Belgium și Firme Derwa consideră că trebuie să se răspundă în mod afirmativ la întrebarea adresată. Astfel, deși în versiunea
olandeză a articolului 5 alineatul (3) din Regulamentul nr. 3665/87 se utilizează termenul „verloren”, noțiunea „dispariție”
prevăzută la această dispoziție ar acoperi și „deteriorarea”, astfel cum ar rezulta din alte versiuni lingvistice ale dispoziției
menționate. Astfel, versiunile engleză și franceză ar menționa termenii „perished” și, respectiv, „péri”, iar nu „lost” sau
„perdues”. În plus, articolul 114 din apendicele I la Convenția privind regimul de tranzit comun, încheiată la 20 mai 1987
între Republica Austria, Republica Finlanda, Republica Islanda, Regatul Norvegiei, Regatul Suediei, Confederația Elvețiană
și Comunitatea Economică Europeană (JO L 226, p. 2), astfel cum a fost modificată prin Decizia nr. 1/2000 a Comisiei mixte
CE‑AELS „Tranzit comun” din 20 decembrie 2000 (JO 2001, L 9, p. 1), ar explica în această privință că „o marfă este dispărută
definitiv atunci când a devenit inutilizabilă”.
SGS Belgium susține că, pentru transportul mărfii în discuție în acțiunea principală, au fost luate măsuri de precauție care
au depășit cerințele legale, în special în ceea ce privește refrigerarea cărnii la o temperatură constantă. Apariția unei
bacterii ar fi, așadar, un eveniment imprevizibil și, în această privință, împrejurarea că este posibilă contractarea unei
polițe de asigurare care să acopere acest tip de eveniment nu ar putea să conteste o asemenea concluzie.
Guvernul belgian și Comisia Comunităților Europene propun să se răspundă la întrebarea adresată în sensul că o asemenea deteriorare
a mărfii nu constituie, în principiu, o situație de forță majoră, în sensul articolului 5 alineatul (3) din Regulamentul nr. 3665/87.
O situație de forță majoră ar exista numai atunci când cauza și împrejurările deteriorării sunt cunoscute și când rezultă
că această deteriorare constituie o împrejurare neobișnuită și imprevizibilă, străină exportatorului, ale cărei consecințe
s‑au produs totuși, în pofida tuturor măsurilor de precauție posibile luate de acesta.
Comisia adaugă că riscul apariției unei infecții bacteriene este, într‑un anumit mod, inerent riscului comercial pe care îl
presupune exportul de produse alimentare perisabile. Prin urmare, o infecție bacteriană nu ar putea, în principiu, să fie
considerată că întrunește, pentru exportator, elementele constitutive ale unui eveniment neobișnuit și imprevizibil. Numai
existența unor împrejurări suplimentare și excepționale ar permite să se ajungă la o concluzie diferită. Or, în această privință,
Comisia nu ar dispune decât de prea puține informații referitoare la starea de fapt pentru a putea să se pronunțe în prezenta
cauză. În particular, aceasta se referă, mai întâi, la lipsa indicațiilor referitoare la caracterul adecvat și la starea generală
a containerului utilizat pentru transport. Comisia subliniază de asemenea că s‑au scurs 16 zile între data acceptării declarației
de export și data descoperirii bacteriei, fără a se ști ce s‑a întâmplat de fapt în toată această perioadă. În sfârșit, potrivit
instituției menționate, existența sau inexistența unei asigurări sau a unei clauze contractuale referitoare la riscul de deteriorare
a cărnii ar putea să se dovedească utilă în vederea efectuării acestei analize.
În privința măsurilor luate de exportatorul din cauza principală, guvernul belgian arată că din raportul efectuat la Beirut
de compania de asigurări Lloyds rezultă că infecția bacteriană constatată ar fi putut să fie cauzată de o discontinuitate
în refrigerare cu ocazia stocării cărnii. În sfârșit, având în vedere că nu s‑a stabilit în fapt cauza reală a deteriorării
mărfii în discuție în acțiunea principală, nu s‑ar putea concluziona că exportatorul a luat toate măsurile de precauție posibile
pentru împiedicarea acestei deteriorări. Potrivit acestui guvern, este posibil să fi intervenit o întrerupere în refrigerarea
cărnii de vită în discuție în acțiunea principală în cursul transportului sau după descărcarea acesteia în portul din Beirut.
Un asemenea eveniment ar fi o împrejurare obișnuită și previzibilă; acesta poate fi asigurat, exportatorul poate fi tentat
să îl prevină și nu constituie, așadar, o situație de forță majoră.

Răspunsul Curții
Potrivit unei jurisprudențe constante, sistemul de restituiri diferențiate la export are ca scop deschiderea sau menținerea
deschiderii pentru exporturile comunitare a piețelor țărilor terțe vizate, diferențierea restituirii rezultând din voința
de a se ține seama de caracteristicile proprii fiecărei piețe de import pe care Comunitatea vrea să joace un anumit rol (Hotărârea
din 9 august 1994, Boterlux, C‑347/93, Rec., p. I‑3933, punctul 18 și jurisprudența citată).
Din această jurisprudență rezultă că rațiunea existenței sistemului de diferențiere ar fi încălcată dacă o simplă descărcare
în țara terță a mărfii exportate în stare nealterată ar fi suficientă pentru a da naștere la dreptul de achitare a unei restituiri
(a se vedea în acest sens Hotărârea Boterlux, citată anterior, punctul 19).
Tocmai de aceea, articolul 5 alineatul (1) primul paragraf din Regulamentul nr. 3665/87 prevede că achitarea restituirii este
subordonată, în plus față de condiția ca produsul să fi părăsit teritoriul vamal al Uniunii, condiției ca produsul să fi fost
importat în țara terță de export. În această privință, articolul 17 alineatul (3) din regulament precizează că produsul este
considerat importat atunci când au fost finalizate formalitățile vamale de punere în consum în țara terță.
În plus, potrivit articolului 13 din Regulamentul nr. 3665/87, nu se acordă restituire dacă produsele nu sunt calitativ sănătoase
și nu prezintă o calitate adecvată pentru comercializare și dacă, în cazul în care respectivele produse sunt destinate consumului
uman, utilizarea lor în acest scop este interzisă sau substanțial îngrădită din cauza caracteristicilor sau a stării lor.
Astfel, referitor la o restituire diferențiată, articolul 20 alineatele (1) și (2) din Regulamentul nr. 3665/87 prevede achitarea
restituirii de bază, calculată prin raportare la cuantumul cel mai redus al restituirii aplicabil la data exportului, imediat
ce exportatorul a făcut dovada că produsul a părăsit teritoriul vamal al Comunității. În ceea ce privește achitarea părții
diferențiate a restituirii, aceasta este subordonată condițiilor suplimentare definite la articolele 17 și 18 din acest regulament.
Astfel, exportatorul trebuie să dovedească, în termen de 12 luni de la data acceptării declarației, că produsul a fost importat
în țara terță sau în una dintre țările terțe pentru care se aplică restituirea prin furnizarea probelor privind îndeplinirea
formalităților vamale de punere în consum în această țară (a se vedea Hotărârea din 19 martie 2009, Dachsberger & Söhne, C‑77/08,
Rep., p. I‑2097, punctul 28).
Cu toate acestea, ca excepție, articolul 5 alineatul (3) din Regulamentul nr. 3665/87 prevede că achitarea unei restituiri
este totuși asigurată în cazul în care produsul, după părăsirea teritoriului vamal al Comunității, dispare în tranzit ca urmare
a unei situații de forță majoră, deși acesta nu a putut să fie pus în consum în țara terță de export.
Potrivit unei jurisprudențe constante, noțiunea de forță majoră trebuie să fie înțeleasă, în general, în sensul de împrejurări
străine celui care le invocă, neobișnuite și imprevizibile, ale căror consecințe nu ar fi putut să fie evitate, în pofida
diligenței manifestate (a se vedea în special Hotărârea din 5 februarie 1987, Denkavit België, 145/85, Rec., p. 565, punctul
11, și Hotărârea din 5 octombrie 2006, Comisia/Belgia, C‑377/03, Rec., p. I‑9733, punctul 95).
În ceea ce privește dispozițiile Regulamentului nr. 3665/87 referitoare la forța majoră, potrivit de asemenea unei jurisprudențe
constante, întrucât această noțiune nu are un conținut identic în diversele domenii de aplicare a dreptului Uniunii, semnificația
acesteia trebuie să fie determinată în funcție de cadrul legal în care este destinată să își producă efectele (a se vedea
în special Hotărârea din 7 decembrie 1993, Huygen și alții, C‑12/92, Rec., p. I‑6381, punctul 30, precum și Hotărârea din
29 septembrie 1998, First City Trading și alții, C‑263/97, Rec., p. I‑5537, punctul 41).
Or, în această privință, trebuie constatat că articolul 5 alineatul (3) din Regulamentul nr. 3665/87 constituie o excepție
de la regimul normal de restituiri la export și că, prin urmare, această dispoziție este de strictă interpretare. Întrucât
existența unei situații de forță majoră este o condiție
sine qua non
pentru a se putea pretinde achitarea unor restituiri pentru mărfurile exportate care nu au fost puse în consum în țara terță
de export, rezultă că această noțiune trebuie interpretată astfel încât numărul de cazuri care pot beneficia de o asemenea
achitare să rămână limitat (a se vedea, prin analogie, Hotărârea din 20 noiembrie 2008, Heuschen & Schrouff Oriëntal Foods
Trading/Comisia, C‑38/07 P, Rep., p. I‑8599, punctul 60).
În general, trebuie să se sublinieze că apariția unor bacterii în anumite loturi de carne de vită nu este neobișnuită. Astfel,
în pofida existenței unor cerințe sanitare stricte, cum sunt tratamentul medical preventiv al bovinelor, refrigerarea cărnii
și stabilirea, precum și aplicarea unor măsuri de control și de supraveghere de către autoritățile sanitare, uneori, ca urmare
a detectării unei bacterii, loturi de carne comercializată pe teritoriul Uniunii sunt retrase din punctele de vânzare.
Un asemenea risc sanitar de infectare bacteriană este prezent în special în cazul operațiunilor de export de carne de vită,
întrucât, înainte de a ajunge la destinație, loturile de carne pot să facă obiectul unor numeroase operațiuni de manipulare
în vederea încărcării și a descărcării lor în și din diferitele mijloace de transport utilizate. În plus, transporturile pe
distanțe lungi, în special cele maritime, pot implica variații importante ale temperaturii exterioare și pot expune astfel
materialele de refrigerare necesare unor asemenea transporturi la constrângeri tehnice suplimentare.
În ceea ce privește aspectul dacă operatorul a acționat în mod corespunzător în vederea evitării unei contaminări, instanța
națională are sarcina de a stabili condițiile exacte ale transportului, ale stocării și ale descărcării mărfii în discuție
în acțiunea principală și de a verifica dacă, în pofida examinării efectuate de autoritățile sanitare ale statului membru
de export, bacteria putea fi prezentă încă de la încărcarea acestei mărfi. Cu toate acestea, trebuie să se sublinieze că,
dacă transportul de carne într‑un ambalaj adecvat și într‑un container frigorific care menține în mod continuu temperatura
necesară nu a putut împiedica apariția și/sau proliferarea bacteriei, ar fi posibil ca, în realitate, aceasta să se fi găsit
deja în carne la momentul în care încărcătura a părăsit teritoriul Uniunii, adică înaintea transportării acesteia spre țara
terță, la un nivel care nu fusese detectat de autoritățile sanitare ale statului membru de export sau la un nivel care nu
putea fi detectat.
În consecință, producerea unui asemenea eveniment poate fi considerată ca făcând parte din riscul comercial inerent unor asemenea
operațiuni, cu alte cuvinte, ca o împrejurare care nu poate fi calificată nici „neobișnuită” în cadrul operațiunilor comerciale
menționate, nici „improbabilă” pentru un comerciant prudent și diligent (a se vedea în acest sens Hotărârea din 11 iulie 1968,
Schwarzwaldmilch, 4/68, Rec., p. 549, 563).
În plus, astfel cum au arătat în mod întemeiat guvernul belgian și Comisia, împrejurarea că apariția unei infecții bacteriene
care afectează carnea exportată poate face obiectul unei polițe de asigurare specifice, precum în acțiunea principală, tinde
să demonstreze că o asemenea împrejurare nu poate fi considerată imprevizibilă în cadrul operațiunilor de export.
În consecință, trebuie să se răspundă la întrebarea adresată că articolul 5 alineatul (3) din Regulamentul nr. 3665/87 trebuie
interpretat în sensul că deteriorarea suferită de o încărcătură de carne de vită în condițiile descrise de instanța de trimitere
nu reprezintă o situație de forță majoră în sensul acestei dispoziții.

Cu privire la cheltuielile de judecată
Întrucât, în privința părților din acțiunea principală, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere,
este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta
observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.
Pentru aceste motive, Curtea (Camera a patra) declară:
Articolul 5 alineatul (3) din Regulamentul (CEE) nr. 3665/87 al Comisiei din 27 noiembrie 1987 de stabilire a normelor comune
de aplicare a sistemului de restituiri la export pentru produsele agricole, astfel cum a fost modificat prin Regulamentul
(CE) nr. 1384/95 al Comisiei din 19 iunie 1995, trebuie interpretat în sensul că deteriorarea suferită de o încărcătură de
carne de vită în condițiile descrise de instanța de trimitere nu reprezintă o situație de forță majoră în sensul acestei dispoziții.
Semnături
*
Limba de procedură: olandeza.