CELEX: 62007TJ0024
Konkurrens
Konkurrensbegränsande samverkan
Platta produkter av rostfritt stål
Beslut i vilket en överträdelse konstateras av artikel 65 KS, efter utgången av EKSG-fördraget, på grundval av förordning (EG) nr 1/2003
Legeringspåslag
Kommissionens behörighet
Ansvar för överträdelsen
Rättskraft
Rätten till försvar
Tillgång till handlingarna i ärendet
Preskription
Principen ne bis in idem
Samarbete under det administrativa förfarandet

Tillämpliga bestämmelser
1.
Bestämmelserna i EKSG-fördraget
I artikel 65 KS föreskrivs följande:
”1.   Överenskommelser mellan företag, beslut av företagssammanslutningar och samordnade förfaranden som är ägnade att inom den gemensamma marknaden direkt eller indirekt förhindra inskränka eller snedvrida den normala konkurrensen är förbjudna, särskilt sådana som består i att
a)
fastställa eller bestämma priser,
b)
inskränka eller kontrollera produktion, teknisk utveckling eller investeringar,
c)
dela upp marknader, produkter, kunder eller försörjningskällor.
2.   Kommissionen skall dock för särskilt angivna produkter tillåta överenskommelser om specialisering eller om gemensamma inköp och försäljningar om [vissa villkor uppfylls …]
3.   Kommissionen får i enlighet med bestämmelserna i artikel 47 inhämta alla de upplysningar som krävs för tillämpningen av denna artikel antingen genom en särskild förfrågan ställd till berörda parter eller genom en förordning som närmare anger arten av de överenskommelser, beslut eller förfaranden som skall anmälas för kommissionen.
4.   Överenskommelser och beslut som är förbjudna med stöd av denna artikels första punkt skall sakna rättsverkan och kan inte åberopas inför någon domstol i medlemsstaterna.
Kommissionen skall om inte annat följer av rätten att överklaga till domstolen ensam vara behörig att avgöra om nämnda överenskommelser eller beslut står i överensstämmelse med bestämmelserna i denna artikel.
5.   Kommissionen får fastställa böter och viten för företag som träffat en ogiltig överenskommelse eller som genom skiljedomsförfarande, avtalsvite, bojkott eller andra medel tillämpat eller sökt tillämpa en ogiltig överenskommelse eller ett ogiltigt beslut eller en överenskommelse för vilken tillstånd vägrats eller beträffande vilken tillstånd återkallats eller som fått tillstånd genom uppsåtligen oriktiga eller förvanskade uppgifter eller som tillämpar förfaranden som strider mot bestämmelserna i punkt 1. Maximibeloppet av dessa böter eller viten får inte överstiga dubbla värdet av den faktiska omsättningen av de produkter som omfattas av de överenskommelser, beslut eller förfaranden vilka strider mot bestämmelserna i denna artikel. Nämnda maximibelopp får dock höjas i de fall det varit fråga om en begränsning av produktion, teknisk utveckling eller investeringar såvitt gäller böter till högst 10 procent av berörda företags årsomsättning och såvitt gäller viten till högst 20 procent av dagsomsättningen.”
I enlighet med artikel 97 KS upphörde EKSG-fördraget att gälla den 23 juli 2002.
2.
Kommissionens meddelande om vissa förändringar i handläggningen av konkurrensärenden till följd av att EKSG-fördraget löpt ut
Den 18 juni 2002 antog kommissionen ett meddelande om vissa förändringar i handläggningen av konkurrensärenden till följd av att EKSG-fördraget löper ut (
EGT C 152, s. 5
) (nedan kallat meddelandet av den 18 juni 2002).
I punkt 2 i meddelandet av den 18 juni 2002 föreskrivs att dess syfte är
”—
[a]tt för ekonomiska aktörer och medlemsstaterna, i den mån de berörs av EKSG-fördraget och tillhörande sekundärlagstiftning,... sammanfatta de viktigaste förändringar med avseende på tillämplig materiell rätt och processrätt som uppstår genom övergången till EG-systemet. …,
—
[a]tt... förklara hur kommissionen avser att behandla specifika situationer som kan uppstå till följd av övergången från EKSG till EG vad beträffar karteller..., kontroll av företagskoncentrationer... och kontroll av statliga stöd”.
Punkt 31 i meddelandet av den 18 juni 2002, som återfinns i avsnittet om särskilda aspekter till följd av övergången från EKSG-systemet till EG-systemet, har följande lydelse:
”Om kommissionen vid tillämpningen av gemenskapens konkurrensregler på avtal identifierar en överträdelse på ett område som omfattas av EKSG-fördraget, kommer den materiella rätt som tillämpas att vara den rätt som gällde vid den tidpunkt då de sakförhållanden som överträdelsen består i inträffade, oberoende av när tillämpningen äger rum. När det gäller förfarandena kommer det under alla omständigheter att vara EG-rätten som gäller efter det att EKSG-fördraget [har löpt] ut...”
3.
Bestämmelserna i förordning (EG) nr 1/2003
I artikel 4 i rådets förordning (EG) nr 1/2003 av den 16 december 2002 om tillämpning av konkurrensreglerna i artiklarna 81 [EG] och 82 [EG] (
EGT L 1, 2003, s. 1
) föreskrivs att ”[v]id tillämpningen av artiklarna 81 [EG] och 82 [EG] skall kommissionen ha de befogenheter som anges i denna förordning”.
Artikel 7.1 i förordning nr 1/2003 har följande ordalydelse:
”Om kommissionen till följd av ett klagomål eller på eget initiativ konstaterar att bestämmelserna i artikel 81 [EG] eller artikel 82 [EG] har överträtts, får den genom beslut ålägga de berörda företagen eller företagssammanslutningarna att upphöra med överträdelsen. För detta ändamål får kommissionen ålägga dem alla åtgärder som hänför sig till företagets agerande (beteendemässiga åtgärder) eller strukturella åtgärder som är proportionerliga mot överträdelsen och nödvändig[a] för att få denna att upphöra. Strukturella åtgärder får endast åläggas om det antingen inte finns någon lika effektiv beteendemässig åtgärd eller om en lika effektiv beteendemässig åtgärd skulle vara mer betungande för det berörda företaget än den strukturella åtgärden. Om kommissionen har ett berättigat intresse av det får den även konstatera att en överträdelse tidigare har ägt rum.”
I artikel 23.2 i förordning nr 1/2003 anges följande:
”Kommissionen får genom beslut ålägga företag och företagssammanslutningar böter, om de uppsåtligen eller av oaktsamhet
a)
överträder artikel 81 [EG] eller artikel 82 [EG], eller
b)
åsidosätter ett beslut om interimistiska åtgärder enligt artikel 8, eller
c)
inte iakttar ett åtagande som gjorts bindande genom beslut enligt artikel 9.
För varje företag och företagssammanslutning som deltagit i överträdelsen får böterna inte överstiga 10 % av föregående räkenskapsårs sammanlagda omsättning.
Om en sammanslutnings överträdelse har samband med dess medlemmars verksamhet, får böterna inte överstiga 10 % av summan av den sammanlagda omsättningen hos varje medlem med verksamhet på den marknad som påverkas av sammanslutningens överträdelse.”
I artikel 27 i förordning nr 1/2003 anges följande:
”1.   Innan kommissionen fattar beslut enligt artiklarna 7, 8, 23 och 24.2 skall den ge de företag eller företagssammanslutningar som omfattas av det förfarande som kommissionen inlett tillfälle att yttra sig över kommissionens invändningar. Kommissionen skall grunda sina beslut endast på invändningar som de berörda parterna har fått tillfälle att yttra sig över. De klagande skall vara nära knutna till förfarandet.
2.   Berörda parters rätt till försvar skall iakttas fullt ut under förfarandet. De skall ha rätt att få tillgång till kommissionens handlingar i ärendet, med förbehåll för företagens berättigade intresse av att deras affärshemligheter skyddas. Rätten till tillgång till handlingar i ärendet skall inte omfatta konfidentiell information och interna handlingar hos kommissionen eller medlemsstaternas konkurrensmyndigheter. I synnerhet skall rätten till tillgång inte utsträckas till att gälla skriftväxling mellan kommissionen och medlemsstaternas konkurrensmyndigheter eller mellan de senare, inbegripet handlingar som utarbetats enligt artiklarna 11 och 14. Detta skall inte hindra att kommissionen röjer eller använder upplysningar som är nödvändiga för att bevisa en överträdelse.
…”
Bakgrund till tvisten
Krupp Thyssen Nirosta GmbH är ett bolag bildat enligt tysk rätt, vilket skapades den 1 januari 1995 som ett resultat av sammanslagningen av Thyssen Stahl AG:s (nedan kallat Thyssen) och Fried Krupp AG Hoesch-Krupps verksamheter inom sektorn för platta rostfria syra- och temperaturbeständiga stålprodukter. Efter flera ändringar av bolagsnamn blev Krupp Thyssen Nirosta ThyssenKrupp Stainless AG (nedan kallat sökanden eller TKS).
Rostfritt stål är ett särskilt slags stål vars huvudsakliga egenskap är dess motståndskraft mot korrosion. Denna egenskap beror på att olika legeringsmetaller (krom, nickel och molybden) används i produktionsprocessen. Rostfritt stål används i form av platta produkter (plåt eller band, kall- eller varmvalsat) eller långa produkter (stångstål, valstråd, profilstål, varmvalsat eller färdigbearbetat). De flesta av dessa produkter omfattas av EKSG-fördraget enligt artikel 81 KS.
Till följd av uppgifter i fackpressen och klagomål från konsumenter begärde kommissionen den 16 mars 1995 in upplysningar med stöd av artikel 47 KS från ett flertal tillverkare av rostfritt stål angående deras tillämpning av ett gemensamt pristillägg, känt under namnet legeringspåslag, som dessa påstods ha tillämpat.
Legeringspåslaget är ett påslag på priset som räknas fram i förhållande till priset för legeringsmetallerna och som läggs på grundpriset för det rostfria stålet. Kostnaderna för de legeringsmetaller som används av tillverkarna av rostfritt stål (nickel, krom och molybden) utgör en betydande del av de totala produktionskostnaderna. Priserna på dessa material varierar extremt mycket.
På grundval av de uppgifter som mottagits sände kommissionen den 19 december 1995 ett meddelande om invändningar till 19 företag.
I december 1996 och i januari 1997, efter det att kommissionen hade genomfört en rad kontroller på plats, uppgav vissa företags advokater och företrädare för kommissionen att företagen önskade samarbeta. Den 17 december 1996 sände TKS en förklaring med denna innebörd till kommissionen.
Den 24 april 1997 tillsände kommissionen dessa företag ett nytt meddelande om invändningar som ersatte meddelandet av den 19 december 1995. TKS och Thyssen tog emot var sitt meddelande om invändningar och båda företagen besvarade vart och ett för sig meddelandena genom sina respektive företrädares skrivelser av den 30 juni samma år.
I brev till kommissionen av den 23 juli 1997 (nedan kallat förklaringen av den 23 juli 1997) uppgav TKS följande:
”Beträffande ovannämnda förfarande [ärende nr IV/35.814 – TKS] har ni bett Thyssens juridiska företrädare... att [TKS] uttryckligen ska bekräfta att bolaget till följd av övertagandet av Thyssens verksamhet på området för platta rostfria produkter tar på sig ansvaret för de av Thyssens handlingar som eventuellt har utförts i den mån platta rostfria produkter, som förevarande förfarande avser, berörs och att detta även gäller för perioden till och med år 1993. Detta bekräftas härmed uttryckligen.”
Kommissionen antog den 21 januari 1998 beslut 98/247/EKSG om ett förfarande för tillämpning av artikel 65 [KS] (ärende nr IV/35.814 – Legeringspåslag) (
EGT L 100, s. 55
).
Enligt detta beslut kom de flesta tillverkarna av platta rostfria stålprodukter, vid ett möte som hölls i Madrid den 16 december 1993, överens om att de samordnat skulle höja sina priser genom att ändra parametrarna för beräkning av legeringspåslaget. De beslutade därför att samtliga tillverkare från och med den 1 februari 1994 skulle tillämpa ett legeringspåslag beräknat enligt den metod som senast användes år 1991 och som referensvärde för legeringsmetallerna anta de värden som gällde i september 1993, då nickelpriset var det lägsta någonsin.
Kommissionen fann att de berörda företagen därmed hade åsidosatt artikel 65.1 KS genom att på ett samordnat sätt ändra referensvärdena i beräkningsmetoden för legeringspåslaget och genom att tillämpa dessa referensvärden i syfte att begränsa och snedvrida den normala konkurrensen på den gemensamma marknaden, vilket även blivit den faktiska konsekvensen.
Beslut 98/247 delgavs TKS men inte Thyssen.
Det framgår av såväl skäl 102 som artiklarna 1 och 2 i beslut 98/247 att kommissionen, mot bakgrund av förklaringen av den 23 juli 1997, betraktade TKS som ansvarigt för Thyssens handlingar och därför ålade TKS att betala böter som fastställdes med hänsyn till även de omständigheter som lades Thyssen till last. I detta avseende fann kommissionen i skäl 78 i beslut 98/247 att Thyssens överträdelse pågick mellan december månad 1993, då samordningen mellan tillverkarna av platta produkter i rostfritt stål inleddes vid mötet i Madrid, och den 1 januari 1995, då Thyssens verksamhet på detta område upphörde.
Den 11 mars 1998 väckte TKS talan om bland annat ogiltigförklaring av beslut 98/247.
Genom dom av den 13 december 2001 i de förenade målen
T-45/98 och T-47/98, Krupp Thyssen Stainless och Acciai speciali Terni mot kommissionen (REG 2001, s. II-3757)
ogiltigförklarade förstainstansrätten artikel 1 i beslut 98/247 i den del TKS hålls ansvarigt för Thyssens överträdelse av artikel 65 KS.
Förstainstansrätten konstaterade att kommissionen under det administrativa förfarandet inte hade gett TKS tillfälle att yttra sig angående huruvida de omständigheter som lagts Thyssen till last verkligen förelåg och var relevanta, och att TKS därmed inte hade kunnat utöva sin rätt till försvar i detta avseende. Kommissionen hade följaktligen inte rätt att hålla TKS ansvarigt för Thyssens handlingar, och således inte heller rätt att ålägga TKS att betala böter på grund av omständigheter som hade lagts Thyssen till last, då meddelandet om invändningar angående dessa omständigheter endast var riktat till det sistnämnda företaget (se domen i de ovan i punkt 24 nämnda förenade målen Krupp Thyssen Stainless och Acciai speciali Terni mot kommissionen, punkterna 66 och 67).
Förstainstansrätten nedsatte följaktligen böterna för TKS med det belopp som avsåg Thyssens överträdelse och fastställde det slutliga bötesbeloppet för TKS till 4032000 euro.
I dom av den 14 juli 2005 i de förenade målen C-65/02 P och C-73/02 P, ThyssenKrupp mot kommissionen (REG 2005, s. I-6773), ogillade domstolen överklagandena från TKS och kommissionen av domen i de ovan i punkt 24 nämnda förenade målen Krupp Thyssen Stainless och Acciai speciali Terni mot kommissionen.
Efter att i brev av den 29 november 2005 ha begärt diverse upplysningar från koncernledningen för Thyssen Krupp AG och den 6 mars 2006 översänt ett brev med begäran om upplysningar till Thyssen med syfte att erhålla uppgifter om det senare företagets omsättning sände kommissionen den 5 april 2006 ett meddelande om invändningar till TKS.
Sökanden svarade i brev av den 17 maj 2006 på meddelandet om invändningar, och en offentlig förhandling ägde rum den 15 september 2006.
Den 20 december 2006 fattade kommissionen beslut om ett förfarande enligt artikel 65 [KS] (ärende COMP/F/39.234 – Legeringspåslag – förnyat antagande av beslut) (nedan kallat beslutet).
Ingressen till det angripna beslutet har följande lydelse:
”med beaktande av fördraget om upprättandet av Europeiska kol- och stålgemenskapen, särskilt artikel 65 i detta,
med beaktande av fördraget om upprättandet av Europeiska gemenskapen,
med beaktande av förordning … nr 1/2003 …,
med beaktande av kommissionens beslut av den 5 april 2006 att delvis göra en ny prövning av förevarande ärende,
med beaktande av de uppgifter som meddelats kommissionen och de kontrollundersökningar som genomförts enligt artikel 47 [KS],
med beaktande av de skriftliga synpunkter som lagts fram i enlighet med artikel 36 [KS],
med beaktande av den befogenhet att begära upplysningar som föreskrivs i artikel 18 i förordning nr 1/2003,
och efter att ha berett det berörda företaget möjlighet att framföra sin synpunkt avseende kommissionens invändningar enligt artikel 27.1 i förordning nr 1/2003 och kommissionens förordning (EG) nr 773/2004 av den 7 april 2004 om kommissionens förfaranden enligt artiklarna 81 [EG] och 82 [EG],
efter samråd med rådgivande kommittén för kartell- och monopolfrågor,
…”
Artikeldelen i det angripna beslutet innehåller följande bestämmelser.
”Artikel 1
Thyssen … har från och med den 16 december 1993 till och med den 31 december 1994 åsidosatt artikel 65.1 KS genom att ändra referensvärdena i beräkningsmetoden för legeringspåslaget och genom att tillämpa dessa referensvärden i syfte att begränsa och snedvrida den normala konkurrensen på den gemensamma marknaden, vilket även blivit den faktiska konsekvensen.
Artikel 2
För överträdelsen som nämns i artikel [1] åläggs böter på 3168000 euro.
Eftersom den juridiska personen [TKS] i [förklaringen] av den 23 juli 1997 tagit på sig ansvaret för den juridiska personen Thyssens handlande …, åläggs [TKS] att betala böterna.
…”
Förfarandet och parternas yrkanden
Sökanden har väckt förevarande talan genom ansökan som inkom till förstainstansrättens kansli den 6 februari 2007.
På grundval av referentens rapport beslutade förstainstansrätten (femte avdelningen) att inleda det muntliga förfarandet och anmodade kommissionen, i enlighet med de bestämmelser om åtgärder för processledning som föreskrivs i artikel 64 i förstainstansrättens rättegångsregler, att skriftligen besvara en fråga om handlingarna i det administrativa förfarande som föregått antagandet av det angripna beslutet. Kommissionen efterkom denna begäran den 3 december 2008.
Kommissionen inkom i brev av den 3 december 2008 med yttranden angående förhandlingsrapporten, vilka delgavs sökanden. Den senare begärde i brev av den 8 december 2008 till förstainstansrätten att ovan nämnda yttranden inte skulle läggas till handlingarna i målet. Grunden härför var att dessa yttranden innebär en förändring i de argument som kommissionen åberopar och innefattar ett för sent ytterligare ställningstagande i sakfrågan.
Förstainstansrätten avslog sökandens begäran, då den saknade föremål, eftersom kommissionens brev av den 3 december 2008 redan hade tillförts handlingarna i målet. Vidare uppgav förstainstansrätten att beslut angående frågan huruvida kommissionens argumentation är ny och om denna ska avvisas skulle anstå till domen.
Parterna utvecklade sin talan och svarade på förstainstansrättens frågor vid förhandlingen den 11 december 2008.
Vid förhandlingen uppgav sökanden att bolaget återkallade förklaringen av den 23 juli 1997. På fråga från ordföranden bekräftade sökanden att bolaget inte hade gjort någon sådan återkallelse under det administrativa förfarandet och att återkallelsen enbart hade till syfte att illustrera sökandens ståndpunkt i inlagorna, nämligen att förklaringen av den 23 juli 1997 endast är en privaträttslig förklaring som kan återkallas och som inte kan utgöra grund för att hålla bolaget ansvarigt för Thyssens beteende. Sökandens återkallelse och ovan nämnda förklaringar har noterats i förhandlingsprotokollet.
Sökanden har yrkat att förstainstansrätten ska
—
i första hand ogiltigförklara det angripna beslutet,
—
i andra hand ogiltigförklara artikel 2 i det angripna beslutet,
—
i tredje hand sätta ned de böter som sökanden ålagts i det angripna beslutet till ett skäligt belopp,
—
förplikta kommissionen att ersätta rättegångskostnaderna.
Kommissionen har yrkat att förstainstansrätten ska
—
ogilla talan, och
—
förplikta sökanden att ersätta rättegångskostnaderna.
Rättslig bedömning
1.
Huruvida kommissionen för sent åberopat ett nytt argument
Efter det att kommissionen hade inkommit med yttranden angående förhandlingsrapporten gjorde sökanden gällande att nämnda yttranden innebar en förändring i de argument som kommissionen hade åberopat och innefattade ett för sent ytterligare ställningstagande i sakfrågan.
Förstainstansrätten konstaterar att sökanden inte har styrkt detta påstående med någon konkret hänvisning till punkter i yttrandena i fråga. Tvärtom kan konstateras att nämnda yttranden endast utgör preciseringar av omfattningen av vissa av de argument som kommissionen har framlagt i sina inlagor, eller att kommissionen därvid endast erinrat om synpunkter som inte fanns med i förhandlingsrapporten, vilken med nödvändighet är av sammanfattande natur.
Sökanden har således inte visat att kommissionen har åberopat en ny grund som skulle omfattas av artikel 48.2 i förstainstansrättens rättegångsregler.
2.
Huruvida kommissionen är behörig
Förstainstansrätten kommer att pröva de två första grunderna tillsammans. Som första grund har sökanden gjort gällande att kommissionen åsidosatte principen
nulla poena sine lege
och som andra grund gjort gällande att det är rättsstridigt att tillämpa förordning nr 1/2003 i förening med artikel 65 KS. Det är uppenbart att dessa grunder reser frågan om kommissionens behörighet att anta det angripna beslutet, vilket föranleder en prövning av huruvida beslutet har fattats på korrekt rättslig grund.
Parternas argument
Sökanden har anfört att det angripna beslutet är rättsstridigt, eftersom kommissionen i beslutet har ålagt sökanden böter ”utan att vara behörig”, vilket strider mot principen
nulla poena sine lege
.
Sökanden har påpekat att EKSG-fördraget upphörde att gälla den 23 juli 2002 och att kommissionen på grund av detta förlorat sin behörighet att påföra sanktioner för åsidosättande av artikel 65 KS. Det framgår av artikel 70 i Wienkonventionen om traktaträtten av den 23 maj 1969 – i vilken anges en generell regel i den folkrättsliga sedvanerätt som är tillämplig på EKSG-fördraget – att när en konvention väl upphört att gälla så kan den inte längre ligga till grund för något åliggande eller någon behörighet.
Enligt sökanden skulle artikel 65 KS kunna tillämpas retroaktivt endast om det hade funnits någon övergångsbestämmelse avseende de konkurrensrättsliga regler som inrättats genom EKSG-fördraget, men någon sådan bestämmelse finns inte, trots att medlemsstaterna och rådet har antagit övergångsbestämmelser, i form av protokoll, beslut eller förordningar, med syfte att reglera följderna av EKSG-fördragets upphörande inom andra områden.
Sökanden har anfört att för att kommissionen ska kunna tillämpa artikel 65 KS måste den ha behörighet att göra detta. Dock återfinns varken i EKSG-fördraget eller EG-fördraget – eller i sekundärlagstiftningen, särskilt förordning nr 1/2003 – någon bestämmelse som möjliggör en sådan retroaktiv tillämpning.
Kommissionen kan inte heller grunda sin behörighet att tillämpa artikel 65 KS på en hänvisning till ett påstått enhetligt regelverk avseende förbud mot konkurrensbegränsande beteenden som är resultatet av en enhetlig gemenskapsrätt. Förvisso var EKSG-fördraget och EG-fördraget efter fusionsfördraget sammanbundna på det institutionella planet. Dock utgjorde de två distinkta regelverk med olika bestämmelser angående behörighet och befogenhet.
Sökanden har anfört att kommissionen inte har någon absolut allmän behörighet och att enligt principen om befogenhetsfördelning i artikel 5 EG kan gemenskapsinstitutionerna inte på eget initiativ tilldela sig befogenheter. Kommissionen är endast behörig att tillämpa fördragen inom gemenskapernas rättsordning i den utsträckning den konkret beviljats denna befogenhet i de olika fördragen. Sökanden har anfört att om ett fördrag upphör att gälla, såsom i förevarande fall EKSG-fördraget gjorde den 23 juli 2002, upphör även behörigheten för de organ som tidigare var behöriga att tillämpa fördraget i fråga.
Sökanden anser att kommissionens motargument – nämligen att artikel 81 EG är ”en utfyllnadsregel som i andra hand inträder i stället för” artikel 65 KS och att den senare fortfarande kan tillämpas med beaktande av allmänna rättsprinciper där allmän lag (
lex generalis
) och speciallag (
lex specialis
) är inplacerade i en normhierarki – är irrelevant.
Artikel 65 KS är inte en speciallag vad gäller artikel 81 EG i den mening som kommissionen gjort gällande. Enligt sökanden är en speciallag en regel som uppfyller alla kriterier för en allmän lag, men till vilka tillkommer åtminstone ett ytterligare kriterium. Så är inte fallet vad gäller artikel 65 KS jämförd med artikel 81 EG, eftersom artikel 65 KS inte omfattar alla kriterier som finns i artikel 81 EG, bland annat rekvisitet att handeln mellan medlemsstater ska påverkas. Det går inte att utläsa något ur principen om
lex specialis
vad gäller tillämpligheten av en lag som inte längre är i kraft.
Ej heller kan meddelandet av den 18 juni 2002 användas som grund för att tillämpa artikel 65 KS. Detta meddelande har inte någon bindande verkan och kommissionen var i alla händelser inte behörig att besluta om regler som ger upphov till rättigheter att behandla äldre ärenden, inte ens för att tillförsäkra en ”harmonisk övergång” mellan bestämmelserna i EKSG-fördraget och dem i EG-fördraget, såsom uppges i det angripna beslutet.
Ej heller med åberopande av principen om tillämpning av den lag som föreskriver den mildaste påföljden (
lex mitior
) kan artikel 65 KS tillämpas. Principen om
lex mitior
medför inte på något sätt att en ”straffrättslig regel” blir retroaktivt tillämplig; tvärtom är det en förutsättning för att denna princip ska bli aktuell att möjligheten till en sådan retroaktiv tillämpning redan föreligger.
Sökanden har för det andra gjort gällande att det angripna beslutet är rättsstridigt eftersom förordning nr 1/2003, särskilt artikel 23 däri, i det angripna beslutet tillämpas i förening med artikel 65 KS. Denna ”kombination av regler” kan inte utgöra en giltig rättslig grund för att ålägga sanktioner och medför dessutom grova fel i förfarandet, vilket gör att det angripna beslutet borde anses som en ”nullitet” i den mening som avses i rättspraxis efter domstolens dom av den 26 februari 1987 i mål
15/85, Consorzio Cooperative d’Abruzzo mot kommissionen (REG 1987, s. 1005
; svensk specialutgåva, volym 9, s. 29).
Sökanden har gjort gällande att det framgår av skälen i förordning nr 1/2003, som trädde i kraft efter det att EKSG-fördraget hade upphört att gälla, och av ordalydelsen i dess artikel 23 att den senare ger kommissionen rätt att ålägga böter för överträdelser av artiklarna 81 EG och 82 EG, men inte för åsidosättande av artikel 65 KS, vilken inte omnämns i artikel 23 i förordning nr 1/2003. Genom att basera böterna på artikel 23 i förordning nr 1/2003, med åberopande av ett åsidosättande av artikel 65 KS, har kommissionen klart åsidosatt principen
nulla poena sine lege.
Kommissionen kan inte med framgång åberopa den rättspraxis som citeras i skäl 70 i det angripna beslutet, enligt vilken materiella bestämmelser inte är retroaktiva. Artikel 23 i förordning nr 1/2003, i vilken den faktiska rättsliga grunden för sanktionen finns – det vill säga där kommissionen ges befogenhet att ålägga böter – är nämligen en ”materiell straffrättslig bestämmelse” och kan jämställas med artikel 65.5 KS.
Även om det antas att artikel 23 i förordning nr 1/2003 kan anses vara en handläggningsregel, är dess tillämpning rättsstridig, eftersom det redan från början är uteslutet att tillämpa förordning nr 1/2003 för att vidta sanktionsåtgärder mot överträdelser av artikel 65 KS, på grund av dess materiella tillämpningsområde (
ratione materiae
).
Sökanden har vidare gjort gällande att tillämpningen av förordning nr 1/2003 i förening med artikel 65 KS har gjort hela förfarandet rättsstridigt, och denne har påpekat att om kommissionen när artikel 65 KS var gällande hade grundat böter på bestämmelserna i denna artikel i förening med dem i rådets förordning nr 17 av den 6 februari 1962, första förordningen om tillämpning av artiklarna [81 EG] och [82 EG] (
EGT 1962, 13, s. 204
; svensk specialutgåva, område 8, volym 1, s. 8) hade kommissionens beslut varit uppenbart oriktigt och borde ha ogiltigförklarats. Det kan inte vara på annat sätt nu när artikel 65 KS inte längre är tillämplig och det är därför uteslutet att tillämpa förordning nr 1/2003 avseende överträdelser av artikel 65 KS, både med beaktande av dess materiella och dess tidsmässiga tillämpningsområde.
Tvärtemot vad kommissionen har anfört är det inte riktigt att den hänvisning till artikel 81 EG som görs i artikel 23 i förordning nr 1/2003 också omfattar en ”nästan osynlig” hänvisning till artikel 65 KS. Sökanden har gjort gällande att eftersom det inom ramen för rättsordningen för överträdelser är förbjudet att påföra sanktioner genom analog tillämpning, utgör tillämpningen av artikel 23 i förordning nr 1/2003 på en bestämmelse som inte nämns i denna en ”oacceptabel analogi”.
Sökanden har uppgett att den rättsliga grunden för förordning nr 1/2003 är artikel 83 EG, i vilken rådet och kommissionen ges befogenhet att fastställa de bestämmelser som behövs för att tillämpa de ”principer som anges i artiklarna 81 [EG] och 82 [EG]”, utan att artikel 65 KS nämns. Avsaknaden av hänvisning till denna artikel kan i vart fall inte anses som ett sådant fel från gemenskapslagstiftarens sida som i sig skulle utgöra ett skäl för analog tillämpning för att fylla ut en lucka i lagen. Sökanden har gjort gällande att i enlighet med principen om fördelning av befogenheter i artikel 5 första stycket EG kan kommissionen inte ges någon befogenhet att genomföra artikel 65 KS utifrån EG-fördraget, inte ens subsidiärt eller underförstått, och vad gäller behörighet kan förordning nr 1/2003 inte hänvisa till annat än artikel 81 EG.
Kommissionen har hävdat att talan inte kan bifallas på dessa två grunder.
Förstainstansrättens bedömning
Den rättsliga grunden för det angripna beslutet
Förstainstansrätten erinrar inledningsvis om att det genom gemenskapsfördragen införts en ny rättsordning till vars förmån staterna i allt större utsträckning inskränkt sina suveräna rättigheter och som inte enbart medlemsstaterna utan även deras medborgare lyder under (domstolens yttrande nr 1/91 av den 14 december 1991, REG 1991, s. I-6079, punkt 21; svensk specialutgåva, volym 11, s. I-533).
Inom gemenskapernas rättsordning har institutionerna endast de befogenheter som tilldelats dem (domstolens yttrande nr 2/00 av den 6 december 2001, REG 2001, s. I-9713, punkt 5, och dom av den 13 december 2001 i mål
C-93/00, parlamentet mot rådet, REG 2001, s. I-10119
, punkt 39). Därför anges i gemenskapsrättsakternas ingress den rättsliga grund enligt vilken den aktuella institutionen har befogenhet att agera inom det ifrågavarande området. Valet av lämplig rättslig grund har konstitutionell betydelse (domstolens ovannämnda yttrande nr 2/00, punkt 5).
I förevarande mål kan det för det första konstateras att ingressen till det angripna beslutet innehåller hänvisningar till bestämmelserna i EKSG-fördraget (artiklarna 36 KS, 47 KS och 65 KS), men även till EG-fördraget, förordning nr 1/2003 (närmare bestämt artiklarna 18 och 27.1 i förordningen) och kommissionens förordning (EG) nr 773/2004 av den 7 april 2004 om kommissionens förfaranden enligt artiklarna 81 [EG] och 82 [EG] (
EUT L 123, s. 18
).
I skälen till det angripna beslutet uppger kommissionen i skäl 70 följande:
”Förevarande beslut har … antagits i enlighet med handläggningsreglerna i EG-fördraget och, särskilt, förordning nr 1/2003. I artikel 7.1 i förordningen tilldelas kommissionen, med stöd av artikel 85 EG, befogenhet att fastslå att företag begått överträdelser av konkurrensrätten. Enligt artikel 23.2 i förordning nr 1/2003 är kommissionen behörig att ålägga sanktioner vid överträdelser. ”
Kommissionen förklarar i skäl 73 i det angripna beslutet att artikel 81 EG, en allmän lag (
lex generalis
) trädde i stället för artikel 65 KS, en speciallag (
lex specialis
) när EKSG-fördraget upphörde att gälla, vilket innebär att kommissionen ”också är behörig, i enlighet med artiklarna 7.1 och 23.2 i förordning nr 1/2003 att inleda ett förfarande med tillämpning av artikel 65 KS för att fastställa en överträdelse av nämnda artikel, för att få den konstaterade överträdelsen att upphöra och för att ålägga böter avseende nämnda överträdelse”.
I skäl 163 i det angripna beslutet nämns att kommissionen enligt artikel 65.5 KS har ”kunnat” utdöma böter avseende företag som uppvisat vissa konkurrensbegränsande beteenden, och att ”en motsvarande rätt har tilldelats kommissionen genom artikel 23 i förordning … nr 1/2003 vilken kommissionen tillämpat i förevarande fall”.
Det framgår även av skälen till det angripna beslutet att hänvisningen till artikel 65 KS i ingressen avser den första punkten – det vill säga de materiella bestämmelserna avsedda för företag och företagssammanslutningar där vissa konkurrensbegränsande beteenden förbjuds – och femte punkten, i vilken föreskrivs möjligheten att fastställa böter till ett maximibelopp som inte överstiger dubbla värdet av den faktiska omsättningen av de produkter som omfattas av den konkurrensbegränsande överenskommelsen. Hänvisningen till tillämpligheten av artikel 65.5 KS sätts i samband med principen om lagstiftningen med den mildaste påföljden (
lex mitior
), detta för att motivera att denna bestämmelse ska tillämpas i förevarande ärende i stället för artikel 23.2 i förordning nr 1/2003, för att fastställa böternas storlek (se skälen 162–168 och 178 i det angripna beslutet).
Under dessa omständigheter finner förstainstansrätten att det angripna beslutet, i vilket kommissionen fastställer en överträdelse av artikel 65.1 KS och ålägger sökanden böter, har sin rättsliga grund i artikel 7.1 i förordning nr 1/2003 för fastställandet av att det förekommit en överträdelse och i artikel 23.2 i förordning nr 1/2003 för åläggandet av böter.
Sökandens argumentation avseende principen om lagstiftningen med den mildaste påföljden (
lex mitior
) och meddelandet av den 18 juni 2002, vilka uppges inte vara av sådan natur att de skulle kunna utgöra en giltig rättslig grund för det angripna beslutet, saknar således relevans. Kommissionens behörighet grundar sig nämligen inte på vare sig den ena eller den andra, utan på de ovan nämnda artiklarna i förordning nr 1/2003.
Kommissionens behörighet att med stöd av förordning nr 1/2003 fastställa en överträdelse av artikel 65.1 KS och för denna ålägga böter efter det att EKSG-fördraget upphört att gälla.
Inom ramen för sina två första grunder har sökanden huvudsakligen gjort gällande att kommissionen till följd av att EKSG-fördraget upphörde att gälla den 23 juli 2002 inte längre är behörig att ålägga böter för överträdelser av artikel 65 KS och att det inte finns någon bestämmelse, vare sig övergångsbestämmelser eller permanenta bestämmelser, i primärrätten eller sekundärrätten som ger denna institution befogenhet att tillämpa nämnda artikel. Tillämpningen i det angripna beslutet av artikel 65 KS tillsammans med förordning nr 1/2003 utgör i vart fall inte en giltig rättslig grund för en sådan befogenhet, eftersom nämnda förordning inte tilldelar kommissionen befogenheter annat än vad gäller tillämpningen av artiklarna 81 EG och 82 EG.
Denna argumentation kan inte godtas.
För det första erinrar förstainstansrätten om att den bestämmelse som utgör rättslig grund för en rättsakt och som förklarar gemenskapsinstitutionen behörig att anta den ifrågavarande rättsakten ska vara gällande vid tiden för antagandet av rättsakten (domstolens dom av den 4 april 2000 i mål
C-269/97, kommissionen mot rådet, REG 2000, s. I-2257
, punkt 45), vilket obestridligen är fallet för artiklarna 7.1 och 23.2 i förordning nr 1/2003, som är den rättsliga grunden för det angripna beslutet.
För det andra understryker förstainstansrätten att det genom gemenskapens fördrag har skapats en enda rättsordning (se, för ett liknande resonemang domstolens ovan i punkt 63 nämnda yttrande 1/91, punkt 21, och förstainstansrättens dom av den 27 juni 1991 i mål
T-120/89, Stahlwerke Peine-Salzgitter mot kommissionen, REG 1991, s. II-279
, punkt 78), inom ramen för vilken EKSG-fördraget, såsom återspeglas i artikel 305.1 EG, utgör ett särskilt system som avviker från de allmänna bestämmelserna i EG-fördraget.
EKSG-fördraget är enligt artikel 305.1 EG en speciallag (
lex specialis
) som avviker från den allmänna lagen (
lex generalis
), det vill säga EG-fördraget (domstolens dom av den 24 oktober 1985 i mål
239/84, Gerlach, REG 1985, s. 3507
, punkterna 9–11, domstolens yttrande 1/94 av den 15 november 1994, REG 1994, s. I-5267, punkterna 25–27, svensk specialutgåva, volym 16, s. 233, och förstainstansrättens dom av den 5 juni 2001 i mål
T-6/99, ESF Elbe-Stahlwerke Feralpi mot kommissionen, REG 2001, s. II-1523
, punkt 102).
Av detta följer, vad avser frågan hur den gemensamma marknaden för kol och stål skulle fungera, att bestämmelserna i EKSG-fördraget och samtliga bestämmelser som antagits för tillämpningen av detta fördrag fortsatte att gälla, oberoende av det faktum att EG-fördraget upprättats (domen i det ovan i punkt 76 nämnda målet Gerlach, punkt 9, och av den 24 september 2002 i de förenade målen C-74/00 P och C-75/00 P, Falck och Acciaierie di Bolzano mot kommissionen, REG 2002, s. I-7869, punkt 100).
Om vissa frågor inte omfattas av bestämmelserna i EKSG-fördraget eller av de bestämmelser som antagits med stöd av detta fördrag, är emellertid EG-fördraget och bestämmelser som har antagits med tillämpning av detta fördrag tillämpliga för varor som omfattas av EKSG-fördraget, till och med innan EKSG-fördraget upphörde att gälla (domstolens dom av den 15 december 1987 i mål
328/85, Deutsche Babcock, REG 1987, s. 5119
, punkt 10, domen i de ovan i punkt 77 nämnda förenade målen Falck och Acciaierie di Bolzano mot kommissionen, punkt 100, se även, för ett liknande resonemang, det ovan i punkt 76 nämnda yttrandet nr 1/94, punkt 27).
I enlighet med artikel 97 i EKSG-fördraget upphörde detta fördrag att gälla den 23 juli 2002. Följaktligen kom tillämpningsområdet för det allmänna systemet i EG-fördraget från och med den 24 juli 2002 att utsträckas till sektorer som ursprungligen reglerades i EKSG-fördraget.
Det faktum att EG-fördraget från och med den 24 juli 2002 ersatte EKSG-fördraget som rättslig ram medförde visserligen att de rättsliga grunder, förfaranden och materiella bestämmelser som var tillämpliga ändrades. Denna ändring är emellertid en del av enhetligheten och kontinuiteten i gemenskapens rättsordning och syftena med densamma (förstainstansrättens dom av den 12 september 2007 i mål
T-25/04, González y Diez mot kommissionen, REG 2007, s. I-3121
, punkt 55, se även, för ett liknande resonemang, domstolens dom av den 18 juli 2007 i mål
C-119/05, Lucchini, REG 2007, s. I-6199
, punkt 41), såsom kommissionen med rätta understrukit i skälen 65–67 i det angripna beslutet.
Det ska noteras att inrättandet och upprätthållandet av en ordning för fri konkurrens, inom ramen för vilken normala konkurrensvillkor säkerställs och vilken bland annat ligger till grund för bestämmelserna om statligt stöd och konkurrensbegränsande samverkan mellan företag, utgör ett av de viktigaste målen för EG-fördraget (se, för ett liknande resonemang, domstolens dom av den 29 juni 2006 i mål C-308/04 P, SGL Carbon mot kommissionen, REG 2006, s. I-5977, punkt 31) och EKSG-fördraget (se, för ett liknande resonemang, domstolens yttrande 1/61 av den 13 december 1961, REG 1961, s. 505, s. 519, domstolens dom av den 21 juni 2001 i de förenade målen C-280/99 P–C-282/99 P, Moccia Irme m.fl. mot kommissionen, REG 2001, s. I-4717, punkt 33, och förstainstansrättens dom av den 11 mars 1999 i mål
T-141/94, Thyssen Stahl mot kommissionen, REG 1999, s. II-347
, punkterna 265, 299–304).
Det ska noteras att begreppen avtal och samordnade förfaranden i artikel 65.1 KS motsvarar begreppen avtal och samordnade förfaranden i den mening som avses i artikel 81 EG, och dessa två bestämmelser tolkas på samma sätt av gemenskapsdomstolen, trots att bestämmelserna i EKSG-fördraget och EG-fördraget om konkurrensbegränsande samverkan till viss del skiljer sig åt (se, för ett liknande resonemang, domen i det ovan i punkt 81 nämnda målet Thyssen Stahl mot kommissionen, punkterna 262–272 och 277). Arbetet med att uppnå målet att konkurrensen inte ska snedvridas inom de sektorer som ursprungligen omfattades av den gemensamma marknaden för kol och stål avbröts sålunda inte i och med att EKSG-fördraget upphörde att gälla. Nämnda mål eftersträvas nämligen också inom ramen för EG-fördraget, och av samma institution, nämligen kommissionen, som är det administrativa organ som har ansvar för att genomföra och utveckla konkurrenspolitiken i gemenskapens allmänna intresse (se analogt domen i det ovan i punkt 80 nämnda målet Gonzalez y Díez mot kommissionen, punkt 55).
Kontinuiteten i gemenskapens rättsordning och de syften som styr vid tillämpningen av densamma förutsätter således att Europeiska gemenskapen, i den mån som den efterträder Europeiska kol- och stålgemenskapen, med hjälp av sina egna handläggningsregler i fråga om situationer som uppkom medan EKSG-fördraget fortfarande var i kraft, säkerställer att de rättigheter och skyldigheter som såväl medlemsstaterna som enskilda
eo tempore
hade enligt EKSG-fördraget och de genomförandebestämmelser som antagits för nämnda fördrag iakttas. Detta krav gäller i ännu högre grad med tanke på att snedvridning av konkurrensen till följd av att bestämmelserna om konkurrensbegränsande samverkan inte har iakttagits kan få konsekvenser för tiden efter det att EKSG-fördraget upphört att gälla, när EG-fördraget är tillämpligt (se analogt domen i det ovan i punkt 80 nämnda målet Gonzalez y Díez mot kommissionen, punkt 56).
Av det ovan anförda följer att förordning nr 1/2003, och särskilt dess artiklar 7.1 och 23.2, i motsats till vad sökanden har gjort gällande, ska tolkas så, att kommissionen har rätt att efter den 23 juli 2002 konstatera och besluta om påföljder med avseende på konkurrensbegränsande samverkan mellan företag inom områden som omfattades av EKSG fördragets materiella och tidsmässiga tillämpningsområde (
ratione materiae
och
ratione temporis
) (se analogt domen i det ovan i punkt 80 nämnda målet Gonzalez y Díez mot kommissionen, punkt 57). Detta gäller trots att de ovan nämnda bestämmelserna i den nämnda förordningen inte uttryckligen hänvisar till artikel 65 KS.
Det ska dessutom påpekas att principerna om lagens tillämplighet i tiden ska iakttas inom gemenskapens rättsordning när bestämmelser i EG-fördraget tillämpas på ett område som tidigare reglerades av EKSG-fördraget. Det följer av fast rättspraxis att även om handläggningsreglerna som regel ska anses tillämpliga på samtliga tvister som pågick när de trädde i kraft, gäller inte detta med avseende på de materiella bestämmelserna. Dessa ska nämligen, för att garantera att rättssäkerhetsprincipen och principen om skydd för berättigade förväntningar iakttas, tolkas så, att situationer som har uppkommit innan de trädde i kraft endast berörs i den mån det tydligt följer av deras ordalydelse, ändamål eller systematik att de ska ha en sådan verkan (domstolens dom av den 12 november 1981 i de förenade målen 212/80–217/80, Meridionale Industria Salumi m.fl., REG 1981, s. 2735, punkt 9, och av den 10 februari 1982 i mål
21/81, Bout, REG 1982, s. 381
, punkt 13, samt förstainstansrättens dom av den 19 februari 1998 i mål
T-42/96, Eyckeler & Malt mot kommissionen, REG 1998, s. II-401
, punkt 55).
Vad avser frågan vilka materiella bestämmelser som ska tillämpas på rättsliga förhållanden som definitivt uppkommit innan EKSG-fördraget upphörde att gälla, förutsätts med hänsyn till kontinuiteten i gemenskapens rättsordning samt rättssäkerhetsprincipen och principen om skydd för berättigade förväntningar att de materiella bestämmelser som antogs med stöd av EKSG-fördraget tillämpas på omständigheter som omfattas av deras materiella (
ratione materiae
) och tidsmässiga (
ratione temporis
) tillämpningsområde. Det faktum att de aktuella bestämmelserna, till följd av att EKSG-fördraget har upphört att gälla, inte längre är i kraft vid bedömningen av de faktiska omständigheterna påverkar inte denna slutsats, eftersom bedömningen avser en rättslig situation som definitivt hade uppkommit vid en tidpunkt då de materiella bestämmelser som antogs med stöd av EKSG-fördraget var tillämpliga (domen i det ovan i punkt 80 nämnda målet Gonzalez y Díez mot kommissionen, punkt 59).
I förevarande fall antogs det angripna beslutet med stöd av artiklarna 7.1 och 23.2 i förordning nr 1/2003, efter ett förfarande som hade genomförts i enlighet med den nämnda förordningen. Bestämmelserna avseende den rättsliga grunden och det förfarande som föranledde det angripna beslutet utgör handläggningsregler i den mening som avses i den rättspraxis som omnämns i punkt 85 ovan. Eftersom det angripna beslutet antogs efter det att EKSG-fördraget hade upphört att gälla var det med rätta som kommissionen tillämpade bestämmelserna i förordning nr 1/2003 (se analogt domen i det ovan i punkt 80 nämnda målet Gonzalez y Díez mot kommissionen, punkt 60, och,
e contrario
, förstainstansrättens dom av den 25 oktober 2007 i de förenade målen
T-27/03, T-46/03, T-58/03, T-79/03, T-80/03, T-97/03 och T-98/03, SP m.fl. mot kommissionen, REG 2007, s. II-4331)
.
Förstainstansrätten påpekar i detta hänseende att artikel 23 i förordning nr 1/2003, tvärtemot vad sökanden har påstått, inte är någon materiell bestämmelse, som per definition inte syftar till att tillhandahålla en rättslig grund för kommissionens åtgärder, till skillnad från just den nämnda artikeln, i vilken kommissionen tillerkänns behörighet att ålägga böter för företag och företagssammanslutningar som åsidosatt artiklarna 81 EG och 82 EG.
Förstainstansrätten konstaterar med avseende på de materiella reglerna att det angripna beslutet avser ett rättsligt förhållande som definitivt hade uppkommit innan EKSG-fördraget upphörde att gälla den 23 juli 2002, eftersom överträdelsen ägde rum mellan den 16 december 1993 och den 31 december 1994. Eftersom den materiella konkurrensrätt som är tillämplig från och med den 24 juli 2002 saknar retroaktiv verkan utgör artikel 65.1 KS den materiella regel som är tillämplig och som faktiskt tillämpades av kommissionen i det angripna beslutet. Det följer nämligen av EG-fördragets egenskap av allmän lag (
lex generalis
) i förhållande till EKSG-fördraget, som anges i artikel 305 EG, att enbart den särskilda ordning som följer av EKSG-fördraget och de tillämpningsbestämmelser som antagits med stöd av detta fördrag, enligt principen om att speciallag har företräde framför allmän lag (
lex specialis derogat legi generali
), är tillämplig på omständigheter som uppstått före den 24 juli 2002.
Av vad som anförts ovan följer att talan inte kan vinna bifall på de två första grunderna för ogiltigförklaring, nämligen åsidosättande av principen
nulla poena sine lege
respektive olaglig tillämpning av förordning nr 1/2003 i förening med artikel 65 KS.
3.
Rättskraft och giltigheten av förklaringen av den 23 juli 1997
Förstainstansrätten påpekar att inom ramen för den tredje grunden, avseende ett åsidosättande av rättskraften, har båda parterna åberopat begreppet rättskraft, och därav dragit diametralt motsatta slutsatser.
Sökanden har hävdat att domstolen i punkt 88 i domen i det ovan i punkt 27 nämnda målet ThyssenKrupp mot kommissionen funnit att sökanden inte var ansvarig i sak för Thyssens handlingar och att denna fråga numera är rättskraftigt avgjord. Kommissionen har å andra sidan anfört att den i det angripna beslutet grundat sig på erkännandet i domen i de ovan i punkt 24 nämnda förenade målen Krupp Thyssen Stainless och Acciai speciali Terni mot kommissionen – en dom som fastställts av domstolen – om att förklaringen av den 23 juli 1997, i vilken sökanden bekräftade att bolaget övertog ansvaret för Thyssens handlingar, var giltigt och att detta inte längre kan ifrågasättas eftersom rättsfrågan är rättskraftigt avgjord av gemenskapsdomstolen.
Dock försöker sökanden genom sin fjärde grund – nämligen att det var rättsstridigt att ålägga böter baserade på förklaringen av den 23 juli 1997 – ifrågasätta ovan nämnda rättsfråga. Sökanden har hävdat att på grund av förklaringens faktiska räckvidd och dess oförenlighet med gemenskapsrätten avseende karteller, så kan nämnda förklaring inte utgöra en giltig grund för att hålla sökanden ansvarig för Thyssens handlingar och påföra en sanktion.
Under dessa förhållanden finner förstainstansrätten att den tredje och den fjärde grunden ska prövas tillsammans, eftersom utgången av den ena grunden påverkar möjligheten att ta upp den andra grunden till sakprövning. Även om kommissionen inte inom ramen för sitt resonemang avseende den fjärde grunden uttryckligen har åberopat att det föreligger rättegångshinder på grund av rättskraft, har den åberopat detta i sina inlagor avseende den tredje grunden, vilken är oupplösligt kopplad till den fjärde grunden. I alla händelser utgör frågan om rättskraft tvingande rätt och ska således prövas ex officio av rätten (se, för ett liknande resonemang, domstolens dom av den 1 juni 2006 i de förenade målen C-442/03 P och C-471/03 P, P&O European Ferries (Vizcaya) och Diputación Foral de Vizcaya mot kommissionen, REG 2006, s. I-4845, punkt 45).
Parternas argument
Sökanden har inom ramen för den tredje grunden gjort gällande att domstolen i punkt 88 i domen i det ovan i punkt 27 nämnda målet ThyssenKrupp mot kommissionen funnit att sökanden inte var materiellt ansvarig för Thyssens handlingar och att denna rättsfråga i dag är
res judicata,
vilket enligt kommissionen är ett rättegångshinder.
Domstolen grundade denna slutsats dels på avsaknaden av ekonomisk succession och enhetligt agerande, dels på det faktum att förklaringen av den 23 juli 1997 och de uttalanden som gjordes inom ramen för det administrativa förfarandet inte utgör skäl att hålla TKS ansvarigt för Thyssens rättsstridiga beteende.
Kommissionen kan inte vinna framgång med argumentet att domstolen i punkt 88 i domen i de ovan i punkt 27 nämnda förenade målen ThyssenKrupp mot kommissionen inte kunnat utesluta att TKS är materiellt ansvarigt, eftersom domstolen i denna punkt hänvisade till kommissionens anslutningsöverklagande, och detta inte gällde ansvarsövergången till TKS.
Sökanden har anfört att även om det antas att ett fastställande avseende ansvarsövergången inte var nödvändigt inom ramen för prövningen av anslutningsöverklagandet, betyder inte detta att punkt 88 i domen i de ovan i punkt 27 nämnda förenade målen ThyssenKrupp mot kommissionen saknar relevans. Domstolen är fri att i sina domskäl fastställa att det inte förekommit någon ansvarsövergång, även om kommissionen inte uttryckligen tagit upp denna fråga i sitt överklagande, och detta fastställande måste godtas av parterna.
I domen i de ovan i punkt 27 nämnda förenade målen ThyssenKrupp mot kommissionen har domstolen till att börja med, i punkterna 82–87, fastställt förstainstansrättens beslut att ogiltigförklara kommissionens beslut på grund av förfarandefel. Domstolen har därefter, i punkt 88, utvecklat ett ytterligare argument för att fastställa att kommissionens beslut var ogiltigt och klargjort att oberoende av nämnda förfarandefel kan TKS inte vara materiellt ansvarigt för Thyssens handlingar.
Sökanden har förklarat att i punkt 88 i domen i de ovan i punkt 27 nämnda förenade målen ThyssenKrupp mot kommissionen angav domstolen att de uttalanden som TKS gjort under det administrativa förfarandet, som nämns i punkterna 85 och 86 i den domen, inte utgör skäl att hålla TKS ansvarigt för Thyssens handlingar och att punkt 85 i nämnda dom uttryckligen hänvisar till förklaringen av den 23 juli 1997. Domstolens ordval är fullständigt klart. Om domstolen i punkt 88 i domen hade avsett att endast hänföra sig till handläggningsfel, som kommissionen hävdar, hade den inte slagit fast att det var förbjudet för kommissionen att ”hålla sökanden ansvarig”, för att använda det utryck som domstolen valt.
Uppgifterna i punkt 88 i den ovan i punkt 27 nämnda domen ThyssenKrupp mot kommissionen skulle vidare vara meningslösa om de endast hänförde sig till handläggningsfel, eftersom denna fråga redan ingående hade behandlats i punkterna 85–87 i nämnda dom. Om domstolen i punkt 88 i nämnda dom inte hade önskat uttala sig angående ansvarsövergången, hade den inte i de två första meningarna fastställt att Thyssen fortsatt att existera och att man därmed inte kunde hålla TKS ansvarigt enligt den rättspraxis som lagts fast i domstolens dom av den 8 juli 1999 i mål C-49/92 P, kommissionen mot Anic Partecipazioni (REG 1999, s. I-4125). Eftersom det redan förekommit ett fel i handläggningen som lett till att kommissionens beslut är en nullitet, kan det faktum att domstolen i de två första meningarna i punkt 88 i domen i det ovan i punkt 27 nämnda målet ThyssenKrupp mot kommissionen uttalat sig angående frågan om ansvarsövergången endast betyda att domstolen därmed avsåg att komplettera motiveringen av avslaget av kommissionens anslutningsöverklagande. Domstolens kompletterande motivering, som återfinns i dessa två meningar, skulle vara ofullständig om inte den tredje meningen även hänvisade till frågan om ansvarsövergång, eftersom denna fråga annars skulle förbli obesvarad vad gäller förklaringen av den 23 juli 1997.
Sökanden har tillagt att den italienska språkversionen av domen i de ovan i punkt 27 nämnda förenade målen ThyssenKrupp mot kommissionen, som åberopats av kommissionen som stöd för dess tolkning av punkt 88 i nämnda dom, saknar relevans, eftersom rättegångsspråket är tyska. Denna tolkning är i alla händelser felaktig ur lingvistisk synpunkt.
Sökanden har vidare anfört att avsaknaden av ansvarsövergång är sakligt grundad oberoende av tolkningen av punkt 88 i domen i de ovan i punkt 27 nämnda förenade målen ThyssenKrupp mot kommissionen. Det framgår av rättspraxis att en rättslig efterträdare inte kan hållas ansvarig för dess föregångares åsidosättande av konkurrensreglerna, då denna fortfarande existerar, vilket är fallet med Thyssen. I sina inlagor instämmer kommissionen numera i denna slutsats.
Sökanden har slutligen gjort gällande att den tredje grunden, tvärtemot vad kommissionen har uppgett, inte kan avvisas på grund av ”rättskraften” av domen i de ovan i punkt 24 nämnda förenade målen Krupp Thyssen Stainless och Acciai speciali Terni mot kommissionen, vilken endast hänvisar till beslut 98/247, som inte utgör föremål för förevarande talan. Eftersom ingen domstol ännu uttalat sig generellt angående huruvida det angripna beslutet var lagligt, är det senare inte juridiskt verkställbart, varför den tredje grunden inte kan avvisas på grund av rättskraft.
Inom ramen för sin fjärde grund har sökanden anfört att bolaget genom förklaringen av den 23 juli 1997 ville uttrycka sitt medgivande ”till att kommissionen vidtar åtgärder avseende förseelsen i dess helhet uteslutande mot [bolaget] och inte dessutom samtidigt mot Thyssen”. Det går inte att på grundval av denna förklaring hålla TKS ansvarigt och överföra ansvar för betalning av böterna.
Sökanden har anfört att bolaget under det föregående förfarandet och förfarandet som föregick antagandet av det angripna beslutet mycket tydligt gjort klart att förklaringen av den 23 juli 1997 inte kan anses medföra att bolaget tar på sig ansvaret för att betala böter. Att finna att kommissionens motsatta ståndpunkt är den rätta vore att ge partsviljan en tolkning som är diametralt motsatt dess verkliga innebörd, såsom den tydligt framgick när det angripna beslutet fattades.
Även om det antogs att förklaringen av den 23 juli 1997 kan tolkas som innebärande ”ett åtagande av ansvar”, betyder inte detta att TKS kan dömas att betala Thyssens böter, och detta eftersom den privaträttsliga förklaringen endast är av deklaratorisk och inte konstitutiv art. En sådan förklaring kan inte medföra en förändring av mottagarens rättsliga ställning, som följer direkt av primärrätten, och den har inte någon verkan på det materiella planet eller på det processuella planet, eftersom detta skulle strida mot bestämmelserna avseende böter på grund av karteller. Detta regelverk hör obestridligen till den offentliga rätten, ”särskilt straffrätt och reglerna om sanktioner”. Självständiga privaträttsliga förklaringar som görs av privaträttsliga rättssubjekt kan inte ändra de rättsverkningar som följer av offentlig rätt, ”
a fortiori
straffrätten och reglerna om sanktioner”. Denna princip har rötter i den romerska rätten (
jus publicum privatorum pactis mutari non potest
), och eftersom den tillämpas i medlemsstaternas rättsordningar utgör den en gemensam rättstradition i medlemsstaterna som kommissionen ska iaktta.
Samma slutsats ska göras även när kommissionen godkänner en förklaring om ansvarsåtagande, eftersom institutionen inte är behörig att åsidosätta reglerna om böter för karteller. Sökanden har understrukit att kommissionen i sitt beslut av den 19 januari 2005, MCAA (ärende COMP/E – 1/C.37773), själv bedömde att en privaträttslig förklaring om ansvarsåtagande inte kan medföra en ansvarsövergång vad gäller böter som ålagts inom ramen för reglerna om karteller. Sökanden har hävdat att ”ansvaret för betalning … fortfarande [åligger] mottagaren, även när kommissionen vill ålägga en annan mottagare böterna än den som är ansvarig enligt primär eller sekundär gemenskapsrätt”. Detta skulle gälla även i fall då företagen delar kommissionens önskan att omfördela böterna till en annan aktör än den faktiskt ansvarige. I alla händelser är det uteslutet att kommissionen har ett sådant utrymme för skönsmässig bedömning, eftersom detta vore ”på gränsen” till en godtycklig bedömning.
Kommissionen har anfört att en sakprövning av den tredje grunden strider mot den omständigheten att förstainstansrättens uttalanden i domen i de ovan i punkt 24 nämnda förenade målen Krupp Thyssen Stainless och Acciai speciali Terni mot kommissionen om en möjlighet att utdöma sanktioner på grund av förklaringen av den 23 juli 1997 redan har vunnit rättskraft. I alla händelser saknar sökanden numera berättigat intresse av att få sin sak prövad avseende denna möjlighet till sanktion, som tidigare inte bestritts. Denna avsaknad av berättigat intresse av att få saken prövad är även skäl för att inte pröva den fjärde grunden, genom vilken det gjorts gällande att åläggandet av böter baserat på förklaringen av den 23 juli 1997 är rättsstridigt. Talan kan i alla händelser inte leda till framgång såvitt avser denna grund.
Förstainstansrättens bedömning
Förstainstansrätten påpekar inledningsvis att det är obestridligt att sökanden har ett berättigat intresse av att få det angripna beslutet, i vilket sökanden åläggs böter på 3168000 euro, prövat. Talan såvitt avser den tredje grunden, avseende ett åsidosättande av rättskraften, kan inte avvisas enbart med hänvisning till att sökanden under det förfarande som ledde till domen i de ovan i punkt 24 nämnda förenade målen Krupp Thyssen Stainless och Acciai speciali Terni mot kommissionen endast bestritt att förklaringen av den 23 juli 1997 skulle kunna tolkas som att bolaget avsagt sig sin rätt att yttra sig.
Vad sökanden anfört ska därför prövas i sak.
Det ska i det avseendet erinras om att domstolen har uttalat att principen om lagakraftvunna avgörandens rättskraft har stor betydelse både i gemenskapsrätten och i de nationella rättsordningarna. För att säkerställa såväl en stabil rättsordning och stabila rättsförhållanden som en god rättskipning är det nämligen viktigt att domstolsavgöranden som vunnit laga kraft efter det att tillgängliga rättsmedel har uttömts eller fristerna för dessa har löpt ut inte längre kan angripas (domstolens dom av den 30 september 2003 i mål
C-224/01, Köbler, REG 2003, s. I-10239
, punkt 38, och av den 16 mars 2006 i mål
C-234/04, Kapferer, REG 2006, s. I-2585
, punkt 20).
Det följer av fast rättspraxis att rättskraften endast omfattar de sak- och rättsfrågor som faktiskt eller med nödvändighet har avgjorts genom det aktuella domstolsavgörandet (domstolens dom av den 19 februari 1991 i mål
C-281/89, Italien mot kommissionen, REG 1991, s. I-347
, punkt 14, domstolens beslut av den 28 november 1996 i mål C-277/95 P, Lenz mot kommissionen, REG 1996, s. I-6109, punkt 50, och domstolens dom av den 15 oktober 2002 i de förenade målen C-238/99 P, C-244/99 P, C-245/99 P, C-247/99 P, C-250/99 P–C-252/99 P och C-254/99 P, Limburgse Vinyl Maatschappij m.fl. mot kommissionen, REG 2002, s. I-8375, punkt 44).
Räckvidden av förstainstansrättens dom i de förenade målen Krupp Thyssen Stainless och Acciai speciali Terni mot kommissionen
Av punkterna 51, 52 och 55–68 i domen i de ovan i punkt 24 nämnda förenade målen Krupp Thyssen Stainless och Acciai speciali Terni mot kommissionen framgår följande:
—
[S]ökanden har själv uppgett att det är ett faktum att bolaget tagit över ansvaret för Thyssens överträdelse, utan att överhuvudtaget ange något om förbehåll eller restriktioner avseende giltigheten för förklaringen av den 23 juli 1997.
—
[F]örstainstansrätten har uttryckligen angett att TKS inte har bestritt kommissionens möjlighet att hålla bolaget ansvarigt för Thyssens rättsstridiga beteende.
—
[F]örstainstansrätten har klart slagit fast att kommissionen har möjlighet att utifrån förklaringen av den 23 juli 1997 hålla TKS ansvarigt för Thyssens rättsstridiga beteende under perioden december 1993–1 januari 1995.
—
[A]rtikel 1 i beslut 98/247 har, i den del TKS ålades ansvar för Thyssens påstått rättsstridiga beteende, endast ogiltigförklarats på grund av att förklaringen av den 23 juli 1997 inte kunde tolkas som att den ”även” innebär att TKS avsade sig rätten att yttra sig angående de beteenden som lades Thyssen till last, då kommissionens felaktiga uppfattning angående nämnda förklarings räckvidd ledde till ett åsidosättande av TKS rätt till försvar.
—
[I] förstainstansrättens resonemang och därpå följande slutsats angående huruvida TKS rätt till försvar hade åsidosatts ingick som en nödvändig förutsättning fastställandet av att förklaringen av den 23 juli 1997, i vilken TKS hade bekräftat att bolaget åtog sig ansvaret för Thyssens handlingar, var giltig.
Förstainstansrätten har i domslutet i domen i de ovan i punkt 24 nämnda förenade målen Krupp Thyssen Stainless och Acciai speciali Terni mot kommissionen ogiltigförklarat artikel 1 i beslut 98/247 i den del TKS i denna artikel hölls ansvarigt för Thyssens överträdelse av artikel 65 KS och sänkt TKS böter med det belopp som bolaget hade ålagts på grund av Thyssens överträdelse. Förstainstansrätten fastställde därmed TKS slutliga böter till 4032000 euro. Talan i övrigt ogillades.
Räckvidden av domstolens dom i de förenade målen ThyssenKrupp mot kommissionen
Sökanden har överklagat domen i de ovan i punkt 24 nämnda förenade målen Krupp Thyssen Stainless och Acciai speciali Terni mot kommissionen och yrkat att domstolen ska
—
upphäva den överklagade domen till den del talan har ogillats av förstainstansrätten,
—
ändra vad som har fastställts i artikel 1 i beslut 98/247 och ändra perioden för överträdelsen vad avser sökanden,
—
sätta ned det bötesbelopp som sökanden ådömts enligt artikel 2 i beslut 98/247 i motsvarande proportion,
—
och, i andra hand, i fråga om ovanstående två yrkanden, återförvisa målet till förstainstansrätten.
TKS har åberopat följande tre grunder till stöd för sitt överklagande:
—
Felaktig rättstillämpning vid bedömningen av den tid som överträdelsen pågått.
—
Felaktig beräkning av schablonbeloppet för böterna.
—
Felaktig rättstillämpning vad avser följderna av TKS samarbete under undersökningsförfarandet för nedsättningen av bötesbeloppet.
Av det ovan anförda följer att sökandens överklagande inte gällde förstainstansrättens bedömning av ansvarsövergången från Thyssen till TKS.
Kommissionen ingav ett anslutningsöverklagande av domen i de ovan i punkt 24 nämnda förenade målen Krupp Thyssen Stainless och Acciai speciali Terni mot kommissionen och yrkade att domstolen skulle
—
ogilla sökandens överklagande,
—
i andra hand, om den överklagade domen upphävs, ogilla yrkandet om nedsättning av böterna,
—
upphäva den överklagade domen i den del förstainstansrätten har
i)
ogiltigförklarat artikel 1 i beslut 98/247 i den del TKS hålls ansvarigt för Thyssens överträdelse,
ii)
bestämt de böter som ådömts TKS enligt artikel 2 i beslut 98/247 till ett lägre belopp än 7596000 euro, och
iii)
förpliktat kommissionen att bära sin rättegångskostnad.
Kommissionen har åberopat följande tre grunder till stöd för sitt anslutningsöverklagande:
—
Missuppfattning av vissa bevishandlingar och felaktig rättstillämpning vad avser bedömningen av ansvarsövergången från Thyssen till TKS.
—
Felaktig bedömning av de villkor som uppställs vad gäller iakttagande av rätten till försvar.
—
Felaktig bedömning vad avser frågan huruvida bolaget har förhindrats att utöva sin rätt till försvar.
Det är tolkningen av domstolens svar på den första grunden i anslutningsöverklagandet, och då särskilt punkt 88 i domen i de ovan i punkt 27 nämnda förenade målen ThyssenKrupp mot kommissionen, som utgör tvistefrågan mellan parterna. Denna tolkning är med nödvändighet beroende av räckvidden för nämnda grund och av den exakta ordalydelsen av vad kommissionen anfört till stöd för grunden.
Det framgår av punkterna 73–79 i domen i de ovan i punkt 27 nämnda förenade målen ThyssenKrupp mot kommissionen att kommissionen i den första grunden i sitt anslutningsöverklagande uppenbarligen inte avsåg att ifrågasätta förstainstansrättens konstaterande att kommissionen hade haft rätt att hålla TKS ansvarigt för Thyssens rättsstridiga beteende utifrån förklaringen av den 23 juli 1997. Kommissionen ifrågasatte endast förstainstansrättens därpå följande slutsats att nämnda förklaring inte kunde tolkas som att TKS även avsade sig rätten att yttra sig angående de beteenden som lades Thyssen till last.
Sökanden har vad gäller ordalydelsen av domstolens svar på den första grunden i kommissionens anslutningsöverklagande anfört att domstolen för det första i punkterna 82–87 i sin dom fastställt förstainstansrättens beslut att ogiltigförklara kommissionens beslut på grund av förfarandefel. Domstolen har därefter enligt sökanden, i punkt 88, utvecklat ett ytterligare argument för att fastställa att kommissionens beslut var ogiltigt och klargjort att oberoende av nämnda förfarandefel kan TKS inte vara materiellt ansvarigt för Thyssens handlingar.
Sökanden har för det första gjort gällande att om domstolen hade avsett att i punkt 88 i domen i de ovan i punkt 27 nämnda förenade målen ThyssenKrupp mot kommissionen inte uttala sig om ansvarsövergången, hade den inte i de två första meningarna fastställt att Thyssen fortsatt att existera och att man därmed inte kan hålla TKS ansvarigt för Thyssens gärningar, enligt den rättspraxis som lagts fast i domen i det ovan i punkt 101 nämnda målet kommissionen mot Anic Partecipazioni. Domstolens kompletterande motivering som återfinns i dessa två meningar i punkt 88 skulle vara ofullständig om inte den tredje meningen även hänvisade till frågan om materiell ansvarsöverföring, eftersom denna fråga annars skulle förbli obesvarad vad gäller förklaringen av den 23 juli 1997.
Förstainstansrätten finner att detta första argument uppenbart bortser från strukturen för domstolens bedömning av den första grunden i anslutningsöverklagandet. Denna struktur karaktäriseras av ett strikt samband mellan domstolens svar och de argument kommissionen anfört.
Domstolen har i punkterna 80–87 i domen i de ovan i punkt 27 nämnda förenade målen ThyssenKrupp mot kommissionen först prövat huruvida förstainstansrätten – genom att finna att förklaringen av den 23 juli 1997 inte medfört att TKS frånsagt sig rätten att yttra sig – gjort sig skyldig till en felaktig rättstillämpning på grund av en missuppfattning dels av förklaringen av den 23 juli 1997 i sig, dels av andra handlingar som nämns i punkterna 76 och 77 i domstolens dom, nämligen TKS svar på två meddelanden om invändningar och ett brev från TKS av den 17 december 1996.
Domstolen har i punkterna 81 och 82 i domen i de ovan i punkt 27 nämnda förenade målen ThyssenKrupp mot kommissionen erinrat om och fastställt förstainstansrättens ovan nämnda slutsats avseende ordalydelsen i förklaringen av den 23 juli 1997. Därefter har domstolen prövat och förkastat (punkterna 83–86) kommissionens argument avseende förstainstansrättens underlåtenhet att beakta andra bevishandlingar med samband till nämnda förklaring och därmed missuppfattat dessa.
Domstolens prövning av kommissionens första grund i anslutningsöverklagandet är dock inte avslutad i och med domstolens slutsats att förstainstansrätten inte missuppfattat vare sig förklaringen av den 23 juli 1997 eller övrig bevisning (domen i de ovan i punkt 27 nämnda förenade målen ThyssenKrupp mot kommissionen, punkt 87).
Domstolen har nämligen därefter även prövat och förkastat ett annat av kommissionens argument avseende att det förelåg exceptionella omständigheter, med hänsyn till att TKS påstods vara Thyssens ekonomiska efterträdare och att de två bolagens agerande uppenbarligen varit enhetligt samt till de förklaringar TKS som gjort i Thyssens namn under det administrativa förfarandet. Det är det enda syftet med punkt 88 i domen i de ovan i punkt 27 nämnda förenade målen ThyssenKrupp mot kommissionen, som direkt åtföljs av slutsatsen att anslutningsöverklagandet inte kan bifallas på den första grunden.
Sökanden har för det andra gjort gällande att domstolen i punkt 88 i domen i de ovan i punkt 27 nämnda förenade målen ThyssenKrupp mot kommissionen i entydiga termer har angett att de ”förklaringar” som TKS gjort under det administrativa förfarandet, som nämns i punkterna 85 och 86 i nämnda dom, inte utgör skäl för att ”hålla [bolaget] ansvarigt för Thyssens handlingar” och att förklaringen av den 23 juli 1997 dessutom uttryckligen behandlas i punkt 85 i nämnda dom.
Dock framgår det av ordalydelsen av den tredje meningen i punkt 88 i domen i de ovan i punkt 27 nämnda förenade målen ThyssenKrupp mot kommissionen att den bara hänvisar till de slutsatser som dras i punkterna 85 och 86 i den domen och att de förklaringar som där avses är de som domstolen redan har prövat, nämligen TKS svar på de två meddelandena om invändningar och TKS brev av den 17 december 1996.
Även om förklaringen av den 23 juli 1997 förvisso nämns i punkt 85 i domen i de ovan i punkt 27 nämnda förenade målen ThyssenKrupp mot kommissionen visar ordalydelsen av den sista meningen i nämnda punkt att domstolen i sitt resonemang just gör en skillnad mellan TKS uttalanden avseende vissa av Thyssens verksamheter före förvärvet av dessa verksamheter år 1995 och förklaringen av den 23 juli 1997. Domstolen ansåg därför att även om sökanden i sitt svar avseende det första meddelandet om invändningar och i sitt brev av den 17 december 1996 även yttrat sig över vissa delar av Thyssens verksamhet före förvärvet år 1995, så innebär förklaringen av den 23 juli 1997 inte att TKS ansåg sig ha gjort ett sådant fullt och tillräckligt bruk av sin rätt till försvar avseende möjligheten att hålla bolaget ansvarigt för Thyssens handlingar att kommissionen hade rätt att ålägga bolaget böter för Thyssens handlingar utan att på nytt bereda TKS tillfälle att yttra sig.
Domstolen hänvisar också, i den tredje meningen i punkt 88 i domen i de ovan i punkt 27 nämnda förenade målen ThyssenKrupp mot kommissionen, till TKS påstådda förklaringar ”rörande Thyssens verksamhet” under det administrativa förfarandet, en formulering som gör det möjligt att särskilja dessa från förklaringen av den 23 juli 1997, genom vilken TKS bekräftade att bolaget åtog sig ansvaret för Thyssens handlingar, och som hänvisar till den formulering som används i punkt 85 i nämnda dom avseende att TKS ”yttrat sig över viss del av Thyssens verksamhet före förvärvet av densamma år 1995”.
Vad gäller formuleringen i den ovan nämnda tredje meningen enligt vilken TKS förklaringar rörande Thyssens verksamhet under det administrativa förfarandet inte utgör skäl för ”att hålla TKS ansvarigt för Thyssens handlingar” före år 1995, ska den läsas mot bakgrund av det mycket specifika syftet med den första grunden i anslutningsöverklagandet och det faktum att det aktuella avsnittet endast hänvisar till den slutsats domstolen drar efter sin analys i punkterna 85 och 86 i domen i de ovan i punkt 27 nämnda förenade målen ThyssenKrupp mot kommissionen, och detta på grund av att de argument som kommissionen anfört i den första grunden i anslutningsöverklagandet delvis är desamma.
Således ska den tredje meningen i punkt 88 i domen i de ovan i punkt 27 nämnda förenade målen ThyssenKrupp mot kommissionen förstås som en erinran från domstolen om att TKS förklaringar rörande Thyssens verksamhet under det administrativa förfarandet, det vill säga TKS svar på de två meddelandena om invändningar och TKS brev av den 17 december 1996, inte utgör skäl för att anse att förklaringen av den 23 juli 1997 även utgör ett avstående från rätten att yttra sig och för att hålla TKS ansvarigt för Thyssens handlingar före år 1995 på grund av ett förfarandefel då TKS rätt till försvar åsidosatts.
En motsatt tolkning av punkt 88 i domen i de ovan i punkt 27 nämnda förenade målen ThyssenKrupp mot kommissionen, i enlighet med vad sökanden gjort gällande, skulle innebära att domstolen utan motivering och genom en enkel hänvisning omvandlade en fastställelse av åsidosättande av rätten att yttra sig till en slutsats angående ansvarsövergången, vilket inte kan tillåtas.
Det bör också understrykas att om punkt 88 i domen i de ovan i punkt 27 nämnda förenade målen ThyssenKrupp mot kommissionen hade tolkats som sökanden ville, det vill säga att domstolen angett att TKS oavsett förfarandefelet inte kunde hållas ansvarigt för Thyssens handlingar, skulle domstolen inte ha haft någon anledning att även pröva den andra och den tredje grunden i anslutningsöverklagandet genom att kritisera verkligheten av ett åsidosättande av rätten till försvar, vilket den dock har gjort i punkterna 90–97 i domen i fråga, för att sluta sig till att dessa grunder inte kan leda till framgång.
Följaktligen kan sökanden inte vinna framgång med den tredje grunden, varigenom sökanden har gjort gällande att kommissionen, när den ålade sökanden böter för Thyssens överträdelse, åsidosatte rättskraften av domen i de ovan i punkt 27 nämnda förenade målen ThyssenKrupp mot kommissionen, nämligen att TKS inte kan hållas ansvarigt för Thyssens handlingar. Den tredje grunden bygger nämligen på en felaktig tolkning av punkt 88 i nämnda dom.
Rättskraftens verkan
Det framgår av det ovan anförda att gemenskapsdomstolen funnit att kommissionen undantagsvis, med hänsyn till förklaringen av den 23 juli 1997, hade rätt att hålla TKS ansvarigt för det beteende som Thyssen ansågs ha gjort sig skyldigt till mellan december 1993 och den tidpunkt då den senare överförde sin verksamhet till TKS, det vill säga den 1 januari 1995. Kommissionen hade dock inte berett TKS möjlighet att yttra sig över nämnda beteende, och TKS hade följaktligen inte kunnat utöva sin rätt till försvar i detta hänseende, varför detta lett till att beslut 98/247 delvis ogiltigförklarats.
Förstainstansrätten finner att denna rättsfråga verkligen har avgjorts av gemenskapsdomstolen, i den mening som avses i rättspraxis nämnd under punkt 113 ovan, och därmed äger rättskraft. Denna rättskraft gäller inte endast domslutet i domstolsavgöranden om ogiltigförklaring, utan även domskälen till stöd för domslutet. Domskälen och domslutet kan således inte åtskiljas (se, för ett liknande resonemang, domen i de ovan i punkt 94 nämnda förenade målen P&O European Ferries (Vizcaya) och Diputación Foral de Vizcaya, punkt 44 och där angiven rättspraxis).
Domen i de ovan i punkt 24 nämnda förenade målen Krupp Thyssen Stainless och Acciai speciali Terni mot kommissionen, vilken fastställts genom domen i de ovan i punkt 27 nämnda förenade målen ThyssenKrupp mot kommissionen, medförde enbart en skyldighet för kommissionen att undanröja den konstaterade rättsstridigheten i den rättsakt som är avsedd att ersätta den ogiltigförklarade rättsakten, i enlighet med artikel 233 EG, vilken ålägger den institution vars rättsakt har förklarats ogiltig att vidta de åtgärder som är nödvändiga för att följa den berörda domen (se, för ett liknande resonemang, domen i de ovan i punkt 113 nämnda förenade målen Limburgse Vinyl Maatschappij m.fl. mot kommissionen, punkt 48).
Det är precis detta som kommissionen har gjort i det angripna beslutet, vars antagande har föregåtts av översändandet den 5 april 2006 av ett meddelande om invändningar till TKS, som svarade på detta den 17 maj 2006. Sökanden har således beretts tillfälle att yttra sig beträffande huruvida de omständigheter som har lagts Thyssen till last verkligen föreligger och är relevanta.
Inom ramen för förevarande talan ska förstainstansrätten pröva lagligheten av den rättsakt som ersatte beslut 98/247 och genom vilken kommissionen har ådömt sökanden böter på 3168000 euro för Thyssens handlingar. Som skäl för sin rättsakt angav kommissionen därvid uttalanden avseende förklaringen av den 23 juli 1997 i domen i de ovan i punkt 24 nämnda förenade målen Krupp Thyssen Stainless och Acciai speciali Terni mot kommissionen, vilken fastställts genom domen i de ovan i punkt 27 nämnda förenade målen ThyssenKrupp mot kommissionen.
Oaktat det förhållandet att förevarande talan avser en rättsakt som formellt sett skiljer sig från beslut 98/247, konstaterar förstainstansrätten att den rättsfråga som diskuterats inom ramen för detta mål – nämligen huruvida förklaringen av den 23 juli 1997 kan anses utgöra en giltig rättslig grund för att hålla sökanden ansvarig för Thyssens handlingar och huruvida den därpå följande sanktionen mot sökanden kan anses giltig – redan har prövats och avgjorts slutligt av gemenskapsdomstolen. Den är därmed rättskraftigt avgjord.
Rättskraften utgör hinder för att denna rättsfråga på nytt prövas av förstainstansrätten.
Sökanden har gjort gällande att rättskraft inte kan åberopas i förevarande fall, eftersom domen i de ovan i punkt 24 nämnda förenade målen Krupp Thyssen Stainless och Acciai speciali Terni mot kommissionen uteslutande avsåg beslut 98/247, vilket inte är föremål för förevarande talan. Mot ovanstående bakgrund finner förstainstansrätten att detta argument är irrelevant och inte kan leda till framgång.
Av vad som ovan anförts följer att talan ska avvisas såvitt avser den fjärde grunden, varigenom sökanden har gjort gällande att det var rättsstridigt att ålägga böter utifrån förklaringen av den 23 juli 1997. Vad sökanden anfört om nämnda förklaring i samband med förhandlingen, och då endast i syfte att illustrera sitt argument avseende dess räckvidd, saknar därmed intresse.
4.
Huruvida ”precisionsprincipen” har åsidosatts
Parternas argument
Inom ramen för den femte grunden har sökanden anfört att det angripna beslutet åsidosätter ”precisionsprincipen”, eftersom kommissionen inte med tillräcklig tydlighet fastställt dels den rättsliga grunden för att ålägga sanktionen, dels begreppet ”övertagande av ansvar genom en privaträttslig förklaring”.
Sökanden har gjort gällande att kommissionen baserat böterna som ålagts TKS på en ”kombination av regler”, där åtminstone artikel 65 KS tillämpas i förening med artikel 23 i förordning nr 1/2003. Denna regelkombination är vag, eftersom de böter som utdömts på denna grund inte är ”förutsägbara för alla som berörs” och därmed strider mot de krav som ställs i rättspraxis. Av kommissionens motstridiga förklaringar i svaromålet framgår att kommissionen inte ens vet hur denna kombination ”bör se ut”.
Att kombinationen av rättsliga grunder är vag bekräftas av det faktum att den inte gör det möjligt att fastställa, bland annat, huruvida talefristen var en månad, såsom föreskrivs i EKSG-fördraget, eller två månader, såsom föreskrivs i EG-fördraget. Ovissheten angående förfarandet, vilken orsakats av kommissionen, utgör ett åsidosättande av TKS rätt till försvar.
Sökanden har vidare gjort gällande att kommissionen, genom att använda begreppet ”övertagande av ansvar genom en privaträttslig förklaring” (skälen 125 och 127 i det angripna beslutet), har skapat en rättslig succession
sui generis
, vilken tillämpas för första gången i förevarande ärende, är oprecis och odefinierad och därmed uppenbart rättsstridig såväl på grund av sin räckvidd som på grund av reglerna angående dess tillämpning.
Detta nya begrepp framgår varken av gemenskapens primärrätt, sekundärrätt eller rättspraxis. Rättspraxis karaktäriseras av en motsatt lösning som definieras i domen i det ovan i punkt 101 nämnda målet kommissionen mot Anic Partecipazioni. Åsidosättandet av ”precisionsprincipen” framgår även av det faktum att kommissionen i sitt beslut av den 19 januari 2005, MCAA, uttryckligen intagit den motsatta ståndpunkten, det vill säga just att en fristående privaträttslig förklaring inte medför en ansvarsövergång. Vidare nämnde kommissionen inte ens i sitt meddelande om invändningar detta nya begrepp, som den hädanefter skulle tillämpa när den utdömde böter för överträdelser av kartellreglerna.
Slutligen har sökanden anfört att eftersom kommissionen inte klart och slutgiltigt angett vilken rättslig grund den hade för sitt beslut om böter är det omöjligt för bolaget att avge annat än antaganden angående nämnda rättsliga grund. Detta konstaterande kan inte få till följd att talan såvitt avser denna grund avvisas, som kommissionen yrkat, utan endast att det angripna beslutet ogiltigförklaras.
Kommissionen har i första hand gjort gällande att sökandens argumentation angående en påstådd ”ovisshet, som orsakats av kommissionen” är så vag att talan såvitt avser denna grund borde avvisas på grund av att den är obestämd. Kommissionen har i andra hand yrkat att talan ska ogillas i den del den gäller denna grund.
Förstainstansrättens bedömning
Upptagande till sakprövning av talan såvitt avser den femte grunden
Kommissionen har bestritt att talan kan tas upp till sakprövning såvitt avser den femte grunden, eftersom denna grund är för obestämd.
Det ska i detta hänseende erinras om att enligt artikel 44.1 i rättegångsreglerna ska ansökan om väckande av talan innehålla en kortfattad framställning av grunderna för talan. Dessa uppgifter ska vara tillräckligt klara och precisa, så att svaranden har möjlighet att förbereda sitt försvar och så att förstainstansrätten kan pröva talan, i förekommande fall utan att ha tillgång till annan information. Ansökan ska av den anledningen klart uttrycka vad grunden för talan består i, vilket innebär att en abstrakt redogörelse inte uppfyller kraven i rättegångsreglerna (förstainstansrättens dom av den 12 januari 1995 i mål
T-102/92, Viho mot kommissionen, REG 1995, s. II-17
, punkt 68, och av den 14 maj 1998 i mål
T-352/94, Mo och Domsjö mot kommissionen, REG 1998, s. II-1989
, punkt 333).
I förevarande mål framgår av sökandens inlagor avseende grunden att ”precisionsprincipen” åsidosatts att detta egentligen avser rättssäkerhetsprincipen. Sökanden har gjort gällande att kommissionen åsidosatt denna princip genom att vara vag avseende dels den rättsliga grunden för sanktionen, dels ansvarsfördelningen.
Förstainstansrätten konstaterar att sökanden därmed har lämnat tillräckligt klara och precisa uppgifter för att kommissionen ska kunna bemöta sökandens argument i sitt svaromål, och för att göra det möjligt för förstainstansrätten att utöva sin rättsliga kontroll.
Talan såvitt avser denna grund ska således prövas i sak.
Prövning i sak
Enligt fast rättspraxis, som sökanden åberopat i sina inlagor, ska gemenskapslagstiftningen vara klar och dess tillämpning förutsebar för alla som berörs av den. Detta krav på rättssäkerhet medför att varje rättsakt som är avsedd att ha rättsverkningar måste stödja sin bindande verkan på en bestämmelse i gemenskapsrätten, vilken uttryckligen måste anges som rättslig grund och vari föreskrivs den rättsliga form som rättsakten ska ha (domstolens dom av den 16 juni 1993 i mål
C-325/91, Frankrike mot kommissionen, REG 1993, s. I-3283
, punkt 26; svensk specialutgåva, volym 14, s. I-87). Domstolen har också slagit fast att en sanktionsåtgärd, även om den inte är av straffrättslig art, kan vidtas endast om den vilar på en klar och entydig rättslig grund (domstolens dom av den 25 september 1984 i mål
117/83, Könecke, REG 1984, s. 3291
, punkt 11).
Vad för det första gäller påståendet att den rättsliga grunden för det angripna beslutet saknar precision, har sökanden anfört att beslutet är baserat på ”en kombination av regler”, där i vart fall artikel 65 KS tillämpats i förening med artikel 23 i förordning nr 1/2003 och att denna kombination är vag. Sökanden har förutom irrelevanta anmärkningar angående påstådda vagheter i svaromålet även anfört att denna kombination är vag eftersom de böter som ålagts inte var ”förutsebara för alla som berörs” och att vagheten i denna ”cocktail av rättsgrunder” ligger bakom den ovisshet avseende förfarandet som utgör ett åsidosättande av rätten till försvar.
Denna argumentation bygger på ett felaktigt antagande och kan följaktligen inte godtas.
Av det angripna beslutet framgår klart att dess rättsliga grund, det vill säga de regler som ger kommissionen befogenhet att agera inom det aktuella området, endast utgörs av artikel 7.1 och artikel 23.2 i förordning nr 1/2003 och inte artikel 65 KS. Hänvisningen i beslutet till artikel 65 KS avser punkt 1, det vill säga den materiella regel avseende företag och sammanslutningar av företag där vissa konkurrensbegränsande beteenden förbjuds, och punkt 5, i den del det där föreskrivs möjligheten att fastställa böter med ett maximibelopp som inte överstiger dubbla värdet av den faktiska omsättningen av de produkter som omfattas av den konkurrensbegränsande överenskommelsen. Hänvisningen till tillämpligheten av artikel 65.5 KS avser diskussionen avseende principen om lagstiftningen med den mildaste påföljden (
lex mitior
) för att motivera, i förevarande ärende, att denna bestämmelse ska tillämpas i stället för artikel 23.2 i förordning nr 1/2003, för att beräkna böternas storlek (se skälen 162–168 och 178 i det angripna beslutet).
Innehållet i den första och den andra grunden, som prövats ovan, visar att sökanden inte svävat i någon verklig ovisshet avseende det angripna beslutets rättsliga grund.
Utöver den uttryckliga hänvisningen till artikel 7.1 och artikel 23.2 i förordning nr 1/2003 har kommissionen i skäl 70 i det angripna beslutet erinrat om att det följer av fast rättspraxis att handläggningsreglerna som regel ska anses tillämpliga på samtliga tvister som pågick när de trädde i kraft, till skillnad från vad som är fallet för de materiella bestämmelserna, som vanligen tolkas så, att situationer som har uppkommit innan de trädde i kraft inte berörs (domen i de ovan i punkt 85 nämnda förenade målen Meridionale Industria Salumni m.fl., punkt 9). Dessutom anges i artikel 4 i det angripna beslutet uttryckligen att beslutet utgör en exekutionstitel ”i enlighet med artikel 256 [EG]”, ett beslut som har delgetts sökanden genom ett brev i vilket det uppgavs att denna delgivning hade gjorts ”i enlighet med artikel 254 [EG]”.
Under dessa omständigheter är det utan tvekan så att talan mot det angripna beslutet, som antogs mer än fyra år efter det att EKSG-fördraget hade upphört att gälla, skulle väckas enligt reglerna i artikel 230 EG och rättegångsreglerna, och att artikel 23 i EKSG-stadgan för domstolen inte under några omständigheter är tillämplig.
Därutöver kan det konstateras att sökanden inte har inkommit med någon förklaring till stöd för invändningen att den rättsliga grunden saknar precision, eftersom de utdömda böterna inte var ”förutsägbara för alla som berörs”. I alla händelser har sökanden inte åberopat att artikel 23 i förordning nr 1/2003 är olaglig utifrån legalitetsprincipen (inget brott och inget straff utan lag), som är en följd av rättssäkerhetsprincipen, och ej heller att det angripna beslutets motivering varit otillräcklig.
Förstainstansrätten erinrar om att det angripna beslutet, i vilket kommissionen fastställer en överträdelse av artikel 65.1 KS och ålägger sökanden böter efter det att EKSG-fördraget löpt ut, har antagits i enlighet med principerna om lagens tillämplighet i tiden. Det är vidare med rätta som kommissionen har tillämpat nämnda artikel såsom materiell bestämmelse, samt regler om befogenhet och förfarande med grund i förordning nr 1/2003, bland annat artikel 23.2 i vilken det uttryckligen föreskrivs att kommissionen har möjlighet att ålägga böter för företag som uppvisat ett konkurrensbegränsande beteende.
I den mån som sökanden har ifrågasatt giltigheten av den rättsliga grunden för beslutet och kallat den för ”en cocktail av rättsliga grunder som inte är tillåten enligt vare sig rättspraxis eller doktrin”, räcker det att erinra om att förstainstansrätten ovan har konstaterat att den rättsliga grund som använts gav kommissionen behörighet att fastställa och ålägga böter för överträdelser av artikel 65.1 KS vid tidpunkten för antagandet av det angripna beslutet.
Vad för det andra gäller påståendet om att den rättsliga grunden för att i förevarande fall ålägga ansvar saknar precision, räcker det att konstatera att sökandens ansvar för Thyssens handlingar uttryckligen och uteslutande baserar sig på förklaringen av den 23 juli 1997. Detta framgår mycket klart av skälen 112–117, 125, 127, 128 och 149 i det angripna beslutet. En genomgång av sökandens inlagor visar för övrigt att det inte fanns någon som helst tvekan angående denna fråga.
Det framgår i själva verket att vad sökanden har anfört till stöd för den femte grunden syftar till att på nytt visa att en sådan rättslig grund är rättsstridig. Denna invändning måste avvisas, eftersom denna rättsfråga redan slutgiltigt har avgjorts av gemenskapsdomstolen, i den meningen att nämnda rättsliga grund funnits vara giltig och att rättsfrågan därmed är rättskraftigt avgjord (se punkterna 139–147 ovan).
Av vad som anförts ovan följer att talan inte kan bifallas såvitt avser grunden om åsidosättande av ”precisionsprincipen”.
5.
Huruvida principen ne bis in idem åsidosatts
Parternas argument
Sökanden har, inom ramen för den sjätte grunden, anfört att begreppet ”övertagande av ansvar genom en privaträttslig förklaring” strider mot principen
ne bis in idem
, vilken också måste iakttas inom ramen för ett ”förnyat förfarande för att utdöma böter”.
Detta ärende karaktäriseras av en olaglig dubbelsanktion. TKS överträdelse har redan varit föremål för en sanktion som vunnit laga kraft, och kommissionen har därutöver ålagt TKS ansvaret för Thyssens överträdelse, vilket är detsamma som att bestraffa samma handling två gånger.
Sökanden har påpekat att domstolen i punkt 88 i domen i de ovan i punkt 27 nämnda förenade målen ThyssenKrupp mot kommissionen funnit att ansvarsövergången var omöjlig ur materiell synpunkt och att sökanden har fått betala böter en andra gång, trots att nämnda dom vunnit rättskraft. På grund av domstolens slutsats saknar det betydelse att den ogiltigförklarade delen av beslut 98/247 var den del i vilken sökanden, i teorin, ålades böter för Thyssens överträdelse.
Vidare har kommissionen, i enlighet med sitt nya begrepp ”övertagande av ansvar genom en privaträttslig förklaring”, hållit bolaget ansvarigt för något som åligger tredje man. Kommissionen har själv understrukit att ansvaret ursprungligen inte var TKS och att det inte heller rör sig om ett ansvar som utmätts inom ramen för en rättslig succession. Emellertid måste det, enligt sökanden, om detta är fallet, konstateras att kommissionen ålägger bolaget ett nytt, andra bötesbelopp i stället för att endast rätta till ett förfarandefel. Det vore således endast lagligt att ålägga TKS böter för Thyssens överträdelse om TKS inte redan hade bötfällts för den överträdelse som TKS begått. Eftersom de böter som ålades TKS redan år 1998 vunnit laga kraft, bör det inte längre finnas någon möjlighet att vidta rättsliga åtgärder för någon av de tvistiga frågorna.
Kommissionen har yrkat att talan inte ska vinna bifall såvitt avser förevarande grund.
Förstainstansrättens bedömning
Domstolen påpekar att principen
ne bis in idem
utgör en grundläggande gemenskapsrättslig princip som dessutom fastställs i artikel 4.1 i protokoll nr 7 till Europeiska konventionen om skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna (Europakonventionen), som undertecknades i Rom den 4 november 1950. Denna princip innebär på konkurrensområdet ett förbud mot att ett företag på nytt hålls ansvarigt eller att ett förfarande på nytt inleds mot företaget avseende ett konkurrensbegränsande beteende som företaget redan har bötfällts för eller som företaget har frikänts från ansvar för genom ett tidigare beslut som inte längre kan överklagas (domen i de ovan i punkt 113 nämnda förenade målen Limburgse Vinyl Maatschappij m.fl. mot kommissionen, punkt 59).
Tillämpningen av principen
ne bis in idem
underkastas ett tredubbelt krav på identitet mellan de faktiska omständigheterna att det är fråga om en och samma regelöverträdare och att det är ett och samma rättsliga intresse som skyddas (domstolens dom av den 7 januari 2004 i de förenade målen C-204/00 P, C-205/00 P, C-211/00 P, C-213/00 P, C-217/00 P och C-219/00 P, Aalborg Portland m.fl mot kommissionen, REG 2004, s. I-123, punkt 338).
I förevarande mål har sökanden anfört att bolaget varit föremål för en otillåten dubbelsanktion. Sökanden har gjort gällande att bolaget redan har definitivt bötfällts i beslut 98/247 för den överträdelse som bolaget begått och att kommissionen genom att i det angripna beslutet ålägga böter för Thyssens överträdelse har bötfällt bolaget en andra gång för ”samma handling”.
Sökanden har till stöd för sitt påstående återigen åberopat att det var otillåtet att hålla bolaget ansvarigt för Thyssens överträdelse utifrån förklaringen av den 23 juli 1997. Sökanden har därvid erinrat om vad sökanden anfört om att domstolen i punkt 88 i domen i de ovan i punkt 27 nämnda förenade målen ThyssenKrupp mot kommissionen funnit att TKS inte var materiellt ansvarigt för Thyssens rättsstridiga handlingar. Sökanden har även uppgett att kommissionen i beslutet har hållit bolaget ansvarigt för något som ankom på tredje man.
Sökanden har av denna påstådda olaglighet dragit slutsatsen att de böter som åläggs i det angripna beslutet inte kan ha något annat syfte än att bötfälla bolaget en andra gång för den överträdelse bolaget begått, vilket strider mot principen
ne bis in idem
.
Förstainstansrätten finner att en sådan argumentation baserar sig på ett felaktigt antagande.
Såsom redan har angetts har gemenskapsdomstolen funnit att kommissionen undantagsvis hade rätt att hålla TKS ansvarigt för Thyssens rättsstridiga beteende mot bakgrund av förklaringen av den 23 juli 1997.
Efter att ha funnit att det förekommit ett förfarandefel eftersom TKS rätt till försvar åsidosatts, ogiltigförklarade förstainstansrätten i domen i de ovan i punkt 24 nämnda förenade målen Krupp Thyssen Stainless och Acciai speciali Terni mot kommissionen, artikel 1 i beslut 98/247 i den del TKS hölls ansvarigt för Thyssens överträdelse av artikel 65 KS. Förstainstansrätten sänkte TKS böter med det belopp som bolaget hade ålagts på grund av Thyssens överträdelse. Förstainstansrätten fastställde därmed TKS slutliga böter till 4032000 euro för bolagets eget konkurrensbegränsande beteende.
Denna dom fastställdes av domstolen i domen i de ovan i punkt 27 nämnda förenade målen ThyssenKrupp mot kommissionen, med erinran om att sökandens tolkning av punkt 88 i nämnda dom redan har underkänts.
I enlighet med artikel 233 EG åligger det kommissionen att komma till rätta med den av gemenskapsdomstolen konstaterade rättsstridigheten, vilket kommissionen gjort genom det förfarande som lett till antagandet av det angripna beslutet. Detta förfarande hade som enda syfte, efter det att förfarandefelet hade rättats, att hålla sökanden ansvarig för Thyssens överträdelse av artikel 65 KS, mot bakgrund av förklaringen av den 23 juli 1997, och att ålägga bolaget böter på 3168000 euro.
Det angripna beslutet utgör således inte på något sätt en andra sanktion för TKS rättsstridiga handlingar, vilka redan slutligt beivrats genom beslut 98/247. Såsom kommissionen med rätta understrukit leder vidare ansvarsövergången genom förklaringen av den 23 juli 1997 inte till att de två överträdelser som begåtts av TKS och Thyssen blir en enda överträdelse.
Eftersom det angripna beslutet på nytt, och endast, avser Thyssens konkurrensbegränsande beteende, strider det inte heller mot principen
ne bis in idem
.
Förstainstansrätten erinrar om att principen
ne bis in idem
inte i sig utgör hinder för att på nytt vidta åtgärder som avser samma konkurrensbegränsande beteende, när ett första beslut har ogiltigförklarats på formella grunder, utan att de påtalade omständigheterna har prövats i sak. Ogiltigförklaringen utgör således inte ett ”frikännande” i den mening som detta begrepp har i straffrättsliga sammanhang. I ett sådant fall läggs inte de sanktionsåtgärder som vidtas genom det nya beslutet till de sanktionsåtgärder som vidtogs genom det ogiltigförklarade beslutet, utan de ersätter dessa (domen i de ovan i punkt 113 nämnda förenade målen Limburgse Vinyl Maatschappij m.fl. mot kommissionen, punkt 62).
Denna lösning i rättspraxis är fullt ut tillämplig i förevarande fall, eftersom den sanktion som påförts sökanden genom det angripna beslutet med hänvisning till ansvaret för Thyssens överträdelse träder istället för den sanktion som av samma anledning ålades i beslut 98/247, varför det är uteslutet att principen
ne bis in idem
har åsidosatts.
Talan kan således inte vinna bifall såvitt avser grunden avseende åsidosättande av principen
ne bis in idem
.
6.
Huruvida preskription inträtt
Parternas argument
Sökanden har inom ramen för sin sjunde grund anfört att enligt artikel 1.1 i kommissionens beslut nr 715/78/EKSG av den 6 april 1978 om preskriptionstider i fråga om förfaranden och verkställande av påföljder enligt Fördraget om upprättandet av Europeiska kol- och stålgemenskapen (
EGT L 94, s. 22
; svensk specialutgåva, område 1, volym 1, s. 136) omfattas Thyssens överträdelse av en femårig preskriptionstid. Preskription inträdde år 1999, eller allra senast år 2003, om man beaktar det datum då de andra deltagarna i kartellen upphörde med överträdelsen.
Preskriptionstiden har inte avbrutits i den mening som avses i artikel 2 i beslut nr 715/78. Inte heller har preskriptionstiden tillfälligt upphört att gälla, eftersom Thyssen inte deltog i det förfarande som ledde till domen i de ovan i punkt 24 nämnda förenade målen Krupp Thyssen Stainless och Acciai speciali Terni mot kommissionen. Resultatet skulle vara detsamma även om man tillämpade preskriptionsreglerna i artikel 25 i förordning nr 1/2003 eller i rådets förordning (EEG) nr 2988/74 av den 26 november 1974 om preskriptionstider i fråga om förfaranden och verkställande av påföljder enligt Europeiska ekonomiska gemenskapens transport- och konkurrensregler (
EGT L 319, s. 1
; svensk specialutgåva, område 8, volym 1, s. 48).
Tvärtemot vad kommissionen anser är preskriptionen i förevarande fall inte beroende av TKS överträdelse, eftersom de böter som ålades genom det angripna beslutet var en sanktion mot en överträdelse som ursprungligen begåtts av Thyssen. Sökanden har med hänvisning till domstolens dom av den 16 november 2000 i mål C-297/98 P, SCA Holding mot kommissionen (REG 2000, s. I-10101), gjort gällande att eftersom den överträdelse som bolaget anklagas för är en överträdelse som har begåtts av Thyssen, kan bolaget endast påföras en sanktion i den utsträckning denna sanktion hade kunnat påföras bolagets rättsliga föregångare, det vill säga Thyssen. Eftersom överträdelsen är preskriberad vad gäller Thyssen, är den också preskriberad vad gäller sökanden, som anses ha ”ersatt Thyssen i förfarandet som kan leda fram till påförandet av böter”.
Som svar på vad kommissionen anfört om att det inte rörde sig om ett ”successionsproblem” eftersom Thyssen fortfarande existerar och eftersom kommissionens befogenhet att vidta åtgärder avseende överträdelserna uteslutande och direkt utgår från den påstådda förklaringen om övertagande av ansvar, har sökanden hävdat att begreppet rättslig succession inte är underkastat något krav på att den rättslige föregångaren inte längre existerar och att succession inträder i och med att de rättsliga befogenheterna förändras, även när den rättsliga föregångaren fortfarande existerar. Dessutom är det irrelevant huruvida denna ansvarsövergång kvalificeras som ”rättssuccession” eller som att kommissionen har använt sin ”befogenhet att utdöma straff” med stöd av förklaringen av den 23 juli 1997, eftersom det fortfarande handlar om en överträdelse som är helt främmande för sökanden.
Sökanden har påpekat att kommissionen som hinder för preskription även har hänvisat till sitt ”legitima intresse av att fastställa överträdelsen” genom det angripna beslutet, som fattats avseende TKS, och gjort gällande att preskriptionstiderna inte är tillämpliga avseende ”fastställelsebeslut”. Denna argumentation kan inte godtas, eftersom det inte går att se på vad kommissionen skulle kunna grunda ett sådant ”legitimt intresse” i den mening som avses i artikel 7.1 i förordning nr 1/2003 och då det i detta fall inte rör sig om ett fastställelsebeslut, utan ett beslut om att ålägga böter. Inte heller kan ett ”legitimt intresse av att fastställa överträdelsen” förändra det faktum att överträdelsen preskriberats. I alla händelser skulle ett ”fastställelsebeslut” som inte lyder under reglerna om preskription innebära att TKS rätt till försvar har åsidosatts, eftersom detta legitima intresse aldrig har omnämnts i meddelandet om invändningar.
Kommissionen har yrkat att talan inte ska vinna bifall såvitt avser den sjunde grunden.
Förstainstansrättens bedömning
Förstainstansrätten finner att talan såvitt avser denna grund inte kan vinna bifall. Det antagande som denna grund bygger på, det vill säga att den sanktion som påförts sökanden i beslut 98/247 och därefter i det angripna beslutet gäller ”en överträdelse som är helt främmande för sökanden”, är nämligen felaktigt.
Förstainstansrätten erinrar om att TKS genom förklaringen av den 23 juli 1997 till kommissionen accepterat att bolaget hålls ansvarigt för de handlingar som läggs Thyssen till last för perioden med början år 1993, trots att Thyssens verksamhet i den aktuella produktsektorn inte överfördes till TKS förrän den 1 januari 1995.
Beslut 98/247 att ålägga TKS ansvaret för Thyssens konkurrensbegränsande beteenden och därför ålägga företaget böter är exakt och enbart grundat på förklaringen av den 23 juli 1997.
Förstainstansrätten fann i domen i de ovan i punkt 24 nämnda förenade målen Krupp Thyssen Stainless och Acciai speciali Terni mot kommissionen att kommissionen undantagsvis, med hänsyn till förklaringen av den 23 juli 1997, hade rätt att hålla TKS ansvarigt för de överträdelser som lades Thyssen till last. Skälet härför var att en sådan förklaring medför att den juridiska person som har övertagit ansvaret för en annan juridisk persons verksamhet efter den tidpunkt då nämnda verksamhet utgjorde en överträdelse ska hållas ansvarig för överträdelsen, även om det i princip är den fysiska eller juridiska person som ledde företaget i fråga vid tidpunkten för överträdelsen som ska vara ansvarig för densamma (punkt 62 i domen).
TKS kan således i rättsligt hänseende anses självt ha begått överträdelsen i fråga (se analogt domstolens dom av den 16 november 2000 i mål C-294/98 P, Metsä-Serla m.fl. mot kommissionen, REG 2000, s. I-10065, punkt 28).
Det är just detta som är förklaringen till att förstainstansrätten i domen i de ovan i punkt 24 nämnda förenade målen Krupp Thyssen Stainless och Acciai speciali Terni mot kommissionen fann att kommissionen åsidosatt sökandens rätt till försvar.
Efter att ha funnit att förklaringen av den 23 juli 1997 inte kunde tolkas som att TKS avsade sig rätten att yttra sig angående de beteenden som lades Thyssen till last, konstaterade förstainstansrätten att det i det meddelande om invändningar som delgetts sökanden inte angavs att denne hölls ansvarig för de handlingar Thyssen uppgavs ha gjort sig skyldigt till, handlingar för vilka TKS numera åtagit sig ansvaret med avseende på eventuella böter. Förstainstansrätten konstaterar även att TKS inte hade getts tillfälle att yttra sig angående huruvida de omständigheter som har lagts Thyssen till last verkligen föreligger och är relevanta. Förstainstansrätten fann därmed att TKS inte hade kunnat utöva sin rätt till försvar.
Förstainstansrätten erinrar i detta hänseende om att kommissionen är skyldig att mot bakgrund av de uppgifter som framkommit till följd av inspektioner och framställningar med begäran om upplysningar fastställa vem som kan hållas ansvarig för de överträdelser som uppdagats och att meddelandet om invändningar är en väsentlig processrättslig skyddsregel som är ett utflöde av den grundläggande gemenskapsrättsliga principen att rätten till försvar ska iakttas i alla förfaranden (domstolens dom av den 16 mars 2000 i de förenade målen C-395/96 P och C-396/96 P, Compagnie maritime belge transports m.fl. mot kommissionen, REG 2000, s. I-1365, punkterna 142 och 143). I meddelandet om invändningar, en processhandling som markerar inledningen på det kontradiktoriska administrativa förfarandet anger kommissionen sina invändningar och uppger vilka omständigheter som läggs det mottagande företaget till last. Mot bakgrund av den betydelse som meddelandet om invändningar har ska den juridiska person som kan komma att åläggas böter klart anges i meddelandet, och det ska vara ställt till denna person (domstolens dom av den 2 oktober 2003 i mål C-176/99 P, ARBED mot kommissionen, REG 2003, s. I-10687, punkt 21, och domen i de ovan i punkt 27 nämnda förenade målen ThyssenKrupp mot kommissionen, punkt 92).
Förstainstansrätten fann således att det ankom på TKS, och endast på detta bolag, att ansvara för den överträdelse som det rättsligt sett kunde hållas ansvarigt för mot bakgrund av förklaringen av den 23 juli 1997.
Under dessa omständigheter är den fråga som uppkommer i förevarande fall på grund av preskription inte huruvida den sanktion som påförts TKS i det angripna beslutet hade kunnat påföras bolagets uppgivna ”rättsliga föregångare”. Den fråga som uppkommer är i stället huruvida kommissionen den 20 december 2006 fortfarande hade rätt att ålägga TKS böter med hänvisning till en överträdelse som hade upphört den 1 januari 1995 eller den 21 januari 1998, beroende på om det är datumet för TKS förvärv av Thyssens verksamhet inom sektorn för platta produkter i rostfritt stål eller datumet då den pågående överträdelsen upphörde, vilket anges i artikel 1 i beslut 98/247, som ska beaktas.
Vad gäller de preskriptionsregler som ska beaktas kan det konstateras att eftersom kommissionen i det angripna beslutet tillämpat regler om befogenhet och förfarande i förordning nr 1/2003, är det enligt artikel 37 i förordning nr 1/2003 uteslutet att i förevarande fall tillämpa förordning nr 2988/74. Vad gäller förordning nr 1/2003 och beslut nr 715/78 innehåller de bestämmelser som i huvudsak är identiska.
I ovannämnda bestämmelser anges följande:
—
Kommissionens befogenhet att ålägga böter vid överträdelser av konkurrensreglerna är i princip underkastad en preskriptionstid på fem år, som ska räknas från och med den dag då överträdelsen begicks. Vid fortsatta eller upprepade överträdelser ska dock tiden räknas från och med den dag då överträdelsen upphörde (artikel 25.1 och 25.2 i förordning nr 1/2003 och artikel 1.1 och 1.2 i beslut nr 715/78).
—
Preskriptionstiden ska avbrytas av åtgärder som vidtas av kommissionen i syfte att undersöka eller ingripa mot överträdelsen. Avbrottet i preskriptionstiden ska gälla från och med den dag då minst ett företag som har deltagit i överträdelsen underrättas om åtgärden. Avbrottet i preskriptionstiden ska gälla alla de företag som har deltagit i överträdelsen (artikel 25.3 och 25.4 i förordning nr 1/2003 och artikel 2.1 och 2.2 i förordning nr 715/78).
—
Efter varje avbrott ska preskriptionstiden börja löpa på nytt. Preskriptionstiden ska dock löpa ut senast den dag då en period som är lika med den dubbla preskriptionstiden har förflutit utan att kommissionen har ålagt böter eller förelagt viten. Denna period ska förlängas med den tid under vilken preskriptionstiden tillfälligt har upphört att löpa (artikel 25.5 i förordning nr 1/2003 och artikel 2.3 i beslut nr 715/78).
—
Preskriptionstiden för åläggande av böter eller föreläggande av viten ska tillfälligt upphöra att löpa så länge som kommissionens beslut är föremål för prövning av gemenskapsdomstolen (artikel 25.6 i förordning nr 1/2003 och artikel 3 i beslut nr 715/78).
Det ska i förevarande fall erinras om att kommissionen – efter förklaringen av den 23 juli 1997, som gjordes något mer än två år efter det att TKS den 1 januari 1995 hade förvärvat Thyssens verksamhet inom sektorn för platta produkter i rostfritt stål – antog beslut 98/247 och för första gången påförde TKS böter den 21 januari 1998, det vill säga inom den femåriga preskriptionstiden.
Sökanden väckte talan mot beslut nr 98/247 den 11 mars 1998, och förstainstansrätten meddelade den 13 december 2001 dom i de ovan i punkt 24 nämnda förenade målen Krupp Thyssen Stainless och Acciai speciali Terni mot kommissionen. Denna dom överklagades av sökanden den 28 februari 2002. Överklagandet ogillades av domstolen den 14 juli 2005 i domen i de ovan i punkt 27 nämnda förenade målen ThyssenKrupp mot kommissionen.
Efter det att preskriptionstiden hade upphört att löpa under hela den tid som beslut nr 98/247 varit föremål för domstolsförfarande, började preskriptionstiden på nytt att löpa från och med den 14 juli 2005 till den 5 april 2006, då den återigen avbröts av meddelandet om invändningar till TKS inom ramen för förfarandet som föregick antagandet av det angripna beslutet den 20 december 2006.
Det framgår av det ovan anförda att de preskriptionsregler som nämns i punkt 209 ovan har iakttagits när det angripna beslutet antogs, oavsett om preskriptionsfristen började löpa den 1 januari 1995 eller den 21 januari 1998. Talan kan således inte vinna bifall såvitt avser grunden att preskription inträtt.
7.
Huruvida rätten till försvar har åsidosatts
Sökanden har åberopat att bolagets rätt till försvar har åsidosatts. Denna grund har två delar, för det första att meddelandet om invändningar var rättsstridigt (nionde grunden för ogiltigförklaring) och för det andra att rätten till tillgång till handlingarna i ärendet har åsidosatts (åttonde grunden för ogiltigförklaring).
Parternas argument
Sökanden har anfört att kommissionen i det angripna beslutet för första gången gjort gällande att ansvarsövergången inte berodde på en succession, utan uteslutande på förklaringen av den 23 juli 1997 och, vad avser preskription av överträdelsen, att den har ”ett berättigat intresse [av] att fastställa överträdelsen”, vilket den inte hade nämnt i meddelandet om invändningar eller under det föregående förfarandet.
Sökanden har även gjort gällande att kommissionen – i stället för ett meddelande om invändningar som var avsänt i vederbörlig ordning – skickade sökanden ett ”lapptäcke” av olika handlingar, inklusive meddelandet om invändningar från år 1997 och diverse förteckningar, kompletterade av fragmentariska rättsliga överväganden. Därur var det omöjligt att utläsa vilka faktiska och rättsliga påståenden som kommissionen avsåg att vidhålla och de punkter där kommissionen ändrat sin inställning sedan det tidigare beslutet och 1997 års meddelande om invändningar hade kritiserats och delvis ogiltigförklarats av domstolen och förstainstansrätten.
Enligt sökanden är det system med hänvisningar som kommissionen använder och den ytterst vaga rättsliga analysen avseende de viktigaste frågorna formellt sett inte tillräckliga för att möjliggöra ett rättsenligt kontradiktoriskt förfarande, och följaktligen har det angripna beslutet inte förberetts på ett adekvat sätt.
Sökanden har vidare anfört att kommissionen åsidosatt bolagets rätt till tillgång till handlingarna i ärendet genom att inom ramen för bolagets genomgång av handlingarna i ärendet i institutionens lokaler den 24 april 2006 inte tillåta bolaget att gå igenom samtliga handlingar som skulle kunna vara till nytta för dess försvar, med motiveringen att vissa handlingar innehöll affärshemligheter.
Sökanden har hävdat att detta nekande till tillgång till handlingarna i ärendet saknar grund, om inte annat så för att det rör sig om handlingar som alla är mer än tio år gamla och således inte längre är konfidentiella enligt punkt 23 i kommissionens tillkännagivande om reglerna för tillgång till kommissionens handlingar i ärenden enligt artiklarna 81 [EG] och 82 [EG], enligt artiklarna 53, 54 och 57 i EES-avtalet och enligt rådets förordning (EG) nr 139/2004 (
EUT C 325, 2005, s. 7
) (nedan kallad ”2005 års meddelande”) och eftersom kommissionen inte vid något tillfälle uppgett vilken sorts affärshemligheter som handlingarna kunde innehålla. Kommissionen har inte heller rent allmänt beaktat att den inom ramen för ”förfarandet för förnyat antagande av beslut” naturligtvis borde ha medgett tillgång till de svar som inkommit från andra företag som berördes av 1997 års meddelande om invändningar
.
Efter det att svarsfristen för det sista meddelandet om invändningar hade löpt ut den 17 maj 2006 gav kommissionen genom brev av den 8 augusti 2006 bolaget tillgång till vissa av de handlingar som tidigare ej lämnats ut. Denna åtgärd avhjälpte dock inte åsidosättandet av TKS rätt till försvar, eftersom den inte omfattade alla handlingar som kunde varit till nytta för TKS försvar och TKS inte hade möjlighet att använda dessa handlingar i sitt svar på meddelandet om invändningar, varför dess rätt till försvar även i detta hänseende åsidosatts. Sökanden har gjort gällande att det inte varit möjligt för bolaget att yttra sig över de handlingar som översändes den 8 augusti 2006 på grund av den frist som samtidigt hade satts för hearingen.
Kommissionens argument, nämligen att de handlingar som sökanden inte fick tillgång till inte är relevanta eftersom sökanden inte bestritt omständigheterna i ärendet, är inte övertygande. Det är nämligen inte endast när ett företag till sitt försvar avser att bestrida omständigheterna som rätten till försvar kan åsidosättas. I sådana handlingar kan det finnas uppgifter angående förmildrande omständigheter som är relevanta för beräkningen av bötesbeloppet eller uppgifter angående huruvida preskription påverkar möjligheten att vidta åtgärder avseende en överträdelse. I den mån kommissionen åberopat att sökanden borde ha gett fler detaljer angående de handlingar som bolaget inte fått tillgång till för att på ett tillräckligt sätt motivera en begäran om tillgång till dessa handlingar, kan det konstateras att detta är ett självmotsägande påstående, eftersom nämnda handlingar inte kunde vara kända av sökanden.
Kommissionen har yrkat att förstainstansrätten ska fastställa att rätten till försvar inte har åsidosatts i förevarande fall.
Förstainstansrättens bedömning
Förstainstansrätten erinrar om att företag som är föremål för utredning tar del av kommissionens bevisning genom meddelandet om invändningar och genom tillgång till handlingarna i ärendet, vilket gör att de får en effektiv rätt till försvar (domstolens dom av den 10 maj 2007 i mål C-328/05 P, SGL Carbon mot kommissionen, REG 2007, s. I-3921, punkt 55).
Innehållet i meddelandet om invändningar av den 5 april 2006
Enligt rättspraxis ska meddelandet om invändningar innehålla en redogörelse för invändningarna som är tillräckligt klar, om än kortfattad, detta för att de som berörs verkligen ska kunna få kännedom om vilka beteenden kommissionen anklagar dem för (domen i det ovan i punkt 156 nämnda målet Mo och Domsjö mot kommissionen, punkt 63). Iakttagandet av rätten till försvar under ett förfarande som kan leda till sådana sanktionsåtgärder som de nu aktuella kräver nämligen att de berörda företagen och företagssammanslutningarna redan under det administrativa förfarandet har fått tillfälle att på ett tillfredsställande sätt yttra sig om riktigheten och relevansen i de omständigheter, invändningar och förhållanden som kommissionen har åberopat (förstainstansrättens dom av den 15 mars 2000 i de förenade målen
T-25/95, T-26/95, T-30/95–T-32/95, T-34/95–T-39/95, T-42/95–T-46/95, T-48/95, T-50/95–T-65/95, T-68/95–T-71/95, T-87/95, T-88/95, T-103/95 och T-104/95, Cimenteries CBR m.fl. mot kommissionen, REG 2000, s. II-491
, punkt 553). Detta krav iakttas, om beslutet inte anklagar parterna för andra överträdelser än de som nämns i redogörelsen för invändningarna och endast tar hänsyn till faktiska förhållanden som parterna haft tillfälle att yttra sig om (domstolens dom av den 15 juli 1970 i mål
41/69, ACF Chemiefarma mot kommissionen, REG 1970, s. 661
, punkt 94; svensk specialutgåva, volym 1, s. 457). Härav följer att kommissionen endast kan åberopa de invändningar beträffande vilka parterna haft tillfälle att uttrycka sina synpunkter (förstainstansrättens dom av den 23 februari 1994 i de förenade målen
T-39/92 och T-40/92, CB och Europay mot kommissionen, REG 1994, s. II-49
, punkt 47).
Sökanden har anfört att meddelandet om invändningar av den 5 april 2006 inte motsvarar ovan nämnda krav, av två skäl.
Sökanden har för det första hävdat att kommissionen – i stället för ett meddelande om invändningar som var avsänt i vederbörlig ordning – skickade sökanden ett ”lapptäcke av olika handlingar”, inklusive meddelandet om invändningar från år 1997 och diverse förteckningar, kompletterade av fragmentariska rättsliga överväganden, ur vilka det var”omöjligt att utläsa vilka faktiska och rättsliga påståenden som kommissionen avsåg att vidhålla och de punkter där kommissionen ändrat sin inställning sedan det tidigare beslutet och 1997 års meddelande om invändningar hade kritiserats och delvis ogiltigförklarats av domstolen och förstainstansrätten”.
Det är utrett att kommissionen den 5 april 2006 översänt ett meddelande om invändningar till sökanden, till vilket hade bifogats meddelandet om invändningar av den 23 april 1997 och dess bilagor, samt en komplett förteckning över handlingarna i det tidigare förfarandet och ”förfarandet för förnyat antagande av beslut”. Detta kan inte ses som ett ”lapptäcke av olika handlingar”.
Förutom att sökanden inte har hänvisat till någon bestämmelse i gemenskapsrätten som förbjuder kommissionens ovan nämnda tillvägagångssätt, så kan nämnda tillvägagångssätt förklaras av de särskilda omständigheterna i ärendet.
Efter att ha funnit att det förekommit ett förfarandefel, eftersom TKS rätt till försvar hade åsidosatts, ogiltigförklarade förstainstansrätten i domen i de ovan i punkt 24 nämnda förenade målen Krupp Thyssen Stainless och Acciai speciali Terni mot kommissionen artikel 1 i beslut 98/247 i den del TKS i denna artikel hölls ansvarigt för Thyssens överträdelse av artikel 65 KS och sänkte TKS böter med det belopp som bolaget hade ålagts på grund av Thyssens överträdelse. Förstainstansrätten fastställde TKS slutliga böter till 4032000 euro för bolagets eget konkurrensbegränsande beteende.
Domen i de ovan i punkt 24 nämnda förenade målen Krupp Thyssen Stainless och Acciai speciali Terni mot kommissionen, vilken fastställts genom domen i de ovan i punkt 27 nämnda förenade målen ThyssenKrupp mot kommissionen medförde enbart en skyldighet för kommissionen att i den rättsakt som är avsedd att ersätta den ogiltigförklarade rättsakten undanröja den konstaterade rättsstridigheten, i enlighet med artikel 233 EG (se, för ett liknande resonemang, domen i de ovan i punkt 113 nämnda förenade målen Limburgse Vinyl Maatschappij m.fl. mot kommissionen, punkt 48).
I enlighet med rättspraxis, enligt vilken förfarandet i syfte att ersätta den ogiltigförklarade rättsakten i princip ska återupptas på exakt det stadium där rättsstridigheten uppstod (domen i de ovan i punkt 113 nämnda förenade målen Limburgse Vinyl Maatschappij m.fl. mot kommissionen, punkt 73), utgick kommissionen från situationen vid den tidpunkt då TKS tog på sig ansvaret för Thyssens rättsstridiga beteende, det vill säga den 23 juli 1997, och återupptog förfarandet utifrån detta datum.
För att följa domen i de ovan i punkt 24 nämnda förenade målen Krupp Thyssen Stainless och Acciai speciali Terni mot kommissionen, som fastställts genom domen i de ovan i punkt 27 nämnda förenade målen ThyssenKrupp mot kommissionen, sände kommissionen den 5 april 2006 ett nytt meddelande om invändningar till sökanden för att denne skulle kunna yttra sig över Thyssens konkurrensbegränsande beteende. Med beaktande av att de faktiska och rättsliga uppgifterna avseende nämnda beteende var identiska med de i det ursprungliga förfarandet, har kommissionen kunnat ta med de ”gamla invändningarna” från år 1997 som en beståndsdel i 2006 års nya meddelande om invändningar.
Kommissionen angav i punkt 16 i 2006 års meddelande om invändningar följande:
”1997 års meddelande om invändningar som redan sänts till [Thyssen], inklusive bilagorna (I–V), återges i form av ett inskannat original i bilaga 1 till detta meddelande om invändningar och utgör en del av detta meddelande om invändningar.”
Förstainstansrätten erinrar i detta hänseende om att iakttagandet av rätten till försvar kräver att det berörda företaget på lämpligt sätt har lämnats tillfälle att yttra sig över de handlingar som kommissionen har stött sig på i de konstateranden som ligger till grund för dess beslut (domstolens dom av den 17 januari 1984 i de förenade målen 43/82 och 63/82, VBVB och VBBB mot kommissionen, REG 1984, s. 19, punkt 25). Således får i princip endast de handlingar som citeras eller nämns i meddelandet om invändningar användas som bevis mot mottagaren av meddelandet om invändningar (förstainstansrättens dom av den 10 mars 1992 i mål
T-11/89, Shell mot kommissionen, REG 1992, s. II-757
, punkt 55, svensk specialutgåva, volym 12, s. II-47, och i mål T-13/89, ICI mot kommissionen, REG 1992, s. II-1021, punkt 34, svensk specialutgåva, volym 12, s. II-183)
I 2006 års meddelande om invändningar har kommissionen presenterat uttryckliga rättsliga överväganden angående tillämpningen av artikel 65 KS, trots att EKSG-fördraget inte längre gäller, liksom avseende principen
lex mitior
, och den har i punkt 15 därutöver angett följande:
”1.Invändningarna är uteslutande riktade till TKS och avser [Thyssens] handlingar. 2. Alla uppgifter (till exempel antalet medlemsstater i EG) måste läsas i ett historiskt perspektiv. 3. Punkt 64 angående tillämpligheten av artikel 65.5 i EKSG-fördraget ska läsas i förening med punkterna 26 och följande punkter i förevarande meddelande om invändningar. 4. Datumet för meddelandet om invändningar samt uppgift om den kommissionsledamot som vid denna tid antog beslutet på kommissionens vägnar ersätts båda genom översändandet av detta meddelande om invändningar.”
Under dessa förhållanden kan det inte påstås, som sökanden har gjort utan att hänvisa till någon grund för detta, att det ur 2006 års meddelande om invändningar inte gick att utläsa de faktiska och rättsliga påståenden som kommissionen avsåg att vidhålla efter domen i de ovan i punkt 24 nämnda förenade målen Krupp Thyssen Stainless och Acciai speciali Terni mot kommissionen och domen i de ovan i punkt 27 nämnda förenade målen ThyssenKrupp mot kommissionen. Sökanden har för övrigt i sitt svar på meddelandet om invändningar tagit ställning genom att inte bestrida de faktiska omständigheterna och de rättsliga bedömningarna av dessa, såsom de redovisats i nämnda meddelande.
Sökanden har även gjort gällande att det ur 2006 års meddelande om invändningar inte gick att utläsa vilka av domstolens konstateranden som kommissionen avsåg att acceptera, och att i den mån kommissionen ansåg sig inte vara bunden av samtliga domstolens konstateranden, borde den
a fortiori
ha utformat meddelandet om invändningar så att det var förståeligt och enhetligt. Förutom att även denna invändning är vag så finner förstainstansrätten att den bygger outtalat men nödvändigtvis på sökandens felaktiga uppfattning att domstolen i domen i de ovan i punkt 27 nämnda förenade målen ThyssenKrupp mot kommissionen funnit att TKS inte kunde hållas materiellt ansvarigt för Thyssens handlingar. Såsom tidigare angetts bygger detta påstående på en felaktig tolkning av nämnda dom, särskilt av punkt 88 i domen.
Kommissionen har ingalunda påstått att den inte är bunden av domstolens samtliga konstateranden. Den har för att följa gemenskapsdomstolens avgöranden sänt ett nytt meddelande om invändningar till sökanden för att inhämta bolagets yttrande avseende Thyssens handlingar. I detta har kommissionen tydligt angett att den med stöd av förklaringen av den 23 juli 1997 ansåg att sökanden har övertagit ansvaret för Thyssens beteende.
Sökanden har för det andra hävdat att kommissionen infört ny rättslig argumentering i det angripna beslutet ”som en överraskning”. Således har kommissionen i det angripna beslutet för första gången enligt sökanden gjort gällande att ansvarsövergången inte byggde på succession, utan uteslutande på förklaringen av den 23 juli 1997 och, vad gäller preskriptionen av överträdelsen, att kommissionen hade ett ”berättigat intresse av att fastställa överträdelsen”. Detta har varken nämnts i 2006 års meddelande om invändningar eller under det tidigare förfarandet.
Vad gäller hänvisningen till förklaringen av den 23 juli 1997 som grund för att hålla TKS ansvarigt för Thyssens beteende, noterar förstainstansrätten följande. Redan i beslut nr 98/247 hänvisades det till denna förklaring om ansvarsåtagande, vilket förstainstansrätten påpekat i punkterna 59–62 i domen i de ovan i punkt 24 nämnda förenade målen Krupp Thyssen Stainless och Acciai speciali Terni mot kommissionen. Vidare lämnar ordalydelsen i 2006 års meddelande om invändningar, särskilt punkterna 5, 7, 11 och 33, inte något utrymme för tvivel i denna fråga.
Vad gäller det som sägs i det angripna beslutet om att kommissionen har ett ”berättigat intresse av att fastställa överträdelsen” gör förstainstansrätten följande bedömning. Det räcker att konstatera att detta är en del av kommissionens svar i anledning av att sökanden i sitt svar på meddelandet om invändningar åberopat att det kommande beslutet skulle vara rättsstridigt på grund av att reglerna om preskription åsidosatts.
Förstainstansrätten erinrar i detta hänseende om att enligt rättspraxis måste inte beslutet nödvändigtvis vara en exakt kopia av meddelandet om invändningar (domstolens dom av den 29 oktober 1980 i de förenade målen 209/78–215/78 och 218/78, van Landewyck m.fl. mot kommissionen, REG 1980, s. 3125, punkt 68; svensk specialutgåva, volym 5, s. 345). Kommissionen måste nämligen i beslutet kunna ta hänsyn till de berörda företagens svar på meddelandet om invändningar. Den måste härvidlag inte endast kunna godta eller förkasta de berörda företagens argument, utan också göra en egen analys av de faktiska omständigheter som dessa har anfört för att avstå från sådana invändningar som har visat sig ogrundade eller för att, faktiskt eller rättsligt, tillrättalägga eller komplettera sin argumentation till stöd för de invändningar som den vidhåller (domstolens dom i det ovan i punkt 225 nämnda målet ACF Chemiefarma mot kommissionen, punkt 92, se även, för ett liknande resonemang, domstolens dom av den 16 december 1975 i de förenade målen 40/73–48/73, 50/73, 54/73–56/73, 111/73, 113/73 och 114/73, Suiker Unie m.fl. mot kommissionen, REG 1975, s. 1663, punkterna 437 och 438). Det är också endast om det slutgiltiga beslutet anklagar de berörda företagen för andra överträdelser än de som nämns i meddelandet om invändningar eller tar hänsyn till andra faktiska omständigheter som det ska konstateras att det skett ett åsidosättande av rätten till försvar (domen i det ovan i punkt 225 nämnda målet ACF Chemiefarma mot kommissionen, punkt 94, se även, för ett liknande resonemang, domen i de ovan i punkt 225 nämnda förenade målen CB och Europay mot kommissionen, punkterna 49–52). Så är inte fallet när, som i förevarande fall, de påstådda skillnaderna mellan meddelandet om invändningar och det slutliga beslutet inte avser andra beteenden än dem som de berörda företagen redan har yttrat sig över och som därför inte kan utgöra några nya anmärkningar (domen i de ovan i punkt 113 nämnda förenade målen Limburgse Vinyl Maatschappij m.fl. mot kommissionen, punkt 103).
Sökanden har slutligen gjort gällande, i punkt 63 i repliken, att ”även frågan om grunden för behörigheten har lämnats obesvarad i meddelandet om invändningar och i [det angripna] beslutet eller har behandlats på olika och varierande sätt”. Förutom att detta påstående är självmotsägande i sig, ska det påpekas att det även motsägs av ordalydelsen i 2006 års meddelande om invändningar (se punkterna 19 och följande punkter) och av sökandens egna förklaringar i en annan punkt i samma inlaga (punkt 27). Däri anges att kommissionen har ”visat i meddelandet om invändningar (MI) (punkt 19 och följande punkter) att det endast är artikel 65 [KS] och inte EG-fördraget som är den materiella grunden och att det endast är förordning nr 1/2003 som är tillämplig vad gäller förfarandet”.
Talan kan följaktligen inte vinna bifall såvitt avser den första delgrunden (att meddelandet om invändningar var olagligt), som utgör en del i grunden att kommissionen åsidosatte sökandens rätt till försvar.
Rätten till tillgång till handlingarna i ärendet
— Upptagande till sakprövning
Enligt artikel 27.2 i förordning nr 1/2003 har de berörda parterna ”rätt att få tillgång till kommissionens handlingar i ärendet, med förbehåll för företagens berättigade intresse av att deras affärshemligheter skyddas”.
Gemenskapsdomstolen har klargjort att tillgången till handlingarna i ärendet bland annat har till syfte att göra det möjligt för mottagarna av ett meddelande om invändningar att få kännedom om den bevisning som finns i kommissionens handlingar i ärendet för att på ett ändamålsenligt sätt på grundval av denna bevisning kunna uttala sig om kommissionens slutsatser i meddelandet om invändningar. Härav följer att kommissionen är skyldig att låta mottagarna av meddelandet om invändningar få tillgång till alla handlingar som har inhämtats under undersökningen, antingen de är till företagets fördel eller ej, men att undantag emellertid ska göras för konfidentiella handlingar (domen i de ovan i punkt 24 nämnda förenade målen Krupp Thyssen stainless och Acciai speciali Terni mot kommissionen, punkterna 45 och 46).
Rätten till tillgång till kommissionens handlingar i ärendet syftar således till att garantera att rätten till försvar faktiskt kan utövas (domstolens dom av den 8 juli 1999 i målet C-51/92 P, Hercules Chemicals mot kommissionen, REG 1999, s. I-4235, punkt 76). Detta är en rättighet som inte bara hör till gemenskapsrättens grundläggande principer, utan även föreskrivs i artikel 6 i Europakonventionen (domen i de ovan i punkt 113 nämnda förenade målen Limburgse Vinyl Maatschappij m.fl. mot kommissionen, punkt 316).
Ett beslut om böter för företag för åsidosättande av konkurrensreglerna kan helt eller delvis ogiltigförklaras med hänvisning till att berörda företag inte hade fått vederbörlig tillgång till handlingarna i akten i utredningen bara om det fastställs att företagen därigenom har hindrats från att få kännedom om handlingar som hade kunnat vara till nytta för deras försvar och att deras rätt till försvar därmed har åsidosatts (se, för ett liknande resonemang, domen i de ovan i punkt 179 nämnda förenade målen Aalborg Portland m.fl. mot kommissionen, punkt 101).
I förevarande mål har emellertid sökanden alltsedan ansökan uppgett att bolagets rätt till tillgång till handlingarna i ärendet åsidosatts av kommissionen, som vägrat bolaget tillgång till samtliga handlingar som hade kunnat vara till nytta för sökandens försvar. Närmare bestämt har kommissionen vägrat att till bolaget översända de svar på 1997 års meddelande om invändningar som inkommit från andra företag i kartellen (nedan kallade de äldre svaren), handlingar som hade kunnat vara till nytta för sökandens försvar.
Förstainstansrätten finner att sökanden genom att göra detta, tvärtemot vad kommissionen har anfört, har uppfyllt kraven i artikel 44.1 i rättegångsreglerna, såsom dessa har tolkats i rättspraxis. Enligt dessa krav ska en ansökan klart uttrycka vad grunden för talan består i, vilket innebär att en abstrakt redogörelse inte uppfyller kraven i rättegångsreglerna (domen i det ovan i punkt 156 nämnda målet Viho mot kommissionen, punkt 68, och domen i det ovan i punkt 156 nämnda målet Mo och Domsjö mot kommissionen, punkt 333).
De uppgifter som fanns i ansökan var tillräckligt klara och precisa, eftersom de inte hindrade kommissionen från att bemöta argumenten redan i sitt svaromål, och eftersom de gjort det möjligt för förstainstansrätten att utöva sin rättsliga kontroll.
Talan i denna del ska således prövas i sak.
— Prövning i sak
Det är utrett att kommissionen – mellan sökandens genomgång av handlingarna i ärendet i institutionens lokaler den 24 april 2006 och antagandet av det angripna beslutet – till bolaget successivt översänt olika handlingar från företag som deltagit i kartellen och bötfällts i beslut 98/247.
Vid förhandlingen har parterna enats om att sökanden har mottagit kopior av alla svar på meddelandet om invändningar av den 24 april 1997 från företagen i kartellen, med undantag av de handlingar som nämns i punkterna 9 och 10 i kommissionens svar på en fråga ställd av förstainstansrätten. Nämnda handlingar har översänts till sökanden i icke-konfidentiella versioner (bilaga S 2, som motsvarar sidorna 2260–2262, 3108–3318, 5824–5836 och 5838–5842 i kommissionens akt avseende det första administrativa förfarandet, nedan kallad den gamla akten).
Kommissionen har angett att institutionen har gett tillgång till alla handlingar som sökanden efterfrågat, i den mån som sekretessen på grund av skydd för de berörda företagens affärshemligeter inte utgjorde hinder för detta i enlighet med 2005 års meddelande.
I 2005 års meddelande anges att kommissionens akt kan innehålla såväl tillgängliga handlingar som handlingar till vilka inte kan ges tillgång, och att de senare handlingarna bland annat innehåller två sorters uppgifter, nämligen affärshemligheter och andra konfidentiella uppgifter, till vilka tillgången helt eller delvis kan vägras och vilka anges i punkterna 18 och 19 i nämnda meddelande. Punkt 18 lyder som följer:
”Om utlämnande av upplysningar om ett företags affärsverksamhet på ett allvarligt sätt skulle kunna skada detta företags intresse utgör sådana upplysningar affärshemligheter. Exempel på upplysningar som kan karaktäriseras som affärshemligheter är tekniska och/eller finansiella uppgifter om ett företags know-how, metoder för kostnadsbedömningar, produktions- och processhemligheter, leverantörskällor, producerade och sålda kvantiteter, marknadsandelar, kund- och leverantörsförteckningar, marknadsföringsplaner, kostnads- och prisstruktur samt försäljningsstrategier.”
Sökanden har anfört att vägran att medge bolaget tillgång till handlingarna i ärendet är obefogad, om inte annat så för att det rör sig om handlingar som alla är mer än tio år gamla och därmed har förlorat sin påstådda konfidentialitet enligt punkt 23 i 2005 års meddelande och eftersom kommissionen inte vid någon tidpunkt närmare angett vilken sorts affärshemligheter de skulle kunna innehålla.
Punkt 23 har följande lydelse:
”Upplysningar som rör ett företag men som redan är kända utanför företaget (eller koncernen) eller utanför den organisation till vilken det företaget har lämnat upplysningarna, kommer normalt inte att betraktas som konfidentiella. Upplysningar som har förlorat sin kommersiella betydelse, till exempel för att en viss tid har förflutit, kan inte längre betraktas som konfidentiella. I regel presumerar kommissionen att upplysningar som avser parternas omsättning, försäljning, marknadsandelar och liknande som är mer än fem år gamla inte längre är konfidentiella.”
Det bör noteras, med beaktande av bilagan S 2 till kommissionens svar på den fråga som förstainstansrätten ställt, att de uppgifter som inte gjorts tillgängliga i den icke-konfidentiella version som översänts till sökanden inte a priori ingick i den kategori som definieras i den sista meningen i punkt 23 i 2005 års meddelande, med tanke på att uttrycken ”i regel” och ”presumerar” i nämnda mening utesluter all automatik i klassificeringen av en handling som är mer än fem år gammal.
Som kommissionen har uppgett, och sökanden inte har bestritt, var de enda uppgifter som hade dolts på sidorna 3108–3318 i den gamla akten några sifferuppgifter avseende Usinor-Sacilors affärsstrategi, bland annat uppgifter om pris och kostnader, vinstmarginaler, eller källorna till vissa sifferuppgifter. Sökanden har för övrigt inte bestritt att den akt som bolaget fått tillgång till den 24 april 2006 i kommissionens lokaler redan innehöll sidorna 5914–5922, i vilka återfanns det berörda företagets svar med anledning av 1997 års meddelande om invändningar. De senare sidorna har översänts till sökanden en andra gång den 8 augusti 2006 (se bilaga KB 8 till svaromålet, vilken är kommissionens brev till sökanden av den 8 augusti 2006).
På sidorna 2260–2262 i den gamla akten, i vilka behandlas diverse fakturor från ALZ NV, har endast dolts sådana uppgifter som kan göra det möjligt att identifiera kunder. Vad slutligen gäller sidorna 5824–5836 och 5838–5842 i den gamla akten, ska för det första noteras att sidorna 5838–5842 endast utgör en återgivning av vissa delar av sidorna 5824–5836. I de senare har – förutom vissa kunders identitet och datumet för motsvarande brev – endast dolts de uppgifter som gör det möjligt att få kännedom om det system för prissättning som år 2006 fortfarande användes av Avesta Sheffield (numera Outokumpu) och förekomsten av undantag för vissa kunder (se bilaga KB 8 till svaromålet, som är kommissionens brev till sökanden av den 8 augusti 2006).
För att möjliggöra för kommissionen att väga, å ena sidan, behovet av att skydda parternas rätt till försvar genom att ge dem största möjliga tillgång till handlingarna i ärendet mot, å andra sidan, behovet av att skydda konfidentiella upplysningar från andra parter eller utomstående, ska dessa parter och utomstående förse kommissionen med alla relevanta uppgifter.
Punkt 47 i 2005 års meddelande har följande lydelse:
”Om en part efter att ha fått tillgång till handlingar i ärendet anser att den behöver kännedom om specifika icke tillgängliga upplysningar för sitt försvar, kan den ge in en motiverad begäran om detta till kommissionen. Om tjänstegrenen inom Generaldirektoratet för konkurrens inte anser sig kunna bevilja begäran och om parten är av en annan åsikt kan parten ge in en motiverad begäran till hörandeombudet, i enlighet med gällande regler om kompetensområdet för hörandeombud.”
Det är utrett att kommissionen – efter sökandens svar på meddelandet om invändningar i vilket sökanden anförde att bolagets rätt till försvar åsidosatts på grund av att bolaget inte medgetts tillgång till samtliga gamla svar – i brev av den 20 juni 2006 gav sökanden möjlighet att, i enlighet med punkt 47 i 2005 års meddelande, ge in en motiverad begäran och ange ”varför de icke tillgängliga upplysningarna är nödvändiga för [dess] försvar i ärendet”.
I sitt svar av den 29 juni 2006 angav sökanden, genom sina ombud, att ”[bolaget] ansåg att det var onödigt att ge in en ny eller kompletterande begäran om tillgång till handlingarna i ärendet och förklara varför bolaget borde medges tillgång till vissa av de handlingar som bolaget hittills nekats tillgång till eller varför dessa skulle kunna vara till nytta för dess försvar”. Sökanden erinrade om att dessa uppgifter inte längre kunde betraktas som konfidentiella, om inte annat på grund av den tid som förflutit, och angav att nyttan av dessa för dess försvar består i ”att de företag som berördes av det första förfarandet redan hade använt dessa yttranden för sina svaromål i sakfrågan för att bemöta de uppgifter som numera läggs [sökanden] till last”. Sökanden vidhöll i huvudsak denna inställning i brev av den 5 och den 7 juli 2006 liksom i ett brev av den 23 augusti 2006.
Detta allmänna svar, som inte går in på detaljerna handling för handling, motsvarar inte kraven för en motiverad begäran och svarar inte på kommissionens fråga angående hur relevanta de icke tillgängliga uppgifterna var för sökandens eget försvar i det särskilda sammanhang som ett administrativt förfarande utgör, där sökanden, det enda företaget som förfarandet avsåg, skulle yttra sig över Thyssens konkurrensbegränsande handlingar.
På en fråga från förstainstansrätten vid den muntliga förhandlingen angående huruvida det fanns en motiverad begäran om tillgång som är senare än det datum då bolaget fick tillgång till handlingarna i ärendet, har sökanden hänvisat till sitt ovan nämnda brev av den 5 juli 2006 och till ett brev av den 26 september 2006 till förhörsombudet. Det senare hade inte ingetts vid förhandlingen och det går inte att från den muntliga återgivningen av detta brev sluta sig till att det förelegat en motiverad begäran i den mening som avses i punkt 47 i 2005 års meddelande.
I enlighet med rättspraxis och artikel 17 i 2005 års meddelande har sökanden haft tillgång till en icke konfidentiell version av handlingarna i fråga. Bolaget har varken hävdat eller visat
a fortiori
att denna version av nämnda handlingar är sådan att den inte gjort det möjligt för bolaget att avgöra huruvida de dolda uppgifterna skulle kunna vara till nytta för dess försvar och således om det fanns tillräckliga skäl för att ansöka hos kommissionen om tillgång till de uppgifter vilka påstås vara konfidentiella (se punkt 38 i 2005 års meddelande). Dessutom framgår det av brevet från kommissionen till sökanden av den 8 augusti 2006, i vilket kommissionen förklarar sitt ställningstagande avseende sekretessen för handlingarna i fråga med tanke på de uppgifter som återfinns i handlingarna, att sökanden har mottagit två brev härrörande från bolaget Arcelor, daterade den 30 juni respektive den 1 augusti 2006, i vilka anges varför sidorna 2260–2262 och 3108–3318 i den gamla akten måste förbli konfidentiella.
Under dessa förhållanden kan kommissionens vägran att ge sökanden tillgång till samtliga handlingar i ärendet med hänvisning till sekretessen inte anses ogrundad.
Kommissionen har för det andra gjort gällande att det under alla omständigheter inte kan anses ha förekommit ett åsidosättande av sökandens rätt till försvar. Sökanden har nämligen inte något ”rättsligt intresse” av tillgång till handlingarna när bolaget medgett omständigheterna och instämt i den juridiska bedömningen. De avsnitt av de gamla svaren som bolaget inte medgetts tillgång till innehöll inte heller några bevis, vare sig för att fälla eller fria sökanden.
Sökanden har som svar på detta argument uppgett att ”det inte kan … vara fråga om överträdelse av rätten till försvar endast när ett företag i sitt försvar avser att bestrida sakuppgifter, utan även när det av sådana handlingar kan framgå förmildrande omständigheter med relevans för beräkningen av böternas storlek eller avseende möjligheten att vidta åtgärder avseende en överträdelse med beaktande av preskription”.
Sökanden har endast uttalat sig allmänt om räckvidden för begreppet åsidosättande av rätten till försvar och antytt att de handlingar till vilka getts delvis tillgång skulle kunna vara av nytta för bolaget i dess försvar, eftersom de innehåller uppgifter som kan vara till bolagets fördel. Sökanden har varken bestritt eller
a fortiori
visat att kommissionen underlåtit att översända nämnda handlingar under det administrativa förfarandet, vilka använts till bolagets nackdel i det angripna beslutet.
När det gäller underlåtenhet att lämna ut en handling som är till företagets fördel, behöver det berörda företaget bara visa att underlåtenheten att lämna ut handlingen har kunnat inverka negativt för företaget på förfarandets fortskridande och innehållet i kommissionens beslut. Det räcker att företaget visar att det hade kunnat utnyttja nämnda, för företaget fördelaktiga, handlingar till sitt försvar, i den meningen att om företaget hade kunnat använda dessa under det administrativa förfarandet, så hade det kunnat åberopa omständigheter som inte överensstämmer med de slutsatser som kommissionen dragit på detta stadium, och därmed på något sätt ha kunnat påverka kommissionens bedömningar i beslutet, åtminstone när det gäller hur allvarligt det beteende varit som tillvitats företaget och hur länge det pågått, och följaktligen nivån på böterna. Möjligheten att en handling som inte lämnats ut skulle ha kunnat inverka på hur förfarandet utvecklas och på innehållet i kommissionens beslut kan inte fastställas förrän efter en provisorisk bedömning av bevisningen som ger vid handen att de icke utlämnade handlingarna hade kunnat få en betydelse, i fråga om dessa bevis, som det inte bör bortses ifrån (se domen i de ovan i punkt 179 nämnda förenade målen Aalborg Portland m.fl. mot kommissionen, punkterna 74–76).
Sökanden har dock vad gäller åsidosättandet av bolagets rätt till försvar i förevarande ärende inte framfört några konkreta och precisa argument som har samband med de handlingar till vilka tillgång delvis nekats och med böternas storlek eller frågan om preskription.
Det kan inte genom denna allmänt hållna argumentering fastställas att det verkligen skett ett åsidosättande av rätten till försvar, då detta måste prövas mot bakgrund av de specifika omständigheterna i varje enskilt fall (se, för ett liknande resonemang, förstainstansrättens dom av den 25 oktober 2005 i mål
T-38/02, Groupe Danone mot kommissionen, REG 2005, s. II-4407
, punkt 69).
För fullständighetens skull konstaterar förstainstansrätten att möjligheten att de handlingar som inte lämnats ut i deras helhet av kommissionen skulle ha kunnat inverka på hur förfarandet utvecklas och på innehållet i kommissionens beslut synes vara helt hypotetisk.
Det erinras om att kommissionen för att i det angripna beslutet hålla TKS ansvarigt för Thyssens överträdelse och därför ålägga bolaget böter på 3168000 euro med rätta stött sig på förklaringen av den 23 juli 1997. Såsom angetts ovan har kommissionen därmed inte åsidosatt reglerna om preskription, och de uppgifter som inte gjorts tillgängliga, nämligen sifferuppgifter och företagsnamn, framstår som helt irrelevanta för den rättsliga frågan, som endast rör sökandens situation.
Vad gäller böternas storlek och kommissionens korresponderande bedömning av hur allvarlig överträdelsen var och hur länge den pågått, kan det konstateras att kommissionen funnit att överenskommelserna eller de samordnade förfarandena, vilkas syfte var att få till stånd en enhetlig höjning av en beståndsdel av priset, utgjorde en allvarlig överträdelse och att denna olagliga samordning började med mötet i Madrid den 16 december 1993 och slutade den 31 december 1994, varför överträdelsen pågått i mer än ett år (skälen 171 och 173 i det angripna beslutet).
Kommissionen har som skäl för denna slutsats bland annat åberopat uttalanden från företagen i kartellen under den undersökning som genomfördes inom ramen för det första administrativa förfarandet. Kommissionen har även åberopat sökandens förklaringar, i vilka det erkänts att de faktiska omständigheter som angavs i 1997 års meddelande om invändningar var riktiga. Sökanden har för övrigt i svar daterat den 17 maj 2006 på meddelande om invändningar av den 5 april samma år ännu en gång låtit bli att bestrida uppgifterna i meddelandet. Under dessa omständigheter kan det inte med framgång hävdas att de handlingar som inte utlämnats i sin helhet hade kunnat ha en betydelse som det inte hade kunnat bortses ifrån vid kommissionens bedömning av hur allvarlig överträdelsen var och hur länge den pågått, i den mening som avses i ovan i punkt 274 nämnd rättspraxis.
Det ska vidare erinras om att enligt fast rättspraxis uppfyller kommissionen sin skyldighet att iaktta företagens rätt att yttra sig genom att i sitt meddelande om invändningar uttryckligen ange att den har för avsikt att undersöka huruvida företagen ska åläggas böter och de huvudsakliga faktiska och rättsliga grunder som kan medföra att böter åläggs, såsom hur allvarlig den påstådda överträdelsen är och hur länge den pågått samt huruvida den begåtts uppsåtligen eller av oaktsamhet. Genom att göra detta ger kommissionen företagen de upplysningar som är nödvändiga för att de ska kunna försvara sig, inte bara mot konstaterandet av en överträdelse, utan även mot åläggandet av böter (förstainstansrättens dom av den 20 mars 2002 i mål
T-23/99, LR AF 1998 mot kommissionen, REG 2002, s. II-1705
, punkt 199, se även, för ett liknande resonemang, domstolens dom av den 7 juni 1983 i de förenade målen 100/80–103/80, Musique diffusion française m.fl. mot kommissionen, REG 1983, s. 1825, punkt 21; svensk specialutgåva, volym 7, s. 133).
Det är således genom möjligheten att ge synpunkter på hur länge överträdelsen pågått och hur allvarlig den är samt på överträdelsens konkurrensbegränsande verkan som de berörda företagen garanteras rätt till försvar gentemot kommissionen vad gäller fastställandet av bötesbeloppet. Företagen har för övrigt en ytterligare garanti när det gäller fastställandet av bötesbeloppet, såtillvida att förstainstansrätten har obegränsad behörighet och kan upphäva eller sätta ned bötesbeloppet i enlighet med artikel 17 i förordning nr 17 (förstainstansrättens dom av den 6 oktober 1994 i mål
T-83/91, Tetra Pak mot kommissionen, REG 1994, s. II-755
, punkt 235, svensk specialutgåva, volym 16, s. II-1, och domen i det ovan i punkt 281 nämnda målet LR AF 1998 mot kommissionen, punkt 200).
Kommissionen har obestridligen i 2006 års meddelande om invändningar och dess bilagor angett de huvudsakliga, faktiska och rättsliga grunder som kan medföra att böter åläggs, såsom hur allvarlig den påstådda överträdelsen är och hur länge den pågått.
Talan kan följaktligen inte vinna bifall såvitt avser den andra delgrunden, genom vilken det gjorts gällande att rätten till försvar åsidosatts på grund av att rätten till tillgång till handlingarna i ärendet åsidosatts.
Sökanden har slutligen anfört att kommissionen genom brev till bolaget av den 8 augusti 2006 har gett tillgång till vissa av de handlingar som tidigare maskerats, men att bolaget inte hade möjlighet att använda dessa handlingar i sitt svar på meddelandet om invändningar, varför dess rätt till försvar även i detta hänseende åsidosatts.
Enligt artikel 27 i förordning nr 1/2003 ska kommissionen ge de företag och företagssammanslutningar som omfattas av det förfarande som kommissionen inlett tillfälle att yttra sig över kommissionens invändningar ”innan kommissionen fattar beslut enligt artiklarna 7, 8, 23 och 24.2” i nämnda förordning.
För att iaktta företagens rätt till försvar ska således kommissionen ge de berörda parterna rätt att yttra sig innan den fattar ett sådant beslut, vilket den i sökandens fall gjort inom ramen för det förfarande som ledde till antagandet av det angripna beslutet.
Det är utrett att sökanden – efter det att meddelandet om invändningar hade översänts till denne den 5 april 2006 och bolaget fått ta del av handlingarna i ärendet i kommissionens lokaler – har haft möjlighet att yttra sig i svaret av den 17 maj 2006 på nämnda meddelande.
Det är visserligen riktigt att kommissionen efter detta svar, och för att efterkomma en begäran från sökanden om tillgång till samtliga svar på 1997 års meddelande om invändningar som inkommit från andra företag i kartellen, vid flera tillfällen översänt handlingar till bolaget, efter att ha bedömt de senares konfidentialitet med beaktande av skyddet för affärshemligheter. Kommissionen har dock inte ändrat de invändningar som anges i meddelandet av den 5 april 2006. Det ska understrykas att sökanden varken har påstått eller
a fortiori
visat att bolaget genom det angripna beslutet hålls ansvarigt för en annan överträdelse än den som avses i redogörelsen för invändningarna eller att beslutet bygger på omständigheter som bolaget inte har haft tillfälle att yttra sig över.
Dessutom har sökanden inte bestritt att denne i samband med översändandet av nya handlingar den 8 augusti 2006 gavs möjlighet att inkomma med ett skriftligt yttrande inom en månad, i syfte att vid behov komplettera bolagets svar på meddelandet om invändningar, vilket sökanden inte har gjort.
Sökanden svarade i brev av den 23 augusti 2006 att bolaget ”inte inom den tid som föreskrivits hinner gå igenom de ytterligare handlingarna och på ett relevant sätt yttra sig över dem”, detta med beaktande av nödvändiga förberedelser inför den stundande hearingen den 15 september 2006.
Detta påstående återkommer i sökandens skrivelser, men har inte stöd av omständigheterna i målet. Det bör erinras om att meddelandet om invändningar meddelades redan den 5 april 2006 och att detta bygger på de omständigheter som angavs i den tidigare redogörelsen för invändningar från år 1997, vilken sökanden kände väl till. Sökandens påstående att det hade varit omöjligt för bolaget att under de fem sista veckorna före hearingen (det vill säga mellan den 8 augusti och den 15 september 2006) förbereda hearingen (vilket sökanden för övrigt framställt yrkande om den 17 maj 2006) och utforma yttranden avseende några handlingar som översänts till bolaget är, som kommissionen med rätta påpekat, bara ett svepskäl.
Sökanden uppgav för övrigt i sitt brev av den 23 augusti 2006 att bolaget ”gick med på att hearingen hölls med grund i den tillgång till handlingarna i ärendet som hittills har beviljats, i syfte att undvika tidsutdräkt”. Om förfarandet behövde fortgå efter hearingen, uppgav sökanden att bolaget skulle yrka ”[att,] vid behov, få möjlighet att skriftligen inkomma med ytterligare grunder till sitt försvar”. Det kan konstateras att sökanden efter hearingen inte har kompletterat sitt svar på meddelandet om invändningar, ej ens efter den ytterligare tillgång till handlingarna som bolaget beviljades den 20 september 2006.
Av vad som anförts ovan följer att talan inte kan vinna bifall på grunden att sökandens rätt till försvar har åsidosatts.
8.
Sökandens samarbete
Parternas argument
I andra hand har sökanden inom ramen för den tionde grunden gjort gällande att bötesbeloppet är felaktigt beräknat, eftersom kommissionen inte har beaktat att bolaget inte bestritt förekomsten av överträdelsen i dess helhet. Detta samarbete från TKS sida en andra gång borde ha lett till en större nedsättning av böterna än de 20 procent som redan beviljats enligt punkt D i kommissionens meddelande om befrielse från eller nedsättning av böter i kartellärenden (
EGT C 207, 1996, s. 4
) (nedan kallat meddelande om samarbete). Detta samarbete ledde nämligen till att samtliga omständigheter kunde bekräftas liksom att de utgjorde en överträdelse av artikel 65.1 KS.
Kommissionen har enligt sökanden motsatt sig nedsättning med bestridande av sökandens anmärkningar avseende den påförda sanktionens rättsliga grund, vilket är helt irrelevant med tanke på att dessa frågor är helt oberoende av varandra. Överträdelsen har inte på något sätt blivit svårare att bevisa genom TKS precisa anmärkningar.
Kommissionen har yrkat att talan inte ska vinna bifall såvitt avser förevarande grund.
Förstainstansrättens bedömning
Förstainstansrätten erinrar om att kommissionen har ett stort utrymme för skönsmässig bedömning vad gäller hur den beräknar böterna, och den kan härvid beakta ett stort antal olika faktorer, däribland berörda företags samarbete under institutionens undersökning. Kommissionen har ett stort utrymme att skönsmässigt bedöma kvaliteten på och användbarheten av det samarbete som tillhandahålls av ett företag, exempelvis i förhållande till andra företags samarbete (domen i det ovan i punkt 224 nämnda målet SGL Carbon mot kommissionen, punkterna 81 och 88).
I meddelandet om samarbete har kommissionen fastställt de villkor på vilka företag som samarbetar med kommissionen under dess undersökning av ett kartellärende kan befrias från böter eller beviljas en nedsättning av de böter som annars skulle ha ålagts dem (se avsnitt A 3 i meddelandet om samarbete).
I avsnitt D i meddelandet om samarbete föreskrivs följande:
”1.
Om ett företag samarbetar utan att alla de villkor som anges i avsnitt B eller C är uppfyllda kommer det att beviljas en nedsättning med 10–50 % av det bötesbelopp som det skulle ha ålagts om det inte hade samarbetat.
2.
Detta kan ske i till exempel följande fall:
—
Ett företag förser kommissionen med upplysningar, dokument eller annat bevismaterial som bidrar till att fastställa att överträdelsen har begåtts, innan ett meddelande om [invändningar] sänds ut.
—
Ett företag informerar kommissionen om att det inte bestrider de faktiska omständigheter som kommissionen grundar sina anklagelser på, efter det att det har tagit emot ett meddelande om [invändningar].”
I beslut 98/247 hade kommissionen med stöd av punkt D i meddelandet om samarbete medgett TKS en nedsättning med 10 procent av bötesbeloppet, på grund av att TKS erkänt att de omständigheter som angavs i 1997 års meddelande om invändningar var riktiga. Då den hade medgett två andra företag som deltagit i kartellen en nedsättning på 40 procent motiverade kommissionen denna nivå på 10 procent med hänvisning till att TKS förklaringar och svar på meddelandet om invändningar för det första inte hade tillfört några nya uppgifter och för det andra innebar ett bestridande av överträdelsen.
I domen i de ovan i punkt 24 nämnda förenade målen Krupp Thyssen Stainless och Acciai speciali Terni mot kommissionen godtog förstainstansrätten inte den första delen av denna bedömning (punkterna 232–248 i domen). Inom ramen för sin obegränsade behörighet beviljade förstainstansrätten TKS en nedsättning med 20 procent av bötesbeloppet.
I förevarande mål har kommissionen erinrat om att det aktuella förfarandet är en fortsättning på det ursprungliga förfarandet från den tidpunkt då förfarandefelet begicks. Kommissionen har vidare uppgett att TKS i det ursprungliga förfarandet bidragit till att förklara omständigheterna kring Thyssen, vilket enligt den lösning som förstainstansrätten valde i domen i de ovan i punkt 24 nämnda förenade målen Krupp Thyssen Stainless och Acciai speciali Terni mot kommissionen motiverar en nedsättning med 20 procent av bötesbeloppet i enlighet med punkt D i meddelandet om samarbete (skälen 179 och 182 i det angripna beslutet).
Sökanden har bestritt denna bedömning av nedsättningens storlek och gjort gällande att bolaget i sitt svar på 2006 års meddelande om invändningar inte har bestritt omständigheterna och särskilt inte deras rättsliga klassificering som en överträdelse av artikel 65.1 KS. Sökanden har påpekat att de faktorer som ledde till nedsättningen på 20 procent fortfarande är giltiga och att därtill kommer omständigheten att bolaget i ”förfarandet för förnyat antagande av beslut” inte har bestritt överträdelsen av artikel 65.1 KS, utan tvärtom uttryckligen medgett denna. Detta borde ha föranlett kommissionen att bevilja en större nedsättning av böterna än de 20 procent som beviljats i det angripna beslutet.
Mot bakgrund av en helhetsbedömning av svaret på 2006 års meddelande om invändningar, särskilt punkt 75 i detta, kan förstainstansrätten inte godta sökandens resonemang.
Punkt 75 i svaret på 2006 års meddelande om invändningar har följande ordalydelse:
”TKS förklarar uttryckligen att bolaget inte bestrider de betungade omständigheter som anges i meddelandet om invändningar avseende åren 1993 till januari 1998, och att de icke bestridda omständigheterna har utgjort en överträdelse av artikel 65.1 KS.”
Det kan konstateras att det rör sig om en opersonlig, abstrakt och dunkel formulering, vilken inte gör det möjligt att fastställa vem som begått överträdelsen eller om detta fortfarande var rättsligt möjligt vid tiden för svaret på 2006 års meddelande om invändningar. Förutom att sökanden inte nämner perioden 1993–1994, det vill säga den enda period som omfattas av nämnda meddelande om invändningar, uppger sökanden inte klart och tydligt att omständigheterna i fråga utgör en överträdelse för vilken bolaget är ansvarigt.
Tvärtom framgår det av samtliga punkter som föregår punkt 75 i svaret på 2006 års meddelande om invändningar (se ovan punkt 306) otvetydigt att sökanden bestrider alla möjligheter för kommissionen att i förevarande ärende tillämpa artikel 65.1 KS och hålla bolaget ansvarigt för Thyssens beteende.
För att erhålla en nedsättning på grund av samarbete ska företagets beteende bidra till att underlätta kommissionens uppgift att fastställa och beivra överträdelser av gemenskapens konkurrensregler (se förstainstansrättens dom av den 14 maj 1998 i mål
T-347/94, Mayr-Melnhof mot kommissionen, REG 1998, s. II-1751
, punkterna 309 och 332) och det ankommer på kommissionen att i varje enskilt fall bedöma huruvida detta beteende har underlättat dess arbete (se, för ett liknande resonemang, förstainstansrättens dom av den 8 juli 2004 i mål
T-48/00, Corus UK mot kommissionen, REG 2004, s. II-2325
, punkt 193, och av den 14 december 2006 i de förenade målen
T-259/02–T-264/02 och T-271/02, Raiffeisen Zentralbank Österreich m.fl. mot kommissionen, REG 2006, s. II-5169
, punkt 559, vilken har överklagats).
Sökandens påstående att ”de icke bestridda omständigheterna har utgjort en överträdelse av artikel 65.1 KS” är under de omständigheter i ärendet som återges i punkt 308 ovan inte till någon nytta för kommissionen.
Dessutom ska det erinras om att det av domstolens rättspraxis framgår att en nedsättning på grundval av meddelandet om samarbete endast är motiverad när de uppgifter som lämnats och, mer allmänt, det berörda företagets beteende kan anses visa att företaget verkligen uppvisat samarbetsvilja (domstolens dom av den 28 juni 2005 i de förenade målen C-189/02 P, C-202/02 P, C-205/02 P–C-208/02 P och C-213/02 P, Dansk Rørindustri m.fl. mot kommissionen, REG 2005, s. I-5425, punkt 395, och domen av den 29 juni 2006 i det i punkt 81 ovan nämnda målet SGL Carbon mot kommissionen, punkt 68).
I sitt svar på 2006 års meddelande om invändningar bestred sökanden kraftigt att kommissionen har möjlighet att i ärendet tillämpa artikel 65.1 KS och hålla bolaget ansvarigt för överträdelse av denna artikel. För första gången sedan det ursprungliga förfarandet inleddes bestred sökanden vidare att förklaringen av den 23 juli 1997 var giltig, och tillade,
in fine,
en förklaring som skulle visa att bolaget samarbetade men som i verkligheten i sig är tvetydig och vilseledande.
Detta beteende – som är uttryck för en strategi med syfte att förlika motstridiga mål – kan inte anses visa att sökanden verkligen uppvisat samarbetsvilja.
Under dessa förhållanden gjorde kommissionen en riktig bedömning när den fann att sökandens förklaring i punkt 75 i svaret på 2006 års meddelande om invändningar inte motiverade en nedsättning av böterna med mer än 20 procent, oavsett om det är enligt punkt D i meddelandet om samarbete eller med hänvisning till någon förmildrande omständighet.
Av detta följer att talan inte kan vinna bifall på denna grund.
Av vad anförts följer att talan ska ogillas i sin helhet.
Rättegångskostnader
Enligt artikel 87.2 i rättegångsreglerna ska tappande part förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna, om detta har yrkats. Kommissionen har yrkat att sökanden ska förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna. Eftersom sökanden har tappat målet ska kommissionens yrkande bifallas.

Mot denna bakgrund beslutar
FÖRSTAINSTANSRÄTTEN (femte avdelningen)
följande:

1)
Talan ogillas.

2)
ThyssenKrupp Stainless AG ska ersätta rättegångskostnaderna.

Vilaras
Prek
Ciucă
Avkunnad vid offentligt sammanträde i Luxemburg den 1 juli 2009.
Underskrifter
Innehållsförteckning

Tillämpliga bestämmelser

1. Bestämmelserna i EKSG-fördraget

2. Kommissionens meddelande om vissa förändringar i handläggningen av konkurrensärenden till följd av att EKSG-fördraget löpt ut

3. Bestämmelserna i förordning (EG) nr 1/2003

Bakgrund till tvisten

Förfarandet och parternas yrkanden

Rättslig bedömning

1. Huruvida kommissionen för sent åberopat ett nytt argument

2. Huruvida kommissionen är behörig

Parternas argument

Förstainstansrättens bedömning

Den rättsliga grunden för det angripna beslutet

Kommissionens behörighet att med stöd av förordning nr 1/2003 fastställa en överträdelse av artikel 65.1 KS och för denna ålägga böter efter det att EKSG-fördraget upphört att gälla.

3. Rättskraft och giltigheten av förklaringen av den 23 juli 1997

Parternas argument

Förstainstansrättens bedömning

Räckvidden av förstainstansrättens dom i de förenade målen Krupp Thyssen Stainless och Acciai speciali Terni mot kommissionen

Räckvidden av domstolens dom i de förenade målen ThyssenKrupp mot kommissionen

Rättskraftens verkan

4. Huruvida ”precisionsprincipen” har åsidosatts

Parternas argument

Förstainstansrättens bedömning

Upptagande till sakprövning av talan såvitt avser den femte grunden

Prövning i sak

5. Huruvida principen ne bis in idem åsidosatts

Parternas argument

Förstainstansrättens bedömning

6. Huruvida preskription inträtt

Parternas argument

Förstainstansrättens bedömning

7. Huruvida rätten till försvar har åsidosatts

Parternas argument

Förstainstansrättens bedömning

Innehållet i meddelandet om invändningar av den 5 april 2006

Rätten till tillgång till handlingarna i ärendet

— Upptagande till sakprövning

— Prövning i sak

8. Sökandens samarbete

Parternas argument

Förstainstansrättens bedömning

Rättegångskostnader
(
*1
)	Rättegångsspråk: tyska.