CELEX: 62001CJ0164
Žaloba na náhradu škody
Mimosmluvní odpovědnost
Mléko
Doplňková dávka
Referenční množství
Producenti, kteří přijali závazek neuvádět na trh
Producenti SLOM
Změna zemědělského podniku
Odmítnutí přidělení zvláštního referenčního množství

Svým opravným prostředkem G. Van den Berg navrhuje zrušení rozsudku Soudu prvního stupně Evropských společenství ze dne 31.
ledna 2001, Van den Berg v. Rada a Komise (T‑143/97, Recueil, s. II‑277, dále jen „napadený rozsudek“), kterým tento Soud
zamítl jeho žalobu na náhradu škody na základě mimosmluvní odpovědnosti Společenství na základě článku 178 a článku 215 druhého
pododstavce Smlouvy o ES (nyní článku 235 a článku 288 druhého pododstavce ES).

Právní rámec

Systém referenčních množství
Nařízení Rady (EHS) č. 1078/77 ze dne 17. května 1977, kterým se zavádí režim prémií za neuvedení mléka a mléčných výrobků
na trh a za přeměnu stád dojnic (Úř. věst. L 131, s. 1), upravuje vyplacení prémie za neuvedení na trh nebo prémie za přeměnu
producentům, kteří se zavázali neuvádět na trh mléko a mléčné výrobky v průběhu pětiletého období neuvádění na trh a přeměnit
svá stáda dojnic na masná stáda během čtyřletého období přeměny.
Nařízení Rady (EHS) č. 856/84 ze dne 31. března 1984, kterým se mění nařízení (EHS) č. 804/68 o společné organizaci trhu s mlékem
a mléčnými výrobky (Úř. věst. L 90, s. 10), a nařízení Rady č. 857/84 ze dne 31. března 1984, kterým se stanoví prováděcí
pravidla pro dávku uvedenou v článku 5c nařízení (EHS) č. 804/68 v odvětví mléka a mléčných výrobků (Úř. věst. L 90, s. 13),
zavedla od 1. dubna 1984 doplňkovou dávku vybíranou z množství dodaného mléka, které překročilo referenční množství určené
pro každého odběratele v rámci celkového zaručeného množství každého členského státu. Referenční množství nepodléhající doplňkové
dávce se rovnalo množství mléka nebo ekvivalentu mléka buď dodaného producentem, nebo odebraného mlékárnou, podle vzorce zvoleného
státem během referenčního roku, což byl v případě Nizozemska rok 1983.
Producenti, kteří nedodávali mléko v průběhu referenčního roku stanoveného dotyčným členským státem na základě plnění závazku
podle nařízení č. 1078/77, byli vyloučeni z přidělení referenčního množství. Tito producenti jsou běžně nazýváni „producenti
SLOM“.
Rozsudky ze dne 28. dubna 1988, Mulder (C‑120/86, Recueil, s. 2321, dále jen „rozsudek Mulder I“) a Von Deetzen (C‑170/86,
Recueil,  s. 2355), Soudní dvůr prohlásil za neplatné nařízení č. 857/84, doplněné nařízením Komise (EHS) č. 1371/84 z 16. května
1984, které stanoví prováděcí pravidla pro doplňkovou dávku uvedenou v článku 5c nařízení (EHS) č. 804/68 (Úř. věst. L 132,
s. 11), v rozsahu, v němž nestanovilo přidělení referenčního množství producentům, kteří na základě plnění závazku podle nařízení
č. 1078/77 nedodávali mléko v průběhu referenčního roku stanoveného dotyčným členským státem.
V návaznosti na uvedené rozsudky Rada přijala dne 20. března 1989 nařízení (EHS) č. 764/89, kterým se mění nařízení č. 857/84
(Úř. věst. L 84, s. 2), jež vstoupilo v platnost dne 29. března 1989, aby bylo možné přidělit producentům SLOM  zvláštní referenční
množství představující 60 % jejich produkce během dvanácti měsíců předcházejících jejich závazku neuvádět na trh nebo závazku
přeměny na základě nařízení č. 1078/77.
Na základě nařízení č. 764/89 byl nařízením Komise (EHS) č. 1033/89 ze dne 20. dubna 1989, kterým se mění nařízení (EHS) č. 1546/88,
které stanoví prováděcí pravidla pro doplňkovou dávku uvedenou v článku 5c nařízení Rady (EHS) č. 804/68 (Úř. věst. L 110,
s. 27), vložen do tohoto posledně uvedeného nařízení článek 3a, jehož odst. 1 první pododstavec zní následovně:
„Žádost [o zvláštní referenční množství] podle čl. 3a odst. 1 nařízení č. 857/84 podává producent u příslušného orgánu určeného
členským státem podle pravidel tímto státem určených a za podmínky, že producent může prokázat, že dosud zcela nebo zčásti
obhospodařuje tentýž zemědělský podnik, který obhospodařoval  v okamžiku schválení své žádosti o poskytnutí prémie, uvedeného
v čl. 5 odst. 2 nařízení Komise (EHS) č. 1391/78“.
(neoficiální překlad)

Referenční množství v případě převodu zemědělského podniku
Co se týče důsledků pro referenční množství v případě převodu podniku, čl. 7 odst. 1 a 4 nařízení č. 857/84, ve znění nařízení
Rady (EHS) č. 590/85 ze dne 26. února 1985 (Úř. věst. L 68, s. 1), stanoví:
„1.      V případě prodeje, pronájmu nebo převodu podniku v rámci dědictví se odpovídající referenční množství převede zcela nebo zčásti
na nabyvatele, nájemce nebo dědice v souladu s pravidly, jež budou stanovena.
V případě převodu pozemků veřejným orgánům nebo z důvodu veřejného zájmu, aniž by byl dotčen odst. 3 druhý pododstavec, mohou
členské státy stanovit, že se celé referenční množství nebo jeho část odpovídající podniku nebo jeho části, která je předmětem
převodu, přidělí odstupujícímu producentovi, pokud má v úmyslu pokračovat v produkci mléka.
[…]
4.      V případě uplynutí doby trvání zemědělských nájmů, jestliže nájemce nemá právo na prodloužení nájmu za srovnatelných podmínek,
mohou členské státy stanovit, že se celé referenční množství nebo jeho část odpovídající podniku, který je předmětem nájmu,
přidělí odstupujícímu nájemci, pokud má v úmyslu pokračovat v produkci mléka.“
(neoficiální překlad)
Článek 7 první pododstavec nařízení Komise (EHS) č. 1546/88 ze dne 3. června 1988, které stanoví prováděcí pravidla pro doplňkovou
dávku uvedenou v článku 5c nařízení (EHS) č. 804/68 (Úř. věst. L 139, s. 12), stanoví:
„Pro použití článku 7 nařízení (EHS) č. 857/84, a aniž by byl dotčen odstavec 3 tohoto článku, se referenční množství producentů
a odběratelů, v rámci vzorců A a B, a producentů prodávajících k přímé spotřebě převedou za následujících podmínek:
1)      v případě prodeje, nájmu nebo převodu celého podniku v rámci dědictví se příslušné referenční množství převede na producenta,
který přebírá podnik;
[…]
3)      ustanovení bodů 1 a 2 a čtvrtého pododstavce se použijí, v souladu s jednotlivými vnitrostátními právními úpravami, analogicky
na jiné případy převodu, které mají pro producenty srovnatelné právní účinky;
4)      pokud jsou použita ustanovení čl. 7 odst. 1 druhého pododstavce a odst. 4 nařízení (EHS) č. 857/84, týkající se jednak převodu
pozemků veřejným orgánům nebo z důvodu veřejného zájmu a jednak případu zemědělských nájmů, jejichž doba trvání uplyne bez
možnosti prodloužení za srovnatelných podmínek, celé referenční množství nebo jeho část odpovídající podniku nebo jeho části,
která je předmětem buď převodu, nebo neprodlouženého nájmu, se přidělí dotyčnému producentovi, pokud má v úmyslu pokračovat
v produkci mléka, za podmínky, že součet takto přiděleného referenčního množství a množství odpovídajícího podniku, který
přebírá nebo ve kterém bude pokračovat ve výrobě, není vyšší než referenční množství, jež měl k dispozici před převodem nebo
uplynutím nájmu.“
(neoficiální překlad)

Režim náhrady škody a režim promlčení
Mezitímním rozsudkem ze dne 19. května 1992, Mulder a další v. Rada a Komise (C‑104/89 a C‑37/90, Recueil, s. I‑3061, dále
jen „rozsudek Mulder II“) Soudní dvůr určil, že Evropské společenství odpovídá za škodu vzniklou některým producentům mléka,
kteří přijali závazek na základě nařízení č. 1078/77 a poté jim bylo zabráněno v uvádění mléka na trh z důvodu použití nařízení
č. 857/84.
V návaznosti na tento rozsudek Rada a Komise zveřejnily v
Úředním věstníku Evropských společenství
ze dne 5. srpna 1992 sdělení 92/C 198/04 (Úř. věst. C 198, s. 4, dále jen „sdělení z 5. srpna 1992“). Toto sdělení uvádí:
„V návaznosti na rozsudek Soudního dvora Evropských společenství, vydaný dne 19. května 1992 ve spojených věcech C‑104/89
(Mulder) a C‑37/90 (Heinemann), považují orgány Společenství za nezbytné sdělit zúčastněným následující:
1)      Soudní dvůr uznal, že mimosmluvní odpovědnost Společenství podle článku 215 Smlouvy o EHS je založena vůči každému takovému
producentovi, jaký je definován v čl. 12 bodě c) nařízení (EHS) č. 857/84, který utrpěl škodu, jež má být nahrazena ve smyslu
výše uvedeného rozsudku, z toho důvodu, že v důsledku své účasti na režimu stanoveném nařízením (EHS) č. 1078/77 nemohl zavčas
získat kvótu na mléko, a který skutečně odpovídá kritériím a podmínkám vyplývajícím z tohoto rozsudku.
2)      Orgány se zavazují vzdát se vůči každému producentovi uvedenému v bodě 1 až do uplynutí lhůty uvedené v bodě 3 vznesení námitky
promlčení, vyplývající z ustanovení článku 43 Statutu Soudního dvora, pokud nárok na náhradu škody nebyl dosud promlčen k datu
zveřejnění tohoto sdělení v
Úředním věstníku Evropských společenství
nebo k datu, kdy se producent již obrátil na jeden z orgánů.
3)      Za účelem zajištění plného účinku rozsudku ze dne 19. května 1992 orgány přijmou praktická prováděcí pravidla pro poskytnutí
náhrady škody dotyčným osobám zahrnující otázku úroků.
Orgány upřesní, ke kterým úřadům a v jaké lhůtě musí být žádosti podány. Producentům se zaručuje, že možnost uplatnit jejich
nároky nebude dotčena, i pokud je před začátkem této lhůty neuplatní u orgánů Společenství nebo vnitrostátních orgánů.“
(neoficiální překlad)
V návaznosti na sdělení z 5. srpna 1992 Rada přijala nařízení (EHS) č. 2187/93 ze dne 22. července 1993 o nabídce náhrady
škody některým producentům mléka nebo mléčných výrobků, kteří byli dočasně omezeni ve vykonávání své činnosti (Úř. věst. L 196,
s. 6).
Článek 8 tohoto nařízení stanoví:
„1.      Náhrada škody je nabídnuta pouze pro období, pro které není promlčen nárok na náhradu škody.
2.      Pro stanovení období, pro které je nabídnuta náhrada škody:
a)      platí jako datum přerušení pětileté promlčecí lhůty podle článku 43 Statutu Soudního dvora datum žádosti u jednoho z orgánů
Společenství nebo, pokud jde o žalobu podanou u Soudního dvora, datum zapsání žaloby do rejstříku Soudního dvora, nebo nejpozději
datum sdělení orgánů zveřejněného v
Úředním věstníku Evropských společenství
C 198, tedy 5. srpna 1992;
[…]“
(neoficiální překlad)
Článek 10 odst. 2 nařízení č. 2187/93 stanoví:
„Producent podává svoji žádost u příslušného orgánu. Žádost producenta musí být příslušnému orgánu doručena nejpozději dne
30. září 1993, jinak bude odmítnuta.
Promlčecí lhůta podle článku 43 Statutu Soudního dvora začíná znovu běžet s ohledem na všechny producenty od data uvedeného
v prvním pododstavci, jestliže žádost podle uvedeného pododstavce nebyla podána před tímto datem, pokud promlčení nebylo přerušeno
žalobou podanou u Soudního dvora v souladu s článkem 43 jeho Statutu.“
(neoficiální překlad)
Článek 43 Statutu ES Soudního dvora stanoví:
„Nároky vůči Společenství z mimosmluvní odpovědnosti se promlčují za pět let ode dne, kdy nastala skutečnost, na níž se zakládají.
Promlčení se přerušuje buď podáním žaloby u Soudního dvora, nebo předběžnou žádostí, kterou poškozený předloží příslušnému
orgánu Společenství. V naposledy uvedeném případě musí být žaloba podána ve lhůtě dvou měsíců stanovené v článku 173; podle
okolností se použije čl. 175 druhý pododstavec.“
Podle článku 175 prvního a druhého pododstavce Smlouvy o ES (nyní článek 232 první a druhý pododstavec ES):
„Poruší-li Evropský parlament, Rada nebo Komise tuto smlouvu tím, že nepřijme rozhodnutí, mohou členské státy a ostatní orgány
Společenství předložit věc Soudnímu dvoru, aby určil, že došlo k takovému porušení Smlouvy.
Tato žaloba je přípustná pouze tehdy, byl-li příslušný orgán předem vyzván, aby jednal. Jestliže se orgán ve lhůtě dvou měsíců
od této výzvy nevyjádří, může být žaloba podána v další lhůtě dvou měsíců.“
Ve věcech, jichž se týká rozsudek Mulder II, Soudní dvůr rozsudkem ze dne 27. ledna 2000, Mulder a další v. Rada a Komise
(C‑104/89 a C‑37/90, Recueil, s. I‑203), rozhodl o výši náhrady škody požadované žalobci.

Nizozemský režim
Na základě nařízení č. 764/89 a č. 1033/89 vydalo Nizozemské království dne 16. května 1989 rozhodnutí nazvané „Beschikking
Superheffing SLOM‑deelnemers“ (vyhláška týkající se doplňkové dávky vztahující se na účastníky systému porážek nebo přeměny
stád dojnic, dále jen „BSD“). Článek 3 odst. 1 této vyhlášky stanoví, že provizorní referenční množství může být na základě
BSD přiděleno pouze tehdy, jestliže „je producent v okamžiku podání žádosti dosud vlastníkem, dědičným nájemcem nebo nájemcem
celého podniku, jehož se týká závazek neuvádět na trh, nebo jeho části, a z tohoto titulu jej dosud provozuje na vlastní účet
a na vlastní nebezpečí […]“.

Skutkový základ sporu
Skutkový základ opravného prostředku podaného G. Van den Bergem je uveden v bodech 14 až 21 napadeného rozsudku následovně:
„14      Žalobce je producentem mléka v Nizozemsku. Vzhledem k tomu, že v rámci nařízení č. 1078/77 přijal závazek neuvádět na trh,
který skončil dne 23. února 1985, neprodukoval mléko během referenčního roku stanoveného při provádění nařízení č. 857/84.
Proto mu nemohlo být po vstupu tohoto nařízení v platnost přiděleno referenční množství.
15      Dne 1. května 1985 žalobce získal zemědělský podnik v Dalfsen (Nizozemsko), který obhospodařoval po dobu jednoho roku společně
se svým původním zemědělským podnikem, nacházejícím se ve Wijhe (Nizozemsko). Žalobce svůj podnik ve Wijhe dne 13. května
1986 prodal.
16      V dopise svého advokáta ze dne 31. března 1989, zaslaném Radě [Evropské unie] a Komisi [Evropských společenství], žalobce,
jakož i 351 dalších producentů, uvedených na seznamu přiloženém k uvedenému dopisu, kteří při plnění závazku na základě nařízení
č. 1078/77 nedodávali mléko v průběhu referenčního roku, běžně nazývaní producenti SLOM, uvedli, že považují Společenství
za odpovědné za škodu způsobenou neplatností nařízení č. 857/84, která byla vyslovena Soudem v rozsudku Mulder I. Orgány Společenství
na tento dopis neodpověděly.
17      V návaznosti na rozsudek Mulder I a na přijetí nařízení č. 764/89 žalobce v červnu 1989 znovu požádal o přidělení kvóty. Tato
žádost byla dne 30. srpna zamítnuta z důvodu, že již neobhospodařuje tentýž podnik, který obhospodařoval v době svého závazku
neuvádět na trh.
18      Žalobce bez úspěchu napadl toto zamítavé rozhodnutí u vnitrostátních soudů. Uvedené rozhodnutí tedy založilo překážku věci
rozsouzené.
19      Dopisem ze dne 14. července 1992 poradce žalobce nárokoval přerušení promlčení pro žalobce a producenty uvedené v příloze
k dopisu ze dne 31. března 1989 k datu tohoto dopisu. Dopisem ze dne 22. července 1992 generální ředitel právní služby Rady
odpověděl, že promlčecí lhůta, pokud jde o 348 producentů, včetně žalobce, kteří nepodali žalobu, začala znovu běžet. Nicméně
uznal, že dopis ze dne 14. července 1992 může vzhledem k nim představovat novou předběžnou žádost ve smyslu článku 43 Statutu
Soudního dvora. Mimoto uvedl, že se Rada nebude odvolávat na promlčení od tohoto data do 17. září 1992, jestliže žádosti dotyčných
osob o náhradu škody nebyly již promlčeny k 14. červenci 1992. Konečně upřesnil:
‚Během této lhůty budou orgány usilovat o společné stanovení praktických prováděcích pravidel pro náhradu škody v souladu
s rozsudkem Soudního dvora.
K zachování přerušení promlčení není tedy nezbytné podat mezitím žalobu u Soudního dvora.
Pokud by tato pravidla nebyla stanovena do 17. září 1992, Rada by vás informovala, jak máte nadále postupovat.‘
20      Dopisem ze dne 10. září 1993, týkajícím se náhrady škody některým producentům v rámci nařízení č. 2187/93, Komise informovala
nizozemské orgány:
‚V příloze je uveden seznam žadatelů SLOM, kteří podle obecného sdělení orgánů Společenství z 5. srpna 1992 přerušili promlčecí
lhůtu u svých žádostí o náhradu škody tím, že je předložili Komisi, Radě nebo Soudnímu dvoru.‘
21      Jméno žalobce bylo na tomto seznamu uvedeno a jako datum přerušení promlčení na základě sdělení z 5. srpna 1992 bylo vzhledem
k němu zmíněno datum 31. března 1989.“

Řízení u Soudu a napadený rozsudek
Návrhem došlým kanceláři Soudu dne 29. dubna 1997 G. Van den Berg podal proti Radě a Komisi žalobu na náhradu škody na základě
mimosmluvní odpovědnosti Společenství na základě článku 178 a článku 215 druhého pododstavce Smlouvy.
Usnesením ze dne 24. června 1997 Soud přerušil řízení do vyhlášení rozsudku Soudního dvora končícího řízení ve věcech Mulder
a další v. Rada a Komise (C‑104/89) a Heinemann v. Rada a Komise (C‑37/90). Po vyslechnutí účastníků řízení při neformální
schůzce dne 30. září 1998 bylo na základě usnesení předsedy čtvrtého senátu Soudu ze dne 11. března 1999 v řízení pokračováno.
Ve své žalobě G. Van den Berg navrhl uložit Společenství povinnost zaplatit mu jakožto náhradu škody částku 606 315 NLG, zvýšenou
o úroky z prodlení ve výši 8 % p.a. ode dne podání žaloby.
Napadeným rozsudkem Soud žalobu odmítl jako nepřípustnou a uložil G. Van den Bergovi náhradu nákladů řízení.

K odpovědnosti Společenství
Soud v bodě 38 napadeného rozsudku připomněl podmínky, za kterých může být založena odpovědnost Společenství. V bodech 39
a 40 tohoto rozsudku rozhodl, že tato odpovědnost je založena vůči producentům SLOM na základě porušení zásady legitimního
očekávání.
Pokud jde o náhradu škody týkající se období mezi 23. únorem 1985 a 13. květnem 1986, datem, kdy G. Van den Berg prodal svůj
podnik SLOM, tedy podnik, ohledně kterého přijal závazek neuvádět na trh na základě nařízení č. 1078/77, Soud v bodě 42 napadeného
rozsudku konstatoval, že je nesporné, že žalobci bylo na základě nařízení č. 857/84 zabráněno dodávat mléko a že za příslušnou
škodu odpovídá Společenství.
V následujících bodech napadeného rozsudku Soud přezkoumával, do jaké míry byla dovolávaná škoda za období od 13. května 1986
následkem prvního odmítnutí přidělení kvóty žalobci v roce 1985.
V tomto ohledu Soud v bodech 44 až 46 napadeného rozsudku rozhodl:
„44      Je namístě připomenout, že žalobce v roce 1986 svůj podnik SLOM převedl a svou výrobní činnost přesunul na jiný podnik z důvodů
hospodářské efektivnosti. Je zcela zřejmé, že toto dobrovolně přijaté rozhodnutí žalobce nebylo nijak spojeno s odmítnutím
přidělení kvóty, se kterým se střetl při uplynutí jeho závazku neuvádět na trh v roce 1985.
45      Mimoto z čl. 7 odst. 1 nařízení č. 857/84, ve znění nařízení č. 590/85 […], ve spojení s článkem 7 nařízení č. 1546/88, vyplývá,
že i za situace, kdy producent mléka nepřijal závazek neuvádět na trh nebo závazek přeměny, byly možnosti převodu kvóty z jednoho
podniku na druhý omezeny na případy buď převodu pozemků veřejným orgánům, nebo z důvodu veřejného zájmu (čl. 7 odst. 1), nebo
zemědělských nájmů, jejichž doba trvání uplyne a  které nemohou být obnoveny (čl. 7 odst. 4).
46      V důsledku toho, i kdyby bylo pravdou, že producenti disponující referenčním množstvím jej mohli v období 1985/1986 v souladu
s nizozemskou správní praxí převést, jednalo by se o okolnost nezávislou na zákonodárci Společenství a příslušelo by nizozemským
orgánům zacházet případně s žalobcem bez diskriminace.“
V bodě 47 napadeného rozsudku Soud konstatoval, že po vstupu nařízení č. 764/89 v platnost byla žádost G. Van den Berga směřující
k získání kvóty na základě tohoto nařízení zamítnuta podle čl. 3a odst. 1 nařízení č. 1546/88, ve znění nařízení č. 1033/89,
podle nějž přidělení zvláštního referenčního množství podléhalo prokázání toho, že producent k datu podání žádosti obhospodařuje
zcela nebo zčásti podnik SLOM.
V bodě 48 napadeného rozsudku Soud posoudil toto opatření následovně:
„Přitom v rozporu s tím, co tvrdí žalobce, a jak již Soudní dvůr opakovaně konstatoval (viz zejména rozsudek ze dne 27. ledna
1994, Herbrink, C‑98/91, Recueil, s. I‑223), se tento požadavek omezuje na zakotvení, v oblasti zvláštních referenčních množství,
zásady stanovené v čl. 7 odst. 1 nařízení č. 857/84, podle níž se referenční množství převede s pozemky, na něž bylo přiděleno
(bod 13). Za těchto okolností nemůže žalobce tvrdit, že použití tohoto požadavku představuje vůči němu porušení zásady legitimního
očekávání v tom, že nemohl v okamžiku převodu svého podniku SLOM předvídat, že taková podmínka bude stanovena.“
V bodech 49 a 50 napadeného rozsudku Soud došel k následujícím závěrům:
„49      Vzhledem k tomu, že prodej podniku  SLOM žalobcem nebyl následkem protiprávního odmítnutí přidělení kvóty v roce 1985 a nebyl
proveden v rámci možností převodu stanovených nařízením č. 857/84, důvody, pro které žalobce nemohl získat kvótu v rámci nařízení
č. 764/89, a z toho vyplývající škoda, nemohou být přičteny Společenství.
50      Z toho vyplývá, že škoda, již utrpěl žalobce z důvodu odepření referenčního množství, může být pouze ta, jež vznikla do 13.
května 1986.“

K promlčení
Soud v bodech 58 až 60 napadeného rozsudku přezkoumával podmínky, za kterých může být namítnuto promlčení. Upřesnil, že počínaje
dnem 23. února 1985, datem použití nařízení č. 857/84 ohledně G. Van den Berga, byly splněny podmínky žaloby na náhradu škody
proti Společenství a promlčecí lhůta začala běžet.  Konstatoval, že v projednávaném případě se nárok na náhradu škody týká
po sobě jdoucích období, začínajících každý den, během kterého nebylo možné uvádět na trh.
Na základě článku 43 Statutu ES Soudního dvora Soud v bodě 61 napadeného rozsudku uvedl, že promlčecí lhůta uplynula pět let
po 13. květnu 1986, datu prodeje podniku SLOM, tedy 13. května 1991, ledaže by byla před tímto datem přerušena.
Pokud jde o možné přerušení promlčecí lhůty, Soud v bodě 63 napadeného rozsudku rozhodl, že se žalobce nemůže pro účely přerušení
promlčení upraveného v uvedeném článku 43 dovolávat dopisu ze dne 31. března 1989 adresovaného orgánům Společenství, neboť
po něm nenásledovalo podání žaloby k Soudu.
Pokud se jedná o argument G. Van den Berga, že z použití sdělení z 5. srpna 1992 vůči němu vyplývá, že Rada a Komise se zavázaly
nedovolávat se promlčení od 31. března 1989, data, kdy se na tyto orgány obrátil, tento argument byl odmítnut v bodech 65
až 67 napadeného rozsudku následovně:
„65      V tomto ohledu je namístě připomenout, že vzdání se práva dovolávat se promlčení, obsažené ve sdělení z 5. srpna 1992 bylo
jednostranným aktem, který, s cílem omezit počet soudních žalob, směřoval k tomu podpořit producenty, aby vyčkali zavedení
systému paušální náhrady škody stanoveného nařízením č. 2187/93 (rozsudek [ze dne 25. listopadu 1998] Steffens v. Rada a Komise
[T‑222/97, Recueil, s. II‑4175], bod 38).
66      Toto sdělení se týkalo specificky producentů, jejichž nároky na náhradu škody nebyly dosud promlčeny k datu jeho zveřejnění
v Úředním věstníku nebo k datu, kdy se obrátili na jeden z orgánů […]. Touto poslední zmínkou žalované mínily producenty,
kteří se obrátili na orgány s nárokem na náhradu škody na základě rozsudku Mulder II před zveřejněním uvedeného sdělení, a
které požádaly, aby nepodávali žaloby na náhradu škody a vyčkali nařízení o paušální náhradě škody. Cílem této zmínky totiž
bylo zachovat těmto producentům práva na náhradu.
67      Je však namístě konstatovat, že po dopise z 31. března 1989 nenásledovala nikdy odpověď žalovaných, a že v důsledku toho žalované
nepřijaly k tomuto datu vůči žalobci žádný závazek. Za těchto okolností se nemůže žalobce dovolávat sdělení z 5. srpna 1992.“
V bodech 68 až 70 napadeného rozsudku Soud odmítl argument G. Van den Berga vycházející ze skutečnosti, že jeho jméno bylo
uvedeno na seznamu zaslaném nizozemským orgánům dopisem Komise ze dne 10. září 1993, tedy po vstupu nařízení č. 2187/93 v platnost,
který vyjmenoval producenty, na které se vztahuje závazek nedovolávat se promlčení, obsažený ve sdělení z 5. srpna 1992 (dále
jen seznam z 10. září 1993“).
V tomto ohledu Soud v bodě 69 napadeného rozsudku uvedl:
„[…] tento seznam byl adresován vnitrostátním orgánům za účelem oznámit jim pro případ, že obdrží žádosti o náhradu škody
v rámci narovnání stanoveného nařízením č. 2187/93, od kterého data bylo promlčení žádostí přerušeno. Nerozlišoval producenty
SLOM, kterým bylo přiděleno konečné referenční množství a kteří tedy mohli využít návrhu na narovnání v rámci nařízení č. 2187/93,
od těch, kteří jako žalobce neobdrželi kvótu, a v důsledku toho do takového rámce narovnání nespadali. Z toho vyplývá, že
jméno žalobce bylo na tomto seznamu uvedeno omylem.“
V bodě 70 napadeného rozsudku Soud upřesnil, že takový omyl nemohl v mysli žalobce vzbudit přesvědčení, že se na něj vztahuje
závazek obsažený ve sdělení z 5. srpna 1992 a že promlčení jeho žádosti bylo od 31. března 1989 přerušeno. Podle soudu prvního
stupně mohl totiž žalobce již v okamžiku zaslání seznamu ze dne 10. září 1993 vědět, že se na něj nevztahuje nabídka narovnání
upravená v nařízení č. 2187/93, a že se ho v důsledku toho výše uvedený závazek netýká.
V bodě 71 napadeného rozsudku Soud odmítl tvrzení vycházející z existence diskriminace konstatováním, že postoj Rady a Komise
k promlčení procesního prostředku nemůže představovat diskriminační zacházení s žalobcem v porovnání s postojem Komise k producentům
SLOM, kteří obdrželi nabídky náhrady škody, protože jeho situace je odlišná od situace osob oprávněných podle nařízení č. 2187/93.
Pokud se jedná o tvrzení G. Van den Berga, že jeden z členů právní služby Komise potvrdil telefonicky jeho poradci, že dopis
ze dne 31. března 1989 představuje úkon přerušující promlčení, Soud v bodě 72 napadeného rozsudku konstatoval, že toto tvrzení
není podloženo žádným důkazním materiálem.

Návrhy účastníků řízení a důvody zrušení
G. Van den Berg navrhuje, aby Soudní dvůr:
–        zrušil napadený rozsudek;
–        vrátil věc Soudu k rozhodnutí o žalobě v prvním stupni a
–        uložil Radě a Komisi náhradů nákladů řízení v obou stupních.
Rada navrhuje, aby Soudní dvůr:
–        zamítl opravný prostředek jako částečně nepřípustný a v každém případě jako v celém rozsahu neopodstatněný a
–        uložil navrhovateli náhradu nákladů řízení.
Komise navrhuje, aby Soudní dvůr:
–        prohlásil opravný prostředek za neopodstatněný;
–        nebo podpůrně prohlásil žalobu na náhradu škody za nepřípustnou a
–        uložil navrhovateli náhradu nákladů řízení.
G. Van den Berg vznáší tři důvody na podporu svého návrhu na zrušení napadeného rozsudku.
Svým prvním důvodem opravného prostředku se dovolává porušení článku 215 druhého pododstavce Smlouvy, zásady ochrany legitimního
očekávání a zásady uvedení odůvodnění, jakož i nesprávného výkladu příčinné souvislosti v tom smyslu, že Soud posoudil nepřesně
odpovědnost Společenství, když došel k závěru, že škoda, kterou údajně utrpěl po 13. květnu 1986, nemůže být Společenství
přičtena.
Svým druhým a třetím důvodem G. Van den Berg tvrdí, že Soud porušil zásady rovnosti, právní jistoty, ochrany legitimního očekávání
a uvedení odůvodnění tím, že při posouzení otázky promlčení nevzal v úvahu podstatné skutečnosti nebo si je vyložil zjevně
nesprávným způsobem. V tomto ohledu tvrdí, že Soud opomenul konstatovat, že Komise se vzdala oprávnění dovolávat se promlčení
vůči některým producentům SLOM, k nimž patří i navrhovatel, a došel neprávem k závěru, že je jeho žádost úplně promlčena.

K opravnému prostředku

K prvnímu důvodu
Svým prvním důvodem G. Van den Berg zpochybňuje právní posouzení provedené Soudem v bodech 43 až 50 napadeného rozsudku, ve
kterých se projednává otázka, zda odpovědnost Společenství vůči němu končí k datu, ke kterému přemístil svůj původní podnik,
a to z tohoto samotného důvodu.
V rámci tohoto prvního důvodu se G. Van den Berg dovolává tří bodů. Tyto body vycházejí zaprvé z přehlédnutí rozdělení úkolů
a pravomocí mezi Společenstvím a výkonnými orgány členských států ze strany Soudu, zadruhé z porušení zásady ochrany legitimního
očekávání, jakož i z přehlédnutí výše uvedeného rozsudku Herbrink, pokud jde o použití podmínky stanovené nařízením č. 1033/89,
podle které musí producent SLOM disponovat dosud celým původním podnikem nebo jeho částí, a zatřetí z chybného použití podmínky
týkající se příčinné souvislosti.
První a třetí bod, které je třeba posoudit společně, jsou přezkoumány v bodech 49 až 62 tohoto rozsudku a druhý bod je posouzen
v bodech 63 až 73.
K prvnímu a třetímu bodu
–       Argumenty G. Van den Berga
V rámci prvního bodu, vycházejícího z přehlédnutí rozdělení úkolů a pravomocí mezi Společenstvím a výkonnými orgány členských
států, G. Van den Berg zpochybňuje zejména závěr Soudu obsažený v bodě 46 napadeného rozsudku, pokud jde o „režim“, který
se použije na „normální producenty“, tedy ty, kteří získali referenční množství. Pro posouzení jeho nároků je bez významu,
zda příslušná pravidla vyplývají přímo z právní úpravy Společenství nebo zda náležejí mezi vnitrostátní prováděcí opatření,
pokud jsou tato opatření slučitelná s rámcem Společenství.
Otázka, která vyvstává, je, zda orgány Společenství při stanovení takové právní úpravy týkající se zvláštních referenčních
množství ve prospěch producentů SLOM, jaká je uvedena v nařízeních č. 764/89 a č. 1033/89, byly povinny zacházet s producenty
SLOM co možná nejvíce na základě rovnosti s ostatními vnitrostátními producenty.
G. Van den Berg uplatňuje, že nerozumí tvrzení Soudu uvedenému v bodě 46 napadeného rozsudku, že „by příslušelo nizozemským
orgánům zacházet případně s žalobcem bez diskriminace“. To je správné v tom, že nizozemské orgány byly povinny zacházet s ním
způsobem nediskriminačním, ale otázkou je, zda to právní úprava Společenství uvedeným orgánům umožnila. Navrhovatel uvádí,
že o takový případ právě nešlo. Předpoklad – právně nepřesný – který je základem uvedeného tvrzení, je ten, že při provádění
nařízení č. 764/89 a č. 1033/89 měly nizozemské orgány možnost přidělit mu referenční množství na základě zásady rovnosti.
Pokud jde o třetí bod, ten spočívá v tvrzení, že Soud použil nesprávně podmínku týkající se příčinné souvislosti mezi protiprávním
odmítnutím referenčního množství a údajnou škodou. G. Van den Berg uplatňuje, že v rozporu s tím, co rozhodl Soud, odmítnutí
přidělit mu v roce 1989 zvláštní referenční množství nelze přičítat skutečnosti, že přemístil svůj podnik; toto odmítnutí
musí být přičteno použitelné právní úpravě Společenství, jež vedla k tomu, že s ním bylo v tomto ohledu zacházeno jinak než
s „normálním producentem“. Přemístění podniku, které navrhovatel uskutečnil, v zásadě nemělo mít pro producenta negativní
důsledky.
G. Van den Berg odkazuje zejména na údajnou nizozemskou správní praxi umožňující producentům mléka, kteří získali referenční
množství na základě nařízení č. 857/84, převést podnik z jednoho místa na druhé bez ztráty tohoto referenčního množství, za
podmínky, že obě místa podnikání jsou součástí jediného a téhož podniku po dobu nejméně jednoho roku. Tvrdí, že tato praxe
byla v souladu s právem Společenství. Podle něj jsou z důvodu tohoto souladu za škodu, kterou podle svého tvrzení utrpěl v době
od prodeje svého původního podniku až do vstupu nařízení č. 764/89 v platnost, odpovědné orgány Společenství.
Odmítnutí přidělit mu v roce 1989 zvláštní referenční množství na základě tohoto nařízení nemohlo vyplývat ze skutečnosti,
že přemístil svůj podnik. Toto odmítnutí musí být přičteno použitelné právní úpravě Společenství, jež vedla k tomu, že s ním
bylo jako s producentem SLOM zacházeno jinak než s „normálním producentem“.
G. Van den Berg uplatňuje, že nerozumí představě příčinnosti, z níž vycházel Soud. Soud použil kritérium příčinné souvislosti
na vztah mezi původním nařízením týkajícím se doplňkové dávky a přemístěním podniku v roce 1986. Tato souvislost samozřejmě
neexistovala. Podle něj se požadovaná příčinná souvislost týká vztahu mezi protiprávním aktem zákonodárce Společenství a jeho
vlastním ušlým ziskem.
–       Závěry Soudního dvora
Je správné, že Soud v bodě 43 napadeného rozsudku uvedl, že je namístě přezkoumat, v jakém rozsahu byla dovolávaná škoda za
období po 13. květnu 1986 následkem prvního odmítnutí přidělení kvóty navrhovateli v roce 1985. Pokud Soud konstatoval, že
prodej podniku SLOM nebyl následkem tohoto odmítnutí, je třeba toto konstatování chápat v tom smyslu, že uvedený prodej nelze
považovat za článek v řetězci událostí způsobených tímto odmítnutím.
Jak uvedla generální advokátka v bodech 55 a 56 svého stanoviska, akt orgánů Společenství je příčinou škody, pouze pokud je
možné prokázat přímou příčinnou souvislost mezi tímto aktem a vzniklou škodou. Požadovaná příčinná souvislost neexistuje,
pokud by škoda vznikla rovněž při neexistenci příslušného aktu orgánů Společenství.
Pokud by přitom G. Van den Berg obdržel na základě nařízení č. 857/84 referenční množství, nemohl by, z důvodů uvedených v
bodě 45 napadeného rozsudku, v případě prodeje podniku referenční množství převést na nový podnik. Škoda vzniklá případně
po prodeji původního podniku tedy nemá původ v neoprávněném odmítnutí referenčního množství při skončení závazku neuvádět
na trh.
Argument vycházející z údajné nizozemské správní praxe nelze přijmout. Taková praxe totiž nemá žádný podklad v právní úpravě
Společenství týkající se doplňkové dávky použitelné k datu prodeje podniku G. Van den Bergem.
Pokud jde o tvrzení Soudu, že přísluší nizozemským orgánům zacházet s navrhovatelem bez diskriminace, z bodu 46 napadeného
rozsudku jasně vyplývá, že toto tvrzení má pouze doplňující charakter. Výtky směřující proti doplňujícím důvodům rozsudku
Soudu musí být přitom rovnou zamítnuty, protože nemohou způsobit jeho zrušení (viz rozsudek ze dne 24. října 2002, Aéroports
de Paris v. Komise, C‑82/01 P, Recueil, s. I‑9297, bod 41).
Pokud G. Van den Berg uplatňuje, že odmítnutí přidělit mu v roce 1989 na základě nařízení č. 764/89 zvláštní referenční množství
nelze přičítat skutečnosti, že přemístil svůj podnik, je jeho argumentace založena rovněž na předpokladu, že producenti, kteří
získali referenční množství, si jej mohou podle údajné nizozemské správní praxe ponechat i v případě prodeje jejich původního
podniku. Jak však vyplývá z bodu 59 tohoto rozsudku, taková praxe nemá žádný podklad v právní úpravě Společenství.
Z výše uvedených úvah vyplývá, že první a třetí bod, vznesený G. Van den Bergem na podporu prvního důvodu jeho opravného prostředku,
musí být zamítnuty.
K druhému bodu
–       Argumenty G. Van den Berga
V rámci druhého dovolávaného bodu G. Van den Berg Soudu vytýká, že v bodě 48 napadeného rozsudku porušil zásadu ochrany legitimního
očekávání. Podle něj Soud patrně usoudil, že se žalobce této zásady nemůže dovolávat, protože dovolávané očekávání nezasluhuje
takovou ochranu.
G. Van den Berg uvádí, že se dovolává očekávání skutečnosti, že s ním nebude zacházeno jinak než s producentem, který obdržel
referenční množství, tedy nebudou mu uložena zvláštní omezení pouze proto, že je producentem SLOM. Právě toto očekávání Soudní
dvůr posoudil jako legitimní ve výše uvedeném rozsudku Herbrink. V tomto ohledu se G. Van den Berg opírá zejména o bod 15
tohoto posledně uvedeného rozsudku.
Tvrdí, že k datu, kdy přemístil svůj podnik, mohl nadto legitimně očekávat, že s ním později, v roce 1989, nebude se zpětnou
účinností zacházeno jinak než s „normálním producentem“.
–       Závěry Soudního dvora
Z bodu 24 rozsudku Mulder I vyplývá, že G. Van den Berg mohl legitimně očekávat, že nebude podléhat omezením, jež se ho dotknou
specifickým způsobem právě z důvodu skutečnosti, že využil možností nabízených právní úpravou Společenství, a sice systému
prémií za neuvádění mléka a mléčných výrobků na trh, zavedeného nařízením č. 1078/77.
Vzhledem k tomu, že producenti, kteří skutečně získali referenční množství na základě nařízení č. 857/84, podléhali, v návaznosti
na prodej svého původního podniku, stejným následkům, jako jsou ty, jež kritizuje G. Van den Berg, nepodléhá navrhovatel v dotčených
souvislostech omezením specificky jako producent SLOM.
Výše uvedený rozsudek Herbrink na tomto závěru nic nemění. V tomto ohledu je třeba připomenout, že v bodě 15 uvedeného rozsudku
Soudní dvůr na základě zásady ochrany legitimního očekávání uznal právo odstupujícího nájemce pokračovat ve využívání referenčního
množství, jestliže členský stát využil oprávnění, stanoveného v tomto smyslu právní úpravou Společenství pro nájemce ve stejné
situaci, který obdržel referenční množství na základě článku 2 nařízení č. 857/84.
Údajná nizozemská správní praxe přitom nemůže odůvodnit legitimní očekávání producenta, že s ním bude zacházeno ze strany
Společenství v souladu s touto praxí. G. Van den Berg by mohl očekávat požadované zacházení, které by mu umožnilo ponechat
si zvláštní referenční množství po převodu původního podniku pouze v případě, pokud by, podle vzoru právní úpravy dotčené
ve věci, ve které byl vydán výše uvedený rozsudek Herbrink, použitelný režim Společenství stanovil takovou možnost příslušným
vnitrostátním orgánům nebo pokud by samo Společenství předem vytvořilo situaci způsobilou vyvolat legitimní očekávání v tomto
smyslu (viz rozsudky ze dne 15. dubna 1997, Irish Farmers Association a další, C‑22/94, Recueil, s. I‑1809, bod 19, a ze dne
18. května 2000, Rombi a Arkopharma, C‑107/97, Recueil, s. I‑3367, bod 67). Nicméně tak tomu v projednávaném případě není.
G. Van den Berg také nemohl utrpět porušení svého legitimního očekávání v roce 1989.
Podmínka stanovená v čl. 3a odst. 1 nařízení č. 1546/88, ve znění nařízení č. 1033/89, podle níž musí zúčastněný producent
dosud zcela nebo zčásti obhospodařovat týž podnik, který obhospodařoval k datu schválení jeho žádosti o prémii, je totiž začleněna
mezi řadu pravidel uvedených správně Soudem v bodech 45 a 48 napadeného rozsudku a platných pro všechny producenty mléka.
Podle těchto pravidel se referenční množství v zásadě převede s pozemky, na něž bylo přiděleno (viz zejména výše uvedený rozsudek
Herbrink, bod 13), a možnosti převodu kvóty z jednoho podniku na druhý existují pouze výjimečně.
Z toho plyne, že uvedenou podmínku nelze považovat za zavedenou se zpětnou účinností, ale že producenti SLOM museli, s ohledem
na totožné zacházení s producenty, kteří získali referenční množství, očekávat takovou podmínku, jako je výše zmíněná.
Druhý bod tedy nemůže být přijat.
Z výše uvedených úvah vyplývá, že první důvod dovolávaný G. Van den Bergem na podporu jeho opravného prostředku musí být zamítnut
jako neopodstatněný.

K druhému a třetímu důvodu
Argumenty G. Van den Berga
G. Van den Berg upřesňuje, že jeho druhý důvod se týká výlučně promlčení nároku v rozsahu, v němž se vztahuje na období do
5. srpna 1992. Tvrdí, že Komise se s ohledem na určitou skupinu producentů SLOM, k níž sám patří, vzdala práva dovolávat se
promlčení nebo že se přinejmenším svým vlastním jednáním zbavila práva dovolávat se promlčení vůči němu. Svou argumentaci
zakládá mimoto na úkonu přerušujícím promlčení, a sice dopisu z 31. března 1989, v němž on sám a 351 dalších nizozemských
a irských producentů SLOM uvedlo, že považují Společenství za odpovědné za škodu vyplývající pro ně z neplatnosti nařízení
č. 857/84, jak byla vyslovena Soudním dvorem v rozsudku Mulder I.
Zejména s ohledem na tento dopis Rada a Komise v návaznosti na rozsudek Mulder II zveřejnily sdělení z 5. srpna 1992. Při
předběžných jednáních, která se v této době konala ohledně důsledků tohoto rozsudku mezi jednak navrhovatelem a uvedenými
351 dalšími producenty SLOM a jednak Radou a Komisí, bylo jménem těchto producentů SLOM jasně upřesněno, že orgány se nemohou
dovolávat promlčení, protože věc, jež vedla k rozsudku Mulder II je považována za vzorové řízení pro celou kategorii těchto
producentů. Uvedené sdělení bylo vědomě formulováno šířeji, než je znění článku 43 Statutu ES Soudního dvora, a pokrývalo,
částí věty „pokud nárok na náhradu škody nebyl dosud promlčen [...] k datu, kdy se producent obrátil na jeden z orgánů“, dopis
z 31. března 1989.
G. Van den Berg má za to, že skutečnost, že sdělení z 5. srpna nečiní rozdíl mezi daty, kdy se příslušní producenti obrátili
poprvé na jeden z dotčených orgánů Společenství, má rozhodující důležitost. Toto sdělení nečiní rozdíl podle toho, zda se
kontakt uskutečnil poprvé v roce 1989, 1990, 1991 nebo 1992. Z toho dovozuje, že ze znění uvedeného sdělení je naprosto jasné,
že Společenství se samo připravilo o právo dovolávat se promlčení u období předcházejících datu 5. srpna 1992 vůči všem producentům
mléka, kteří se obrátili na jeden z těchto orgánů před tímto datem bez ohledu na to, v jaké době byla žádost o náhradu škody
podána.
Podle G. Van den Berga nebylo v souladu s doslovným výkladem sdělení z 5. srpna 1992 promlčení namítáno vůči žádnému z producentů
SLOM uvedených na seznamu z 10. září 1993, jimž byl učiněn návrh na narovnání v rámci nařízení č. 2187/93.
G. Van den Berg tvrdí, že je ostatně nesporné, že při jednáních o narovnání vedených od roku 1993 s producenty SLOM, kteří
nespadají pod nařízení č. 2187/93, ale vzhledem k nimž byla nicméně odpovědnost Společenství uznána, se Komise také nedovolávala
promlčení, pokud byl příslušný producent SLOM uveden na seznamu producentů, kteří tuto odpovědnost uplatnili v dopise z 31. března
1989. Soud  tuto skutečnost v napadeném rozsudku neprávem neuvedl. Rovněž opomenul uvést, že Komise ve své duplice ve věci,
ve které bylo vydáno usnesení ze dne 29. listopadu 1996, Antonissen v. Rada a Komise (T‑179/96 R, Recueil, s. II‑1641), vzala
zpět důvod založený na promlčení poté, co poradce producenta dotčeného v této věci připomněl znění dopisu z 31. března 1989.
G. Van den Berg konečně zpochybňuje úvahu uvedenou v bodě 72 napadeného rozsudku, týkající se kontaktů, k nimž došlo mezi
poradcem nizozemských producentů SLOM a členem právní služby Komise. Podle něj Soud neprávem připustil, že navrhovatel nese
důkazní břemeno ohledně vyjádření úředníka Komise. Dotčená vyjádření, která byla shrnuta Komisí v odpovědi na písemnou otázku
Soudu, musí být posouzena alespoň jako skryté uznání.
Co se týče třetího důvodu, G. Van den Berg uvádí, že tento důvod se rovněž týká závěru Soudu, podle nějž se nemůže dovolávat
sdělení z 5. srpna 1992, pokud jde o přerušení promlčení pro období následující po tomto datu.
Pokud jde o body 62 a 63 napadeného rozsudku, uplatňuje, že se k přerušení promlčení nedovolával článku 43 Statutu ES Soudního
dvora, ale sdělení z 5. srpna 1992. Tvrdí, že s přihlédnutím ke znění tohoto sdělení se Společenství vzdalo práva dovolávat
se vůči němu promlčení vzhledem k tomu, že pokud jde o něj, „nárok na náhradu škody nebyl dosud promlčen […] k datu, kdy se
producent obrátil na jeden z orgánů“, neboť se na orgány obrátil již dne 31. března 1989.
G. Van den Berg Soudu rovněž vytýká, že v bodě 66, respektive 67 napadeného rozsudku ponechal bez povšimnutí jednak nesoulad
mezi zněním sdělení z 5. srpna 1992 a zněním uvedeného článku 43 a jednak jak výklad, tak použití tohoto sdělení Komisí v praxi
v jejích vztazích s producenty SLOM, vyjmenovanými v dopise z 31. března 1989. Soud dělá rozdíl mezi „producenty, kteří se
obrátili na orgány s nárokem na náhradu škody na základě rozsudku Mulder II před zveřejněním uvedeného sdělení, a které [žalované]
požádaly, aby nepodávali žaloby na náhradu škody a vyčkali nařízení o paušální náhradě škody“, a producenty, k nimž orgány
Společenství takovou žádost nesměřovaly. Znění tohoto sdělení nicméně nijak neumožňuje činit takový rozdíl.
Soud nahradil svým vlastním pojetím jak znění sdělení z 5. srpna 1992, tak jeho skutečné použití v souvislosti s dopisem z 31.
března 1989. Tím, že takto rozhodl, závažně porušil s ohledem na G. Van den Berga zásady rovnosti, právní jistoty, ochrany
legitimního očekávání a uvedení odůvodnění. Soud neuvedl sebemenší přijatelný údaj způsobilý ozřejmit důvod, pro který by
navrhovatel mohl nebo měl být předmětem diskriminačního zacházení vzhledem ke všem ostatním producentům SLOM, u nichž Komise
jasně uznala, že se k přerušení promlčení dovolávají dopisu z 31. března 1989 ve spojení se sdělením z 5. srpna 1992.
V bodech 68 a 69 napadeného rozsudku Soud přehlédl důležitost seznamu z 10. září 1993, jejž Komise zaslala nizozemským orgánům.
Tento seznam představoval dodatečné potvrzení skutečnosti, že se Komise sdělením z 5. srpna 1992 vzdala práva dovolávat se
promlčení proti všem, jejichž jménem byl zaslán orgánům dopis z 31. března 1989. G. Van den Berg uznává, že on sám o tomto
seznamu nevěděl, ale uplatňuje, že producenti SLOM byli informováni o skutečnosti, že Komise  ve své korespondenci s nizozemskými
orgány výslovně uznala přerušení promlčení na podkladě dopisu ze dne 31. března 1989.
Ve světle tohoto zjištění G. Van den Berg zpochybňuje rovněž bod 70 napadeného rozsudku. Tento bod vyjadřuje zejména myšlenku,
že producenti SLOM, kteří nespadají do působnosti nařízení č. 2187/93 − dokonce nezávisle na kontextu dopisu z 31. března
1989 – naprosto nemohou se zpětnou účinností vyvozovat nároky ze sdělení z 5. srpna 1992, protože toto sdělení je pokládáno
za určené pouze producentům, jejichž  nároky na náhradu škody byly v roce 1993 výslovně uznány tímto nařízením. Má za to,
že tento posledně uvedený výklad uvedeného sdělení je nesmyslný. Podle něj je totiž obtížné pochopit, jak může být jednostranně
učiněný slib (v roce 1992) zrušen nebo omezen později uskutečněným prohlášením (v roce 1993).
G. Van den Berg má za to, že podle samotného Soudu, který uznal odpovědnost Společenství vůči němu, se na něj vztahuje znění
sdělení z 5. srpna 1992.
Vzhledem k tomu, že Soud nesprávně připustil, že jeho nárok byl 30. září 1993 již zcela promlčený, nemohl se již zabývat otázkou,
zda a případně v jakém rozsahu došlo k částečnému promlčení v období mezi 30. zářím 1993 a datem podání jeho žaloby na náhradu
škody, tedy 29. dubnem 1997. Tato otázka by měla být konečně Soudem přezkoumána po vrácení projednávané věci Soudním dvorem.
G. Van den Berg tvrdí, že pokud by mělo být připuštěno, že jeho nárok je částečně promlčený, nemůže být promlčený zcela. V nejméně
příznivém případě by byl promlčen pro období 3 let, 6 měsíců a 29 dní. Vzhledem k tomu, že škoda vznikala od 23. února 1985,
má nárok alespoň na náhradu škody, kterou utrpěl po 24. srpnu 1988. Vzhledem k tomu, že škoda nyní pokračuje, je odpovědnost
Společenství vůči němu stále založena.
Závěry Soudního dvora
Základní bod vznesený v rámci druhého a třetího důvodu vychází z údajného chybného posouzení sdělení z 5. srpna 1992 Soudem.
G. Van den Berg v podstatě vytýká Soudu, že z tohoto sdělení nevyvodil správné právní závěry.
Taková otázka představuje právní otázku, která jako taková podléhá kontrole Soudního dvora v rámci opravného prostředku (rozsudek
ze dne 29. dubna 2004, Parlament v. Ripa di Meana a další, C‑470/00 P, Recueil, s. I‑4167, bod 41).
Co se týče producentů, jejichž nároky na náhradu škody nebyly dosud k datu, kdy se obrátili na jeden z orgánů, promlčeny,
Soud jak vyplývá z bodů 66 a 67 napadeného rozsudku, vyložil sdělení z 5. srpna 1992 v tom smyslu, že se týká výhradně osob,
jež byly těmito orgány požádány, aby nepodávaly žalobu na náhradu škody a vyčkaly právní úpravy paušální náhrady škody.
Toto kritérium však nevyplývá ze sdělení z 5. srpna 1992. I kdyby Rada a Komise tímto způsobem navrhovaly omezit okruh producentů
splňujících předpoklady uvedeného sdělení, nevyjádřily v něm tento záměr. Za těchto okolností mohl G. Van den Berg legitimně
očekávat, že bude patřit k producentům, vzhledem k nimž se tyto orgány vzdaly práva dovolávat se promlčení v souladu se sdělením,
o něž se jedná.
Z toho vyplývá, že Soud došel neprávem k závěru, že G. Van den Berg se nemohl dovolávat sdělení z 5. srpna 1992. S ohledem
na tento nesprávný výklad není již nezbytné přezkoumávat argumenty navrhovatele, podle nichž seznam z 10. září 1993 a prohlášení
jednoho člena právní služby Komise potvrzují jeho výklad uvedeného sdělení.
Nicméně, jestliže důvody rozsudku Soudu představují porušení práva Společenství, ale jeho výrok je podložen jinými právními
důvody, opravný prostředek musí být zamítnut (viz rozsudky ze dne 9. června 1992, Lestelle v. Komise, C‑30/91 P, Recueil,
s. I‑3755, bod 28; ze dne 13. července 2000, Salzgitter v. Komise, C‑210/98 P, Recueil, s. I‑5843, bod 58, a ze dne 10. prosince
2002, Komise v. Camar a Tico, C‑312/00 P, Recueil, s. I‑11355, bod 57).
V tomto ohledu je třeba uvést, že podle bodu 2 sdělení z 5. srpna 1992 se orgány zavázaly vzdát se vznášení námitky promlčení
nároku na náhradu škody „do uplynutí lhůty uvedené v bodě 3 tohoto sdělení“.
V uvedeném bodě 3 se orgány zmínily o přijetí praktických prováděcích pravidel pro poskytnutí  náhrady škody dotčeným producentům.
Druhá věta tohoto bodu uvádí, že: „[o]rgány upřesní, ke kterým úřadům a v jaké lhůtě musí být žádosti podány“.
Tato pravidla byla provedena nařízením č. 2187/93, jehož čl. 10 odst. 2 první pododstavec druhá věta stanoví, že „[ž]ádost
producenta musí být příslušnému orgánu doručena nejpozději dne 30. září 1993, jinak bude odmítnuta“.
Vzdání se práva namítat promlčení, vyjádřené ve sdělení z 5. srpna 1992, tedy skončilo dne 30. září 1993. Po tomto datu již
toto sdělení nebránilo tomu, aby orgány vznesly námitku promlčení žádosti o náhradu škody předložené G. Van den Bergem. Přestože
navrhovatel nebyl zahrnut mezi producenty, kteří splňovali podmínky pro to, aby se na ně vztahovala nabídka náhrady škody
podle uvedeného nařízení, neměl žádný důvod domnívat se, že orgány se ohledně jeho nároku vzdaly práva dovolávat se promlčení
bez časového omezení. Vůle posledně uvedených vzdát se dovolání promlčení pouze omezeně totiž jasně vyplývá z bodu 2 sdělení
z 5. srpna 1992.
Uvedené sdělení nezpůsobilo běh nové pětileté promlčecí lhůty počítané od 30. září 1993. Musí být spíše chápáno v tom smyslu,
že pokud se jedná o případ, kdy, jako v projednávané věci, žádost ve smyslu čl. 10 odst. 2 prvního pododstavce nařízení č. 2187/93
nebyla doručena příslušnému orgánu nejpozději dne 30. září 1993, Rada a Komise se rozhodly nebrat v úvahu při počítání promlčecí
lhůty období mezi datem, kdy se producent obrátil na jeden z orgánů, aby uplatnil dosud nepromlčený nárok na náhradu škody,
a dnem 30. září 1993.
Co se týče promlčecí lhůty u škody utrpěné G. Van den Bergem z důvodu odepření referenčního množství od 23. února 1985 do
13. května 1986, data prodeje jeho podniku SLOM, je namístě připomenout, že se jedná, jak Soud konstatoval v bodě 60 napadeného
rozsudku, o nepřetržitou škodu, každodenně obnovovanou; nárok na náhradu škody se tedy týká po sobě jdoucích období začínajících
každý den, během kterého nebylo možné uvádět na trh. Pětiletá lhůta stanovená v článku 43 Statutu ES Soudního dvora tedy začala
běžet u škody vzniklé první den, tj. 23. února 1985,  24. února 1985 a u posledního dne, kdy škoda vznikla, tj. 13. května
1986, následujícího dne, tedy 14. května 1986. Je přitom nesporné, že žaloba G. Van den Berga byla podána u Soudu až 29. dubna
1997. I s vyloučením období mezi dnem převzetí dopisu z 31. března 1989 a dnem 30. září 1993 pětiletá promlčecí lhůta k datu
podání uvedeného návrhu již uplynula.
V rozporu s tím, co tvrdí G. Van den Berg, dopis z 31. března 1989 nepřerušil promlčení trvale. Vzhledem k tomu, že totiž
po tomto dopise nenásledovalo ve lhůtě stanovené článkem 43 Statutu ES Soudního dvora podání žaloby u Soudu, se tohoto dopisu
nelze dovolávat k odůvodnění přerušení promlčení.
Nároky G. Van den Berga na náhradu škody byly tedy k datu podání jeho žaloby u Soudu promlčeny.
Pokud se G. Van den Berg dovolával porušení zásady rovnosti, tento bod je začleněn do kontextu jeho argumentace směřující
k prokázání toho, že se může dovolávat sdělení z 5. srpna 1992. Netvrdí, že se Komise zdržela vznesení námitky promlčení v případě
producentů, jejichž nároky byly promlčeny i přes účinky sdělení z 5. srpna 1992 v jejich prospěch, ani že se Soud dopustil
v tomto ohledu nesprávného právního posouzení.
Z výše uvedených úvah jako celku vyplývá, že opravný prostředek musí být zamítnut.

K nákladům řízení
Článek 122 první pododstavec jednacího řádu stanoví, že není-li opravný prostředek opodstatněný, rozhodne Soudní dvůr o nákladech
řízení. Podle čl. 69 odst. 2 téhož řádu, který se použije na základě článku 118 tohoto řádu na řízení o opravném prostředku,
bude účastníku řízení, který byl ve sporu neúspěšný, uložena náhrada nákladů řízení, pokud účastník, který byl ve sporu úspěšný,
náhradu nákladů ve svém návrhu požadoval. Vzhledem k tomu, že Rada a Komise požadovaly náhradu nákladů řízení ve svých návrzích
a G. Van den Berg byl ve sporu neúspěšný, je namístě mu uložit náhradu nákladů tohoto řízení.
Z těchto důvodů Soudní dvůr (druhý senát) rozhodl takto:
1)
Opravný prostředek se zamítá.
2)
G. Van den Bergovi se ukládá náhrada nákladů řízení.
Podpisy.
*
Jednací jazyk: nizozemština.