CELEX: 62003CJ0402
85/374/EGK irányelv
Hibás termékekért való felelősség
A hibás termék szállítójának felelőssége

Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem tárgya a hibás termékekért való felelősségre vonatkozó tagállami törvényi, rendeleti
és közigazgatási rendelkezések közelítéséről szóló, 1985. július 25‑i 85/374/EGK tanácsi irányelv (HL 1985. L 210., 29. o.;
magyar nyelvű különkiadás 15. fejezet, 1. kötet, 257. o., a továbbiakban: irányelv) értelmezése.
A kérelmet egyrészt J. Mikkelsen és M. Due Nielsen (a továbbiakban: károsultak), illetve a Bilka Lavprisvarehus A/S (a továbbiakban:
Bilka), másrészt a Bilka és a Skov Æg (a továbbiakban: Skov) közötti jogvitában terjesztették elő, amelynek tárgya a károsultak
által elszenvedett kár megtérítése iránti kérelem, miután azok elfogyasztották a Skov által termelt és a Bilka által forgalomba
hozott tojásokat.

Jogi háttér

A közösségi szabályozás
Az irányelv első preambulumbekezdéséből következően az irányelv elfogadásának alapja, hogy „közelíteni kell a tagállamok azon
jogszabályait, amelyek a hibás és ebből kifolyólag kárt okozó termékek gyártóinak felelősségét szabályozzák, mivel ezek eltérése
a verseny torzulását eredményezheti, hatással lehet az áruknak a közös piacon belüli szabad mozgására, és a fogyasztók eltérő
szintű védelmét eredményezheti”.
Az irányelv második preambulumbekezdéséből következően az irányelv által kialakított felelősségi rendszer alapja az a megállapítás,
hogy „egyedül a gyártó objektív felelőssége jelenti – tekintettel a technika korunkban egyre növekvő fontosságára – a modern
műszaki termelésből eredő kockázatok méltányos megosztása problémájának megfelelő megoldását”.
Az irányelv 1. cikke értelmében:
„A termék gyártója felel a termék hibája által okozott kárért.”
Az irányelv 3. cikke értelmében:
„1.      A »gyártó« a végtermék, az alapanyag, a résztermék előállítója, valamint az, aki önmagát a termék gyártójaként adja meg nevének,
védjegyének vagy egyéb megkülönböztető jelzésének a terméken történő feltüntetésével.
2.       A gyártó felelősségének sérelme nélkül minden személyt, aki üzleti tevékenysége körében eladás, bérlet, lízing vagy az értékesítés
bármely formája céljából terméket a Közösségbe importál, ezen irányelv alkalmazása szempontjából gyártónak kell tekinteni,
és gyártóként felel.
3.      Ha a termék gyártója nem állapítható meg, a termék minden szállítója gyártónak tekintendő, kivéve ha ésszerű időn belül tájékoztatja
a károsultat a gyártónak vagy annak a személyéről, akinek a terméket szállította [helyesen: a gyártónak vagy annak a személyéről,
aki neki a terméket szállította]. Ugyanez vonatkozik az importált termékekre, ha ezek tekintetében a (2) bekezdés szerinti
importőr nem állapítható meg, abban az esetben is, ha a gyártó neve fel van tüntetve.”
A gyártó felelősségének megállapításával kapcsolatban az irányelv 4. cikke kimondja, hogy „[a] kárt, a hibát és a hiba és
a kár közötti okozati összefüggést a károsult bizonyítja”. A 7. cikk felsorolja azokat az eseteket, amikor a gyártó nem felelős,
többek között akkor, ha a terméket nem ő hozta forgalomba, ha a hiba a termék forgalomba hozatalának időpontjában nem állt
fenn, ha a terméket nem értékesítés céljából gyártotta, ha a hiba a hatóságok által hozott, kötelező érvényű szabályoknak
való megfelelésből ered, valamint ha a hiba a termék forgalomba hozatalának időpontjában meglévő ismeretek szerint nem volt
felismerhető.
Az irányelvben előírt felelősségi rendszer és a nemzeti jogokban meghatározott felelősség közötti kapcsolatra vonatkozóan
az irányelv 13. cikke kimondja:
„Ez az irányelv nem érinti a károsultnak a szerződéses vagy szerződésen kívüli vagy egy, az ezen irányelvről szóló értesítés
időpontjában fennálló különös felelősségi rendelkezések alapján fennálló igényét.”

A nemzeti szabályozás
A dán kormány által előadott magyarázatból következik, hogy az irányelv elfogadása előtt mind a gyártó, mind a szállító hibás
termékekért való felelősségét Dániában az ítélkezési gyakorlat szabályozta. Dániában a hibás termékekért való felelősség a
felróhatóság fogalma alapján az általános polgári jogi felelősség alapján került megítélésre. Az ítélkezési gyakorlat fejlődése
bizonyos esetekben ugyanakkor oda vezetett, hogy a gyártó felelőssége még felróhatóság hiányában is megállapításra került.
A szállító viszont felel a termelési és értékesítési láncban lejjebb lévő gazdasági szereplők felelősségéért.
Az irányelvet a dán jogba a hibás termékekért való felelősségről szóló, 2000. november 28‑i 1041‑es törvénnyel módosított
1989. június 7‑i 371. sz. törvény (a továbbiakban: 371. sz. törvény) ültette át. A dán kormány kifejtette, hogy e törvény
egyrészt a hibás termékekért való felelősségnek az irányelvben előírt rendszerét a gyártóra hárította, másrészt kimondta azt
az – ítélkezési gyakorlat alapján már létező – szabályt, hogy az egyes közvetítő gazdasági szereplők felelősségéért a szállító
köteles felelni. Az ítélkezési gyakorlatban egyebekben kialakított szabályok továbbra is alkalmazásban maradnak.
A 371. sz. törvény 4. cikke a „gyártó” és a „szállító” fogalmát a következőképpen határozza meg:
„1.      Gyártónak minősül egy végtermék, résztermék vagy alapanyag előállítója, egy termény előállítója vagy begyűjtője, valamint
az, aki önmagát a termék gyártójaként adja meg nevének, védjegyének vagy egyéb megkülönböztető jelzésének a terméken történő
feltüntetésével.
2.      Gyártónak minősül az a személy is, aki üzleti tevékenysége körében eladás, bérlet, lízing vagy az értékesítés bármely formája
céljából terméket a Közösségbe importál.
3.      Az, aki a terméket üzleti tevékenysége körében anélkül hozza forgalomba, hogy gyártónak kellene tekinteni, szállítónak tekintendő.
[…]”
Ugyanezen törvény 6. cikke meghatározza a gyártó termékfelelősségének elvét. E törvény 10. cikke értelmében:
„A hibás termékért a károsultakkal és az értékesítés láncban előtte szereplő szállítókkal szemben a szállító közvetlenül felel.”
A 371. sz. törvény 11. cikkének (3) bekezdése értelmében az a szállító, aki a hibás termék által okozott kárt megtérítette
a károsultnak, jogátruházással a károsult helyébe lép a termelési és értékesítési láncban előtte szereplő gazdasági szereplőkkel
szemben.

Az alapeljárás és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések
A károsultak, miután elfogyasztották az általuk a Bilka egy üzletében vásárolt tojásokat – amelyeket a Bilka saját maga szerzett
be az azokat termelő Skovtól –, szalmonellafertőzést kaptak.
A károsultak beperelték a szállító Bilkát, amely azonban a gyártó Skovra hárította a felelősséget.
2002. január 22‑i ítéletében az Aalborg Byret kimondta, hogy a tojások hibásak voltak, a hiba és az elszenvedett kár között
létezett okozati összefüggés, és hogy a károsultaknak semmilyen mulasztás nem róható fel. A Bilka tehát köteles volt kártérítést
fizetni a károsultaknak, a Skov pedig köteles volt e kártérítést a Bilka részére megtéríteni.
E körülmények között – a Bilka és a Skov fellebbezése alapján – a Vestre Landsret úgy határozott, hogy felfüggeszti az eljárást,
és előzetes döntéshozatal céljából a következő kérdéseket terjeszti a Bíróság elé:
„1)      Ellentétes‑e az irányelvvel […] egy olyan jogi rendszer, amelyben a szállító – az irányelv alapján – anélkül felel, hogy korlátozná
a gyártó felelősségét?
2)      Ellentétes‑e az irányelvvel […] egy olyan rendszer, amelyben a szállító az ítélkezési gyakorlattal összhangban köteles – az
ítélkezési gyakorlat alapján – a gyártó vétkességen alapuló felelősségével korlátlanul felel a termék által a fogyasztó személyében
vagy javaiban okozott kárért?
3)      Hivatkozással:
–        a Miniszterek Tanácsának [1025.] ülésén [1985. július 25‑én] készült jegyzőkönyvre, annak 2. pontja értelmében:
„a 3. és a 1[3]. cikk értelmezésével kapcsolatban a Tanács és a Bizottság egyetért abban, hogy semmi sem tiltja azt, hogy
egy tagállam nemzeti jogalkotása a közvetítők felelősségére vonatkozó szabályokat fogadjon el, mivel azok felelősségére az
irányelv nem terjed ki. Abban is egyetértés van, hogy az irányelv értelmében a tagállamok határozhatják meg a felelősség – több
felelős gyártó (lásd 3. cikk) és a közvetítők közötti – megosztásának szabályait”
–        az irányelv 13. cikkére […]
az a kérdés, hogy az irányelv tiltja‑e, hogy egy tagállami szabályozás értelmében jogilag a szállító felelős a termékért,
feltéve hogy a szállító – a [371. sz.] törvény [4.] cikke (3) bekezdésének első mondatában meghatározott fogalma alapján –
az a személy, aki a terméket üzleti tevékenysége körében anélkül hozza forgalomba, hogy a termékfelelősségről szóló irányelv
3. cikkének meghatározása értelmében gyártónak kellene tekinteni.
4)      Tiltja‑e […] az irányelv, hogy a tagállamok a termékfelelősséggel kapcsolatban olyan jogi szabályozást vezessenek be, amelynek
értelmében a szállító – aki saját maga nem a gyártó, és az irányelv 3. cikkének megfelelően nem is tekinthető gyártónak –
köteles felelni:
–        az irányelv értelmében a gyártó felelősségével?
–        az ítélkezési gyakorlat alapján a fogyasztók személyében vagy javaiban okozott kárért való termékfelelősséggel összefüggésben
a gyártó vétkességen alapuló felelősségével?
A szóban forgó jogszabály értelmében:
a)      a szállító az, aki a terméket üzleti tevékenysége körében anélkül hozza forgalomba, hogy gyártónak kellene tekinteni (a [371‑es]
törvény [4.] cikke (3) bekezdésének első mondata);
b)      a gyártó felelősségre vonható, és a szállító csak ennek hiányában köteles felelni (a [371‑es] törvény 10. cikke);
c)      a szállító a gyártóval szemben visszkeresettel élhet (a [371‑es] törvény 11. cikkének (3) bekezdése).
5)      Tiltja‑e az irányelv […] azt, hogy egy tagállam olyan, jogszabályban nem rögzített, de az ítélkezési gyakorlattal az irányelvet
megelőzően kialakított szabályt tartson hatályban, amelynek értelmében a szállító – aki saját maga nem a gyártó, és az irányelv
3. cikkének megfelelően nem is minősül gyártónak – köteles felelni:
–        az irányelv értelmében a gyártó felelősségével?
–        az ítélkezési gyakorlat alapján a fogyasztók személyében vagy javaiban okozott kárért való termékfelelősséggel összefüggésben
a gyártó vétkességen alapuló felelősségével?
–        A szóban forgó ítélkezési gyakorlattal kialakított szabály értelmében:
a)      a szállító az, aki a terméket üzleti tevékenysége körében anélkül hozza forgalomba, hogy gyártónak kellene tekinteni (a [371‑es]
törvény [4.] cikke (3) bekezdésének első mondata);
b)      a gyártó felelősségre vonható, és a szállító csak ennek hiányában köteles felelni (a [371‑es] törvény 10. cikke);
c)      a szállító a gyártóval szemben visszkeresettel élhet (a [371‑es] törvény 11. cikkének (3) bekezdése).”

Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésekről
Kérdéseivel – amelyeket érdemes együttesen vizsgálni – a kérdést előterjesztő bíróság lényegében arra keres választ, hogy
tiltja‑e az irányelv, hogy egy tagállam úgy szabályozza a szállító felelősségét, hogy az a gyártó felelősségével köteles helytállni.
Ezzel kapcsolatban emlékeztetni kell arra, hogy az irányelv felelősségi rendszere, amely az 1. cikk értelmében a gyártót terheli,
objektív felelősség. Ezt az irányelv második preambulumbekezdése kifejezetten is alátámasztja. Ugyanez következik a károsult
által bizonyítandó elemeknek az irányelv 4. cikkében található felsorolásából, valamint azon, az irányelv 7. cikkében előírt
esetekből, amelyekben kizárt a gyártó felelőssége.
A kérdést előterjesztő bíróság azt kívánja megtudni, hogy ellentétes‑e az irányelv egyrészt azzal a nemzeti szabályozással,
amelynek értelmében az irányelv által előírt és a gyártót terhelő objektív felelősség a szállítóra száll át, másrészt azzal
a nemzeti szabályozással, amely a gyártó vétkességen alapuló felelősségéért a szállítót teszi felelőssé.
A kérdések megválaszolásához bevezetésképpen meg kell határozni az irányelvben alkalmazott harmonizáció mértékét.

Az irányelvben alkalmazott harmonizáció mértékéről
A C‑52/00. sz., Bizottság kontra Franciaország ügyben (EBHT 2002., I‑3879. o., 12. pont), a C‑154/00. sz., Bizottság kontra
Görögország ügyben (EBHT 2002., I‑3879. o., 12. pont) és a C‑183/00. sz., González Sánchez ügyben (EBHT 2002., I‑3901. o.,
25. pont) 2002. április 25‑én hozott ítéletben a Bíróság megállapította, hogy a tagállamoknak a hibás termékért való felelősség
szabályozásra rendelkezésére álló mérlegelési lehetőségét teljes mértékben maga az irányelv szabályozza, ezért azt annak szövegéből,
céljából és szerkezetéből kell levezetni.
E szempontok vizsgálatát követően a Bíróság megállapította, hogy az irányelv által szabályozott kérdésekben annak célja teljes
körűen harmonizálni a tagállamok törvényi, rendeleti és közigazgatási rendelkezéseit (a fent hivatkozott Bizottság kontra
Franciaország ügyben hozott ítélet 24. pontja, valamint a fent hivatkozott Bizottság kontra Görögország ügyben hozott ítélet
20. pontja).
A jelen eljárásban a károsultak és a dán kormány arra hivatkoznak, hogy az irányelv nem harmonizálja teljes mértékben a hibás
termékekért való felelősséget, hanem csak a gyártó hibás termékekért való felelősségét. Az irányelv 1. és 3. cikkének megfogalmazása
alapján arra hivatkoznak, hogy az irányelv nem szabályozza a szállító felelősségét, és a tagállamok mérlegelésére bízza a
felelősök körének meghatározását.
Az irányelv 1. cikke meghatározza a termék hibája által okozott kárért való felelősséget, amely a szóban forgó termék gyártóját
terheli.
Az irányelv 9., 6. és 2. cikke külön‑külön meghatározza a „kár”, a „hiba” és a „termék” fogalmát. A „gyártó” fogalmát az irányelv
3. cikke határozza meg. Ez utóbbi rendelkezés (1) bekezdése értelmében e fogalom a termék előállítóját jelöli. Ugyanezen rendelkezés
(2) bekezdése értelmében a „gyártó” fogalmába beletartozik az is, aki a terméket a Közösségbe importálja. Az irányelv 3. cikkének
(3) bekezdése alkalmazásával – ha a gyártó nem állapítható meg – a szállító tekintendő gyártónak, kivéve ha az ésszerű időn
belül tájékoztatja a károsultat azon szállító személyéről, akitől a terméket beszerezte.
Az irányelvre irányuló javaslat indokolása [COM (76) 372 végleges dokumentum, HL C 241., 9. o.] – amelyre a dán kormány hivatkozik –
1. cikkének e) pontjában felsorolja azokat az indokokat, amelyek miatt megfelelőnek tűnt a gyártó felelősségének meghatározása.
Az indokolás – amely az említett javaslat 1. és 2. cikkére hivatkozik, amelyekből lényeges módosítás nélkül az irányelv 1.
és 3. cikke lett – a következőképpen foglalható össze.
Elismerve annak lehetőségét, hogy a szállítónak a hibás termékért – az irányelvben előírt szabályok alapján – fennálló felelőssége
megkönnyítené a károsult által kezdeményezett bíróság előtti eljárást, meg kell állapítani, hogy e könnyebbségnek az volna
az ára, hogy valamennyi szállító köteles volna magát biztosítani e felelősséggel szemben, ez pedig a termékek jelentős drágulásához
vezetne. Egyebekben e lehetőség keresetek megsokszorozódásához is vezetne, amelynek során minden szállító az ő saját szállítóját
perelné, míg végül eljutnak a gyártóhoz. Tekintettel arra, hogy az esetek túlnyomó többségében a szállító a terméket úgy adja
újból el, ahogy megvette, és – mivel a termék minőségét csak a gyártó befolyásolhatja –, megfelelőnek tűnik a hibás termékekért
való felelősséget a gyártóra hárítani.
E megállapításokból következően – a gyártási és értékesítési lánc egyes gazdasági szereplői eltérő szerepének mérlegelését
követően – esett a választás arra, hogy a hibás termékek által okozott kárért való felelősség viselése tekintetében az irányelvben
előírt jogi szabályozás alapján fő szabály szerint a gyártó a felelős, az importőr és a szállító pedig csak konkrétan meghatározott
esetekben felel.
A károsultak és a dán kormány által előadott elemzéssel ellentétben az irányelv 1. és 3. cikke nem korlátozódik a gyártó hibás
termékért való felelősségének szabályozására, hanem meghatározza, hogy a gyártásban és az értékesítésben részt vettek közül
kinek kell viselni az irányelvben meghatározott felelősséget.

Az objektív felelősségnek az irányelv értelmében a szállítóról a gyártóra való átszállásáról
Kérdései első részével a kérdést előterjesztő bíróság azt kívánja megtudni, hogy az irányelvet úgy kell‑e értelmezni, hogy
az ellentétes az olyan nemzeti szabállyal, amelynek értelmében a szállító az irányelvben előírt, a gyártót terhelő és rá telepített
objektív felelősséggel korlátlanul felel.
E tekintetben meg kell állapítani, hogy az irányelv 1. és 3. cikke meghatározza azoknak a felelősöknek a körét, akikkel szemben
a károsult az irányelvben előírt felelősségi rendszer alapján keresetindítási joga van (lásd jelen ítélet 29. és 30. pontját).
Mivel az irányelv célja – mint az jelen ítélet 23. pontjában is kifejtésre került – teljes körűen harmonizálni az általa szabályozott
kérdéseket, a felelősöknek az irányelv 1. és 3. cikkében meghatározott körét kimerítő felsorolásnak kell tekinteni.
Az irányelv 3. cikkének (3) bekezdése csak abban az esetben írja elő a szállító felelősségét, ha a gyártó személye nem állapítható
meg. A dán jogalkotó – a 371. sz. törvény 10. cikkében annak előírásával, hogy a hibás termékért a szállító közvetlenül köteles
felelni a károsultakkal szemben – szélesebb körben határozta meg azon felelősök körét, akikkel szemben a károsultnak az irányelvben
előírt felelősségi rendszer alapján keresetindítási joga van, mint amit az irányelv előír.
A dán kormány arra hivatkozik, hogy a nemzeti jogszabályok alapján a szállítóra nem tartozik önálló felelősséggel, mivel ő
a károsultakkal szemben csak akkor köteles felelni, ha a gyártó – akivel szemben visszkeresetet indíthat – felelősségre vonható.
A szállító helyzete tehát az egyetemleges felelősségen alapuló kezességhez hasonló.
Ez az elem nem meghatározó. Azonkívül, hogy az említett nemzeti szabályozás rendszere a szállítóra a közösségi jogalkotó által
indokolatlannak tartott terhet is ró (lásd a jelen ítélet 28. pontját), egyúttal eljárások számát is megsokszorozza, miközben
a károsult által a gyártó ellen – az irányelv 3. cikkében előírt esetekben – benyújtható közvetlen kereset célja pontosan
ezek elkerülése (lásd a fent hivatkozott Bizottság kontra Franciaország ügyben hozott ítélet 40. pontját, illetve a jelen
ítélet 28. pontját).
Mindebből következően az irányelvet úgy kell értelmezni, hogy az ellentétes az olyan nemzeti szabályozással, amelynek értelmében
a szállító korlátlanul köteles felelni az irányelvben előírt és a gyártót terhelő felelősségéért.
A dán kormány álláspontja szerint ugyanakkor az irányelv 13. cikke – amelynek értelmében az irányelv nem érinti a károsultnak
a szerződéses vagy szerződésen kívüli felelősség alapján fennálló igényét – jogalapot képezhet az irányelv rendszerében a
gyártónak felróható felelősségnek a szállítóra történő kiterjesztéséhez.
Ezzel kapcsolatban emlékeztetni kell arra, hogy a fent hivatkozott Bizottság kontra Franciaország ügy 21. pontjában, a fent
hivatkozott Bizottság kontra Görögország ügy 17. pontjában, valamint a fent hivatkozott González Sánchez ügy 30. pontjában
a Bíróság az irányelv szövegének, céljának és szerkezetének elemzését követően kimondta, hogy annak 13. cikke nem értelmezhető
úgy, hogy a tagállamoknak lehetőségük van fenntartani az említett irányelvben előírttól eltérő, a hibás termékekért való általános
felelősségi rendszert.
A dán kormány ezen ítélkezési gyakorlatnak a fent hivatkozott, a Miniszterek Tanácsának 1985. július 25‑i ülésén készült jegyzőkönyv
2. pontjában tett, a 3. és 1[3]. cikkre vonatkozó nyilatkozat alapján történő felülvizsgálatát kéri, amelynek értelmében e
rendelkezések nem tiltják, hogy a tagállamok nemzeti jogalkotása a közvetítők felelősségére vonatkozó szabályokat fogadjon
el.
Az irányelv hatálybalépése előtt az ítélkezési gyakorlat által kialakított és az irányelvet átültető törvényben megerősített,
a szállítónak a gyártó felelősségével való helytállását kimondó nemzeti szabály fenntartásának érdekében a dán kormány az
említett jegyzőkönyv 16. pontjában szereplő nyilatkozatra is hivatkozik, amelyben a Tanács kifejezte „akaratát, hogy a tagállamok
– amelyek a fogyasztóvédelem terén jelenleg az irányelvben előírtnál kedvezőbb rendelkezéseket alkalmaznak – a védelem e szintjének
csökkentése céljából ne hivatkozhassanak az irányelv által kínált lehetőségekre.”
E tekintetben elsőként emlékeztetni kell arra, hogy ha egy tanácsi jegyzőkönyvben szereplő nyilatkozat semmilyen formában
nem jelenik meg a másodlagos jog rendelkezésének szövegében, akkor az az említett rendelkezés értelmezéséhez sem használható
fel (lásd különösen a C‑292/89. sz. Antonissen‑ügyben 1991. február 26‑án hozott ítélet [EBHT 1991., I‑745. o.] 18. pontját
és a C‑375/98. sz., Epson Europe ügyben 2000. június 8‑án hozott ítélet [EBHT 2000., I‑4243. o.] 26. pontját).
Másodsorban a dán kormány által hivatkozott két nyilatkozat – ellentétben a szöveg megfogalmazásával és szerkezetével – nem
igazolja felelősök irányelvben előírt körének módosítását. Azokra különösen nem lehet hivatkozni annak engedélyezéséhez, hogy
a tagállamok az irányelv 3. cikkének (3) bekezdésében kimerítően felsorolt eseteken kívül a szállítóra hárítsák az irányelvben
előírt és annak értelmében a gyártót terhelő felelősséget.
A dán kormány azon érvelését illetően, hogy az irányelv ilyenfajta értelmezése alapján Dániában a fogyasztóvédelem szintjének
csökkenését vonná maga után, meg kell állapítani, hogy az irányelvben előírt felelősségnek a szállítókra való kiterjesztése
a közösségi jogalkotó hatáskörébe tartozik, amelynél adott esetben Dánia kezdeményezheti az érintett rendelkezések módosítását.
E körülmények alapján tehát a kérdést előterjesztő bíróság által feltett kérdések első részére azt a választ kell adni, hogy
az irányelvet úgy kell értelmezni, hogy azzal ellentétes az olyan nemzeti szabály, amelynek értelmében a szállító – az irányelv
3. cikkének (3) bekezdésében kimerítően felsorolt eseteken kívül – ezen irányelvben előírt és a gyártót terhelő objektív felelősséggel
felel.

A gyártó vétkességen alapuló felelősségének szállítóra való átruházása
Kérdéseinek második részében a kérdést előterjesztő bíróság lényegében azt kérdezi, hogy ellentétes‑e az irányelvvel egy olyan
nemzeti szabály, amelynek értelmében a szállító köteles korlátlanul felelni a gyártónak a hibás termék által okozott kárért
való felelősségéért.
Ezzel kapcsolatban emlékeztetni kell a fent hivatkozott, Bizottság kontra Franciaország ügyben hozott ítélet 22. pontjára,
a fent hivatkozott, Bizottság kontra Görögország ügyben hozott ítélet 18. pontjára, valamint a González Sánchez ügyben hozott
ítélet 31. pontjára, amelyekben a Bíróság kimondta, hogy az irányelv 13. pontja úgy értelmezendő, hogy az abban létrehozott
rendszer nem zárja ki a károsultnak a szerződéses vagy szerződésen kívüli felelősségi rendszer alkalmazását, ha azok jogalapja
különböző, mint például a rejtett gyártási hibákért vagy meghibásodásért való kellékszavatosság.
E körülmények alapján a kérdést előterjesztő bíróság által feltett kérdések második részére azt a választ kell adni, hogy
az irányelvet úgy kell értelmezni, hogy azzal nem ellentétes egy olyan nemzeti szabály, amelynek értelmében a szállító a gyártónál
felmerülő hiba miatt korlátlanul köteles felelni.

Az ítélet időbeli hatályának korlátozásáról
A károsultak és a dán kormány – amennyiben a Bíróság nem fogadná el az irányelvnek az általuk szorgalmazott értelmezését –
azt kérik a Bíróságtól, hogy korlátozza ítéletének időbeli hatályát. Kérelmük alátámasztására elsősorban azt hozzák fel, hogy
az ítélet súlyos következményekkel járna a jogbiztonságra, és jelentős pénzügyi hatást gyakorolna az irányelv hatálybalépése
óta lezárt nagy számú, hibás termékekért való felelősséggel kapcsolatos jogvita károsultjaira nézve.
Az állandó ítélkezési gyakorlat szerint azon értelmezés, amelyet a Bíróság valamely közösségi jogszabály kapcsán fejt ki az
EK 234. cikkben ráruházott hatáskör gyakorlása során, szükség esetén magyarázza és pontosítja e szabály jelentőségét és terjedelmét,
amely szerint azt hatálybalépésének időpontjától értelmezni és alkalmazni kell, illetőleg értelmezni és alkalmazni kellett
volna. Ebből következik, hogy az így értelmezett szabályt a bíróság alkalmazhatja és alkalmaznia kell az értelmezés iránti
kérelemről határozó ítélet előtt keletkezett és létrejött jogviszonyokkal kapcsolatban, ha egyebekben adottak a feltételek
az említett szabály alkalmazásával kapcsolatos pernek a hatáskörrel rendelkező bíróság előtti megindításához (lásd különösen
a 24/86. sz. Blaizot‑ügyben 1988. február 2‑án hozott ítélet [EBHT 1988., 379. o.] 27. pontját és a C‑415/93. sz. Bosman‑ügyben
1995. december 15‑én hozott ítélet [EBHT 1995., I‑4921. o.] 141. pontját).
Ezzel kapcsolatban emlékeztetni kell arra, hogy a Bíróság csakis kivételes esetben, a jogbiztonság közösségi jogrendhez tartozó
elvének alkalmazásánál folyamodhat ahhoz, hogy korlátozza valamennyi érdekelt lehetőségét egy olyan rendelkezésre történő
hivatkozásra, amelyet a Bíróság a jóhiszeműen létrehozott jogviszonyok vitatása vonatkozásában értelmezett. Egy ilyen korlátozásról
való döntéshez két alapvető feltételnek kell teljesülnie, amelyek az érdekeltek jóhiszeműsége és a súlyos zavarok veszélye
(lásd különösen a C‑57/93. sz. Vroege‑ügyben 1994. szeptember 28‑án hozott ítélet [EBHT 1994., I‑4541. o.] 21. pontját és
a C‑372/98. sz. Cooke‑ügyben 2000. október 12‑én hozott ítélet [EBHT 2000., I‑8683. o.] 42. pontját).
Meg kell ugyanakkor említeni, hogy a 371. sz. törvény 11. cikkének (3) bekezdése értelmében a dán jogalkotónak lehetősége
volt egy – a legtöbb jogrendszerben ismert – visszkereset intézménye kialakítására, amelyben előírta, hogy az a szállító,
aki a hibás termék által okozott kárt megtérítette a károsultnak, jogutódlással a gyártó helyébe lép. Meg kell tehát állapítani,
hogy fő szabály szerint a károsulttal szemben felelős szállító kárát a gyártó a jogbiztonságot garantáló feltételek mellett
megtérítheti.
E körülmények alapján annak vizsgálata nélkül, hogy a szállító indíthat‑e korábban már kártérítésben részesült károsult ellen
keresetet, illetve az érdekeltek jóhiszeműségének mérlegelése nélkül is megállapítható, hogy a károsultak és a dán kormány
kérelme nem fogadható el, mivel semmilyen elemet nem hoztak fel azon érvelés alátámasztására, hogy jelen ítélet – amennyiben
joghatása időben nem volna korlátozott – súlyos zavarokhoz vezetne.

A költségekről
Mivel ez az eljárás az alapeljárásban részt vevő felek számára a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő eljárás
egy szakaszát képezi, ez a bíróság dönt a költségekről. Az észrevételeknek a Bíróság elé terjesztésével kapcsolatban felmerült
költségek, az említett felek költségeinek kivételével, nem téríthetők meg.
A fenti indokok alapján a Bíróság (nagytanács) a következőképpen határozott:
A hibás termékekért való felelősségre vonatkozó tagállami törvényi, rendeleti és közigazgatási rendelkezések közelítéséről
szóló, 1985. július 25‑i 85/374/EGK tanácsi irányelv úgy értelmezendő, hogy:
–
azzal ellentétes egy olyan nemzeti szabály, amelynek értelmében a szállító – az irányelv 3. cikkének (3) bekezdésében kimerítően
felsorolt eseteken kívül – az irányelvben előírt és a gyártót terhelő objektív felelősséggel felel;
–
az nem ellentétes olyan nemzeti szabályozással, amelynek értelmében a szállító a gyártó vétkességen alapuló felelősségével
korlátlanul köteles felelni.
Aláírások
*
Az eljárás nyelve: dán.