CELEX: 62008CJ0296
Policejní a soudní spolupráce v trestních věcech
Rámcové rozhodnutí 2002/584/SVV
Články 31 a 32
Evropský zatýkací rozkaz a předávání mezi členskými státy
Možnost, aby stát vykonávající žádost o vydání použil dohodu přijatou před 1. lednem 2004, která však vstoupila v platnost v tomto státě až po tomto datu

Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu článků 31 a 32 rámcového rozhodnutí Rady 2002/584/SVV ze dne 13. června 2002 o evropském zatýkacím rozkazu a postupech předávání mezi členskými státy (
Úř. věst. L 190, s. 1
, dále jen „rámcové rozhodnutí“).
Tato žádost byla předložena v rámci řízení probíhajícího před chambre de l’instruction de la cour d’appel de Montpellier (vyšetřovací senát odvolacího soudu v Montpellier) na základě žádosti o vydání předložené španělskými orgány dne 2. června 2008.
Právní rámec
Mezinárodní právo
Evropská úmluva o vydávání byla podepsána v Paříži dne 13. prosince 1957. Její článek 10, nazvaný „Promlčení“, stanoví:
„Vydání nebude povoleno, pokud žádaná osoba nemůže být podle právního řádu dožadující nebo dožádané strany trestně stíhána nebo potrestána v důsledku promlčení.“
Evropská úmluva o potlačování terorismu byla podepsána ve Štrasburku dne 27. ledna 1977.
Právo Evropské unie
Úmluva o zjednodušeném postupu vydávání mezi členskými státy Evropské unie byla vypracována na základě článku K.3 Smlouvy o Evropské unii aktem Rady ze dne 10. března 1995 a podepsána téhož dne všemi členskými státy (
Úř. věst. C 78, s. 1
, dále jen „úmluva z roku 1995“).
Podle čl. 1 odst. 1 uvedené úmluvy:
„Cílem této úmluvy je usnadnit uplatňování Evropské úmluvy o vydávání [ze dne 13. prosince 1957] mezi členskými státy Evropské unie doplněním jejích ustanovení.“
Úmluva o vydávání mezi členskými státy Evropské unie, nazývaná „dublinská úmluva“, byla vypracována na základě článku K.3 Smlouvy o Evropské unii aktem Rady ze 27. září 1996 a podepsána téhož dne všemi členskými státy (
Úř. věst. C 313, s. 11
, dále jen „úmluva z roku 1996“).
Její článek 1 zejména stanoví:
„1.   Cílem této úmluvy je doplnit ustanovení a usnadnit uplatňování mezi členskými státy Evropské unie:
—
Evropské úmluvy o vydávání ze dne 13. prosince 1957 […],
—
Evropské úmluvy o potlačování terorismu ze dne 27. ledna 1977 […],
—
Úmluvy ze dne 19. června 1990, kterou se provádí Schengenská dohoda ze dne 14. června 1985 [uzavřená mezi vládami hospodářské unie Benelux, Spolkové republiky Německo a Francouzské republiky] o postupném zrušení kontrol na jejich společných hranicích [
Úř. věst. 2000, L 239, s. 19
] ve vztazích mezi členskými státy, které jsou smluvními stranami uvedené úmluvy […]“
Článek 8 odst. 1 úmluvy z roku 1996 zní následovně:
„Vydání nesmí být odmítnuto proto, že trestní stíhání nebo výkon trestu dotyčné osoby by bylo podle práva dožádaného státu promlčeno.“
Z článku 18 odst. 2 a 3 úmluvy z roku 1996 plyne, že úmluva vstupuje v platnost 90 dnů od oznámení členským státem přijímajícím tuto úmluvu jako poslední o splnění požadavků stanovených jeho ústavními pravidly pro toto přijetí. Jelikož úmluvu nepřijaly všechny členské státy, tato nevstoupila, v souladu s tímto ustanovením, v platnost.
Článek 18 odst. 4 úmluvy z roku 1996 stanoví:
„Do vstupu této úmluvy v platnost může každý členský stát při podání oznámení podle odstavce 2 nebo kdykoli jindy prohlásit, že se tato úmluva na něj vztahuje v jeho vztazích s členskými státy, které učinily stejné prohlášení. Tato prohlášení nabývají účinku uplynutím 90 dnů od uložení.“
Článek 18 odst. 5 úmluvy z roku 1996 stanoví, že se tato úmluva použije pouze na žádosti podané po dni jejího vstupu v platnost nebo po dni, kdy se začne uplatňovat mezi dožádaným a dožadujícím členským státem.
Třetí až pátý bod odůvodnění rámcového rozhodnutí znějí následovně:
„(3)
Všechny nebo některé členské státy jsou smluvními stranami řady úmluv v oblasti vydávání, včetně Evropské úmluvy o vydávání ze dne 13. prosince 1957 a Evropské úmluvy o potlačování terorismu ze dne 27. ledna 1977. Severské státy mají právní předpisy o vydávání ve stejném znění.
(4)
Kromě toho byly mezi členskými státy uzavřeny tyto tři úmluvy, které se zabývají zcela nebo zčásti vydáváním a tvoří součást acquis Unie: Úmluva ze dne 19. června 1990 k provedení Schengenské dohody ze dne 14. června 1985 o postupném odstraňování kontrol na společných hranicích (pokud jde o vztahy mezi členskými státy, které jsou smluvními stranami uvedené úmluvy), úmluva [z roku 1995] a úmluva [z roku 1996].
(5)
Z cíle stanoveného pro Evropskou unii stát se prostorem svobody, bezpečnosti a práva vyplývá zrušení vydávání mezi jednotlivými členskými státy a jeho nahrazení systémem předávání mezi justičními orgány. Dále zavedení zjednodušeného systému předávání odsouzených nebo podezřelých osob za účelem trestního řízení nebo výkonu soudních rozhodnutí ve věcech trestních umožňuje odstranit složitost a možné prodlení spojené se stávajícími postupy vydávání. Tradiční vztahy spolupráce, které až dosud převládaly mezi jednotlivými členskými státy, by měly být nahrazeny systémem volného pohybu soudních rozhodnutí ve věcech trestních, zahrnujícím jak rozhodnutí předcházející odsouzení, tak i pravomocná rozhodnutí, v prostoru svobody, bezpečnosti a práva.“
Jedenáctý bod odůvodnění rámcového rozhodnutí zní následovně:
„Ve vztazích mezi členskými státy by měl evropský zatýkací rozkaz nahradit všechny předchozí nástroje týkající se vydávání, včetně hlavy III prováděcí úmluvy k Schengenské dohodě.“
Článek 31 rámcového rozhodnutí, nazvaný „Vztah k jiným právním nástrojům“, má následující znění:
„1.   Toto rámcové rozhodnutí nahrazuje od 1. ledna 2004 odpovídající ustanovení níže uvedených smluv použitelných v oblasti vydávání ve vztazích mezi členskými státy, aniž je dotčeno jejich uplatňování ve vztazích mezi členskými státy a třetími zeměmi:
a)
Evropská úmluva o vydávání ze dne 13. prosince 1957, její dodatkový protokol ze dne 15. října 1975, druhý dodatkový protokol ze dne 17. března 1978 a Evropská úmluva o potlačování terorismu ze dne 27. ledna 1977, pokud jde o vydávání;
b)
Dohoda mezi dvanácti členskými státy Evropských společenství ze dne 26. května 1989 o zjednodušení a modernizaci způsobů doručování žádostí o vydání;
c)
úmluva [z roku 1995];
d)
úmluva [z roku 1996];
e)
hlava III kapitola 4 Úmluvy ze dne 19. června 1990 k provedení Schengenské dohody ze dne 14. června 1985 o postupném odstraňování kontrol na společných hranicích.
2.   Členské státy mohou nadále uplatňovat dvoustranné nebo mnohostranné dohody nebo ujednání platné v době přijetí tohoto rámcového rozhodnutí, pokud tyto dohody nebo ujednání umožňují prohloubit nebo rozšířit cíle tohoto rámcového rozhodnutí a pokud pomáhají dále zjednodušit nebo usnadnit postupy předávání osob, na které se vztahuje evropský zatýkací rozkaz.
Členské státy mohou po vstupu tohoto rámcového rozhodnutí v platnost uzavírat dvoustranné nebo mnohostranné dohody nebo ujednání, pokud tyto dohody nebo ujednání umožňují prohloubit nebo rozšířit ustanovení tohoto rámcového rozhodnutí a pokud pomáhají dále zjednodušit nebo usnadnit postupy předávání osob, na které se vztahuje evropský zatýkací rozkaz zejména tím, že stanovují kratší lhůty než lhůty uvedené v článku 17, rozšiřují seznam trestných činů uvedený v čl. 2 odst. 2, dále omezují důvody odmítnutí stanovené v článcích 3 a 4 nebo snižují hranici trestní sazby stanovenou v čl. 2 odst. 1 nebo 2.
Dohodami a ujednáními uvedenými v druhém pododstavci nesmějí být v žádném případě dotčeny vztahy mezi členskými státy, které nejsou smluvními stranami těchto dohod nebo ujednání.
Členské státy oznámí Radě a Komisi do tří měsíců od vstupu tohoto rámcového rozhodnutí v platnost stávající dohody a ujednání uvedené v prvním pododstavci, které si přejí nadále uplatňovat.
Členské státy rovněž oznámí Radě a Komisi veškeré nové dohody a ujednání uvedené v druhém pododstavci do tří měsíců od jejich podpisu.
3.   Uplatňují-li se smlouvy uvedené v odstavci 1 na území členských států nebo na území, za jejichž zahraniční vztahy je zodpovědný některý členský stát, které však nejsou v územní působnosti tohoto rámcového rozhodnutí, vztahy mezi těmito územími a ostatními členskými státy se nadále řídí uvedenými nástroji.“
Článek 32 rámcového rozhodnutí, nazvaný „Přechodná ustanovení“, stanoví:
„Žádosti o vydání obdržené před 1. lednem 2004 se nadále řídí stávajícími nástroji týkajícími se vydávání. Žádosti obdržené po tomto dni se řídí pravidly, která přijmou členské státy k provedení tohoto rámcového rozhodnutí. Členský stát však může při přijetí tohoto rámcového rozhodnutí Radou učinit prohlášení, že jako vykonávající členský stát bude nadále vyřizovat žádosti v souvislosti s jednáním spáchaným přede dnem, který stanoví, v souladu s režimem vydávání platným před 1. lednem 2004. Dotyčným dnem může být nejpozději 7. srpen 2002. Uvedené prohlášení bude zveřejněno v
Úředním věstníku [Evropských společenství].
Prohlášení lze kdykoli odvolat.“
Na základě článku 32 rámcového rozhodnutí učinila Francouzská republika následující prohlášení (
Úř. věst. 2002, L 190, s. 19
):
„Francie v souladu s článkem 32 rámcového rozhodnutí […] prohlašuje, že jako vykonávající členský stát bude nadále vyřizovat žádosti v souvislosti s jednáním spáchaným před 1. listopadem 1993, kdy vstoupila v platnost Smlouva o Evropské unii podepsaná v Maastrichtu dne 7. února 1992, v souladu s režimem vydávání platným před 1. lednem 2004.“
Vnitrostátní právní úprava
Zákon č. 2004-204 ze dne 9. března 2004 o přizpůsobení soudnictví soudobé kriminalitě (JORF ze dne 10. března 2004, s. 4567) provedl rámcové rozhodnutí, a za tímto účelem zavedl do trestního řádu články 695-11 až 695-51.
Tento zákon krom toho zavedl ustanovení o uplatňování úmluv z roku 1995 a z roku 1996.
Zákonem č. 2004-1345 ze dne 9. prosince 2004 byla schválena ratifikace úmluvy z roku 1996 (JORF ze dne 10. prosince 2004, s. 20876).
Vládním nařízením č. 2005-770 ze dne 8. července 2005 byla tato úmluva vyhlášena (JORF ze dne 10. července 2005, s. 11358). Uvádí se v něm, že úmluva je použitelná od 1. července 2005.
Spor v původním řízení a předběžné otázky
Španělská vláda vznesla dne 11. října 2000 na základě Evropské úmluvy o vydávání ze dne 13. prosince 1957 žádost o vydání I. P. Santesteban Goicoechey za skutky údajně spáchané na španělském území v průběhu měsíce února a března 1992, které byly kvalifikovány jako skladování bojových zbraní, nezákonné držení výbušnin, nezákonné užívání cizího motorového vozidla, záměna poznávací značky a trestný čin příslušnosti k teroristické organizaci. Rozsudkem vydaným chambre de l’instruction de la cour d’appel de Versailles ze dne 19. června 2001 nebylo této žádosti vyhověno z důvodu, že skutky, na základě kterých je vydání požadováno, jsou podle francouzského práva promlčeny.
Dne 31. března 2004 byl španělskými justičními orgány vydán na I. P. Santesteban Goicoecheu evropský zatýkací rozkaz týkající se týchž skutků jako žádost o vydání z 11. října roku 2000. Francouzská vláda ve svém písemném vyjádření uvedla, že tomuto rozkazu nevyhověla. S ohledem na datum spáchání skutků a na prohlášení učiněné v souladu s článkem 32 rámcového rozhodnutí totiž mohl být uvedený rozkaz považován jen za pouhou žádost o předběžnou vazbu, která je vyřizována v souladu s režimem vydávání platným před 1. lednem 2004, to znamená podle Evropské úmluvy o vydávání ze dne 13. prosince 1957. Dotčené skutky přitom byly podle francouzského práva promlčeny. I. P. Santesteban Goicoechea si každopádně ve Francii odpykával trest odnětí svobody, takže k případnému vydání dožadujícímu členskému státu by mohlo dojít až po vykonání tohoto trestu.
I. P. Santesteban Goicoechea měl být propuštěn na svobodu dne 6. června 2008. Jak na jednání upřesnila španělská vláda, vzhledem k tomu, že francouzské justiční orgány připomněly, že s ohledem na datum, kdy došlo k uvedeným skutkům, a na prohlášení učiněné podle článku 32 rámcového rozhodnutí není možné použít evropský zatýkací rozkaz, Juzgado Central de Instrucción de la Audiencia Nacional (Ústřední vyšetřovací soud) (Španělsko) vystavil dne 27. května 2008 návrh na vzetí do předběžné vazby týkající se týchž skutků, za účelem předložení žádosti o vydání založené na úmluvě z roku 1996. Dne 28. května 2008 umístil státní prokurátor I. P. Santesteban Goicoecheu do vydávací vazby.
Dne 2. června 2008 požádaly španělské orgány o vydání I. P. Santesteban Goicoechey na základě úmluvy z roku 1996.
Generální prokurátor navrhuje chambre de l’instruction de la cour d’appel de Montpellier, aby vyhověl žádosti španělských orgánů.
I. P. Santesteban Goicoechea své vydání španělským orgánům odmítá, jelikož se zejména domnívá, že Španělské království nemůže použít ustanovení úmluvy z roku 1996.
Předkládající soud uvádí, že rámcové rozhodnutí ve svém článku 31 stanoví, že toto rámcové rozhodnutí nahrazuje od 1. ledna 2004 odpovídající ustanovení v něm dále uvedených smluv použitelných v oblasti vydávání ve vztazích mezi členskými státy. Úmluva z roku 1996 je uvedena v čl. 31 odst. 1 písm. d) rámcového rozhodnutí.
Článek 31 odst. 2 rámcového rozhodnutí stanoví, že některé členské státy mohou nadále uplatňovat určité dvoustranné nebo mnohostranné dohody platné v době přijetí tohoto rámcového rozhodnutí. Tyto státy nicméně musely tyto dohody oznámit do tří měsíců od vstupu rámcového rozhodnutí v platnost. Španělské království přitom žádné oznámení v tomto smyslu neučinilo.
Předkládající soud si rovněž klade otázku ohledně výkladu článku 32 rámcového rozhodnutí, jelikož ve věci v původním řízení je požadováno použití dohody, která ve Francii vstoupila v platnost dne 1. července 2005.
Za těchto podmínek se chambre de l’instruction de la cour d’appel de Montpellier rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:
„1)
Jestliže členský stát, v daném případě Španělsk[é království], neoznámil podle čl. 31 odst. 2 rámcového rozhodnutí, že hodlá i nadále postupovat podle dvoustranných nebo mnohostranných dohod, je v důsledku toho vzhledem k výrazu ‚nahrazuje‘ obsaženému v článku 31 tohoto rámcového rozhodnutí nepřípustné, aby tento členský stát použil ve vztahu k jinému členskému státu, v daném případě Franc[ouzské republice], který prohlášení podle článku 32 rámcového rozhodnutí učinil, jiné postupy než evropský zatýkací rozkaz?
V případě, že bude na předcházející otázku odpovězeno záporně, žádá soud o odpověď na následující otázku:
2)
Je přípustné, aby vykonávající stát, který učinil výhrady, postupoval podle [úmluvy z roku 1996], tedy úmluvy předcházející 1. lednu 2004, která však v tomto vykonávajícím státě vstoupila v platnost až po 1. lednu 2004, tj. datu uvedeném v článku 32 rámcového rozhodnutí?“
K naléhavému řízení
Dopisem ze dne 3. července 2008, došlým kanceláři Soudního dvora téhož dne, požádal chambre de l’instruction de la cour d’appel de Montpellier, aby žádost o rozhodnutí o předběžné otázce byla projednána v naléhavém řízení upraveném v článku 104b jednacího řádu.
Předkládající soud odůvodnil tuto žádost tím, že I. P. Santesteban Goicoechea je po vykonání trestu odnětí svobody zadržován pouze z titulu vydávací vazby, která na něj byla uvalena v rámci postupu vydávání, ve kterém vyvstala uvedená předběžná otázka.
Po vyslechnutí generální advokátky rozhodl dne 7. července 2008 třetí senát Soudního dvora vyhovět žádosti předkládajícího soudu o projednání žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce v naléhavém řízení.
K pravomoci Soudního dvora
Z předkládacího rozhodnutí vyplývá, že žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se zakládá na článku 234 ES, zatímco požadovaný výklad se týká rámcového rozhodnutí, a sice aktu přijatého na základě hlavy VI Smlouvy o EU.
Je třeba nicméně bez dalšího uvést, že v souladu s čl. 46 písm. b) EU se ustanovení Smluv o ES a ESAE, která se týkají pravomocí Soudního dvora a výkonu těchto pravomocí, mezi které patří článek 234 ES, vztahují na ustanovení hlavy VI Smlouvy o EU za podmínek stanovených v článku 35 EU. Z toho plyne, že se režim stanovený v článku 234 ES má vztahovat na pravomoc Soudního dvora rozhodovat o předběžných otázkách na základě článku 35 EU, s výhradou podmínek stanovených v tomto ustanovení (viz v tomto smyslu rozsudky ze dne 16. června 2005, Pupino,
C-105/03, Sb. rozh. s. I-5285
, body 19 a 28, jakož i ze dne 28. června 2007, Dell’Orto,
C-467/05, Sb. rozh. s. I-5557
, bod 34).
Francouzská republika uvedla v prohlášení ze dne 14. března 2000, které nabylo účinnosti dne 11. července 2000, že uznává pravomoc Soudního dvora rozhodovat o platnosti a výkladu aktů uvedených v článku 35 EU za podmínek stanovených v odst. 3 písm. b) tohoto článku (
Úř. věst. 2005, L 327, s. 19
).
Za těchto podmínek nemůže skutečnost, že předkládací rozhodnutí nezmiňuje článek 35 EU, ale odkazuje na článek 234 ES, sama o sobě způsobit nepřípustnost žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce. To platí tím spíše, že forma, v jaké vnitrostátní soud musí předložit svou žádost o rozhodnutí o předběžné otázce, není ve Smlouvě o EU výslovně stanovena ani z ní nevyplývá (viz výše citovaný rozsudek Dell’Orto, bod 36).
Krom toho, jak uvádí ve svém vyjádření francouzská vláda, jestliže z judikatury francouzské Conseil d’État (státní rada) plyne, že chambres de l’instruction des cours d’appel provádějí, vyjadřují-li se k žádosti o vydání, správní pravomoc, nelze z toho vyvozovat, že tyto orgány nemají povahu soudu ve smyslu článku 234 ES.
Podle ustálené judikatury pro posouzení, zda postupující orgán má takovou povahu, což je otázka, která spadá výlučně do práva Společenství, bere totiž Soudní dvůr v úvahu všechny skutečnosti, jako je právní základ orgánu, jeho trvalost, závaznost jeho jurisdikce, sporná povaha řízení, použití právních předpisů orgánem, jakož i jeho nezávislost (viz zejména rozsudek ze dne 31. května 2005, Syfait a další,
C-53/03, Sb. rozh. s. I-4609
, bod 29 a citovaná judikatura). Kromě toho jsou vnitrostátní soudy oprávněny obrátit se na Soudní dvůr pouze tehdy, pokud před nimi probíhá spor a pokud rozhodují v rámci řízení, které má být ukončeno rozhodnutím, jež má charakter soudního rozhodnutí (viz zejména výše citovaný rozsudek Syfait a další, bod 29, jakož i rozsudek ze dne 27. dubna 2006, Standesamt Stadt Niebüll,
C-96/04, Sb. rozh. s. I-3561
, bod 13).
Není sporu o tom, že chambres de l’instruction des cours d’appel splňují výše uvedené podmínky právního základu, trvalosti a nezávislosti. Povinně zasahují do rozhodování v oblasti vydávání a rozhodují na základě řízení majícího soudní charakter, v průběhu kterého je při kontradiktorní diskuzi vyslechnuta dotčená osoba, jakož i státní zástupce. Provádějí přezkum podmínek legality vydání a vydávají odůvodněné stanovisko. Je-li toto stanovisko záporné, ukončuje se jím, po nabytí právní moci, řízení o vydání a jeho důsledkem je automatické propuštění osoby, o jejíž vydání je žádáno, z vydávací vazby. Mimoto, jak uvedla ve svém vyjádření francouzská vláda, Cour de cassation (kasační soud) od roku 1984 připouští kasační opravný prostředek založený na formálních nebo procesních vadách proti stanovisku chambre de l’instruction. Tato možnost podání kasačního opravného prostředku je nyní zakotvena v čl. 696-15 trestního řádu. A konečně, je-li ke Cour de cassation podán kasační opravný prostředek pro rozpor se zákonem, směřující proti stanovisku chambre de l’instruction, kasační soud rozhoduje o hmotněprávních podmínkách vydání.
Ze všech výše uvedených poznatků vyplývá, že Soudní dvůr má pravomoc odpovědět na položené otázky.
K předběžným otázkám
Úvodem žádá I. P. Santesteban Goicoechea Soudní dvůr, aby rozhodl, že je v rozporu s obecnými právními zásadami použitelnými uvnitř Unie, a zejména se zásadami právní jistoty, legality a zákazu retroaktivity přísnějšího trestního zákona, aby na něho byla použita úmluva z roku 1996 pro skutky, ohledně kterých chambre de l’instruction de la cour d’appel de Versailles rozsudkem ze dne 19. června 2001 rozhodl, že jsou podle francouzského práva promlčeny a vydal záporné stanovisko k vydání.
I. P. Santesteban Goicoechea tvrdí, že použijí-li se úmluvy o vydávání na skutky předcházející dni, ke kterému vstoupily v platnost, nelze připustit, aby účinkem nové úmluvy o vydávání bylo zpochybnění s konečnou platností vyřešených situací.
V tomto ohledu je třeba konstatovat, že jelikož se úvodní argumenty žalovaného v původním řízení vážou k problémům vyplývajícím z postupného uplatňování Evropské úmluvy o vydávání ze dne 13. prosince 1957 a úmluvy z roku 1996, nespadají do kontextu odpovědi na předběžné otázky a výkladu článků 31 a 32 rámcového rozhodnutí.
Přitom je třeba připomenout, že podle článku 35 EU přísluší předložit věc Soudnímu dvoru vnitrostátnímu soudu, a nikoliv účastníkům sporu v původním řízení. Možnost určení otázek, které budou předloženy Soudnímu dvoru, je tedy přiznána pouze vnitrostátnímu soudu a účastníci řízení nemohou jejich obsah měnit (viz zejména, ohledně článku 234 ES, rozsudky ze dne 9. prosince 1965, Singer,
44/65, Recueil, s. 1191
,
, jakož i ze dne 17. září 1998, Kainuun Liikenne a Pohjolan Liikenne,
C-412/96, Recueil, s. I-5141
, bod 23).
Krom toho odpovědět na žádost vznesenou žalovaným v původním řízení uvedenou v bodě 43 rozsudku v projednávané věci by bylo neslučitelné s úlohou přisouzenou Soudnímu dvoru článkem 35 EU, jakož i s povinností Soudního dvora zajistit vládám členských států a zúčastněným stranám možnost předložit svá vyjádření podle článku 23 statutu Soudního dvora vzhledem k tomu, že podle tohoto ustanovení jsou zúčastněným stranám oznamována pouze předkládací rozhodnutí (viz zejména, ohledně článku 234 ES, rozsudek ze dne 20. března 1997, Phytheron International,
C-352/95, Recueil, s. I-1729
, bod 14, jakož i výše citovaný rozsudek Kainuun Liikenne a Pohjolan Liikenne, bod 24).
K první otázce
Podstatou první otázky předkládajícího soudu je, zda článek 31 rámcového rozhodnutí musí být vykládán v tom smyslu, že vzhledem k výrazu „nahrazuje“ obsaženému v odstavci 1 tohoto článku je nepřípustné, aby členský stát, jako je Španělské království, který neoznámil podle čl. 31 odst. 2 tohoto rozhodnutí, že hodlá postupovat podle dvoustranných nebo mnohostranných dohod, použil ve vztahu k jinému členskému státu, jakým je Francouzská republika, který učinil prohlášení podle článku 32 rámcového rozhodnutí, jiné postupy vydávání než evropský zatýkací rozkaz.
I. P. Santesteban Goicoechea tvrdí, že výraz „nahrazuje“ je zcela jednoznačný a že pokud Španělské království neoznámilo, že hodlá nadále postupovat podle úmluvy z roku 1996, nemůže být tato úmluva použita ve vztahu mezi Španělským královstvím a Francouzskou republikou. Výklady navrhované francouzskou vládou a Komisí v jejich písemných vyjádřeních jsou pouhým zevšeobecněním.
Francouzská a španělská vláda, jakož i Komise se naopak domnívají, že se článek 31 rámcového rozhodnutí nemá na věc v původním řízení použít.
V tomto ohledu z pátého, sedmého a jedenáctého bodu odůvodnění rámcového rozhodnutí plyne, že jeho cílem je, v rámci odstranění složitosti a možných prodlení spojených se stávajícími postupy vydávání, nahrazení systému mnohostranného vydávání mezi členskými státy založeného na Evropské úmluvě o vydávání ze dne 13. prosince 1957 systémem předávání mezi justičními orgány. Uvedený jedenáctý bod odůvodnění tak upřesňuje, že „[ve] vztazích mezi členskými státy by měl evropský zatýkací rozkaz nahradit všechny předchozí nástroje týkající se vydávání“.
Třetí a čtvrtý bod odůvodnění rámcového rozhodnutí zmiňují úmluvy použitelné mezi všemi nebo některými členskými státy, jakož i úmluvy uzavřené mezi členskými státy, které tvoří součást acquis Unie, mezi kterými je uvedena úmluva z roku 1996.
V souladu s cílem uvedeným v bodech odůvodnění rámcového rozhodnutí jeho čl. 31 odst. 1 stanoví, že režim evropského zatýkacího rozkazu zavedený rámcovým rozhodnutím nahrazuje ve vztazích mezi členskými státy úmluvy, které toto ustanovení vyjmenovává. Mezi těmito úmluvami jsou zmíněny úmluvy uvedené ve třetím a čtvrtém bodě odůvodnění rámcového rozhodnutí, a tedy i úmluva z roku 1996.
Článek 31 odst. 2 rámcového rozhodnutí umožňuje členským státům nadále uplatňovat dvoustranné nebo mnohostranné dohody nebo ujednání platné v době přijetí rámcového rozhodnutí nebo po vstupu tohoto rozhodnutí v platnost uzavírat takové dvoustranné nebo mnohostranné dohody nebo ujednání, pokud tyto dohody nebo ujednání umožňují prohloubit nebo rozšířit cíle rámcového rozhodnutí a pokud pomáhají dále zjednodušit nebo usnadnit postupy předávání osob, na které se vztahuje evropský zatýkací rozkaz.
Toto ustanovení se nicméně nemůže týkat úmluv uvedených v čl. 31 odst. 1 rámcového rozhodnutí, jelikož cílem tohoto rozhodnutí je právě nahrazení těchto úmluv jednodušším a účinnějším režimem. Jak Komise uvedla ve svém vyjádření a španělská vláda zdůraznila na jednání, čl. 31 odst. 2 rámcového rozhodnutí se týká jiných úmluv, prostřednictvím kterých členské státy jdou nad rámec působnosti rámcové rozhodnutí ve smyslu usnadnění a zjednodušení postupů předávání, přičemž ale zůstávají v rámci evropského zatýkacího rozkazu.
Z toho plyne, že úmluva z roku 1996 není součástí dvoustranných nebo mnohostranných dohod nebo ujednání uvedených v čl. 31 odst. 2 rámcového rozhodnutí, které by mohly být předmětem oznámení.
Krom toho se režim evropského zatýkacího rozkazu uplatní pouze za podmínek stanovených rámcovým rozhodnutím a zejména, v souladu s jeho článkem 32, na žádosti obdržené po 1. lednu 2004, pokud vykonávající členský stát neučinil prohlášení podle tohoto ustanovení za účelem zavedení časového omezení pro uplatňování uvedeného režimu.
Jak upřesnila Komise, nahrazení úmluv uvedených v čl. 31 odst. 1 rámcového rozhodnutí, stanovené tímto ustanovením, tak nemá za následek zrušení těchto úmluv, které jsou i nadále relevantní pro případy, na které se vztahuje prohlášení členského státu učiněné podle článku 32 rámcového rozhodnutí, ale rovněž v jiných situacích, na které není použitelný režim evropského zatýkacího rozkazu.
Z toho plyne, že se články 31 a 32 rámcového rozhodnutí týkají odlišných situací, jež jedna druhou vylučují. Zatímco totiž uvedený článek 31, nazvaný „Vztah k jiným právním nástrojům“, upravuje důsledky použití režimu evropského zatýkacího rozkazu na mezinárodní smlouvy týkající se vydávání, uvedený článek 32, nazvaný „Přechodná ustanovení“, se týká okolností, za kterých se tento režim nepoužije.
V projednávaném případě učinila Francouzská republika prohlášení podle článku 32 rámcového rozhodnutí, přičemž upřesnila, že jako vykonávající stát bude nadále vyřizovat žádosti v souvislosti s jednáním spáchaným před 1. listopadem 1993, kdy vstoupila v platnost Maastrichtská smlouva, v souladu s režimem vydávání platným před 1. lednem 2004.
To je případ žádosti, která byla předložena španělskými orgány a která se týká I. P. Santesteban Goicoechey, jelikož skutky, které jsou mu vytýkány, byly údajně spáchány v průběhu měsíce února a března 1992.
Jelikož není režim evropského zatýkacího rozkazu stanovený rámcovým rozhodnutím na tuto žádost použitelný, není článek 31 rámcového rozhodnutí relevantní.
Na první otázku je tedy třeba odpovědět tak, že článek 31 rámcového rozhodnutí musí být vykládán v tom smyslu, že se týká pouze případů, ve kterých je použitelný režim evropského zatýkacího rozkazu, čemuž tak není, týká-li se žádost o vydání skutků spáchaných před datem uvedeným členským státem v prohlášení učiněném podle článku 32 rámcového rozhodnutí.
Ke druhé otázce
Podstatou druhé otázky předkládajícího soudu je, zda článek 32 rámcového rozhodnutí musí být vykládán v tom smyslu, že brání tomu, aby vykonávající členský stát postupoval podle úmluvy z roku 1996, jestliže tato úmluva v tomto členském státě vstoupila v platnost až po 1. lednu 2004.
I. P. Santesteban Goicoechea tvrdí, že připuštění skutečnosti, že by výraz „režim vydávání platný před 1. lednem 2004“, použitý v článku 32 rámcového rozhodnutí, pokrýval i zmíněnou úmluvu, použitelnou ve vztahu mezi Španělským královstvím a Francouzskou republikou teprve od 1. července 2005, by bylo v rozporu s literou a duchem prohlášení učiněného Francouzskou republikou podle výše uvedeného článku 32 rámcového rozhodnutí.
Francouzská a španělská vláda, jakož i Komise mají za to, že výraz „režim vydávání platný před 1. lednem 2004“ je v rámcovém rozhodnutí použit pro rozlišení mezi režimem vydávání tvořeným stávajícími úmluvami v okamžiku přijetí rámcového rozhodnutí a uvedenými v bodech odůvodnění a v čl. 31 odst. 1 tohoto rozhodnutí a režimem evropského zatýkacího rozkazu zavedeným rámcovým rozhodnutím, o němž toto rozhodnutí stanoví, že by měl být uplatňován na žádosti předložené po 1. lednu 2004. Cílem použití tohoto výrazu není „zakonzervování“ stavu úmluv uvedených ve výše zmíněném čl. 31 odst. 1 ani bránit zdokonalování režimu vydávání založeného na Evropské úmluvě o vydávání ze dne 13. prosince 1957.
Francouzská a španělská vláda, jakož i Komise mimoto tvrdí, že úmluvy z let 1995 a 1996 nebyly k 1. lednu 2004 ještě v platnosti, platné nejsou ani v současné době a pozbyly by jakýkoliv užitečný účinek, kdyby členské státy nemohly nadále přijímat postupy vyžadované jejich vnitrostátním právem pro jejich uplatňování. Přitom tyto úmluvy tvoří součást acquis Unie, které jsou členské státy povinny začlenit do svého vnitrostátního práva, a jsou i nadále užitečné v případech, kdy se nepoužije režim evropského zatýkacího rozkazu, jakož i ve vztazích s třetími státy přidruženými v rámci Schengenské dohody ze dne 14. června 1985 týkajících se vydávání. Členské státy byly ostatně v Radě vyzývány, aby pokračovaly v jejich ratifikaci navzdory existenci rámcového rozhodnutí.
A konečně, Komise podotýká, že Francouzská republika mohla své prohlášení učiněné podle článku 32 rámcového rozhodnutí kdykoliv odvolat, což by mělo za důsledek, že režim evropského zatýkacího rozkazu by se začal okamžitě uplatňovat. Lze proto jen obtížně chápat, z jakého důvodu by mělo být zakázáno postupovat po částech ve směru k evropskému zatýkacímu rozkazu uplatňováním úmluvy z roku 1996 po zahájení uplatňování režimu stanoveného rámcovým rozhodnutím.
V tomto ohledu vyplývá jak z bodů odůvodnění rámcového rozhodnutí, tak z jeho článků 31 a 32, že pod výrazem „režim vydávání platný před 1. lednem 2004“ má článek 32 rámcového rozhodnutí na mysli zejména veškeré úmluvy vyjmenované ve třetím a čtvrtém bodě odůvodnění, jakož i v čl. 31 odst. 1 rámcového rozhodnutí. Tyto úmluvy jsou založeny na Evropské úmluvě o vydávání ze dne 13. prosince 1957, jelikož ji mění nebo doplňují. Úmluva z roku 1996 tak ve svém článku 1 uvádí, že jejím cílem je doplnit ustanovení a usnadnit uplatňování mezi členskými státy Unie zejména Evropské úmluvy o vydávání ze dne 13. prosince 1957.
Nicméně, jak na jednání upřesnila Komise, důsledkem použití výrazu „platný“ nemůže být skutečnost, že by se vyjmenované úmluvy začaly uplatňovat pouze na základě vstupu rámcového rozhodnutí v platnost. Aby totiž byla určitá úmluva použitelná ve vztazích mezi dvěma členskými státy, musejí být tyto státy uvedenou úmluvou vázány.
Tomuto výrazu nelze rozumět tak, že označuje výhradně úmluvy, které by byly skutečně uplatnitelné ve vztazích mezi členskými státy k 1. lednu 2004.
Účelem režimu prohlášení stanoveného ve třetí a čtvrté větě článku 32 rámcového rozhodnutí je totiž umožnit výjimečně rozšířit režim stanovený v první větě téhož článku na některé žádosti obdržené po 1. lednu 2004. Stejně jako nic nebrání tomu, aby v některých členských státech začaly být mezi datem přijetí rámcového rozhodnutí a 1. lednem 2004 uplatňovány stávající nástroje týkající se vydávání, nebrání žádný důvod tomu, aby členský stát začal po 1. lednu 2004 uplatňovat úmluvu tvořící součást režimu vydávání nahrazeného režimem evropského zatýkacího rozkazu pro situace, kde není tento režim použitelný.
Jak správně tvrdila francouzská a španělská vláda, jakož i Komise, uvedení data 1. ledna 2004 slouží především k vytyčení mezí mezi oblastí působnosti režimu vydávání stanoveného úmluvami a oblastí působnosti režimu evropského zatýkacího rozkazu zavedeného rámcovým rozhodnutím, přičemž posledně uvedený režim má být všeobecně uplatňován na všechny žádosti předložené po 1. lednu 2004.
Uplatňování úmluv, jako je úmluva z roku 1996, není na újmu režimu evropského zatýkacího rozkazu stanovenému rámcovým rozhodnutím, jelikož podle čl. 31 odst. 1 tohoto rozhodnutí může být taková úmluva použita pouze tehdy, nepoužije-li se režim evropského zatýkacího rozkazu.
Uplatňování úmluv týkajících se vydávání po 1. lednu 2004 tedy může mít za účel pouze zdokonalování režimu vydávání za okolností, ve kterých není režim evropského zatýkacího rozkazu použitelný. Přitom, jak bylo uvedeno v bodě 58 rozsudku v projednávané věci, úmluvy týkající se vydávání jsou i nadále relevantní pro případy, na které se vztahuje prohlášení členského státu učiněné podle článku 32 rámcového rozhodnutí, ale rovněž v jiných situacích, na které se nepoužije režim evropského zatýkacího rozkazu.
Takový účel není zajisté v rozporu s cíli rámcového rozhodnutí, neboť, jak vyplývá z pátého bodu jeho odůvodnění, účelem tohoto rozhodnutí je odstranit složitost a možná prodlení spojená s postupy vydávání existujícími v okamžiku přijetí rámcového rozhodnutí zavedením zjednodušeného systému předávání odsouzených nebo podezřelých osob.
Použití úmluvy z roku 1996 ve vztazích mezi dvěma členskými státy je mimoto v souladu s cíli Unie. V tomto ohledu je třeba připomenout, že tato úmluva tvoří součást acquis Unie a že Rada aktem ze dne 27. září 1996 doporučila její přijetí členskými státy v souladu s jejich ústavními pravidly.
A konečně, jak připomněla Komise, článek 32 rámcového rozhodnutí výslovně stanoví, že prohlášení učiněné členským státem podle tohoto ustanovení lze kdykoli odvolat, což by při nedostatku upřesnění v tomto ohledu způsobilo okamžitou použitelnost režimu evropského zatýkacího rozkazu i pro skutky předcházející datu, které bylo uvedeno v takto odvolaném prohlášení.
S ohledem na takto přiznanou možnost odvolat prohlášení učiněné podle článku 32 rámcového rozhodnutí nelze úspěšně tvrdit, že členský stát, který takové prohlášení učinil, není oprávněn začít po 1. lednu 2004 uplatňovat úmluvu z roku 1996 tak, aby se tato úmluva vztahovala zejména na situace, ve kterých se nepoužije režim evropského zatýkacího rozkazu, zatímco, jak zdůraznila Komise, tato úmluva představuje pokrok ve směru evropského zatýkacího rozkazu směřující k usnadnění vydávání mezi členskými státy.
Podle ustálené judikatury jsou procesní pravidla obecně považována za použitelná na všechny spory probíhající ke dni jejich vstupu v účinnost, na rozdíl od hmotněprávních pravidel, která jsou obvykle vykládána jako nepoužitelná na situace nastalé před jejich vstupem v účinnost (výše citovaný rozsudek Dell’Orto, bod 48). Článek 18 odst. 5 úmluvy z roku 1996 stanoví, že se tato úmluva použije na žádosti podané po dni, kdy se začne uplatňovat mezi dožádaným a dožadujícím členským státem. Co se týče článku 32 rámcového rozhodnutí, ten stanoví, že žádosti obdržené po 1. lednu 2004 se řídí pravidly evropského zatýkacího rozkazu. Použijí-li se v obou případech nová pravidla nikoliv na již posuzované žádosti, ale na žádosti předložené po určitém datu, mají společné to, že se použijí na žádosti týkající se skutků předcházejících datu, kdy se začala uplatňovat nová právní úprava.
S ohledem na tyto poznatky je třeba na druhou otázku odpovědět tak, že článek 32 rámcového rozhodnutí musí být vykládán v tom smyslu, že nebrání tomu, aby vykonávající členský stát postupoval podle úmluvy z roku 1996, i když tato úmluva v tomto členském státě vstoupila v platnost až po 1. lednu 2004.
K nákladům řízení
Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

Z těchto důvodů Soudní dvůr (třetí senát) rozhodl takto:

1)
Článek 31 rámcového rozhodnutí Rady 2002/584/SVV ze dne 13. června 2002 o evropském zatýkacím rozkazu a postupech předávání mezi členskými státy musí být vykládán v tom smyslu, že se týká pouze případů, ve kterých je použitelný režim evropského zatýkacího rozkazu, čemuž tak není, týká-li se žádost o vydání skutků spáchaných před datem uvedeným členským státem v prohlášení učiněném podle článku 32 tohoto rámcového rozhodnutí.

2)
Článek 32 rámcového rozhodnutí 2002/584 musí být vykládán v tom smyslu, že nebrání tomu, aby vykonávající členský stát postupoval podle úmluvy o vydávání mezi členskými státy Evropské unie vypracované aktem Rady ze 27. září 1996 a podepsané téhož dne všemi členskými státy, i když tato úmluva v tomto členském státě vstoupila v platnost až po 1. lednu 2004.

Podpisy
(
*1
) – Jednací jazyk: francouzština.