CELEX: 62009CJ0063
Oro transportas
Monrealio konvencija
Vežėjų atsakomybė už registruotą bagažą
22 straipsnio 2 dalis
Atsakomybės ribos bagažo sunaikinimo, praradimo, sugadinimo ar vėlavimo atvejais
"Žalos" sąvoka
Turtinė ir neturtinė žala

Prašymas priimti prejudicinį sprendimą pateiktas dėl 1999 m. gegužės 28 d. Monrealyje sudarytos konvencijos dėl tam tikrų
tarptautinio vežimo oru taisyklių suvienodinimo (toliau – Monrealio konvencija), kurią Europos Bendrija pasirašė 1999 m. gruodžio
9 d. ir savo vardu patvirtino 2001 m. balandžio 5 d. Tarybos sprendimu 2001/539/EB (OL L 194, p. 38; 2004 m. specialusis leidimas
lietuvių k., 7 sk., 5 t., p. 491), 22 straipsnio 2 dalies išaiškinimo.
Šis prašymas pateiktas nagrinėjant bylą tarp oro transporto bendrovės
Clickair SA
(toliau –
Clickair)
keleivio A. Walz ir šios oro bendrovės dėl žalos, atsiradusios dėl prarasto registruoto bagažo pastarajai vykdant vežimą
oru, atlyginimo.

Teisinis pagrindas

Sąjungos teisės aktai
1997 m. spalio 9 d. Tarybos reglamento (EB) Nr. 2027/97 dėl oro vežėjo atsakomybės už keleivių ir jų bagažo vežimą oru (OL L 285,
p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 7 sk., 3 t., p. 489), iš dalies pakeisto 2002 m. gegužės 13 d. Europos Parlamento
ir Tarybos reglamentu (EB) Nr. 889/2002 (OL L 140, p. 2; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 7 sk., 6 t., p. 246; toliau
– Reglamentas Nr. 2027/97), 1 straipsnyje numatyta:
„Šis reglamentas įgyvendina atitinkamas Monrealio konvencijos nuostatas dėl keleivių ir jų bagažo vežimo oru ir nustato tam
tikras papildomas nuostatas. <...>“
Reglamento Nr. 2027/97 3 straipsnio 1 dalyje įtvirtinta
„Bendrijos oro vežėjo atsakomybę už keleivius ir jų bagažą reglamentuoja visos su tokia atsakomybe susijusios Monrealio konvencijos
nuostatos.“

Monrealio konvencija
Pagal Monrealio konvencijos preambulės trečią pastraipą valstybės, šios konvencijos šalys, „pripažįsta būtinybę užtikrinti
tarptautinio vežimo oru vartotojų interesų apsaugą ir teisingos kompensacijos, paremtos restitucijos principu, būtinybę“.
Remiantis šios preambulės penkta pastraipa:
„<...> bendri valstybių veiksmai, skirti tolesniam tam tikrų tarptautinį vežimą oru reglamentuojančių taisyklių derinimui
ir sisteminimui, pasitelkiant naują Konvenciją, yra tinkamiausias būdas reikiamai interesų pusiausvyrai pasiekti <...>“
Monrealio konvencijos III skyrius pavadintas „Vežėjo atsakomybė ir žalos atlyginimo dydis“.
Šios konvencijos 17 straipsnyje „Keleivio gyvybės atėmimas ir kūno sužalojimas. Bagažui padaryta žala“ nustatyta:
„1.      Vežėjas atsako už keleivio gyvybės atėmimą ar sveikatos sužalojimą, jei nelaimingas atsitikimas, kuris buvo gyvybės atėmimo
ar sužalojimo priežastis, įvyko orlaivyje arba įlaipinimo ar išlaipinimo veiksmų metu.
2.      Vežėjas atsako už žalą, atsiradusią sunaikinus, praradus arba sugadinus įregistruotą bagažą, jeigu atsitikimas, kuris buvo
sunaikinimo, praradimo arba sugadinimo priežastis įvyko orlaivyje arba bet kuriuo kitu laikotarpiu, per kurį vežėjas buvo
atsakingas už įregistruotą bagažą. Tačiau vežėjas neatsako, jeigu ir tik dėl tokio bagažo, kuriam padaryta dėl anksčiau turėtų
defektų, trūkumų ar kokybės [Tačiau vežėjas neatsako, jeigu ir kiek žala bagažui padaryta dėl šio bagažo defektų, trūkumų
ar kokybės]. Neregistruoto bagažo atveju, įskaitant asmens daiktus, vežėjas atsako tik tuo atveju, jeigu žala atsirado dėl
jo ar jo darbuotojų arba atstovų kaltės.
<...>“
Minėtos konvencijos 22 straipsnyje numatytos „atsakomybės ribos dėl vėlavimo, bagažo ir krovinio“:
„<...>
2.      Vežant bagažą, vežėjo atsakomybė dėl sunaikinimo, praradimo, [sugadinimo] arba vėlavimo neviršija 1 000 STT kiekvienam keleiviui,
nebent keleivis, registruodamas bagažą, pateikė specialią suinteresuotumo savo bagažo pristatymu į paskirties vietą deklaraciją
ir sumokėjo papildomą pinigų sumą, jeigu tuo atveju to reikalaujama. Šiuo atveju vežėjas privalo sumokėti sumą, neviršijančią
deklaruotos sumos, nebent jis įrodytų, jog ši suma yra didesnė negu keleivio dabartinis suinteresuotumas bagažo pristatymu
į paskirties vietą.<...>“

Pagrindinė byla ir prejudicinis klausimas
2008 m. balandžio 14 d. A. Walz pareiškė
Clickair
ieškinį teisme, kuriuo prašo, kad iš oro bendrovės būtų priteistas žalos atlyginimas dėl registruoto bagažo, prarasto šiai
bendrovei vykdant vežimą oru iš Barselonos (Ispanija) į Portą (Portugalija).
A. Walz prašo atlyginti 3 200 eurų žalą: 2 700 eurų prarasto bagažo vertės, o 500 eurų – dėl šio praradimo patirtos neturtinės
žalos.

Clickair
nesutiko su A. Walz ieškiniu ir, be kita ko, nurodė, kad reikalaujamos atlyginti žalos dydis viršija Monrealio konvencijos
22 straipsnio 2 dalyje nustatytas atsakomybės už prarastą bagažą ribas, t. y. 1 000 specialiųjų skolinimosi teisių (toliau
– SST).
Kadangi ginčas kilo dėl vežimo oru, kurį Europos Sąjungos vėžėjas vykdė tarp dviejų skirtingose valstybėse narėse esančių
miestų,
Juzgado de lo Mercantil nº4 de Barselona
, gavęs bylą, taikė Reglamentą Nr. 2027/97.
Jis pažymėjo, kad, kalbant apie Sąjungos vežėjų atsakomybę, susijusią su keleivių ir jų bagažo vežimu oru Sąjungos teritorijoje,
Reglamentu Nr. 2027/97 tik įgyvendinamos atitinkamos Monrealio konvencijos nuostatos. Todėl jam kyla klausimas, kaip reikia
aiškinti kai kurias iš šios konvencijos nuostatų, tarp jų – 22 straipsnio 2 dalį, nustatančią oro vežėjų atsakomybės ribas
praradus bagažą.
Šiuo atžvilgiu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nurodo
Audiencia Provincial de Barselona
praktiką. 2008 m. liepos 2 d. priimtame sprendime šis teismas išaiškino, kad, pirma, minėta didžiausia riba netaikoma bendrai
turtinės ir neturtinės žalos sumai ir, antra, turtinei žalai nustatyta riba yra 1 000 SST, o neturtinei žalai taikoma atskira
1 000 SST riba, todėl didžiausia bendra suma, sudėjus turtinę ir neturtinę žalą, sudaro 2 000 SST.
Kadangi prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nesutinka su šiuo aiškinimu, jis nutarė sustabdyti bylos nagrinėjimą
ir pateikti Teisingumo Teismui šį prejudicinį klausimą:
„Ar [Monrealio] konvencijos <...> 22 straipsnio 2 dalyje nurodytos atsakomybės ribos apima dėl prarasto bagažo patirtą tiek
turtinę, tiek neturtinę žalą?“

Dėl prejudicinio klausimo
Savo klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės siekia sužinoti, ar terminas „žala“, kuriuo
grindžiama Monrealio konvencijos 22 straipsnio 2 dalis, kurioje nustatatomos oro vežėjo atsakomybės ribos dėl žalos, be kita
ko, atsiradusios dėl prarasto bagažo, turi būti aiškinamas taip, kad jis apima tiek turtinę, tiek neturtinę žalą.
Pirmiausia reikia priminti, kad, kalbant apie Sąjungos vežėjų atsakomybę, susijusią su keleivių ir jų bagažo vežimu oru Sąjungos
teritorijoje, Reglamentu Nr. 2027/97, taikytinu šioje byloje, įgyvendinamos atitinkamos Monrealio konvencijos nuostatos. Konkrečiai
kalbant, iš šio reglamento 3 straipsnio 1 dalies išplaukia, kad Sąjungos oro vežėjų atsakomybę, susijusią su keleiviais ir
jų bagažu, reglamentuoja Monrealio konvencijos nuostatos dėl šios atsakomybės. Todėl prašymą priimti prejudicinį sprendimą
pateikęs teismas prašo išaiškinti atitinkamas šios konvencijos nuostatas.
Monrealio konvencija, kurią EB 300 straipsnio 2 dalies pagrindu Bendrija pasirašė 1999 m. gruodžio 9 d., jos vardu buvo patvirtinta
2001 m. balandžio 5 d. Sprendimu 2001/539 ir Bendrijoje įsigaliojo 2004 m. birželio 28 d.
Kadangi nuo šios konvencijos įsigaliojimo datos jos nuostatos yra sudėtinė Bendrijos teisės sistemos dalis, Teisingumo Teismas
yra kompetentingas dėl jų išaiškinimo priimti prejudicinį sprendimą (pagal analogiją žr. 1974 m. balandžio 30 d. Sprendimo
Haegeman
, 181/73, Rink. p. 449, 2, 4 ir 5 punktus bei dėl Monrealio konvencijos žr. 2006 m. sausio 10 d. Sprendimo
IATA ir ELFAA
, C‑344/04, Rink. p. I‑403, 36 punktą ir 2008 m. gruodžio 22 d. Sprendimo
Wallentin-Hermann
, C‑549/07, Rink. p. I‑11061, 28 punktą).
Kadangi Monrealio konvencijoje nepateikiama jokia termino „žala“ apibrėžtis, reikia pažymėti, atsižvelgiant į šios konvencijos
tikslą, t. y. suvienodinti tarptautinio vežimo oru taisykles, kad šį terminą reiškia aiškinti vienodai ir savarankiškai, nesvarbu,
kad valstybės šios konvencijos šalys savo nacionalinėje teisėje šią sąvoką aiškina įvairiai.
Tokiomis aplinkybėmis tarptautinėje konvencijos esantį terminą „žala“ reikia aiškinti pagal bendrosios tarptautinės teisės
aiškinimo taisykles, kurios privalomos ir Sąjungai.
Šiuo atžvilgiu 1969 m. gegužės 23 d. Vienoje pasirašytos konvencijos dėl tarptautinių sutarčių teisės, kuria kodifikuojamos
bendrosios tarptautinės teisės taisyklės, 31 straipsnyje nurodyta, kad sutartis aiškintina laikantis geros valios principų,
atsižvelgiant į joje vartojamų sąvokų įprastą reikšmę sutarties kontekste ir į sutarties objektą bei jos tikslą (šiuo klausimu,
be kita ko, žr. 1991 m. gruodžio 14 d. Nuomonės 1/91, Rink. p. I‑6079, 14 punktą; 1993 m. liepos 1 d. Sprendimo
Metalsa
, C‑312/91, Rink. p. I‑3751, 12 punktą; 1999 m. kovo 2 d. Sprendimo
Eddline El-Yassini
, C‑416/96, Rink. p. I‑1209, 47 punktą ir 2001 m. lapkričio 20 d. Sprendimo
Jany ir kt
., C‑268/99, Rink. p. I‑8615, 35 punktą).
Visų pirma reikia patikslinti, kad „žala“ (pranc. k. „préjudice“), apie kurią kalbama Monrealio konvencijos III skyriaus pavadinime
ir 17 straipsnio 1 dalyje, šios konvencijos aiškinimo tikslais turi būti laikoma „žalos“ (pranc. k. „dommage“), apie kurią
kalbama šios konvencijos 17 straipsnio pavadinime ir šio straipsnio 2 dalyje, sinonimu. Iš kitų Monrealio konvencijos autentiško
teksto kalbinių versijų išplaukia, kad tas pats terminas (redakcijoje ispanų k. „daño“, anglų k. „damage“) vartojamas nedarant
jokio skirtumo tarp „préjudice“ ir „dommage“ minėtos konvencijos teksto prancūzų kalba prasme. Be to, nors šios konvencijos
teksto versijoje rusų kalba, kaip ir prancūzų kalba, vartojami du terminai, t. y. „вред“ (žala) ir „повреждение“ (sugadinimas),
šie du terminai, rusų kalboje turintys tą pačią šaknį ir vartojami nedarant tarp jų skirtumo, šios konvencijos aiškinimo tikslais
taip pat turi būti laikomi sinonimais.
Pagaliau kalbant apie kontekstą, kuriam esant vartojamas Monrealio konvencijos 17 straipsnio terminas žala („préjudice“),
reikia pažymėti, kad, kaip nurodyta ankstesniame šio sprendimo punkte, šis terminas taip pat pavartotas šios konvencijos III
skyriaus, kurio sudėtinė dalis yra minėta nuostata, pavadinime. Todėl šioje konvencijoje nesant priešingų nuorodų jis turi
turėti tą pačią prasmę visame šiame skyriuje.
Be to, Monrealio konvencijos 22 straipsnis, kuris taip pat yra sudėtinė III skyriaus, taigi ir konteksto dalis, riboja vežėjo
atsakomybę bagažo sunaikinimo, praradimo, sugadinimo arba vėlavimo atvejais, o tai reiškia, kad keleivio patirtos žalos pobūdis
šiuo atžvilgiu yra nesvarbus.
Galiausiai patikslinant terminą žalą išreiškiančių žodžių „préjudice“ ir „dommage“ įprastą prasmę pagal šio sprendimo 23 punkte
nurodytą aiškinimo taisyklę, reikia priminti, kad egzistuoja visoms tarptautinės teisės posistemėms bendra, ne konvencijose
nustatyta, žalos sąvoka. Taigi remiantis Valstybių atsakomybės už tarptautinės teisės pažeidimus straipsnių, parengtų Jungtinių
Tautų Tarptautinės teisės komisijos (TTK), 31 straipsnio 2 dalimi, į kurią šios organizacijos Generalinė Asamblėja atsižvelgė
savo 2001 m. rugpjūčio 9 d. Rezoliucijoje 56/83, „žala (pranc. k. „préjudice“) apima bet kokią žalą (pranc. k. „dommage“),
tiek turtinę, tiek neturtinę <...>“.
Du sąvokos žala aspektai, išplaukiantys iš minėtos nuostatos, kuria siekiama šiuo atžvilgiu kodifikuoti šiuo metu galiojančią
bendrąją tarptautinę teisę, dėl šios priežasties gali būti laikomi bendrai išreiškiančiais įprastą šios sąvokos prasmę tarptautinėje
teisėje. Be to, reikia pažymėti, kad nė vienoje Monrealio konvencijos nuostatoje nenurodyta, jog suderintoje tarptautinės
privatinės oro teisės atsakomybės sistemoje susitariančios valstybės siekė žalos (pranc. k. „dommage“) sąvokai suteikti specialią
prasmę, nukrypstančią nuo įprastos jos reikšmės. Taigi ši iš bendrosios tarptautinės teisės išplaukianti apibrėžtis, remiantis
minėtos Konvencijos dėl tarptautinių sutarčių teisės 31 straipsnio 3 dalies c punktu, taikytina Monrealio konvencijos šalių
santykiams.
Iš to galima padaryti išvadą, kad Monrealio konvencijos III skyriuje vartojami žalą reiškiantys terminai „préjudice“ ir „dommage“
turi būti suprantami kaip apimantys tiek turtinę, tiek neturtinę žalą.
Šią išvadą patvirtina Monrealio konvencijos priėmimo tikslai.
Šiuo atžvilgiu reikia priminti, kad remiantis Monrealio konvencijos preambulės trečia pastraipa valstybės šios konvencijos
šalys, suprasdamos „būtinybę užtikrinti tarptautinio vežimo oru vartotojų interesų apsaugą ir teisingos kompensacijos, paremtos
restitucijos principu, būtinybę“, nusprendė nustatyti griežtą oro vežėju atsakomybės sistemą.
Taigi kalbant apie žalą, atsiradusią dėl registruoto bagažo sunaikinimo, praradimo arba sugadinimo, pagal Monrealio konvencijos
17 straipsnio 2 dalį vežėjas laikomas už ją atsakingu, „jeigu atsitikimas, kuris buvo sunaikinimo, praradimo arba sugadinimo
priežastis, įvyko orlaivyje arba bet kuriuo kitu laikotarpiu, per kurį vežėjas buvo atsakingas už įregistruotą bagažą“.
Vis dėlto tokia griežta atsakomybės sistema reiškia, kaip matyti iš Monrealio konvencijos preambulės penktos pastraipos, kad
turi būti išlaikyta „reikiama interesų pusiausvyra“, ypač kiek tai susiję su oro vežėjų ir keleivių interesais.
Siekiant išlaikyti tokią pusiausvyrą, valstybės konvencijos šalys susitarė kai kuriais atvejais, be kita ko, Monrealio konvencijos
22 straipsnio 2 dalyje numatytais bagažo sunaikinimo, praradimo, sugadinimo arba vėlavimo atvejais, apriboti oro vežėjų atsakomybę.
Iš to išplaukiančios žalos atlyginimo ribos turi būti taikomos „kiekvienam keleiviui“.
Iš to galima daryti išvadą, kad nurodyta „reikiama interesų pusiausvyra“ reikalaujama, jog skirtingais atvejais, kai vežėjas
yra laikomas atsakingu pagal Monrealio konvencijos III skyrių, turi egzistuoti aiškios žalos atlyginimo ribos, kiekvienu nurodytu
atveju taikomos visai kiekvieno keleivio patirtai žalai, nesvarbu, kokią žalą jis patyrė.
Taip suprantamos žalos atlyginimo ribos leidžia, kad keleiviams kompensacija būtų suteikta lengvai ir greitai, o kartu oro
vežėjams nėra numatyta labai sunki, sunkiai nustatytina ir apskaičiuotina žalos atlyginimo našta, kuri galėtų sudaryti kliūčių
ar net visiškai sustabdyti jų ekonominę veiklą.
Iš to išplaukia, kad Monrealio konvencijos III skyriuje, taip pat šios konvencijos 22 straipsnio 2 dalyje numatytos skirtingos
žalos atlyginimo ribos turi būti taikomos visai padarytai žalai, nesvarbu, ar ji turtinė, ar neturtinė.
Be to, Monrealio konvencijos 22 straipsnio 2 dalyje numatyta galimybė keleiviui, kai jis perduoda vežėjui registruotą bagažą,
pateikti specialią suinteresuotumo deklaraciją. Ši galimybė patvirtina, kad šiame straipsnyje numatytos oro vežėjo atsakomybės
ribos už žalą, atsiradusią praradus bagažą, nesant jokios deklaracijos, yra absoliučios, apimančios tiek turtinę, tiek neturtinę
žalą.
Atsižvelgiant į tai, kad pasakyta, į pateiktą klausimą reikia atsakyti, jog „žala“, apie kurią kalbama Monrealio konvencijos
22 straipsnio 2 dalyje nustatant oro vežėjo atsakomybės ribas dėl žalos, atsiradusios, be kita ko, dėl prarasto bagažo, turi
būti aiškinama taip, kad ji apima tiek turtinę, tiek neturtinę žalą.

Dėl bylinėjimosi išlaidų
Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo
nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo
Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.
Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (trečioji kolegija) nusprendžia:
„Žala“, apie kurią kalbama 1999 m. gegužės 28 d. Monrealyje sudarytos konvencijos dėl tam tikrų tarptautinio vežimo oru taisyklių
suvienodinimo 22 straipsnio 2 dalyje, nustatančioje oro vežėjo atsakomybės ribas dėl žalos, atsiradusios, be kita ko, dėl
prarasto bagažo, turi būti aiškinama taip, kad ji apima tiek turtinę, tiek neturtinę žalą.
Parašai.
*
Proceso kalba: ispanų.