CELEX: 62006TJ0125
Offentlig upphandling av tjänster
Anbudsförfarande avseende fullständig drift av ett daghem
Beslut att anlita Infrastruktur- och Logistikbyrån (OIB) och att avstå från att genomföra ett anbudsförfarande

Bakgrund till tvisten
Sökanden, Centro Studi Antonio Manieri Srl, är ett bolag som har specialiserat sig på drift av utbildningsverksamhet och utbildningsorgan.
Den 20 oktober 2003 inledde rådet ett selektivt anbudsförfarande för upphandling av tjänster med benämningen ”B-Bryssel: Fullständig drift av daghem, 2003/S 209-187862” (nedan kallat anbudsförfarandet).
Rådet informerade, genom en skrivelse från dess generalsekretariat av den 7 januari 2004, sökanden om att bolagets ansökan hade godtagits av utvärderingskommittén och bekräftade att bolaget uppfyllde villkoren för deltagande i det selektiva förfarandet.
Förfrågningsunderlaget för anbudsinfordran skulle ursprungligen ha sänts ut i juli månad 2004. Avsändandet av denna sköts emellertid upp vid två tillfällen. Slutligen sändes förfrågningsunderlaget till sökanden genom en skrivelse av den 8 december 2004 tillsammans med ett utkast till avtal. Fristen för att inkomma med anbud fastställdes till den .
I början av år 2005 lämnade sökanden sitt anbud till rådet. Rådet bekräftade mottagandet av anbudet genom en skrivelse från dess generalsekretariat av den 21 april 2005.
Genom en skrivelse av den 20 december 2005 underrättade rådet sökanden om att det datum då beslut skulle fattas hade skjutits upp till den .
Genom en skrivelse från rådets generalsekretariat av den 16 januari 2006, vilken sändes till sökanden per telefax, underrättades sökanden om rådets beslut att avstå från att genomföra anbudsförfarandet och att anförtro driften av daghemmet till Infrastruktur- och Logistikbyrån (OIB) i Bryssel. Denna skrivelse har följande lydelse:
”[G]eneralsekretariatet har beslutat att avstå från att genomföra rubricerade anbuds[förfarande] i enlighet med bestämmelserna i punkt 4 i förfrågningsunderlaget, vilka har utformats med stöd av artikel 101 i rådets förordning nr 1605/2002.
Generalsekretariatet har godtagit det förslag som mottagits under andra halvåret 2005 från OIB … och som avser den direkta driften, såväl i administrativt som pedagogiskt hänseende, av daghemmet, vilket företrädesvis är avsett för barn till generalsekretariatets tjänstemän.
Vid prövningen av detta alternativ har framkommit att det har många fördelar, framförallt när det gäller de avtalsvillkor som kan tillförsäkras personalen, stordriftsfördelarna och det optimala utnyttjandet av tillgängliga resurser inom ramen för ett lämpligt interinstitutionellt samarbete.
…”
Genom en skrivelse av den 15 februari 2006 begärde sökanden att rådet skulle förtydliga skrivelsen av den och framställde ett antal invändningar mot dess innehåll.
Rådet besvarade sökandens frågor och bemötte bolagets invändningar genom en skrivelse av den 3 mars 2006.
Förfarandet
Sökanden väckte denna talan den 20 mars 2006 genom en ansökan som ingavs per telefax. Originalansökan sändes per post den och inkom till förstainstansrättens kansli den . En rättelse avseende begäran om åtgärder för bevisupptagning inkom den .
Förstainstansrättens ordförande beslutade den 12 juni 2006 att målet skulle handläggas på fjärde avdelningen.
Rådet inkom med sitt svaromål den 18 juli 2006.
Fristen för att inkomma med replik fastställdes till den 10 oktober 2006. Repliken sändes per post den och inkom till förstainstansrättens kansli den .
Sökanden framställde den 10 oktober 2006 en kompletterande begäran om företeende av handlingar, såsom en åtgärd för bevisupptagning.
Rådet yttrade sig över denna begäran den 23 oktober 2006.
Det skriftiga förfarandet avslutades den 30 november 2006 med att svaranden avgav duplik.
Förstainstansrättens ordförande beslutade den 18 januari 2007 att målet åter skulle handläggas på tredje avdelningen.
Eftersom referenten fick förhinder beslutade förstainstansrättens ordförande emellertid att målet skulle handläggas på andra avdelningen.
Parternas yrkanden
Sökanden har yrkat att förstainstansrätten ska
—
ogiltigförklara det beslut som rådets generalsekretariat fattade den 16 januari 2006 att avstå från att genomföra anbudsförfarandet,
—
ogiltigförklara den positiva utvärderingen av förslaget från OIB,
—
vidta de åtgärder som är nödvändiga för att skydda sökandens rättigheter, inbegripet uppskov med verkställigheten av kontraktet med OIB,
—
fastställa den skada som sökanden har lidit i överensstämmelse med rätt och billighet (
ex aequo et bono)
, och
—
förplikta rådet att ersätta rättegångskostnaderna.
Rådet har yrkat att förstainstansrätten ska
—
i första hand, avvisa talan då den väckts efter utgången av den längsta frist som fastställs i artikel 230 EG,
—
i andra hand, ogilla yrkandena om ogiltigförklaring och skadestånd, och
—
förplikta sökanden att ersätta rättegångskostnaderna.
Upptagande till sakprövning
Rådet har gjort gällande att ansökan och repliken inte kan tas upp till sakprövning, eftersom de har ingetts för sent.
1.
Huruvida talan väckts i rätt tid
Enligt artikel 230 femte stycket EG ska talan om ogiltigförklaring väckas inom två månader från den dag då åtgärden offentliggjordes eller delgavs sökanden eller, om så inte skett, från den dag då denne fick kännedom om åtgärden, alltefter omständigheterna. Enligt artikel 102.2 i förstainstansrättens rättegångsregler ska tidsfristerna dessutom förlängas med tio dagar med hänsyn till avstånd.
I förevarande fall tillkännagavs rådets beslut genom en skrivelse från dess generalsekretariat av den 16 januari 2006, som sändes till sökanden dagen efter per telefax. Under förhandlingen vitsordade sökanden uttryckligen att bolaget hade mottagit denna skrivelse den .
Eftersom sökanden mottog skrivelsen den 17 januari 2006 gick fristen för att väcka talan om ogiltigförklaring av det aktuella beslutet, förlängd med tio dagar med hänsyn till avstånd, ut måndagen den vid midnatt (fristens sista dag).
En kopia av ansökan inkom till kansliet den 20 mars 2006 per telefax medan ansökan i original inkom den .
Enligt artikel 43.6 i rättegångsreglerna ska datumet den 20 mars 2006 beaktas vid bedömningen av om tidsfristerna för förfarandet följts, förutsatt att det undertecknade originalet av inlagan har inkommit till kansliet senast tio dagar därefter, det vill säga senast den vid midnatt. Eftersom den undertecknade originalansökan i förevarande fall inkom först den kan datumet den inte beaktas vid bedömningen av om tidsfristerna för förfarandet följts. Det enda datum som ska beaktas vid bedömningen av om ansökan eventuellt inkommit för sent är följaktligen den . Eftersom denna dag inföll efter fristens sista dag har talan väckts för sent och ska i princip avvisas.
Det ska emellertid prövas huruvida det i förevarande fall föreligger oförutsebara omständigheter eller force majeure som ger förstainstansrätten möjlighet att göra undantag från den aktuella tidsfristen med stöd av artikel 45 andra stycket i domstolens stadga, vilken enligt artikel 53 i samma stadga är tillämplig på förfarandet vid förstainstansrätten.
Begreppen force majeure och oförutsebara omständigheter, i den mening som avses i artikel 45 i domstolens stadga, innefattar, förutom ett objektivt rekvisit som hänför sig till onormala omständigheter som inte beror på den berörde, även ett subjektivt rekvisit avseende den berördes skyldighet att vidta lämpliga åtgärder för att skydda sig mot följderna av den onormala händelsen, utan att för den skull göra överdrivna uppoffringar. I synnerhet bör den berörde noggrant övervaka hur förfarandet framskrider och, bland annat, bemöda sig om att omsorgsfullt iaktta föreskrivna tidsfrister (domstolens dom av den 15 december 1994 i mål
C-195/91 P, Bayer mot kommissionen, REG 1994, s. I-5619
, punkt 32). Begreppet force majeure är därför inte tillämpligt på en situation då en omsorgsfull och aktsam person objektivt sett hade kunnat undvika att en talefrist löpte ut (domstolens dom av den i mål
209/83, Ferriera Valsabbia mot kommissionen, REG 1984, s. 3089
, punkt 22, och domstolens beslut av den i mål
C-325/03 P, Zuazaga Meabe mot harmoniseringsbyrån, REG 2005, s. I-403
, punkt 25). Det ska således prövas huruvida de omständigheter som sökanden har åberopat är exceptionella och därmed innebär att det föreligger force majeure.
I förevarande fall sände sökanden paketet som innehöll den undertecknade originalansökan den 17 mars 2006. Genom att sända originalansökan den  kunde sökanden rimligen förvänta sig att den skulle inkomma till förstainstansrätten före utgången av fristen. Detta gäller i än högre grad då fristen blev förlängd till den genom att sökanden sände en kopia av originalansökan per telefax. Enligt vad som framgår av stämpeln på paketet hade det ankommit till det luxemburgska postväsendet redan den . Den omständigheten att postväsendet behöll paketet i en period om 42 dagar (från den  till den ) är utan tvivel en onormal omständighet som inte beror på sökanden. Sökanden har för sin del bemödat sig om att omsorgsfullt iaktta föreskrivna tidsfrister genom att i god tid före utgången av fristen sända originalansökan och genom att vidta nödvändiga åtgärder för att förlänga denna frist i enlighet med artikel 43.6 i rättegångsreglerna genom att sända en kopia av ansökan till förstainstansrättens kansli per telefax. Det förhållandet att originalansökan inkom för sent är följaktligen en omständighet som kan hänföras till force majeure (se, för ett liknande resonemang, domstolens dom av den  i de förenade målen
25/65 och 26/65, Simet och Feram mot Höga myndigheten, REG 1967, s. 52
,
in fine
).
Eftersom utgången av fristen, enligt artikel 45 andra stycket i domstolens stadga, således inte kan läggas sökanden till last ska rådets avvisningsyrkande lämnas utan bifall.
2.
Huruvida repliken inkommit i rätt tid
Fristen för att inkomma med replik fastställdes till den 10 oktober 2006. Eftersom repliken inkom till förstainstansrättens kansli den har den inkommit för sent.
Repliken sändes i original från Bryssel per post den 6 oktober 2006. Fastän originalet sändes endast fyra dagar före utgången av fristen för att inkomma med replik använde sökanden sig inte av möjligheten enligt artikel 43.6 i rättegångsreglerna att sända en kopia av det undertecknade originalet till kansliet per telefax eller genom något annat tekniskt kommunikationsmedel som förstainstansrätten har tillgång till, vilket hade kunnat förlänga fristen för att inkomma med replik med upp till tio dagar.
Förstainstansrätten finner att sökanden, mot bakgrund av omständigheterna i förevarande mål, inte har visat en sådan omsorg som kan förväntas av en normalt aktsam person när det gäller iakttagande av frister. Sökanden har tvärtom bidragit till att öka risken för att repliken skulle inkomma för sent till förstainstansrätten dels genom att inte ta lärdom av de problem som uppkom i samband med att ansökan ingavs, dels genom att underlåta att sända en kopia av det undertecknade originalet till kansliet per telefax eller genom något annat tekniskt kommunikationsmedel som förstainstansrätten har tillgång till.
En sådan brist i omsorg innebär att det inte kan anses föreligga force majeure, och innehållet i repliken får därmed inte åberopas i förevarande mål.
Yrkandena om ogiltigförklaring
1.
Inledande synpunkter
Sökanden har yrkat ogiltigförklaring inte bara av rådets beslut att avstå från att genomföra anbudsförfarandet, utan även av dess positiva utvärdering av förslaget från OIB. Förstainstansrätten kommer att pröva yrkandet om ogiltigförklaring av den positiva utvärderingen av förslaget från OIB efter det att yrkandet om ogiltigförklaring av beslutet att avstå från att genomföra anbudsförfarandet har prövats.
Sökanden har till stöd för sina yrkanden om ogiltigförklaring åberopat fyra grunder. Den första grunden avser åsidosättande av artiklarna 43 EG, 49 EG och 86 EG. Som andra grund har sökanden gjort gällande att det skett en felaktig tillämpning av punkt 4 i förfrågningsunderlaget, åsidosättande av artiklarna 43 EG och 49 EG, åsidosättande av artiklarna 89, 97, 98, 100 och 101 i rådets förordning (EG, Euratom) nr 1605/2002 av den 25 juni 2002 med budgetförordning för Europeiska gemenskapernas allmänna budget (
EGT L 248, s. 1
) (nedan kallad budgetförordningen) och åsidosättande av artiklarna 135 och 147 i kommissionens förordning (EG, Euratom) nr 2342/2002 av den  om genomförandebestämmelser för budgetförordningen (
EGT L 357, s. 1
) (nedan kallad genomförandeförordningen). Som tredje grund har sökanden gjort gällande att rådet åsidosatt sin motiveringsskyldighet. Den fjärde grunden avser felaktig tillämpning av artikel 116 i genomförandeförordningen.
Det ska slutligen påpekas att sökanden inom ramen för var och en av de fyra grunderna har gjort gällande att principen om insyn och principen om likabehandling har åsidosatts. Förstainstansrätten kommer därför att pröva de argument som sökanden har framfört avseende åsidosättandet av dessa två principer i ett sammanhang och efter det att de fyra grunderna har prövats.
2.
Yrkandet om ogiltigförklaring av rådets beslut att avstå från att genomföra anbudsförfarandet
Den fjärde grunden: Felaktig tillämpning av artikel 116 i genomförandeförordningen
Parternas argument
Rådet har i sin skrivelse av den 3 mars 2006 (se punkt 9 ovan) anfört att bestämmelserna i fördraget och i budgetförordningen samt de allmänna gemenskapsrättsliga principerna inte är tillämpliga i förevarande fall, eftersom rådet inte agerade i sin egenskap av upphandlande myndighet i den mening som avses i artikel 116.7 i genomförandeförordningen. Sökanden har emellertid bestritt att sistnämnda bestämmelse kan beaktas vid prövningen av lagenligheten av ”beslutet av den ”, eftersom bestämmelsen inte nämns i beslutet.
Sökanden har under alla förhållanden bestritt att det undantag som föreskrivs i artikel 116.7 i genomförandeförordningen är tillämpligt i förevarande fall.
Sökanden har gjort gällande att detta undantag ska tolkas restriktivt på ett sådant sätt att det endast är tillämpligt på åtgärder som vidtagits mellan gemenskapsinstitutionernas avdelningar. Sökanden anser inte att OIB utgör en sådan avdelning, utan är en europeisk byrå i den mening som avses i artikel 171 i budgetförordningen, vilket framgår av skäl 7 i kommissionens beslut 2003/523/EG av den 6 november 2002 om inrättandet av Infrastruktur- och logistikbyrån i Bryssel (
EUT L 183, 2003, s. 35
). OIB kan inte heller, till skillnad från andra europeiska byråer såsom Europeiska byrån för bedrägeribekämpning (OLAF) eller Europeiska byrån för uttagningsprov för rekrytering av personal (EPSO), vara knuten till rådet. OIB är nämligen inte en europeisk interinstitutionell byrå i den mening som avses i artikel 174 i budgetförordningen, eftersom den, enligt artikel 6 i beslut 2003/523, leds av en styrelse som uteslutande består av ledamöter som utses av kommissionen.
Vidare ska den rättspraxis tillämpas analogt enligt vilken bestämmelserna om offentlig upphandling är tillämpliga när en upphandlande myndighet, såsom en lokal myndighet, avser att sluta ett skriftligt avtal om leverans av produkter mot ersättning med en i formellt hänseende fristående enhet, vilken kan fatta egna beslut oberoende av denna myndighet. Eftersom OIB inte är en av rådets avdelningar och eftersom rådet inte har något inflytande över OIB är det i förevarande fall inte möjligt att åberopa att budgetförordningen och artiklarna 43 EG och 49 EG inte är tillämpliga.
Det framgår slutligen av skälen 2 och 3 i beslut 2003/523 att OIB har inrättats som en byrå med uppgift att ansvara för externaliseringen av den icke väsentliga verksamheten inom gemenskapsadministrationen. En internalisering av en tjänst som redan blivit föremål för ett anbudsförfarande skulle följaktligen strida mot denna uppgift.
Rådet har bestritt sökandens argument.
Förstainstansrättens bedömning
Enligt artikel 88 i budgetförordningen avses ”[m]ed avtal om offentlig upphandling … avtal mot ersättning som ingås skriftligen av en upphandlande myndighet i den mening som avses i artiklarna 104 och 167 [i denna förordning], och som gäller tillhandahållande mot betalning av lös eller fast egendom eller tjänster, eller utförande av bygg- och anläggningsarbeten, där betalningen helt eller delvis belastar budgeten”.
För att ett avtal ska anses utgöra ett avtal om offentlig upphandling ska det ha ingåtts av en ”upphandlande myndighet”. Enligt artikel 116.7 i genomförandeförordningen ska ”[s]om upphandlande myndigheter … anses gemenskapsinstitutionernas avdelningar, såvida de inte mellan sig har vidtagit administrativa åtgärder som avser tillhandahållande av tjänster, leverans av produkter eller utförande av bygg- och anläggningsarbeten”.
Det följer av de två ovannämnda bestämmelserna att ett tillhandahållande av tjänster inte omfattas av tillämpningsområdet för bestämmelserna om offentlig upphandling, när tillhandahållandet utgör en administrativ åtgärd som har vidtagits mellan gemenskapsinstitutionernas avdelningar.
OIB är emellertid, i motsats till vad sökanden har hävdat, att anse som en avdelning inom en gemenskapsinstitution i den mening som avses artikel 116.7 i genomförandeförordningen. Enligt skäl 4 i beslut 2003/523 är ”[d]en typ av byråer som planeras [för OIB] … administrativa instanser som skall ha en stödfunktion för de olika verksamheter som bedrivs inom kommissionen*, och eventuellt inom andra gemenskapsinstitutioner”. [*För att underlätta förståelsen av förstainstansrättens resonemang används nedan, i överensstämmelse med andra språkversioner, uttrycket ”inom kommissionens övriga avdelningar”. Övers. anm.] Genom att nämna ”kommissionens övriga avdelningar” som mottagare av det stöd som OIB ska erbjuda är det ofrånkomligt att kommissionen i nämnda skäl underförstått har angett att OIB också är att anse som en av dess avdelningar.
Härav följer att rådet inte var skyldigt att iaktta bestämmelserna om offentlig upphandling när det beslutade att anlita OIB. De övriga argument som sökanden har framfört föranleder inte någon annan bedömning.
Sökandens argument att OIB är knutet till kommissionen och inte till rådet, och att det leds av en styrelse som uteslutande består av ledamöter som utses av kommissionen, saknar betydelse för utgången av målet. Undantaget i artikel 116.7 i genomförandeförordningen avser nämligen administrativa åtgärder som vidtagits mellan gemenskapsinstitutionernas avdelningar, oavsett huruvida dessa avdelningar tillhör samma eller olika institutioner. Dessutom utgör det förhållandet att OIB är knutet till kommissionens generaldirektorat (GD) för personal och administration inte något hinder för att byrån har en interinstitutionell funktion, vilket klart framgår av skälen 4 och 6 samt artikel 2.4 i beslut 2003/523. Det ska även påpekas att det i bestämmelsen i artikel 6.1 g i beslut 2003/523 uttryckligen föreskrivs att OIB:s styrelse även ska bestå av en företrädare för övriga gemenskapsinstitutioner. Denna omständighet strider inte bara mot sökandens påstående att OIB leds av en styrelse som uteslutande består av ledamöter som utses av kommissionen, utan framhäver även OIB:s interinstitutionella karaktär.
Av samma skäl saknar sökandens argument att OIB är en enhet som i formellt hänseende är fristående från rådet och som kan fatta egna beslut oberoende av denna institution betydelse för utgången i målet och kan därmed lämnas utan avseende. Under alla förhållanden är det med hänsyn till artikel 281 EG uteslutet att OIB har en fristående och självständig ställning i förhållande till rådet. Eftersom det enligt denna bestämmelse endast är Europeiska gemenskapen som sådan som är en juridisk person inom gemenskapens interinstitutionella system ingår nämligen rådet och OIB i samma juridiska person. OIB kan följaktligen inte anses vara en enhet som är fristående och självständig i förhållande till rådet.
Vad gäller sökandens argument att artikel 116.7 i genomförandeförordningen inte kan beaktas vid prövningen av lagenligheten av ”beslutet av den 16 januari 2006”, eftersom rådet i beslutet inte hänvisade till denna bestämmelse, ska det påpekas att rådet, genom skrivelsen av den , underrättade sökanden om sitt beslut att avstå från att genomföra anbudsförfarandet, vilket hade fattats med beaktande av beslutet att anlita OIB. Det kan konstateras att de två bestämmelser som ligger till grund för beslutet att avstå från att genomföra anbudsförfarandet, det vill säga artikel 101 i genomförandeförordningen och punkt 4 i förfrågningsunderlaget, vederbörligen nämndes av rådet i nämnda skrivelse. Beslutet att anlita OIB utgör däremot, enligt vad som framgår av punkterna 44–48 ovan, en åtgärd som inte är en del av anbudsförfarandet och som inte rör sökanden. Härav följer att den omständigheten att rådet inte hänvisade till artikel 116.7 i genomförandeförordningen inte är relevant för prövningen av lagenligheten av beslutet att avstå från att genomföra anbudsförfarandet. Detta argument är följaktligen utan betydelse för utgången i målet och kan därmed lämnas utan avseende.
Vad slutligen gäller sökandens argument att internaliseringen av den fullständiga driften av daghemmet genom anlitandet av OIB strider mot OIB:s uppgift att ansvara för externaliseringen av den icke väsentliga verksamheten inom gemenskapsadministrationen, ska det påpekas att det i beslut 2003/523 inte ställs krav på att OIB vid utförandet av sina uppgifter systematiskt ska genomföra anbudsförfaranden. Även om OIB kan använda ett sådant förfarande enligt artikel 16 i detta beslut förhåller det sig icke desto mindre så att det inte finns någon bestämmelse som hindrar OIB från att på egen hand utföra sina uppgifter. I avsaknad av ett formellt förbud ankommer det således på OIB att från fall till fall bedöma huruvida ett anbudsförfarande ska användas.
Av vad som anförts ovan följer att det avtal som rådet och OIB har ingått om den fullständiga driften av daghemmet utgör en administrativ åtgärd som vidtagits mellan gemenskapsinstitutionernas avdelningar och som avser tillhandahållande av tjänster, på vilken bestämmelserna om offentlig upphandling inte är tillämpliga.
Talan kan således inte vinna bifall såvitt avser den fjärde grunden.
Den tredje grunden: Åsidosättande av motiveringsskyldigheten
Parternas argument
Sökanden har bestritt att de många fördelar som kommissionen har framfört i sin skrivelse av den 16 januari 2006 kan utgöra tillräckliga skäl för rådets beslut att anlita OIB. Detta gäller även med beaktande av de förtydliganden som rådet gav i sin skrivelse av den . Rådet har således åsidosatt motiveringsskyldigheten genom förtydligandena av fördelarna när det gäller de avtalsvillkor som kan tillförsäkras personalen, stordriftsfördelarna och det optimala utnyttjandet av tillgängliga resurser.
Rådet har bestritt sökandens argument.
Förstainstansrättens bedömning
Inledningsvis ska det noteras att sökanden, inom ramen för denna grund, har förväxlat det förhållandet att rådet har åsidosatt motiveringsskyldigheten med det förhållandet att rådet har gjort en uppenbart oriktig bedömning. Även om åsidosättande av motiveringsskyldigheten nämns som rubrik till denna grund avser nämligen de argument som har framförts snarare fel som rådet påstås ha begått vid bedömningen av de fördelar som ett beslut att anlita OIB skulle medföra.
Det rör sig emellertid om två skilda grunder som båda kan åberopas till stöd för ett yrkande om ogiltigförklaring. Den första grunden, vilken rör avsaknad av eller bristfällig motivering, avser ett åsidosättande av väsentliga formföreskrifter, i den mening som avses i artikel 253 EG, och rör tvingande rätt, varför gemenskapsdomstolen ska pröva detta ex officio (se domstolens dom av den 20 februari 1997 i mål
C-166/95 P, kommissionen mot Daffix, REG 1997, s. I-983
, punkt 24 och där angiven rättspraxis). Den andra grunden, vilken avser det omtvistade beslutets lagenlighet i materiellt hänseende, kan däremot endast prövas av gemenskapsdomstolen om den har åberopats av sökanden.
Förstainstansrätten ska följaktligen ta ställning till de argument som framförts inom ramen för den tredje grunden genom att först pröva de argument som avser frågan huruvida rådet har åsidosatt sin motiveringsskyldighet och därefter de argument som avser frågan huruvida rådet har gjort en uppenbart oriktig bedömning.
När det gäller frågan huruvida rådet har åsidosatt sin motiveringsskyldighet ska det erinras om att motiveringsskyldighetens omfattning enligt fast rättspraxis är beroende av den ifrågavarande rättsaktens beskaffenhet och det sammanhang i vilket den har antagits. Av motiveringen ska klart och tydligt framgå hur institutionen har resonerat, så att de som berörs därav kan få kännedom om skälen för den vidtagna åtgärden för att kunna tillvarata sina rättigheter och avgöra om beslutet är välgrundat eller inte och så att domstolen ges möjlighet att pröva huruvida beslutet är lagenligt (domstolens dom av den 14 februari 1990 i mål
C-350/88, Delacre m.fl. mot kommissionen, REG 1990, s. I-395
, punkterna 15 och 16, samt förstainstansrättens dom av den i mål
T-217/01, Forum des migrants mot kommissionen, REG 2003, s. II-1563
, punkt 68, och av den i mål
T-195/05, Deloitte Business Advisory mot kommissionen, REG 2007, s. II-871
, punkt 45).
I förevarande fall nämns uttryckligen i skrivelsen av den 16 januari 2006 att beslutet att avstå från att genomföra anbudsförfarandet grundade sig på den positiva utvärderingen av det förslag som OIB hade lämnat till rådet. I denna skrivelse informerade rådets generalsekretariat således sökanden om att det, till följd av beslutet att anförtro OIB driften av den aktuella verksamheten i enlighet med byråns förslag, inte längre fanns skäl att upprätthålla anbudsförfarandet. Härav följer att det av skrivelsen av den klart och tydligt framgår hur rådet har resonerat, så att sökanden kan få kännedom om skälen för den vidtagna åtgärden för att kunna tillvarata sina rättigheter och avgöra om beslutet är välgrundat eller inte och så att förstainstansrätten ges möjlighet att pröva huruvida beslutet är lagenligt. Rådet har därmed, i sitt beslut att avstå från att genomföra anbudsförfarandet, inte åsidosatt sin motiveringsskyldighet.
När det gäller frågan huruvida rådet har gjort en uppenbart oriktig bedömning erinrar förstainstansrätten om att den institution som använder ett anbudsförfarande har ett stort utrymme för skönsmässig bedömning i fråga om vad som ska beaktas vid beslutet att sluta avtal och att förstainstansrättens prövning ska begränsas till att avse en kontroll av att reglerna för handläggning och för motivering har följts, att uppgifterna om de faktiska omständigheterna är materiellt riktiga och att bedömningen inte är uppenbart oriktig (se förstainstansrättens dom av den 12 juli 2007 i mål T-250/05, Evropaïki Dynamiki mot kommissionen, ej publicerad i rättsfallssamlingen, punkt 89 och där angiven rättspraxis). Sökanden har inte presenterat några faktiska omständigheter som visar att rådet har gjort en uppenbart oriktig bedömning i beslutet att avstå från att genomföra anbudsförfarandet. När det gäller beslutet att anlita OIB, och i synnerhet de fördelar som ett sådant beslut har påståtts medföra, ska det påpekas att rådet visserligen ansvarar för riktigheten av sitt val gentemot det politiska organet och internrevisorerna men att institutionen inte är skyldig att för en deltagare i ett anbudsförfarande bevisa fördelarna med ett beslut att på egen hand utföra de aktuella tjänsterna. Ett sådant beslut är nämligen politiskt och faller således inom rådets utrymme för skönsmässig bedömning. Härav framgår att det inte ankommer på förstainstansrätten att, inom ramen för denna talan, pröva om beslutet att anlita OIB är motiverat i ekonomiskt och institutionellt hänseende.
Talan kan därmed inte vinna bifall såvitt avser denna grund.
Den andra grunden: Åsidosättande av fördraget, budgetförordningen och genomförandeförordningen samt av förfrågningsunderlaget
Parternas argument
Sökanden har gjort gällande att punkt 4 i förfrågningsunderlaget endast kan utgöra rättslig grund för att avstå från att genomföra ett anbudsförfarande om syftet härmed är att inleda ett nytt anbudsförfarande. Hänvisningen i rådets beslut att avstå från att genomföra anbudsförfarandet till punkt 4 i förfrågningsunderlaget är följaktligen inkonsekvent och motsägelsefull samt utgör en felaktig rättstillämpning.
Hänvisningen till artikel 101 i budgetförordningen i rådets beslut att avstå från att genomföra anbudsförfarandet är inte heller relevant, eftersom denna bestämmelse föreskriver att ett sådant avstående ska motiveras. I detta hänseende har avståendet motiverats med valet att anförtro OIB att tillhandahålla de aktuella tjänsterna. Med beaktande av att OIB inte, såsom övriga berörda, deltog i anbudsförfarandet och att OIB lade fram sitt anbud för sent utgjorde detta val emellertid inte ett avstående från genomförandet av anbudsförfarandet. Följaktligen har det varit fråga om en felaktig tillämpning av artikel 101, vilket innebär att rådet även har åsidosatt artiklarna 89, 97, 98 och 100 i budgetförordningen samt artiklarna 135 och 147 i genomförandeförordningen.
Rådet gjorde visserligen ett slags komparativ analys av å ena sidan förslaget från OIB och å andra sidan de förslag som lämnats av sökanden och övriga bolag som deltog i anbudsförfarandet men begärde aldrig att OIB skulle delta i anbudsförfarandet. Det tillvägagångssätt som rådet valde strider därmed även mot principerna om likabehandling och insyn samt mot artiklarna 43 EG och 49 EG.
Rådet har bestritt sökandens argument.
— Förstainstansrättens bedömning
Punkt 4 i förfrågningsunderlaget har följande lydelse:
”Sekretariatet kan, efter eget gottfinnande och utan att ange några skäl härför, besluta att
a)
avstå från att sluta avtal efter att anbudsinfordran inletts och inleda ett nytt förfarande,
…
En anbudsgivare har inte i något av dessa fall rätt till ersättning, oavsett om anbudsgivarens anbud har godtagits eller förkastats.”
Även om en bokstavstolkning av punkt 4 a i förfrågningsunderlaget skulle kunna ge vid handen att det ska finnas ett samband mellan rådets beslut att avstå från att sluta avtal och dess beslut att inleda ett nytt anbudsförfarande måste en sådan bestämmelse icke desto mindre tolkas mot bakgrund av artikel 101 i budgetförordningen. Även om det i punkt 4 a i förfrågningsunderlaget endast föreskrivs att rådet kan välja att inleda ett nytt anbudsförfarande efter att ha beslutat att inte sluta avtal efter anbudsinfordran inom ramen för ett första förfarande föreskrivs det andra alternativet, det vill säga att helt avstå från att sluta avtal efter anbudsinfordran, uttryckligen i artikel 101 i budgetförordningen. I denna bestämmelse föreskrivs nämligen att den upphandlande myndigheten ”[f]ram till dess att ett kontrakt undertecknats skall … ha rätt att avstå från att ingå ett enskilt avtal eller att avbryta upphandlingsförfarandet”. Förstainstansrätten finner därmed inte att det av ordalydelsen i punkt 4 a i förfrågningsunderlaget kan utläsas att rådet inte kan välja att avstå från att genomföra anbudsförfarandet.
Det är riktigt att det i artikel 101 i budgetförordningen, till skillnad från i punkt 4 a i förfrågningsunderlaget, ställs krav om att den upphandlande myndigheten motiverar sitt beslut att avstå från att ingå det enskilda avtalet. Vid prövningen av den tredje grunden har det emellertid slagits fast att rådet i förevarande fall vederbörligen har motiverat sitt beslut att avstå från att genomföra anbudsförfarandet. Härav följer att rådets beslut att avstå från att genomföra anbudsförfarandet uppfyller de krav som ställs i artikel 101 i budgetförordningen.
När det gäller argumentet att rådet har åsidosatt artiklarna 43 EG och 49 EG, artiklarna 89, 97, 98 och 100 i budgetförordningen samt artiklarna 135 och 147 i genomförandeförordningen erinrar förstainstansrätten om att en ansökan, enligt artikel 21 första stycket i domstolens stadga, vilken enligt artikel 53 första stycket i samma stadga är tillämplig på förfarandet vid förstainstansrätten, och enligt artikel 44.1 c i rättegångsreglerna, ska innehålla uppgifter om föremålet för talan och en kort framställning av grunderna för denna. Enligt rättspraxis ska dessa uppgifter vara så klara och precisa att svaranden kan förbereda sitt försvar och förstainstansrätten pröva talan, i förekommande fall utan att ha tillgång till andra uppgifter (förstainstansrättens dom av den 18 september 1996 i mål
T-387/94, Asia Motor France m.fl. mot kommissionen, REG 1996, s. II-961
, punkt 106, och av den i mål
T-113/96, Dubois et Fils mot rådet och kommissionen, REG 1998, s. II-125
, punkt 29). I förevarande fall har sökanden emellertid nöjt sig med att hävda att nämnda bestämmelser har åsidosatts utan att åberopa någon som helst argumentation till stöd för sin ståndpunkt. Enligt ovannämnda principer kan argumentet därmed inte tas upp till sakprövning.
Det har i alla händelser redan slagits fast, vid prövningen av den fjärde grunden, att beslutet att anförtro OIB att tillhandahålla de aktuella tjänsterna utanför anbudsförfarandet var helt och hållet lagenligt, eftersom OIB:s tillhandahållande av tjänsterna till rådet faller utanför tillämpningsområdet för bestämmelserna om offentlig upphandling. De ovannämnda bestämmelserna har därmed inte åsidosatts.
Härav följer att denna grund till viss del inte kan tas upp till sakprövning och i övrigt inte kan leda till bifall av talan.
Den första grunden: Åsidosättande av artiklarna 43 EG, 49 EG och 86 EG
Parternas argument
Sökanden anser att rådet, genom beslutet att inleda ett anbudsförfarande, valde att anförtro tillhandahållandet av de aktuella tjänsterna inom begränsade ramar och att rådet därmed måste säkerställa att principerna i fördraget, budgetförordningen och artiklarna 43 EG och 49 EG iakttas. Valet att anförtro OIB att tillhandahålla nämnda tjänster utanför ett anbudsförfarande strider under dessa omständigheter mot artiklarna 43 EG och 49 EG.
Sökanden har även åberopat artikel 86 EG, enligt vilken det inte görs undantag från bestämmelserna i fördraget beträffande offentliga företag. Sökanden har gjort gällande att denna bestämmelse gäller
a fortiori
för gemenskapsinstitutioner.
Beslutet att anförtro OIB att tillhandahålla de aktuella tjänsterna utan offentliggörande eller inbjudan till anbudsgivning strider följaktligen mot de nämnda gemenskapsrättsliga bestämmelserna och principerna. Beslutet ska därmed ogiltigförklaras.
Rådet har bestritt sökandens argument.
Förstainstansrättens bedömning
När det gäller argumentet att rådet har åsidosatt artikel 86 EG ska det påpekas att OIB, enligt vad som framgår av artiklarna 2 och 3 i beslut 2003/523, är en byrå som har till uppgift att fylla ett rent internt behov inom gemenskapen och som inte har något som helst kommersiellt syfte. OIB kan därmed inte kvalificeras som ett offentligt företag i den mening som avses i artikel 86 EG. Följaktligen kan artikel 86 EG inte ha åsidosatts och sökandens argument kan därmed inte godtas.
När det gäller de övriga argument som sökanden har framfört inom ramen för denna grund, och särskilt de argument som avser åsidosättande av artiklarna 43 EG och 49 EG, ska det påpekas att sökanden åter har nöjt sig med att hävda att nämnda bestämmelser har åsidosatts utan att åberopa någon som helst argumentation till stöd för sin ståndpunkt. Enligt de principer som har nämnts i punkt 71 ovan kan dessa argument därmed inte tas upp till sakprövning.
Härav följer att den första grunden till viss del inte kan tas upp till sakprövning och i övrigt inte kan leda till bifall av talan.
— Argumenten att principen om likabehandling har åsidosatts
Enligt sökanden har rådet åsidosatt principen om likabehandling genom att utanför anbudsförfarandet utvärdera förslaget från OIB.
Domstolen erinrar i detta hänseende om att den allmänna likabehandlingsprincipen är en av gemenskapsrättens grundläggande principer. Denna princip innebär att lika situationer inte får behandlas olika och att olika situationer inte får behandlas lika, såvida det inte finns sakliga skäl för en sådan behandling (domstolens dom av den 9 september 2004 i mål
C-304/01, Spanien mot kommissionen, REG 2004, s. I-7655
, punkt 31).
Eftersom OIB, som det har konstaterats vid prövningen av den fjärde grunden, är att anse som en avdelning inom en gemenskapsinstitution, är den situation som denna byrå befinner sig i inte på något sätt jämförbar med den situation som deltagarna i ett anbudsförfarande befinner sig i. Rådet har således inte åsidosatt principen om likabehandling genom att utanför anbudsförfarandet utvärdera förslaget från OIB.
Sökandens argument att principen om likabehandling har åsidosatts kan således inte godtas.
— Argumenten att principen om insyn har åsidosatts
Enligt sökanden har rådet åsidosatt principen om insyn genom att utanför anbudsförfarandet anförtro OIB att tillhandahålla de aktuella tjänsterna.
När det gäller åsidosättande av denna princip erinrar förstainstansrätten om att den upphandlande institutionen, enligt rättspraxis angående offentlig upphandling, under varje del av anbudsförfarandet inte bara ska iaktta principen om likabehandling av anbudsgivare, utan även principen om insyn (domstolens dom av den 25 april 1996 i mål
C-87/94, kommissionen mot Belgien, REG 1996, s. I-2043
, punkt 54, och förstainstansrättens dom av den i mål
T-203/96, Embassy Limousines & Services mot Europaparlamentet, REG 1998, s. II-4239
, punkt 85).
Principen om insyn innebär att den upphandlande myndigheten är skyldig att offentliggöra all konkret information om förfarandets gång (se, för ett liknande resonemang, domen i det ovan i punkt 86 nämnda målet Embassy Limousines & Services mot Europaparlamentet, punkt 85).
I förevarande fall informerades inte sökanden förrän i skrivelsen av den 16 januari 2006 om förhandlingarna mellan rådet och OIB, vilka ledde till rådets beslut att anförtro OIB driften av daghemmet. Enligt de uppgifter som lämnades i skrivelsen av den inleddes dessa förhandlingar under andra halvåret 2005 genom att OIB lade fram sitt förslag.
Det framgår emellertid av rättspraxis att de offentlighetskrav som den upphandlande myndigheten ska uppfylla inom ramen för skyldigheten att lämna insyn syftar till att alla anbudsgivare ska ges samma möjligheter (se, för ett liknande resonemang, domen i det ovan i punkt 86 nämnda målet kommissionen mot Belgien, punkterna 54 och 55) och till att skydda de berättigade förväntningarna hos de anbudsgivare som har uppmuntrats att i förväg genomföra vissa oåterkalleliga investeringar (se, för ett liknande resonemang, domen i det ovan i punkt 86 nämnda målet Embassy Limousines & Services mot Europaparlamentet, punkterna 85 och 86).
I förevarande fall har sökanden inte visat att något av dessa två krav har åsidosatts. Ingen av anbudsgivarna informerades nämligen om skriftväxlingen mellan rådet och OIB, och denna brist på information kan därmed inte ha medfört någon skillnad mellan sökandens och övriga anbudsgivares möjligheter. Sökanden har inte heller visat eller ens påstått att bolaget uppmuntrades att genomföra investeringar som innebar en större risk än den som normalt är förbunden med deltagande i ett anbudsförfarande.
Sökandens argument att principen om insyn har åsidosatts kan följaktligen inte godtas.
3.
Yrkandet om ogiltigförklaring av den positiva utvärderingen av förslaget från OIB
När det gäller det yrkande om ogiltigförklaring som riktats mot rådets positiva utvärdering av förslaget från OIB ska det påpekas att ett sådant yrkande inte kan tas upp till sakprövning.
Den positiva utvärderingen av förslaget från OIB, vilken föregick beslutet att anförtro OIB att tillhandahålla de aktuella tjänsterna, är nämligen en intern åtgärd som inte är en del av anbudsförfarandet, eftersom rådet, såsom följer av punkterna 44–48 ovan, inte var skyldigt att iaktta tillämpliga regler om offentlig upphandling när det beslutade att anlita OIB.
Den positiva utvärderingen har inte, i sin egenskap av intern åtgärd som inte är en del av anbudsförfarandet, några tvingande rättsverkningar som kan påverka sökandens intressen genom att väsentligt förändra dennes rättsliga ställning. Den utgör således inte en rättsakt som kan bli föremål för en talan om ogiltigförklaring i den mening som avses i artikel 230 EG (se förstainstansrättens dom av den 18 december 1992 i de förenade målen
T-10/92–T-12/92 och T-15/92, Cimenteries CBR m.fl. mot kommissionen, REG 1992, s. II-2667
, punkt 28 och där angiven rättspraxis, svensk specialutgåva, volym 13, s. 92). Yrkandet om ogiltigförklaring kan därmed inte tas upp till sakprövning.
Skadeståndsyrkandet
Parternas argument
Sökanden har yrkat ersättning för den skada som bolaget har åsamkats genom rådets agerande med ett belopp som bolaget har överlämnat till förstainstansrätten att bestämma i överensstämmelse med rätt och billighet (
ex aequo et bono
).
Rådet har bestritt yrkandet.
Förstainstansrättens bedömning
Enligt fast rättspraxis krävs att ett antal villkor är uppfyllda för att gemenskapen ska ådra sig utomobligatoriskt ansvar, i den mening som avses i artikel 288 andra stycket EG, för rättsstridiga åtgärder som vidtagits av dess organ. Det beteende som den berörda institutionen klandras för ska vara rättsstridigt, det ska föreligga en reell skada och det ska finns ett orsakssamband mellan detta beteende och den åberopade skadan (domstolens dom av den 29 september 1982 i mål
26/81, Oleifici Mediterranei mot EEG, REG 1982, s. 3057
, punkt 16, förstainstansrättens dom av den i mål
T-175/94, International Procurement Services mot kommissionen, REG 1996, s. II-729
, punkt 44, och förstainstansrättens beslut av den i mål T-92/06, Lademporiki och Parousis & Sia mot kommissionen, ej publicerat i rättsfallssamlingen, punkt 10).
Såsom det har erinrats om i punkt 71 ovan ska ansökan dessutom vara så klar och precis att svaranden kan förbereda sitt försvar och förstainstansrätten kan pröva talan.
Det framgår av rättspraxis att ett inte närmare angivet skadeståndsyrkande, som framställts inom ramen för en skadeståndstalan, inte är tillräckligt preciserat och därför ska avvisas (domstolens dom av den 2 december 1971 i mål
5/71, Zuckerfabrik Schöppenstedt mot rådet, REG 1971, s. 975
, punkt 9, och förstainstansrättens dom av den  i de förenade målen
T-79/96, T-260/97 och T-117/98, Camar och Tico mot kommissionen och rådet, REG 2000, s. II-2193
, punkt 181).
Förstainstansrätten har emellertid uttalat att det under särskilda omständigheter inte är nödvändigt att i ansökan precisera skadans exakta omfattning och yrkat skadeståndsbelopp (se, för ett liknande resonemang, förstainstansrättens dom av den 10 juli 1990 i mål
T-64/89, Automec mot kommissionen, REG 1990, s. II-367
, punkt 76, och förstainstansrättens beslut av den i mål
T-91/05, Sinara Handel mot rådet och kommissionen, REG 2007, s. II-245
, punkt 110). Förstainstansrätten har i detta hänseende också slagit fast att sökanden i sin ansökan måste bevisa eller åtminstone påstå att sådana omständigheter föreligger (förstainstansrättens beslut av den i mål
T-262/97, Goldstein mot kommissionen, REG 1998, s. II-2175
, punkt 25).
I förevarande fall har sökanden yrkat att förstainstansrätten ska ”fastställa skadan i överensstämmelse med rätt och billighet (
ex aequo et bono
)”. Det kan även konstateras att sökanden inte i sin ansökan har preciserat storleken på den skada som bolaget anser sig ha lidit och inte heller nämnt någon som helst omständighet som skulle kunna göra det möjligt att bedöma omfattningen av skadan. Sökanden har nöjt sig med att, i allmänna och abstrakta ordalag, påstå att bolaget har lidit skada, utan att på minsta sätt precisera denna skada. Det ska dessutom noteras att sökanden inte har åberopat några särskilda omständigheter som skulle kunna rättfärdiga att bolaget inte ens uppskattningsvis har kunnat värdera den skada som det påstår sig ha lidit.
Skyldigheten att i ansökan ange den precisa omfattningen av skadan gör sig i än högre grad gällande i förevarande fall, eftersom det framgår av artikel 101 i budgetförordningen och av punkt 4 a
in fine
i förfrågningsunderlaget (se punkt 68 ovan) att den upphandlande myndigheten inte är skyldig att utge någon ersättning till de anbudsgivare som deltagit i ett anbudsförfarande som avbrutits. Härav följer att de kostnader och utgifter som en anbudsgivare har ådragit sig för att delta i ett anbudsförfarande i princip inte kan vara en skada som kan ersättas genom skadestånd (förstainstansrättens dom av den 29 oktober 1998 i mål
T-13/96, TEAM mot kommissionen, REG 1998, s. II-4073
, punkt 71, och domen i det ovan i punkt 86 nämnda målet Embassy Limousines & Services mot Europaparlamentet, punkt 97).
Mot bakgrund av artikel 21 första stycket i domstolens stadga, vilken enligt artikel 53 första stycket i samma stadga är tillämplig på förfarandet vid förstainstansrätten, och artikel 44.1 c i rättegångsreglerna ska skadeståndsyrkandet således avvisas.
Begäran om uppskov med verkställigheten av det kontrakt som ingåtts mellan rådet och OIB
Bland de yrkanden som sökanden har framställt förekommer en begäran om ”uppskov med verkställigheten av kontraktet med OIB”.
Det ska påpekas att begäran, i formellt hänseende, inte har framställts genom särskild handling i enlighet med bestämmelserna i artikel 104.3 i rättegångsreglerna. Begäran förekommer endast bland de yrkanden som framställs i samma handling som talan i huvudsaken och ska således avvisas (se förstainstansrättens dom av den 15 juni 2000 i de förenade målen
T-298/97, T-312/97, T-313/97, T-315/97, T-600/97–T-607/97, T-1/98, T-3/98–T-6/98 och T-23/98, Alzetta m.fl. mot kommissionen, REG 2000, s. II-2319
, punkt 38 och där angiven rättspraxis).
Sökandens begäran om uppskov med verkställigheten ska således avvisas.
Begäran om åtgärder för bevisupptagning
Parternas argument
Sökanden har begärt att förstainstansrätten, såsom en åtgärd för bevisupptagning, ska anmoda rådet att inkomma med
—
det kontrakt som ingåtts mellan rådet och OIB, och
—
alla handlingar som avser rådets beslut att anförtro OIB att tillhandahålla de aktuella tjänsterna, särskilt det meddelande som är daterat före den 1 augusti 2005, i vilket rådet uppmanade OIB att inkomma med ett anbud avseende utförande av de aktuella tjänsterna.
Rådet har bestritt att handlingarna har betydelse i förevarande mål.
Förstainstansrättens bedömning
Det framgår av fast rättspraxis att det ankommer på förstainstansrätten att bedöma huruvida en åtgärd för bevisupptagning har betydelse för tvistens lösning (förstainstansrättens dom av den 16 maj 2001 i mål
T-68/99, Toditec mot kommissionen, REG 2001, s. I-1443
, punkt 40, och av den i mål
T-23/03, CAS mot kommissionen, REG 2007, s. II-289
, punkt 323).
Företeende av de handlingar som omfattas av denna begäran hade endast kunnat anses motiverat om förstainstansrätten hade funnit att bestämmelserna om offentlig upphandling är tillämpliga i förevarande fall. Eftersom prövningen av yrkandena om ogiltigförklaring ledde till motsatt resultat har företeendet av de aktuella handlingarna inte längre betydelse för lösningen av denna tvist.
Mot bakgrund av ovanstående ska sökandens begäran om åtgärder för bevisupptagning avslås.
Rättegångskostnader
Enligt artikel 87.2 i rättegångsreglerna ska tappande part förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna, om detta har yrkats. Rådet har yrkat att sökanden ska förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna. Eftersom sökanden har tappat målet ska rådets yrkande bifallas.

Mot denna bakgrund beslutar
FÖRSTAINSTANSRÄTTEN (andra avdelningen)
följande:

1)
Talan ogillas.

2)
Centro Studi Antonio Manieri Srl ska bära sin rättegångskostnad och ersätta rådets rättegångskostnad.

Pelikánová
Jürimäe
Soldevila Fragoso
Avkunnad vid offentligt sammanträde i Luxemburg den 28 januari 2009.
Underskrifter
(
*1
)	Rättegångsspråk: italienska.