CELEX: 62002TJ0251
Pareigūnai
Darbo užmokestis
Ieškinys dėl panaikinimo
Ieškinys dėl žalos atlyginimo

Ieškinys, kuriuo prašoma, pirma, panaikinti 2001 m. rugpjūčio 29 d. Paskyrimų tarnybos sprendimą, kuriuo Briuselis nustatomas
ieškovo kilmės ir įdarbinimo vieta ir kuriuo atsisakoma jam skirti ekspatriacijos išmoką, įsikūrimo pašalpą ir dienpinigius
bei atlyginti kelionės ir persikraustymo išlaidas, susijusias su tarnybos pradžia, ir, antra, sumokėti delspinigius bei kompensaciją.
Sprendimas:
Atmesti ieškinį. Kiekviena šalis padengia savo bylinėjimosi išlaidas.
Santrauka
1.
Pareigūnai – Atlyginimas – Ekspatriacijos išmoka – Skyrimo sąlygos – Nuolatinės gyvenamosios vietos ir pagrindinės profesinės
veiklos nebuvimas įdarbinimo vietos valstybėje narėje nurodytu laikotarpiu – Sąvoka
(Pareigūnų nuostatų VII priedo 4 straipsnio 1 dalis)
2.
Pareigūnai – Atlyginimas – Nuostatų VII priede nurodytų išmokų ir pašalpų skyrimas – Riboti kompetentingos institucijos įgaliojimai
– Teismo kontrolės apimtis
(Pareigūnų nuostatų VII priedo 4, 5, 7, 9 ir 10 straipsniai)
3.
Pareigūnai – Atlyginimas – Ekspatriacijos išmoka – Skyrimo sąlygos –Aplinkybių, kylančių dėl tarnybos kitos valstybės naudai
arba tarptautinėje organizacijoje, ir aplinkybių, kylančių dėl komandiruotės iš privačios institucijos, diferenciacija – Vienodo
požiūrio principo pažeidimas – Pažeidimo nebuvimas
1.     Nuostatų VII priedo 4 straipsnio 1 dalį reikia aiškinti taip, kad pagrindinis ekspatriacijos išmokos skyrimo kriterijus –
pareigūno nuolatinė gyvenamoji vieta iki jo tarnybos pradžios.
Nuolatinė gyvenamoji vieta – vieta, kurioje yra suinteresuotojo asmens nuolatinis arba įprastinis interesų centras, siekiant,
jog jis būtų pastovus, ir į kurį, nustatant nuolatinę gyvenamąją vietą, svarbu atsižvelgti įvertinant visus jos sudedamuosius
elementus.
Bet koks išaiškinimas, kad tarnautojui, savo būsimo darbo vietoje turėjusiam nuolatinę gyvenamąją vietą ir joje vykdžiusiam
pagrindinę profesinę veiklą tik dalį nurodyto laikotarpio, nesuteikiama teisė gauti ekspatriacijos išmoką, pažeistų šios išmokos
tikslą, būtent – kompensuoti papildomas išlaidas ir nepatogumus, kuriuos pareigūnas patiria eidamas nuolatines pareigas valstybėje,
su kuria iki tarnybos pradžios neturėjo ilgalaikių ryšių.
(žr. 53, 54 ir 70 punktus)
Nuoroda: 1994 m. rugsėjo 15 d. Teisingumo Teismo sprendimas
Magdalena Fernández prieš Komisiją
, C‑452/93 P, Rink. p. I‑4295, 22 punktas; 1992 m. balandžio 8 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimas
Costacurta Gelabert prieš Komisiją
, T‑18/91, Rink. p. II‑1655, 42 punktas ir jame nurodyta teismų praktika; 1995 m. gruodžio 14 d. Pirmosios instancijos teismo
sprendimas
Diamantaras prieš Komisiją
, T‑72/94, Rink. VT p. I‑A-285 ir II‑865, 48 punktas; 1999 m. rugsėjo 28 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimas
J prieš Komisiją
, T‑28/98, Rink. VT p. I-A-185 ir II‑973, 32 punktas
2.     Nuostatų VII priedo nuostatos nesuteikia kompetentingai institucijai diskrecijos nuspręsti, ar skirti jose numatytas išmokas
ir pašalpas, bet suteikia jai ribotus įgaliojimus, nes iš imperatyvaus nuostatų teksto aišku, jog kompetentinga institucija
privalo suteikti nagrinėjamą išmoką arba pašalpą, kai įvykdytos atitinkamoje nuostatoje numatytos sąlygos. Iš to išplaukia,
kad Bendrijos teismas, tikrindamas faktus, į kuriuos atsižvelgė kompetentinga institucija, ir jos atliktą faktų kvalifikaciją
siekiant atsakyti į klausimą, ar įvykdytos šių išmokų ir pašalpų skyrimo sąlygos, vykdo pilną teismo kontrolę.
(žr. 118 punktą)
Nuoroda: 2003 m. spalio 21 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimas
Birkhoff prieš Komisiją
, T‑302/01, Rink. VT p. I‑A-245 ir II‑1185, 38 punktas
3.     Kadangi teisės skirti ekspatriacijos išmoką sąlygų nustatymas priklauso Bendrijos institucijų diskrecijai, nediskriminavimo
ir vienodo požiūrio principai būtų pažeisti tik tuo atveju, kai VII priedo 4 straipsnio 1 dalies a punktas jos tikslo, kuriuo
siekiama kompensuoti specialias išlaidas ir nepatogumus, pareigūno patiriamus einat nuolatines pareigas valstybėje, su kuria
iki tarnybos pradžios neturėjo ilgalaikių ryšių, atžvilgiu įtvirtintų savavališką arba akivaizdžiai nelygiavertę diferenciaciją.
Tačiau, atsižvelgiant į šį tikslą, aplinkybių, kylančių dėl tarnybos kitos valstybės naudai arba tarptautinėje organizacijoje,
ir aplinkybių, kylančių dėl iš privačios institucijos komandiruotam tarnautojui atliekant savo pareigas, diferenciacija negali
būti laikoma savavališka arba akivaizdžiai nelygiaverte. Iš tikrųjų VII priedo 4 straipsnio 1 dalies a punkte numatytos išimties,
skirtos pareigūno, nurodytu laikotarpiu gyvenusio įdarbinimo vietos valstybėje, kai jis dirbo kitos valstybės naudai arba
kitoje tarptautinėje organizacijoje, naudai nustatymą pateisina būtent tai, kad tokiomis aplinkybėmis pareigūnas negali būti
laikomas turėjusiu ilgalaikius ryšius su įdarbinimo vietos šalimi. Nors aplinkybė, kad VII priedo 4 straipsnio kategorijų
naudojimas iš tiesų gali sukelti kraštutines situacijas, kai pareigūnai negautų ekspatriacijos išmokų, nors jų padėtis panaši
į nurodytąją šiame straipsnyje, šio straipsnio nuostatose negalima įžvelgti neteisėtos diferenciacijos. Vadinasi, teisės aktų
leidėjo pasirinkimas susiaurinti prezumpciją, jog nėra ilgalaikių ryšių aplinkybių, kylančių dėl tarnybos kitos valstybės
naudai arba tarptautinėje organizacijoje, atžvilgiu negali būti laikomas diferenciacija.
(žr. 124–126 punktus)
Nuoroda: 1981 m. sausio 15 d. Teisingumo Teismo sprendimas
Vutera prieš Komisiją
, 1322/79, Rink. p. 127, 8 ir 9 punktai; minėto
sprendimo Diamantaras prieš Komisiją
48 punktas; 1998 m. rugsėjo 30 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimas
Busacca ir kt. prieš Audito rūmus
, T‑164/97, Rink. VT p. I-A-565 ir II‑1699, 48 ir 49 punktai; minėto sprendimo
J prieš Komisiją
32 punktas; 2003 m. sausio 8 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimas
Hirsch ir kt. prieš ECB
, T‑94/01, T‑152/01 ir T‑286/01, Rink. VT p. I-A-1 ir II‑27, 51 punktas