CELEX: 62002TJ0303
Konkurents
Kartellikokkulepped
Hollandi tööstus- ja meditsiiniliste gaaside turg
Hindade kindlaksmääramine
Tõend kartellikokkuleppes osalemise kohta
Tõend enda mitteseotusest teatamise kohta
Mittediskrimineerimise ja proportsionaalsuse põhimõtted
Trahvide arvutamine

Vaidluse taust

Vaidluse aluseks olevad asjaolud
Westfalen Gassen Nederland BV (edaspidi „hageja” või „Wesfalen”) on ettevõtja, kes tegutseb Hollandi tööstus- ja meditsiiniliste
gaaside turul alates 1989. aastast.
Komisjon teostas 1997. aasta detsembris ja 1998. aasta jooksul nõukogu 6. veebruari 1962. aasta määruse nr 17 esimene määrus
asutamislepingu artiklite [81] ja [82] rakendamise kohta (EÜT 1962, 13, lk 204, ELT eriväljaanne 08/01, lk 3) artikli 14 lõigete 2
ja 3 alusel uurimisi hageja ning teiste samuti tööstus- ja meditsiinilise gaasi turul tegutsevate ettevõtjate ehk antud juhul
AGA Gas BV (edaspidi „AGA”), Air Liquide BV, Air Products Nederland BV, Boc Gases Benelux (edaspidi „BOC”), Hydrogas Holland
BV ja Messer Nederland BV (edaspidi „Messer”) ruumides.
Pärast määruse nr 17 artikli 11 alusel mainitud äriühingutele informatsiooninõuete saatmist edastas komisjon 9. juulil 2001
vastuväiteteatise kaheksale antud majandussektoris tegutsevale ettevõtjale, kelle hulka kuulus ka hageja.
Oma vastuses vaidlustas hageja vastuväiteteatises esitatud väited. Pärast AGA Gasi lõpetamist vastas tema emaühing AGA AB
mainitud teatisele oma endise tütarettevõtja nimel sisuliselt ja teatas sõnaselgelt, et on valmis võtma vastutuse viimase
toimepandud rikkumiste eest.
Pärast puudutatud ettevõtjate ärakuulamist 10. jaanuaril 2002 võttis komisjon vastu 24. juuli 2002. aasta otsuse 2003/207/EÜ,
mis on tehtud EÜ artikli 81 kohaldamise menetluses (juhtum COMP/E‑3/36.700 – Tööstus- ja meditsiinilised gaasid) (EÜT L 84,
lk 1; edaspidi „otsus”).
Otsus tehti hagejale teatavaks 26. juulil 2002 ja saadeti AGA AB‑le kui AGA Gasi õigusjärglasele.

Vaidlustatud otsus
Komisjon märgib otsuses, et tal on tõendeid Madalmaades tööstus- ja meditsiinilise gaasi sektoris tegutsevate konkureerivate
ettevõtjate vahelise salajase kokkuleppe kohta, mis puudutab eelkõige ajavahemikku 1993‑1997 (põhjendus 331).
Seega leidis komisjon (otsuse põhjendus 393), et hageja osales kokkulepetes ja/või kooskõlastatud tegevustes, mis seisnesid:
–        hinnatõusude kindlaksmääramises 1994. aasta oktoobrist kuni 1995. aasta detsembrini;
–        tegevuse ajutise peatamise perioodide määratlemine 1994. aasta oktoobrist kuni 1995. aasta jaanuarini;
–        miinimumhindade kindlaksmääramine 1994. aasta märtsist kuni 1995. aasta detsembrini.
Esiteks, mis puudutab hinnatõuse, siis märkis komisjon kõigepealt, et esimest korda arutati balloonigaasi 1995. aasta hinnatõuse
ühingu Vereniging van Fabrikanten Industriële Gassen (edaspidi „VFIG”), mis koondab Madalmaades tööstusgaasi tootvaid ja müüvaid
ettevõtjaid, 14. oktoobri 1994. aasta koosolekul. Sellel koosolekul osalesid AGA, Air Liquide, Air Products, BOC, Hoek Loos,
Hydrogas, Messer, Nederlandse Technische Gasmaatschappij (edaspidi „NTG”) ja hageja (otsuse põhjendus 136).
Tõendamaks selle koosoleku konkurentsivastast eesmärki, tugineb komisjon eelkõige nende käsikirjaliste märkmete sisule, mis
võeti ära AGA ruumidest või mille see ettevõtja ise esitas ja mis pärinesid 17. oktoobrist 1994.
Seejärel väidab komisjon, et AGA, Air Liquide, Air Products, BOC, Hoek Loos, Messer ja Westfalen määrasid balloonigaasi 1995. aasta
hinnatõusud kindlaks VFIG 18. novembri 1994. aasta koosolekul ja tugineb selle järelduse kinnituseks kahele käsikirjalisele
tabelile, millest ühe esitas AGA (edaspidi „tabel nr 1”) ja teine võeti ära Air Products ruumidest (edaspidi „tabel nr 2”)
(otsuse põhjendused 139–141).
Vastavalt komisjonile sisaldab 21. novembrist 1994 pärinev tabel nr 1 täpsemalt balloonigaasi 1995. aasta hinnatõuse (protsentides)
Hoek Loosile, AGA‑le, Messerile, Air Liquide’ile, Air Productsile, BOC‑le ja hagejale.
Tabeli nr 2 osas, mis samuti käsitleb hinnatõuse, märgib komisjon, et see tundub puudutavat sama koosolekut, olgugi et kõik
tabelites sisalduvad andmed ei ole identsed. Komisjon meenutab, et Air Products oli alguses veendumusel, et tabel koostati
koos konkurentidega koosolekul, mis toimus aastal 1995, kuid kinnitas hiljem, et see võis puudutada VFIG 1994. aasta novembri
koosolekut.
Komisjon täpsustab, et oma vastuses vastuväiteteatisele avaldas hageja, et ta ei ole nendel koosolekutel kunagi aktiivselt
osalenud ja ta ei teadnud, et selliseid küsimusi nagu hinnatõusud arutati, sest neid ei olnud koosolekute päevakorras märgitud
(otsuse põhjendus 145).
Teiseks, mis puudutab tegevuse ajutise peatamise perioodide määratlemist, väidab komisjon, et AGA, Hoek Loos, Air Liquide,
Air Products, Messer, BOC ja hageja arutasid VFIG 14. oktoobri ja 18. novembri 1994. aasta koosolekutel 1995. aasta hinnatõuse
ja leppisid nendes koos tegevuse ajutise peatamise perioodiga, mille lõpuks määrati jaanuar 1995, omavahel kokku. Selles osas
viitab komisjon eespool punktis 10 toodud AGA käsikirjalistele märkmetele ning tabelitele nr 1 ja 2, milles on märgitud kahekuuline
tegevuse ajutise peatamise periood hinnatõusude rakendamiseks (otsuse põhjendused 168–171).
Komisjon meenutab, et oma vastuses vastuväiteteatisele väitis hageja, et ei ole tõendatud, et ta VFIG kahel koosolekul, mis
toimusid 1994. aasta lõpus, vabatahtlikult sõlmis tegevuse ajutise peatamise perioodi osas oma konkurentidega kokkuleppe (põhjendus 172).
Kolmandaks, mis puudutab miinimumhindade kindlaksmääramist, väidab komisjon, et asjaomased ettevõtjad leppisid kokku balloonigaasi
miinimumhindade järjestikustes tabelites ja et nende tabelite peamine eesmärk oli määratleda alampiirid olukorraks, kus ettevõtjad
konkureerisid ühe ja sama kliendi pärast (otsuse põhjendus 189).
Komisjon väidab, et VFIG 17. märtsi ja 14. oktoobri 1994. aasta koosolekutel arutati väikeklientidele kohaldatavaid balloonigaasi
„hinnaskaalasid” ja „miinimumhindasid” eesmärgiga jõuda kokkuleppele vähemalt hageja, Messeri, Air Liquide’i, Hoek Loosi ja
Air Productsi vahel, pidades silmas, et neli viimati nimetatud ettevõtjat olid 1990. aasta oktoobris balloonigaasi miinimumhindade
süsteemis juba kokku leppinud (otsuse põhjendused 194 ja 205).
Vastavalt komisjoni seisukohale näitavad AGA ruumidest ära võetud käsikirjalised märkmed, et „hinnaskaalasid” arutati uuesti
VFIG 1994. aasta märtsi ja oktoobri koosolekutel ja et viimasena nimetatud koosolekul esitas Hoek Loos hinnaskaala balloonigaasi
kohta, olgugi et 17. oktoobrist 1994 pärinevad käsikirjalised märkmed kinnitavad, et oktoobri koosolekul arutati „miinimumhindasid”
(otsuse põhjendus 206).
Komisjon märgib veel, et balloonigaasi väiketarbijatele mõeldud hinnakiri võeti ära ka kolme äriühingu, st hageja, toimikus
märgitud „VFIG 1995”, Air Liquide’i, toimikus märgitud „VFIG 1994” ja Messeri ruumidest. Need kolm näitlikku hinnakirja sisaldavad
identset miinimumhindade trükitud tabelit, mis pärinevad 1994. aasta oktoobrist ja mille pealkiri on „hinnakiri balloonigaasi
väiketarbijatele”, ning hinnakiri, mis leiti Messeri ruumidest, sisaldab ka käsikirjalist tabelit, mis lisati 1996. aastal.
Komisjon märgib veel, et asjaolu, et nimetatud äriühingud säilitasid need ettepanekud oma dokumentide hulgas mitme aasta vältel,
näitab, et need olid neile olulised (otsuse põhjendused 207 ja 208).
Otsuses on märgitud, et vastuses vastuväiteteatisele väitis hageja, et ta ei tea, kuidas see hinnakiri tema valdusesse sai
ja et on üsna tõenäoline, et see anti talle VFIG 14. oktoobri 1994. aasta koosolekul, kuid see ei tähenda siiski seda, et
ta oli selles tabelis toodud hindadega tegelikult nõus (põhjendus 212).
Komisjoni üldine vastus hageja vastuväidetele on toodud otsuse põhjenduses 351, mis on sõnastatud järgmiselt:
„Komisjon märgib, et fakti, et Air Liquide ja [hageja] osalesid mitmetel koosolekutel, mille eesmärk oli piirata konkurentsi,
kinnitavad dokumentaalsed tõendid, mis on esitatud komisjoni koostatud toimikus. Isegi, kui on tõendatud, et üks või teine
osaleja ei kavatsenud koosolekutel väljendatud ühiseid kavatsusi ellu rakendada, kujutab selline käitumine endast siiski kokkulepet
[EÜ] artikli 81 lõike 1 tähenduses. Arvestades koosolekute, kus neid kavatsusi väljendati, ilmset konkurentsivastast olemust,
jätsid neil osalenud ettevõtjad, kes ei teatanud avalikult, et nad ei loe end seal arutatuga seotuks, teistele osalejatele
mulje, et nad ühinevad arutelu esemega ja tegutsevad sellest juhindudes. Mõiste „kokkulepe” on oma olemuselt objektiivne mõiste.
Tegelikud motiivid (ja varjatud kavatsused), millest lähtuvalt tegutsetakse, ei ole olulised.”
Otsus sisaldab järgmisi sätteid:
„Artikkel 1
AGA AB, Air Liquide BV, [Air Products], [BOC], [Messer], Hoek Loos [NV], [Westfalen] on rikkunud EÜ artikli 81 lõiget 1, osaledes
jätkuvates kokkulepetes ja/või kooskõlastatud tegevustes Madalmaade tööstus- ja meditsiiniliste gaaside sektoris.
Rikkumine kestis:
− AGA AB: 1993. aasta septembrist 1997. aasta detsembrini,
− Air Liquide BV: 1993. aasta septembrist 1997. aasta detsembrini,
− [Air Products]: 1993. aasta septembrist 1997. aasta detsembrini,
− [BOC]: 1994. aasta juunist 1995. aasta detsembrini,
− [Messer]: 1993. aasta septembrist 1997. aasta detsembrini,
− Hoek Loos [NV]: 1993. aasta septembrist 1997. aasta detsembrini,
− [Westfalen]: 1994. aasta märtsist 1995. aasta detsembrini.
[...]
Artikkel 3
Artiklis 1 nimetatud rikkumise eest on määratud järgmised trahvid:
− AGA AB: 4,15 miljonit eurot,
− Air Liquide BV: 3,64 miljonit eurot,
− [Air Products]: 2,73 miljonit eurot,
− [BOC]: 1,17 miljonit eurot,
− [Messer]: 1 miljon eurot,
− Hoek Loos [NV]: 12,6 miljonit eurot,
− [Westfalen]: 0,43 miljonit eurot.”
Trahvisummade arvutamiseks kohaldas komisjon otsuses meetodit, mis on toodud suunistes määruse nr 17 artikli 15 lõike 2 ja
[ST] asutamislepingu artikli 65 lõike 5 kohaselt määratavate trahvide arvutamise meetodi kohta (EÜT 1998, C 9, lk 3; ELT eriväljaanne 08/01,
lk 171, edaspidi „suunised”), ja teatist 96/C 207/04 trahvide määramatajätmise või vähendamise kohta kartelliasjades (EÜT 1996,
C 207, lk 4, edaspidi „koostööteatis”).
Nii määrati rikkumise raskuse ja kestuse alusel hageja trahvi põhisummaks 0,51 miljonit eurot (otsuse põhjendus 438).
Komisjoni leidis, et hageja osa rikkumistes oli üksnes passiivne ja et ta ei osalenud rikkumiste igas elemendis ning et need
kergendavad asjaolud õigustavad määratud trahvi põhisumma vähendamist 15% võrra, jättes trahvisummaks 0,43 miljonit eurot
(otsuse põhjendus 442).
Koostööteatise alusel hageja trahvisummat siiski ei vähendatud.

Menetlus ja poolte nõuded
Hageja esitas hagiavalduse, mis saabus Esimese Astme Kohtu kantseleisse 4. oktoobril 2002.
Hagi esitamise järel leidis komisjon, et ta oli teinud ettevõtjale etteheidetud rikkumise kestuse suhtes hindamisvea. Seega
möönis komisjon kostja vastuses, et ta oli hagejale süüks pandud rikkumise alguseks valinud ekslikult 1994. aasta märtsi.
Sellest tulenevalt võttis komisjon 9. aprillil 2003 vastu otsuse 2003/355/EÜ, millega muudetakse otsust (ELT 2003, L 123,
lk 49).
Seega on muudetud otsuse artiklis 1 sätestatud, et hageja on rikkunud EÜ artikli 81 lõiget 1, osaledes jätkuvates kokkulepetes
ja/või kooskõlastatud tegevustes Madalmaade tööstus- ja meditsiiniliste gaaside sektoris 1994. aasta oktoobrist 1995. aasta
detsembrini. Muudetud otsuse artiklis 3 on ettenähtud trahvisummat vähendatud 0,43 miljonilt 0,41 miljonile eurole.
Ettekandja-kohtuniku ettekande põhjal otsustas Esimese Astme Kohus (viies koda) avada suulise menetluse ja palus komisjonil
Esimese Astme Kohtu kodukorra artiklis 64 ette nähtud menetlust korraldavate meetmete raames esitada ühe dokumendi.
Poolte kohtukõned ja vastused Esimese Astme Kohtu küsimustele kuulati ära 4. aprilli 2006. aasta kohtuistungil.
Hageja palub hagiavalduses Esimese Astme Kohtul:
–        esimese võimalusena tühistada otsuse artiklid 1 ja 3, millega talle on määratud EÜ artikli 81 rikkumise eest trahv 0,43 miljonit
eurot;
–        teise võimalusena tühistada otsuse artikkel 1 ja arvestatavas ulatuses vähendada määratud trahvi;
–        mõista kohtukulud välja komisjonilt.
Repliigis täpsustab hageja, et tema teist nõuet tuleb mõista kui nõuet osaliselt tühistada otsuse artikkel 1 eesmärgiga vähendada
arvestatavas ulatuses trahvi, mis talle määrati sama otsuse artikliga 3. Samuti palub hageja Esimese Astme Kohtul kuulata
vande all üle P. van den Heuji , kes osales VFIG koosolekutel asjaomases sektoris aktiivselt tegutseva ettevõtja juhatajana
ja kelle ütlused on lisatud hagiavaldusele.
Komisjon palub Esimese Astme Kohtul:
–        jätta taotlus tunnistaja ülekuulamiseks rahuldamata;
–        jätta hagi rahuldamata;
–        mõista kohtukulud välja hagejalt.

Nõue tühistada otsuse artiklid 1 ja 3

Poolte argumendid
Kõigepealt rõhutab hageja, et ta on vastuväiteteatises esitatud faktid vaidlustanud ja et ta vaidlustab ka need faktid, millele
otsus on rajatud.
Hageja väidab, et komisjon ei ole õiguslikult piisavalt tõendanud, et hageja osales kokkulepetes ja/või kooskõlastatud tegevustes
ning et kostja on seega rikkunud EÜ artiklis 253 sätestatud põhjendamiskohustust. Samuti toob hageja välja võrdse kohtlemise
põhimõtte rikkumise komisjoni poolt.
Hageja märgib, et ta liitus 23. märtsil 1989 loodud VFIG-ga alles 1994. aasta juulis ja et esimest korda osales ta nimetatud
ühingu koosolekul 14. oktoobril 1994. Hageja arvates tugineb komisjon 14. oktoobri ja 18. novembri 1994. aasta koosolekutel
osalemisele, et panna talle ekslikult süüks kolme konkurentsivastast tegevust, milleks on hinnatõusude kindlaksmääramine,
tegevuse ajutise peatamise perioodide määratlemine ja miinimumhindade kehtestamine.
Hinnatõusude kindlaksmääramine
Hageja väidab esiteks, et VFIG 14. oktoobri ja 18. novembri 1994. aasta koosolekutel keeldus ta osalemast 1995. aastaks kooskõlastatud
hinnatõusudes. Ta täpsustab, et VFIG 14. oktoobri 1994. aasta koosolekul kuulis ta üllatusega, et arutluse alla võetakse hinnatõus,
mida päevakorras ei olnud märgitud, ja väljendas selle üle oma imestust.
Ta keeldus igal koosolekul ütlemast, kas hinnatõus on kavas ja kui on, kas see on 5% või 6%, kuna ta ei olnud sel ajal veel
oma hindasid 1995. aastaks kindlaks määranud ja kuna ta pidi sel teemal emaettevõtjaga Westfalen AG tingimata nõu pidama.
Hageja väidab end olevat öelnud, et ta ei olnud hinnatõusule iseenesest vastu, kuid et ta ei nõustunud selles kokku leppima
ja et pooldades hinnasurve kohaldamist, soovis ta oma turupoliitikat ellu viia iseseisvalt.
Need ütlused on kõigest ettevaatlikud ja ebamäärased. Hageja ei esitanud oma tulevase kaubanduspoliitika kohta mingeid tõendeid,
tekitades teistes ettevõtjates kahtlusi tema turukäitumise suhtes 1995. aastal.
Tegelikku vastuseisu konkurentsivastasele kokkuleppele kinnitavad hagejat asjaomastel koosolekutel esindanud Nordkampi ja
neil koosolekutel samuti osalenud NTG liikme P. van den Heuij ütlused. Hageja väidab, et P. van den Heuij’l puudus vähimgi
isiklik huvi selliseid ütlusi anda ja seega ei ole mingit põhjust nende siiruses kahelda. Arvestades komisjoni vastuväidet,
millega ta kõigest väidab, et asjaomased ütlused ei ole usaldusväärsed, palub hageja Esimese Astme Kohtul kuulata P. van den Heuij
vande all üle.
Lisaks, vastupidiselt komisjoni väidetule, ei ole hageja seisukohad, mille ta esitas vastuses vastuväiteteatisele ja ütlused,
mille ta andis käesolevas menetluses, omavahel vastuolus.
Teiseks väidab hageja, et dokumentidel, millele komisjon oma järeldused rajab, puudub tõendusjõud.
Seega ei ole üldse kindel, et tabelid nr 1 ja 2 seonduvad 14. oktoobri või 18. novembri 1994. aasta koosolekutega.
Samuti ei ole kaks kõnealust tabelit omavahel ühtivad. Sellal kui tabel nr 1 viitab hageja hinnatõusule vahemikus „5–6%”,
nähtub tabelist nr 2 hinnatõus enam kui 6%. See ühtimatus on seda enam hämmastavam, et teiste ettevõtjate osas on neis kahes
dokumendis märgitud protsendid samad.
Need kaks tabelit tunduvad olevat vastuolus ka selles, mis puudutab rendi hindasid ja transpordikulusid. Kuigi tabelist nr 1
nähtub, et hagejat ei olnud selles küsimuses sõlmitud kokkuleppest isegi teavitatud, viitab tabel nr 2, et hageja sõlmis balloonide
rendilepingu. Nendes kahes tabelis rendi hindade all märgitud summad ei ole samuti ühtivad. Muu hulgas ei ole sugugi välistatud,
et märge „WF‑i ei olnud teavitatud?? Ei olnud nõus??”, mis esineb 17. oktoobrist 1994 pärinevates AGA käsikirjalistes märkmetes,
puudutas üksnes rendi- ja transpordikulusid ja mitte kõiki küsimusi, mida asjaomasel koosolekul arutati.
Hageja väidab, et kui need kaks tabelit tõesti puudutavad 14. oktoobri ja 18. novembri 1994. aasta koosolekuid, võib sellest
järeldada, et teistel ettevõtjatel ei olnud tema hinnapoliitika suhtes selget arusaama ja et ta avaldas seega neil koosolekuil
iseäranis ebamääraseid seisukohti.
Komisjon piirdus mugavuse kaalutlusel kõigest sellega, et taasesitas teiste osalejate poolt hageja osas märgitu, jättes arvestamata
reservatsioonidega, millega hageja oma seisukohad avaldas. Lisaks sellele ei üritanud komisjon selgitada nendes kahes tabelis
esinevate arvude vahelisi erinevusi, olgugi et nendega on otsuse põhjenduses 141 nõustutud, ja otsus on selles osas ebapiisavalt
põhjendatud.
Seda erinevust võib seletada asjaolu, et nendes tabelites sisalduvad andmed peegeldavad üksnes nende autorite soove ja mitte
hageja poolt otsustatud hinnatõusu. Seda seletust kinnitavad VFIG koosolekutel osalenud ettevõtjatelt pärinevad muud dokumendid,
milles on märgitud hageja nimi, olgugi et ta nimetatud koosolekutel ei osalenud.
Hageja märgib, et kartelli erinevatel aegadel mainisid kartelli osalised tema nime seoses VFIG koosolekutega, millest ta osa
ei võtnud, ja komisjon selliseid ütlusi õigustatult ei arvestanud. Sellal kui tabelid nr 1 ja 2 viitavad just nendele ekslikele
väidetele, võttis kostja need arvesse vähimagi kahtluseta. Igal juhul on need käsikirjalised märkmed, mis vastavad tabelitele
nr 1 ja 2, äärmiselt ülevaatlikud ja seega ei saa neid pidada koosolekute sisu täielikult kajastavaks aruandeks.
Tegevuse ajutise peatamise perioodide määratlemine
Hageja väidab, et VFIG 14. oktoobri ja 18. novembri 1994. aasta koosolekutel osales ta aruteludes, mis puudutasid tegevuse
ajutise peatamise kohaldamist, kuid ta tegi seda selleks, et väljendada oma vastuseisu sellele meetmele, mille puhul ta sai
tuge teistelt väikestelt ettevõtjatelt. Selle tõenduseks viitab ta taas P. van den Heuij otsestele ütlustele.
Tabelid nr 1 ja 2, mis ei ole ühtivad ja mis on kõigest teiste ettevõtjate nägemus hageja oodatava käitumise kohta, ei ole
vastuolus koosolekute kulgemisega eelmises punktis kirjeldatud viisil.
Olgugi, et ta teab, et konkurentsivastase kokkuleppe täitmata jätmine ei välista EÜ artikli 81 lõike 1 rikkumist, märgib hageja,
et ajal, mil tegevus oli ajutiselt peatatud, võttis ta ühendust erinevate konkureerivate ettevõtjate klientidega ja et ta
esitas selle kohta komisjonile tõendid.
Miinimumhindade kindlaksmääramine
Hageja väidab, et ta ei saanud 1994. aasta märtsi koosolekul miinimumhindade üle peetud arutelust osa võtta ja veel vähem
kokkulepet sõlmida, sest ta ei osalenud sellel koosolekul. Ta lisab, et samuti ei osalenud ta miinimumhindade arutelus, mis
leidis aset 14. oktoobri 1994. aasta koosolekul, kuna seda koosolekut käsitlevad AGA käsikirjalised märkmed ei tõenda tema
osalust ei nimetatud arutelus ega kokkuleppe sõlmimises. Vastuväiteteatise punktid 132 ja 133 kinnitavad isegi, et väikesed
ettevõtjad nagu hageja väljendasid VFIG koosolekutel vastuseisu.
Asjaolu, et hageja ruumidest võeti ära miinimumhindade tabel, ei oma tähendust. Hageja täpsustab, et ta üksnes ütles, et on
üsna võimalik, et see tabel anti talle 14. oktoobri 1994. aasta koosolekul, ja mitte nagu väidab komisjon, et on väga tõenäoline,
et see tabel anti talle sellel koosolekul. Pelk asjaolu, et hageja valdas sellist dokumenti, ei tõenda mingil juhul tema osalust
ei miinimumhindade kokkuleppes ega selleteemalises võimalikus arutelus. Komisjon tegi õigesti, et ei omistanud mingit tähtsust
muule teabele, mida hageja sai seda palumata.
Kokkuvõtteks väidab hageja, et asjaolu, et ettevõtja osales turukäitumise kooskõlastamist käsitlevas arutelus, ei kujuta endast
kartellikeelu rikkumist, kui ilmneb, et tegelikult oli see ettevõtja sellise kooskõlastamise vastu (Euroopa Kohtu 8. juuli
1999. aasta otsus kohtuasjas C‑49/92 P: komisjon
vs.
Anic Partecipazioni, EKL 1999, lk I-4125, punktid 94–96).
Hageja väidab, et arvestades tema käitumist VFIG 14. oktoobri ja 18. novembri 1994. aasta koosolekutel, tuleb tõdeda, et ta
teatas nimetatud koosolekutel avalikult, et ta ei loe end seal kokku lepituga seotuks tähenduses, mida nõuab kohtupraktika
(Esimese Astme Kohtu 20. märtsi 2002. aasta otsus kohtuasjas T‑9/99: HFB jt
vs.
komisjon, EKL 2002,lk II‑1487, punkt 223). Hageja on seisukohal, et isik, kes ei loe end koosolekul öelduga seotuks, osaleb
kahtlemata selles arutelus, kuid see ei tähenda, et ta seeläbi kartellikeeldu rikub. Selles suhtes läheb komisjon iseenda
seisukohtadega vastuollu, sest ta on möönnud, et ametlikul koosolekul osalemine ei kujuta iseenesest veel kartellikokkuleppes
osalemist. Lisaks sellele ei nõua kohtupraktika, vastupidiselt komisjoni pakutule, et tõend enda mitteseotuse kohta tuleks
esitada rikkumise ajal koostatud dokumendina ega seda, et see tõend tohib pärineda üksnes kartellikokkuleppe osalistelt.
Hageja suhtumine on hõlpsalt selgitatav tema olukorraga asjaomasel turul, st et ta on hiljuti turule sisenenud ja suhteliselt
väike ettevõtja, kuid kes on tänu oma paindlikule kaubanduspoliitikale suutnud käivet kasvatada. Kartellikokkuleppe osalised
ja ka komisjon ise (otsuse põhjendus 78) möönavad, et hageja oli hindade „allalööja”. Sellises olukorras ei olnud hagejal
seega mingit huvi olla seotud hinnatõusude kokkuleppega.
Hageja kinnitab, et tema ja teiste väikeste ettevõtjate avaliku vastuseisu tagajärjel olid suured ettevõtjad sunnitud oma
õigusvastaseid läbirääkimisi läbi viima väljaspool VFIG koosolekute raamistikku ja väikeste ettevõtjate osavõtuta. Hagejat
tuleks seega käsitleda „kartellikokkuleppe lõhkujana” ja mitte ettevõtjana, kes panustas sellesse kokkuleppesse passiivselt.
Lisaks sellele, olgugi et ülalmainitud olukorda on kirjeldatud vastuväiteteatise punktis 132, ei ole komisjon seda märkinud
enam otsuses, mis on selles osas ebapiisavalt põhjendatud.
Komisjon rõhutab, et hageja ei ole vaidlustanud seda, et ta osales kartellikokkuleppe 14. oktoobri ja 18. novembri 1994. aasta
koosolekutel ega seda, et nende koosolekute eesmärk oli piirata konkurentsi. VFIG koosolekutel osalemine iseenesest mõistagi
ei võrdu salajastel koosolekutel osalemisega, kuid see ei tähenda siiski seda, et nende ametlike koosolekute raames või nende
varjus ei sõlmitud mingit kartellikokkulepet.
Komisjon märgib, et kohtupraktikast tuleneb selgelt, et ettevõtja osalemine kartellikokkuleppe poolte koosolekul, võtmata
sellest aktiivselt osa, toob kaasa vastutuse rikkumise eest, välja arvatud juhul, kui see ettevõtja ei teata avalikult, et
ta ei loe end sellel koosolekul arutatuga seotuks (eespool punktis 59 viidatud kohtuotsus HFB jt
vs.
komisjon, punkt 223).
Eespool punktis 58 viidatud kohtuotsuses komisjon
vs.
Anic Partecipazioni, millele hageja tugineb, täpsustas Euroopa Kohus, et iga isik, kes väidab, et ta ei ole seotud, peab seda
ka tõendama. Antud juhul hageja sellist tõendit siiski esitanud ei ole.
Kostja on vastu hilinenult esitatud taotlusele kuulata Esimese Astme Kohtus üle P. van den Heuij, sest hageja ei ole järginud
kodukorra artiklit 48, jättes tõendi hilise esitamise põhjendamata. Lisaks sellele ei anna see tunnistus vaidlusele midagi
juurde ning ei ole seega tarvilik.
Rikkumise kestus
Hageja väidab hagiavalduses, et otsus ei ole komisjoni poolt välja toodud rikkumise kestuse osas täpne, sest ta ei osalenud
VFIG 1994. aasta märtsi koosolekul. Hageja märgib repliigis, et ta on võtnud teatavaks, et komisjon on rikkumise perioodi
alguspunkti osas tehtud vea omaks võtnud ja määranud rikkumise alguseks nüüdsest 1994. aasta oktoobri ja mitte märtsi.
Komisjon leiab, et hageja argument rikkumise kestuse kohta on täiesti asjakohatu, sest ta on suuniseid kohaldades arvestanud
rikkumise kestuse osas tehtud parandust ja vähendanud trahvi.
Võrdse kohtlemise põhimõtte rikkumine
Hageja väidab, et komisjon rikkus väikeste ettevõtjate osalemise hindamisel võrdse kohtlemise põhimõtet ja tegi seda seeläbi,
et leidis, et kartellikeeldu rikkus üksnes hageja ja mitte äriühingud NTG ja Hydrogas, kes osalesid samas mitmetel koosolekutel,
kus arutati õigusvastaseid kokkuleppeid. Selles osas tundub otsuse põhjendus olevat selgelt ebapiisav.
Komisjon märgib, et võrdse kohtlemise põhimõtte väidetavat rikkumist puudutav argument, mis tegelikult kuulub trahvisumma
vähendamise taotluse alla, on alusetu.
Mis puudutab NTG‑d, siis tema seotus on hagejaga võrreldes ilmselgelt erinev ning lisaks sellele suutis NTG oma vastuses vastuväiteteatisele
tõendada enda vastutuse puudumist. Hageja olukorraga ei saa samastada ka Hydrogasi olukorda, sest komisjon ei saatnud õigusvastasele
käitumisele viitavate tõendite puudumise tõttu talle isegi vastuväiteteatist. Komisjon lisab, et VFIG ametlikel koosolekutel
osalemine ei tähenda iseenesest osalemist kartelli koosolekul ja et tal ei olnud tõendeid, nagu hageja puhul, mis oleksid
kinnitanud NTG ja Hydrogasi osalemist hinnatõusudes, tegevuse ajutises peatamises või miinimumhindade kohaldamises.
Komisjon väidab, et isegi kui need teised äriühingud jäid alusetult uurimise alt välja, jääb hageja olukord muutumatuks. Alusetu
eelise võimalik andmine ei tähenda, et hagejal tekib õigus enda trahvi vähendamisele, kui see trahv on määratud õiguspäraselt
(Esimese Astme Kohtu 7. juuli 1994. aasta otsus kohtuasjas T‑43/92: Dunlop Slazenger
vs.
komisjon, EKL 1994, lk II‑441, punkt 176, ja 20. märtsi 2002. aasta otsus kohtuasjas T‑23/99: LR AF 1998
vs.
komisjon, EKL 2002, lk II‑1705, punkt 367).

Esimese Astme Kohtu hinnang
Esialgsed märkused
Tuleb märkida, et hageja väidab, et komisjon ei ole õiguslikult piisavalt tõendanud, et hageja osales kokkulepetes ja/või
kooskõlastatud tegevustes ning et „komisjon on seega rikkunud EÜ artiklis 253 sätestatud põhjendamiskohustust”. Eeskätt toonitab
hageja ebapiisavat põhjendamist osas, mis puudutab tabelites nr 1 ja 2 esinevate arvandmete vahelist erinevust, hageja käsitlemist
„kartellikokkuleppe lõhkujana” ja talle osaks saanud erikohtlemist võrreldes kahe teise väikese ettevõtjaga. Eeltoodud sõnastusest
ja hageja esitatud argumendi sisust tuleneb, et esitatud väitega ei peeta rangelt võttes silmas põhjenduse puudumist või ebapiisavust,
mis kuulub olulise menetlusnormi rikkumise alla EÜ artikli 230 tähenduses. Kõnealune väide puudutab tegelikult otsuse põhjendatust
ja seega selle õigusakti sisu õiguspärasust, mis on ebaseaduslik, võttes arvesse EÜ artikli 81 rikkumist puudutavate tõendite
esitamata jätmist komisjoni poolt ja võrdse kohtlemise põhimõtte rikkumist.
Asjaolu, et hageja väidetavalt teatas, et ta ei loe end koosolekul arutatuga seotuks
Hageja väidab, et komisjon ei ole EÜ artikli 81 lõike 1 mis tahes rikkumist tema poolt õiguslikult piisavalt tõendanud.
Siinkohal tuleb meelde tuletada, et konkurentsireeglite rikkumise vaidlustes on komisjon kohustatud tõendama tuvastatud rikkumiste
asetleidmist ja esitama rikkumise moodustavate asjaolude olemasolu kohta piisavad õiguslikud tõendid (vt 17. detsembri 1998. aasta
otsus kohtuasjas C‑185/95 P: Baustahlgewebe
vs.
komisjon, EKL 1998, lk I‑8417, punkt 58).
EÜ artikli 81 lõike 1 kohaldamiseks piisab, kui kokkuleppe eesmärk on piirata, takistada või kahjustada konkurentsi, sõltumata
selle tegelikest tagajärgedest. Seega, kui kokkulepped on saavutatud konkureerivate ettevõtjate koosolekutel, on seda sätet
rikutud, kui neil koosolekutel on selline eesmärk ja seal soovitakse kunstlikult turu toimimist korraldada (Euroopa Kohtu
28. juuni 2005. aasta otsus liidetud kohtuasjades C‑189/02 P, C‑202/02 P, C‑205/02 P–C‑208/02 P ja C‑213/02 P, EKL 2005, lk I‑5425,
punkt 145).
Seega piisab ettevõtja kartellikokkuleppes osalemise õiguslikult piisavalt tõendamiseks sellest, kui komisjon tõendab, et
asjaomane ettevõtja osales koosolekutel, mille käigus konkurentsivastased kokkulepped sõlmiti, neile oluliselt vastu vaidlemata.
Kui osalemine sellistel koosolekutel on tõendatud, peab see ettevõtja esitama tõendeid, et ta osales neil kohtumistel ilma
mingisuguse konkurentsivastase tagamõtteta, näidates, et ta oli oma konkurentidele teada andnud, et ta osaleb neil kohtumistel
teises tähenduses kui konkurendid (vt eelkõige Euroopa Kohtu 7. jaanuari 2004. aasta otsus liidetud kohtuasjades C‑204/00 P,
C‑205/00 P, C‑211/00 P, C‑213/00 P, C‑217/00 P ja C‑219/00 P: Aalborg Portland jt
vs.
komisjon, EKL 2004, lk I‑123, punkt 81 ja viidatud kohtupraktika).
See õiguspõhimõte põhineb sellel, et ettevõtja, kes osales nimetatud koosolekul ilma avalikult teatamata, et ta ei loe end
seal arutatuga seotuks, andis teistele osalejatele mõista, et ta on kokkulepituga nõus ja et ta kavatseb seda järgida (eespool
punktis 76 viidatud kohtuotsus Aalborg Portland jt
vs.
komisjon, punkt 82).
Antud asjas ei vaidlusta hageja asjaolu, et ta osales VFIG 14. oktoobri ja 18. novembri 1994. aasta koosolekutel ja et nendel
koosolekutel oli konkurentsivastane sisu. Ta väidab seevastu, et arvestades tema käitumist nendel koosolekutel, tuleb tõdeda,
et ta teatas nimetatud koosolekutel avalikult, et ta ei loe end seal kokku lepituga seotuks tähenduses, mida nõuab kohtupraktika.
–       Hinnatõusude kindlaksmääramine ja tegevuse ajutise peatamise perioodide määratlemine
Oma kirjalikes seisukohtades väidab hageja üldiselt, et ta „näitas oma vastuseisu [ettevõtjate] turukäitumist käsitlevate
kokkulepete suhtes 14. oktoobri ja 18. novembri 1994. aasta koosolekutel”.
Hinnatõusude osas väidab hageja, et ta ütles selgesti, et ei kiida hinnatõusu heaks ja et pooldades hindadele surve avaldamist,
soovis ta oma turupoliitikat ellu viia iseseisvalt. Ta lisab, et ta ei soovinud „koosolekul” öelda, kas ta kavatseb hinnatõusu
1995. aastal kohaldada, ja kui ta seda teha kavatseb, siis millises ulatuses, vaid ta teatas, et ta ei ole põhimõtteliselt
hinnatõusudele vastu. Samuti märgib hageja, et juhataja Nordkamp keeldus „igal koosolekul” ütlemast, kas hinnatõus on kavas,
ja kui on, kas see on 5% või 6%.
Oma ütlustes märgib Nordkamp, et pärast seda, kui teised ettevõtjad teatasid „ühel VFIG kahest asjaomasest koosolekust”, et
neil on plaanis tõsta hindasid 5 või 6%, jäi ta „ebamääraseks küsimuse osas, kas Westfalen tõstab oma hindasid aastaks 1995
ja kui ta seda teeb, siis mil määral”.
Need ütlused vastavad üksnes osaliselt neile ütlustele, mille hageja esitas oma vastuses vastuväiteteatisele, kus ta märkis,
et „koosolekujärgsel nõupidamisel” kaubanduspoliitika üle avaldas ta pärast teiste ettevõtjate teateid hinnatõusude kohta,
et ta „kavatseb aastaks 1995 tõsta hinda 5 või 6%”, mis läheb aga vastuollu eespool kirjeldatud hagiavalduse sõnastusega.
Hageja lisas, et „ei 14. oktoobri või 18. novembri 1994. aasta koosolekutel ega ka mingil muul ajal ei kohustunud [ta] rakendama
kindlaksmääratud hinnatõusu”, mis aga ei ühti tema otsese kinnitusega, et ta oli hinnatõusule vastu.
Tundub vähemalt, et hageja ei võtnud hinnatõusu küsimuses ühest seisukohta. Seega, kuigi ta ei öelnud sõnaselgelt, et tõstab
1995. aastal hindasid, ei öelnud ta ka seda, et sel aastal ta neid ei tõsta.
Hageja ei võtnud seega seisukohta, mis oleks viinud teised ettevõtjad selge arusaamiseni, et ta ei loe end sellise hinnatõusu
ideega seotuks. Tema käitumine, mida ta ise peab ebamääraseks, sarnaneb vaikimisi heakskiiduga, mis õhutab rikkumise jätkamist
ja takistab selle avastamist. See kaasosalus kujutab endast passiivset osalemist rikkumises, mis võib seega kaasa tuua ettevõtja
vastutuse (vt selle kohta eespool punktis 76 viidatud kohtuotsus Aalborg Portland jt
vs.
komisjon, punkt 84).
Mis puudutab teist konkurentsivastast tegevust, mida komisjon ette heidab, siis täpsustas hageja vastuses vastuväiteteatisele,
et ta oli „koosolekul tegevuse ajutise peatamise vastu” ja et „Nordkamp ei võtnud ei koosolekul ega ka mingil muul ajal Westfaleni
nimel kohustust tegevuse ajutise peatamisega kaasa minna”, mida ta kinnitas oma kirjalikes seisukohtades, märkides, et ta
avaldas tegevuse ajutise peatamise suhtes vastuseisu.
Tõendamaks, et vastuseisu puudutavad väited ja seega fakt, et ta teatas avalikult, et ta ei loe end seotuks salajaste aruteludega,
millel ta osales, vastavad tegelikkusele, tugineb hageja peamiselt P. van den Heuij ütlustele.
Tunnistaja avaldab, et VFIG koosolekul oli hageja vastu teiste kutsealase ühingu liikmeteks olevate ettevõtjate koostatud
konkurentsivastastele ettepanekutele, tehes seda protesti avaldamise vormis. Tunnistusest nähtub, et seda protesti ei esitatud
mitte seetõttu, et oldi vastu ilmselt ebaseaduslikule kooskõlastamise mõttele, vaid seetõttu, et kokkulepitu ei vastanud
a priori
NTG ja hageja antud hetke majanduslikele huvidele.
Samas tuleb tõdeda, et P. van den Heuij ütluste sõnastusest endast ilmneb, et ta asjaomast koosolekut päris täpselt ei mäleta.
Nii märgib tunnistaja, et talle ei meenu ei koosoleku kuupäev, ei seal arutatud tegevuse ajutise peatamise kestus ega see,
kas ka Hydrogasi juhataja oli vaidlusaluste ettepanekute vastu.
P. van den Heuij ütlused, mis on antud 9. oktoobril 2002, puudutavad ainult ühte VFIG koosolekut, mis toimus „kaheksa aastat”
varem. Arvestades seda ainsat ajalist tähist ja pidades silmas tabelit, mis võtab kokku kõik VFIG koosolekud koos märgetega
iga liikmeks oleva ettevõtja osalemise kohta (otsuse põhjendus 106), tuleb märkida, et asjaomased ütlused saavad käsitleda
üksnes 14. oktoobri 1994. aasta koosolekut, kuna NTG, mille juhataja P. van den Heuij on, ei osalenud 18. novembri 1994. aasta
koosolekul.
Peale selle ja eelkõige ei kattu P. van den Heuij tunnistus täpselt hageja jutuga asjaomase koosoleku kulgemise kohta, sest
tunnistaja ei maini teatud ettevõtjate järjestikuseid teateid 5 või 6% hinnatõusude kohta, ega Nordkampi väidetega, mille
kohaselt hageja kavandas „1995. aastaks hinnatõusu 5 või 6%” või ei olnud põhimõtteliselt hinnatõusule vastu, keeldudes samas
ütlemast, kas hinnatõus 1995. aastaks tuleb ja kui tuleb, siis millises ulatuses.
Tunnistaja viitab üldisele vastuseisu avaldamisele pärast konkurentsivastaste ettepanekute tegemist, mida sellisena ei ole
käsitlenud hageja, kes väidab, et ta näitas oma vastuseisu õigusvastasele kooskõlastamisele oma reaktsioonidega iga kolme
konkurentsivastase algatuse suhtes.
Igal juhul tuleneb eelnevatest kaalutlustest, et hageja väitega, mille kohaselt tunnistus, mille andis „P. van den Heuij,
kes ise osales VFIG 14. oktoobri ja 18. novembri 1994. aasta koosolekutel, kinnitab, [et ta] oli neil koosolekutel tehtud
keelatud kokkuleppe ettepanekule raevukalt vastu”, ei saa Esimese Astme Kohus nõustuda, kuna see on selgelt ja üheselt ekslik.
Hageja, kes vastas kohtuistungil Esimese Astme Kohtu küsimustele, möönis selles osas üheselt, et P. van den Heuij ei osalenud
VFIG 18. novembri 1994. aasta koosolekul. See tõdemus on hageja vastutuse hindamisel määrav.
On oluline meenutada, et komisjon tugineb hageja osalemisele VFIG 14. oktoobri ja 18. novembri 1994. aasta koosolekutel, väitmaks,
et ta osales hinnatõusude kindlaksmääramist ja tegevuse ajutise peatamise perioodi määratlemist käsitlevates kokkulepetes.
Samas ei esita hageja ühtegi konkreetset ja objektiivset tõendit selle kohta, et ta teatas avalikult, et ei loe end 18. novembri
1994. aasta koosoleku ilmselt konkurentsivastase sisuga seotuks.
Hageja ainsad väited enda mitteseotuse usutavuse kohta seoses tema kui hiljuti turule sisenenud ja paindliku ettevõtja olukorraga
ei ole piisavad, et täita tal lasuvat tõendamiskohustust.
Nii nagu komisjon õigesti rõhutab, võis hageja olla igati huvitatud sellest, et gaasitarnijad järgiksid sõlmitud kokkuleppeid
ja usuksid, et ka tema neid järgib, olgugi et ta – ettevõtjaid sellest teavitamata – kohaldas kokkulepitust veidi madalamaid
hindasid, kasvatades nii oma marginaale ja turuosa. Selles osas tuleb meenutada, et vastavalt kohtupraktikale ei mõjuta fakt,
et asjaomaste ettevõtjate käitumine turul ei ole kooskõlas kokkulepitud „mängureeglitega”, mingil moel ettevõtjate vastutust
konkurentsivastases kokkuleppes osalemise eest (Esimese Astme Kohtu 15. märtsi 2000. aasta otsus liidetud kohtuasjades T‑25/95,
T‑26/95, T‑30/95–T‑32/95, T‑34/95–T‑39/95, T‑42/95–T‑46/95, T‑48/95, T‑50/95‑T‑65/95, T‑68/95–T‑71/95, T‑87/95, T‑88/95, T‑103/95
ja T‑104/95: Cimenteries CBR jt
vs.
komisjon, EKL 2000, lk II‑491, punkt 1389).
Hageja märgib veel, et ei ole sugugi välistatud, et märge „WF-i ei olnud teavitatud?? Ei olnud nõus??”, mis esineb 17. oktoobrist
1994 pärinevates AGA käsikirjalistes märkmetes ja millele komisjon otsuses on viidanud (põhjendused 138 ja 169), võiks puudutada
mitte ainult rendi- ja transpordikulusid, vaid kõiki küsimusi, mida salajastel aruteludel käsitleti.
Komisjoni esitatud dokumentaalsete tõendite hulgas esinevad tõepoolest AGA käsikirjalised märkmed, milles on märgitud järgmist:
„17.10.94
VFIG
Hinnatõus
Rent 0,25 Transport
WF-i ei olnud teavitatud?? Ei olnud nõus??
Balloonigaasi hind + 6% + rent ja transport
Hulgilepingud + 4,5% + Indeksvalem?
[...]
Tegevuse ajutine peatamine: 1. detsember + 3-4 kuud.”
Peale selle, et kõnealune märge viitab esiteks märkmetele, mis puudutavad rendi- ja transpordikulu ning mitte balloonigaasi
hinnatõusu, mida on mainitud järgnevas punktis, piisab kui tõdeda, et asjaomased käsikirjalised märkmed on koostatud üheselt
17. oktoobril 1994 ehk üksnes mõned päevad pärast 14. oktoobril 1994 peetud VFIG salajast koosolekut, millel osales ka AGA.
Seega ei saa need käsikirjalised märkmed ega hageja poolt viidatud märge puudutada teist, 18. novembri 1994. aasta salajast
koosolekut.
Sellistel asjaoludel ilmneb, et olles osalenud esimesel ilmselgelt konkurentsivastasel koosolekul, mille sisu ta heaks ei
kiitnud, osales hageja natuke rohkem kui kõigest kuu aega hiljem teisel salajasel koosolekul, mille suhtes ta ei ole tõendanud,
et ta oleks avalikult teatanud, et ei loe end sellega seotuks.
See kavatsetud osalemine teisel konkurentsivastasel koosolekul, mis järgnes vahetult esimesele ebaseaduslikule kooskõlastamisele,
lükkab ümber algse vastuseisu – eeldusel, et see on tõendatud – 14. oktoobri 1994. aasta koosolekule ja on piisav, et lükata
hageja käitumise perioodil 14. oktoobrist kuni 18. novembrini igakülgse uurimise raames tagasi kõik väited selle kohta, et
ta teatas avalikult, et ei loe end seotuks salajaste aruteludega, mis käsitlesid balloonigaasi hinnatõusu kindlaksmääramist
ja kahekuulise tegevuse ajutise peatamise perioodi määratlemist.
Selles osas tuleb meenutada, et enda avalikult mitteseotuks lugemise mõistet kui vastutusest vabastavat asjaolu tuleb tõlgendada
kitsalt. Kui hageja oleks tõepoolest soovinud eemalduda salajastest aruteludest, oleks ta hõlpsalt võinud kirjalikult oma
konkurentidele ja VFIG sekretärile pärast 14. oktoobri 1994. aasta koosolekut teatada, et ta mingil juhul ei soovi enda käsitlemist
kartelli liikmena ega osaleda kutsealase ühingu koosolekutel, mille varjatud eesmärk on õigusvastased kooskõlastused (vt selle
kohta Esimese Astme Kohtu 11. detsembri 2003. aasta otsus kohtuasjas T‑61/99: Adriatica di Navigazione
vs.
komisjon, EKL 2003, lk II‑5349, punkt 138).
Peale selle tuleb täiendavalt tõdeda, et komisjon tugineb dokumentaalsetele tõenditele, mis võimaldavad järeldada, et hageja
ülalmainitud kokkulepetes tegelikult ka osales. Nendeks dokumentaalseteks tõenditeks on käsikirjalised märkmed, mis on esitatud
tabeli kujul ja mida komisjon otsuses sellisena ka määratles.
Hageja väidab üldsõnaliselt, et need märkmed on niivõrd ülevaatlikud, et neil puudub igasugune tõenduslik jõud. Lisaks teatud
konkreetsetele etteheidetele, mis puudutavad ühte või teist dokumenti, väidab hageja, et neid käiskirjalisi märkmeid ei saa
igal juhul käsitleda asjaomaste koosolekute aruannetena.
Siinkohal on paslik meenutada, et kuna nii keeld osaleda konkurentsivastastes tegevustes ja kokkulepetes kui ka karistused,
mis rikkujatele osaks võivad saada, on kõigile hästi teada, on tavaline, et toiminguid, mis hõlmavad nimetatud tegevusi ja
kokkuleppeid, viiakse läbi saladuskatte all, et koosolekud toimuvad salaja ja enamjaolt mõnes kolmandas riigis ning et kogu
seonduv dokumentatsioon on viidud miinimumini. Isegi, kui komisjon avastab selliseid tõendeid, mis otseselt kinnitavad ettevõtjatevahelist
ebaseaduslikku seost, nagu näiteks koosoleku aruanded, on need tavaliselt katkendlikud ja korrapäratud, mistõttu on sageli
vajalik teatud üksikasju tuletamise teel taastada (eespool punktis 76 viidatud kohtuotsus Aalborg Portland jt
vs.
komisjon, punktid 55 ja 56).
Enamikul juhtudel tuleb konkurentsivastase tegevuse või kokkuleppe olemasolu järeldada teatud hulgast kokkusattumustest ja
kaudsetest viidetest, mis üheskoos käsitletuna võivad muu ühtse selgituse puudumisel moodustada tõendi konkurentsieeskirjade
rikkumise kohta (eespool punktis 76 viidatud kohtuotsus Aalborg Portland jt
vs.
komisjon, punkt 57).
Antud juhul on selge, et salajased arutelud leidsid aset VFIG 14. oktoobri ja 18. novembri 1994. aasta koosolekute varjus
ning et nende käigus ilmselgelt ei saanud koostada ega koostatudki ametlikku ammendavat protokolli. Seega ei saa komisjoni
poolt esitatud käsikirjalisi märkmeid jätta arvestamata ainult sel põhjusel, et need on ülevaatlikud.
Hageja etteheited selle kohta, et neid kahte tabelit on võimatu ühe või teise VFIG koosolekuga seostada ja et need tabelid
ei ole väidetavalt ühtsed, ei pea paika, kui uurida asjaomaseid dokumente üksikasjalikult.
Esiteks kannab AGA esitatud tabel nr 1 kuupäeva 21. november 1994 ja sisaldab lühendatud viiteid seitsmele ettevõtjale, nende
hulgas ka AGA, kes osalesid tegelikult VFIG 18. novembri 1994. aasta koosolekul (otsuse põhjendus 140). Tabel nr 2 võeti ära
Air Productsi ruumidest, kes teatas, et see tabel võib puudutada eespool viidatud koosolekut (otsuse põhjendus 141). Lisaks
sellele sisaldab tabel nr 2 sama nimekirja ettevõtjatest, mis esineb ka tabelis nr 1, ning samuti sarnastest viidetest balloonigaasi,
transpordi ja rendi hinna tõusudele.
Veel tuleb meeles pidada, et VFIG 18. novembri 1994. aasta koosolek on teine ja viimane konkurentsivastase iseloomuga koosolek,
kus hageja koos suurte ettevõtjatega osales, ning et salajased arutelud jätkusid muus raamistikus.
Teiseks sisaldab tabel nr 1 märget „WF 5–6% kõikidele toodetele 1/1–95”, sellal kui tabeli nr 2 tulbas pealkirjaga „Toode”
on märgitud W/F 6%”. Seega, nagu komisjon õigustatult rõhutab, kuigi eespool viidatud arvud ei lange täpselt kokku, on need
siiski täiesti võrreldavad ja kinnitavad hageja osalemist hinnatõusus, mis oli 1995. aastaks ette nähtud 5–6%.
Lisaks sisaldab tabel nr 1 ülaservas märget „Tegevuse ajutine peatamine: 1.12.–31.1.95”, mille esinemist üksikuna võib selgitada
üksnes asjaolu, et sellega on silmas peetud kõiki nimetatud tabelis viidatud ettevõtjaid. Tabelist nr 2 nähtub märge „W/F
[…] 2 ms”, mis väga tõenäoliselt väljendab kartellis osalenud ettevõtjate vahel kokku lepitud tegevuse ajutise peatamise kahekuulist
perioodi. Täiendavalt tuleb märkida, et tegevuse ajutise peatamise küsimuse üle vaieldi juba 14. oktoobri 1994. aasta koosolekul,
nagu see selgelt nähtub eespool punktis 99 viidatud AGA käsikirjalistest märkmetest.
Lisaks sellele on eriti märkimisväärne see, et Hydrogasi – P. van den Heuij ütlustes mainitud väike ettevõtja –, kelle osalemist
VFIG 14. oktoobri ja 18. novembri 1994. aasta koosolekutel ei ole vaidlustatud, ei ole erinevalt hagejast nimetatud tabelites
kuskil märgitud.
Eelnevatest kaalutlustest tuleneb, et hageja ei ole esitanud tõendeid enda väidetava avaliku mitteseotuse kohta ja et on õiguslikult
piisavalt tõendanud, et hageja osales kokkulepetes hinnatõusude kohta 1994. aasta oktoobrist kuni 1995. aasta detsembrini
ning tegevuse ajutise peatamise perioodi määratlemises 1994. aasta oktoobrist kuni 1995. aasta jaanuarini.
–       Miinimumhindade kindlaksmääramine balloonigaasi väikestes kogustes ostjatele
Alustuseks tuleb märkida, et otsusest (põhjendus 352) nähtub, et komisjon leidis, et kartellikokkuleppes osalenud erinevate
ettevõtjate tegevus kujutas endast ühte ja jätkuvat rikkumist, mida kokkulepete ja/või kooskõlastatud tegevusega järk‑järgult
vormiti.
Nii on otsuse artiklis 1 sätestatud, et asjaomased ettevõtjad, kelle hulgas ka hageja, „on rikkunud EÜ artikli 81 lõiget 1,
osaledes jätkuvates kokkulepetes ja/või kooskõlastatud tegevustes Madalmaade tööstus- ja meditsiiniliste gaaside sektoris”.
Komisjon leidis hageja osas täpsemalt, et ta osales selles rikkumises oma enda konkurentsivastase tegevusega ja eeskätt miinimumhindade
kokkuleppimisega balloonigaasi väikestes kogustes ostjatele. Selles osas põhineb hageja vastutus tema osalemisel üksnes 14. oktoobri
1994. aasta koosolekul, arvestades 9. aprillil 2003 otsusesse tehtud muudatust.
Olles märkinud vastuväiteteatises, et „endiselt ei teata, kas miinimumhindade kokkulepe sõlmiti tõepoolest 1994. aastal”,
täpsustas komisjon otsuse põhjenduses 205, et VFIG 1994. aasta märtsi ja oktoobri koosolekutel „arutasid kokkuleppe sõlmimise
eesmärgil” väikeklientidele kohaldatavaid balloonigaasi hinnaskaalasid ja miinimumhindasid vähemalt hageja, Messer, Air Liquide,
Hoek Loos ja Air Products. Samuti on otsuse põhjenduses 341 mainitud, et „Hoek Loos, AGA, Air Products, Air Liquide ja Messer”
jõudsid kokkuleppele väikeklientidele aastateks „1995, 1996 ja 1997” tarnitava balloonigaasi miinimumhindades.
Eeltoodud kaalutlustest tuleneb, et komisjon heidab hagejale ette seda, et viimane osales kooskõlastatud tegevuses, mis puudutas
miinimumhindade kindlaksmääramist balloonigaasi väikestes kogustes ostjatele.
Siinkohal on paslik meenutada, et „kooskõlastatud tegevuse” mõiste tähendab koostööd ettevõtjate vahel, kes ei ole läinud
nii kaugele, et nad oleksid sõlminud kokkuleppe selle sõna kitsas tähenduses, kuid milles teadlikult valitakse konkurentsiriskide
asemel ettevõtjate vaheline koostöö (Euroopa Kohtu 14. juuli 1972. aasta otsus kohtuasjas 48/69: ICI
vs.
komisjon, EKL 1972, lk 619, punkt 64). Koordineerimise ja koostöö kriteeriumeid, mis ei eelda kindla „plaani” väljatöötamist,
tuleb mõista asutamislepingus konkurentsi puudutavate sätete mõtte valguses, mille kohaselt iga ettevõtja peab otsustama sõltumatult,
millisel viisil ta kavatseb ühisturul tegutseda. Kuigi on tõsi, et sellise sõltumatuse nõue ei välista ettevõtjate õigust
enda tegevust vastavalt konkurentide juba võetud või tulevikus võetavatele meetmetele mõistlikult kohandada, oleks selle nõudega
oluliselt vastuolus igasugune ettevõtjate omavaheline otsene või kaudne suhtlemine eesmärgiga mõjutada teatud kindla või potentsiaalse
konkurendi tegutsemist turul või eesmärgiga sellisele konkurendile teada anda viis, kuidas ettevõtja ise on otsustanud või
hakkab turul tegutsema (Euroopa Kohtu 16. detsembri 1975. aasta otsus liidetud kohtuasjades 40/73–48/73, 50/73, 54/73–56/73,
111/73, 113/73 ja 114/73: Suiker Unie jt
vs.
komisjon, EKL 1975, lk 1663, punktid 173 ja 174; Esimese Astme Kohtu 20. aprilli 1999. aasta otsus liidetud kohtuasjades T‑305/94–T‑307/94,
T‑313/94–T‑316/94, T‑318/94, T‑325/94, T‑328/94, T‑329/94 ja T‑335/94: Limburgse Vinyl Maatschappij jt
vs.
komisjon, EKL 1999, lk II‑931, punkt 720).
Sarnaselt konkurentsivastase tegevusega, mida komisjon hagejale ette heidab, vaidlustab viimane oma vastutuse, väites, et
ta teatas avalikult, et ei loe end seotuks salajaste aruteludega, mis puudutasid miinimumhindade kindlaksmääramist balloonigaasi
väikestes kogustes ostjatele.
Selles osas nähtub nii hageja kirjalikest dokumentidest kui ka VFIG koosolekutel teda esindanud Nordkampi tunnistusest, et
ta ei avaldanud oma seisukohta küsimuses, mis puudutas miinimumhindade kindlaksmääramist balloonigaasi väikestes kogustes
ostjatele, kui seda 14. oktoobri 1994. aasta koosolekul arutati.
Ettevõtja vaikimist koosolekul, kus ebaseaduslikult kooskõlastatakse otseselt hinnapoliitikat, ei saa samastada kindla ja
selge taunimisega. Vastupidi, kohtupraktikast tuleneb, et ebaseadusliku initsiatiivi vaikiv heakskiit, teatamata avalikult
enda mitteseotusest selle initsiatiivi sisuga või teavitamata sellest ametivõime, toob kaasa rikkumise jätkamise julgustamise
ja muudab raskeks selle avastamise. See kaasosalus kujutab endast passiivset osalemist rikkumises, mis võib seega kaasa tuua
ettevõtja vastutuse (vt selle kohta eespool punktis 76 viidatud kohtuotsus Aalborg Portland jt
vs.
komisjon, punkt 84).
P. van den Heuij hägusad meenutused, millest ta räägib veidi enne käesoleva hagi esitamist võetud tunnistuses ja mis ei lange
hageja enda ütlustega täpselt kokku, ei saa eeltoodud järeldusi muuta. Parimal juhul võib P. van den Heuij ütlustest tuletada,
et väikesed ettevõtjad, kelle hulgas on ka hageja, esitasid teiste ettevõtjate õigusvastaste ettepanekute peale protesti enne,
kui algas iga ettepaneku täpsem arutamine ja enne, kui iga ettevõtja oli oma seisukohad avaldanud, mida hageja eespool punktis 123
täpsustatud erilistel asjaoludel ka tegi seoses miinimumhindade kindlaksmääramisega balloonigaasi väikestes kogustes ostjatele.
Hageja sellist tegutsemist ei saa käsitleda kindla ja selge erimeelsuse väljendamisena, mis iseloomustab enda mitteseotusest
avalikult teatamise mõistet, nagu seda on kohtupraktikas nõutud ja kitsalt tõlgendatud.
Ülejäänud osas tuleb esile tuua, et komisjon märgib otsuses, et vastavalt AGA esitatud selgitustele, mida kinnitab AGA ruumidest
ära võetud käsikirjalistes märkmetes sisalduv märge, esitas Hoek Loos VFIG 1994. aasta oktoobri koosoleku varjus hinnaskaalad
balloonigaasi väikestele ostjatele. Lisaks sellele ja eelkõige avastati hageja ruumidest toimikus märkega „VFIG 1995” dokument,
mis pärineb 1994. aasta oktoobrist, mille pealkiri on „Tabel „ballooni” väikeklientidele” ja mis sisaldab tõepoolest miinimumhindade
trükitud tabelit. Sama dokument leiti Messeri ja Air Liquide’i ruumidest (otsuse põhjendused 207 ja 208).
Hageja piirdus üksnes selgitusega, et oli väga võimalik, et nimetatud dokument anti talle 14. oktoobri 1994. aasta koosolekul,
kuid et selle valdamine ei tõenda tema osalemist ei miinimumhindade kokkuleppes ega isegi selleteemalises arutelus.
Sellest tuleneb, et hageja siiski osales 14. oktoobri 1994. aasta koosolekul ja, nagu komisjon õigustatult ka rõhutab, on
vähe üllatav, et erinevalt hinnatõusust ja tegevuse ajutisest peamisest ei leidu ainsatki personaalset märget hageja või mõne
teise ettevõtja kohta, sest tegemist on hinnakirjaga, mis jagati välja sel samal koosolekul. Asjaolu, et hageja säilitas sellist
dokumenti ühtib vaevalt tema enda väitega mitteseotusest avalikult teatamise ja iseseisva kaubanduspoliitika määratlemise
kohta asjaomasel turul, mida see tingimata hõlmab, nagu seda nõuab kohtupraktika seoses iga ettevõtjaga (vt eespool punktis 58
viidatud kohtuotsus komisjon
vs.
Anic Partecipazioni, punkt 116, ja viidatud kohtupraktika).
Sama moodi, ilma et see lükkaks otseselt ümber hageja väidetava avaliku mitteseotusest teatamise, nagu see oli kahe esimese
tegevuse puhul, mida komisjon ette heitis, näitab hageja osalemine 18. novembri 1994. aasta salajasel koosolekul tema konkurentsivastast
meelestatust ja on tagasiulatuvalt vastuolus tema väitega selle kohta, et ta teatas avalikult, et ei loe end 14. oktoobri
1994. aasta koosoleku salajaste aruteludega seotuks.
Pelk tõdemus, et hageja ei ole enda mitteseotusest avalikult teatamise kohta tõendeid esitanud, ei ole aga piisav, et järeldada
tema vastutust.
Apellatsioonkaebuse alusel tehtud kohtuotsuses komisjon
vs.
Anic Partecipazioni, millele on viidatud eespool punktis 58, selgitas Euroopa Kohus, et nagu tuleneb EÜ artikli 81 lõike 1
enda sõnastusest, tähendab kooskõlastatud tegevus peale ettevõtjatevahelise kooskõlastuse ka selle kooskõlastuse tagajärjel
teatavat käitumist turul ja põhjuslikku seost nende kahe asjaolu vahel (punkt 118). Samuti leidis kohus, et tuleb eeldada,
tingimusel et puuduvad vastupidist tõendavad tõendid, mida peavad esitama huvitatud ettevõtjad, et kooskõlastatud tegevuses
osalevad ettevõtjad, kes jätkavad turul tegutsemist, arvestavad konkurentidelt saadud infoga, et määrata oma käitumine turul
(eespool punktis 58 viidatud kohtuotsus komisjon
vs.
Anic Partecipazioni, punkt 121).
Antud juhul, olukorras, kus puuduvad vastupidist tõendavad tõendid, mida peab esitama hageja, tuleb tõdeda, et hageja, kes
jätkas pärast 14. oktoobri 1994. aasta koosolekut tegutsemist asjaomasel turul, arvestas õigusvastase kooskõlastusega, milles
ta nimetatud koosolekul osales, et määrata oma käitumine nimetatud turul (eespool punktis 58 viidatud kohtuotsus komisjon
vs.
Anic Partecipazioni, punktid 119 ja 121).
Eeltoodud kaalutlustest tuleneb, et komisjon on õiguslikult piisavalt tõendanud, et hageja osales kooskõlastatud tegevuses,
mis puudutas miinimumhindade kindlaksmääramist balloonigaasi väikestes kogustes ostjatele.
Rikkumise kestus
Kõigepealt tuleb märkida, et komisjoni lõplik hinnang hagejale süüks pandava rikkumise kestusele sisaldub otsuse artiklis 1,
mida on muudetud 9. aprilli 2003. aasta otsusega, mille kohaselt algas rikkumise periood 1994. aasta oktoobris ja lõppes 1995. aasta
detsembris.
Arvestades otsusesse tehtud muudatust, on hageja väide, mis tugineb sellele, et otsuse artiklis 1 sätestatud rikkumise perioodi
alguspunkt on valitud vääralt, muutunud sisutuks.
Kohtuistungil väitis hageja, et otsuse artiklis 1 on rikkumise perioodi lõppemise ajaks vääralt märgitud 1995. aasta detsember,
sest pärast VFIG 18. novembri 1994. aasta koosolekut ta ühelgi salajasel koosolekul enam ei osalenud.
Niivõrd, kuivõrd seda uut väidet võib käsitleda vastuvõetavana, ei saa Esimese Astme Kohus sellega nõustuda. Selles osas on
sobilik meenutada, et komisjon on õiguslikult piisavalt tõendanud, et eelkõige osales hageja selgelt konkurentsivastase eesmärgiga
kokkuleppes, st hinnatõusude kindlaksmääramises aastaks 1995. Konkurentsi piirava eesmärgiga rikkumise kestuse arvutamisel
tuleb kindlaks määrata ainult kokkuleppe kehtivuse kestus, st ajavahemik kokkuleppe sõlmimise kuupäevast kuni selle lõpetamise
kuupäevani (Esimese Astme Kohtu 27. juuli 2005. aasta otsus liidetud kohtuasjades T‑49/02–T‑51/02: Brasserie nationale
vs.
komisjon, EKL 2005, lk II‑3033, punkt 185).
Hageja ei ole õiguslikult piisavalt tõendanud, et ta lõpetas osalemise kartellikokkuleppes ootuspäraselt, st enne 1995. aasta
detsembrit, hakates ausalt ja iseseisvalt asjaomasel turul konkureerima. Peale selle tuleb märkida, et hageja ei lahkunud
kartellist ka selleks, et seda komisjonile üles anda (Esimese Astme Kohtu 29. novembri 2005. aasta otsus kohtuasjas T‑62/02:
Union Pigments
vs.
komisjon, EKL 2005, lk II‑5057, punkt 42).
Võrdse kohtlemise põhimõtte rikkumine
Hageja väidab, et komisjon rikkus väikeste ettevõtjate osalemise hindamisel võrdse kohtlemise põhimõtet, kui leidis, et üksnes
hageja oli rikkunud kartellikeeldu ja mitte NTG ega Hydrogas, kes olid samas osalenud mitmel koosolekul, kus arutati ebaseaduslike
kokkulepete küsimust.
Selles osas piisab, kui meenutada, et kui ettevõtja on oma tegevusega rikkunud EÜ artikli 81 lõiget 1, siis ta ei pääse karistusest
sel põhjendusel, et ühele teisele ettevõtjale ei ole trahvi määratud, kui viimati nimetatud ettevõtja olukorda ühenduse kohtus
isegi ei arutata (Euroopa Kohtu 31. märtsi 1993. aasta otsus liidetud kohtuasjades C‑89/85, C‑104/85, C‑114/85, C‑116/85,
C‑117/85 ja C‑125/85–C‑129/85: Ahlström Osakeyhtiö jt
vs.
komisjon, EKL 1993, lk I‑1307, punkt 197, ja Esimese Astme Kohtu 14. juuli 1994. aasta otsus kohtuasjas T‑77/92: Parker Pen
vs.
komisjon, EKL 1994, lk II‑549, punkt 86).
Järelikult tuleb hageja argument, mis tugineb asjaolule, et teistele väidetavalt sarnases olukorras olevatele ettevõtjatele
ei ole trahvi määratud, tagasi lükata.

Trahvisumma vähendamise nõue

Poolte argumendid
Hageja märgib esiteks, et rikkumise lühikese kestuse tõttu tuleb trahvisummat vähendada.
Kohtuistungil märkis hageja, et otsuse 9. aprilli 2003. aasta muutmise otsusega kohaldatud trahvi vähendamine 20 000 euro
võrra ei ole ei põhjendatud ega piisav.
Teiseks väidab hageja, et komisjon rikkus talle määratud trahvisumma kindlaksmääramisel proportsionaalsuse ja võrdse kohtlemise
põhimõtet.
Selles osas toob hageja esile erinevused, mis lubavad teda teistest otsuse adressaatideks olevatest ettevõtjatest eristada,
st paindlik tegevus asjaomasel turul, mida on tunnustanud komisjon ja teine ettevõtja, hiline liitumine VFIG-ga 1994. aasta
juulis, mis selgitab, et ta ei osalenud selle ühingu kolmeteistkümnel koosolekul, mis toimusid 1989. aastast kuni 1994. aasta
septembrini, vastuseisu avaldamine konkurentsivastaste kokkulepete suhtes 14. oktoobri ja 18. novembri 1994. aasta koosolekutel,
mitteosalemine salajastel koosolekutel, mis toimusid turu suurte ettevõtjate vahel pärast 1994. aasta novembrit Bredas ja
Barendrechtis, väike 1,5% turuosa, jättes teistele ettevõtjatele rohkem kui kaks korda suuremad turuosad kui temal, keelatud
tegevuses osalemise lühike kestus ja muid lepingutingimusi kui hindasid puudutavates kokkulepetes mitteosalemine.
Arvestades neid erinevusi ja pidades silmas käivete omavahelisi proportsioone tööstusgaasi sektoris, on hagejat karistatud
palju karmimalt kui teisi otsuses märgitud ettevõtjaid.
Hageja kinnitab, et kuigi trahvid määrati kindlaks Madalmaade tööstusgaasi sektori ettevõtjate 1996. aasta kogukäivete põhjal,
on lõplik tulemus ebaproportsionaalne. Nii moodustab hagejale määratud trahv tema käibest 13,6%, seevastu kui Hoek Loosile
ning AGA-le määratud trahvid moodustavad nende käibest kõigest vastavalt 2,2% ja 7,5%. Kuigi trahvid määrati kindlaks Madalmaade
tööstusgaasi sektoris 1996. aastal tekkinud käivete alusel, ilmneb muu hulgas, et hagejale määratud trahv on proportsionaalselt
võrreldav teistele ettevõtjatele määratud trahvidega, olgugi et hageja osalus kartellikokkuleppes ei ole mingil moel võrreldav
teiste ettevõtjate osalusega selles. Hageja tõstab veel esile selle, et AGA-le määratud trahv on hagejale määratud trahvist
ligikaudu üheksa korda suurem, olgugi et AGA turuosa (27,4%) on hageja turuosast (1,5%) 18 korda suurem.
Need arvud näitavad hageja arvates seda, et ettevõtjatele, kelle roll kartellikokkuleppes on kõige olulisem ja kellel on kõige
suuremad võimalused konkurentsi asjaomasel turul kahjustada, määrati kõiki proportsioone arvestades kõige väiksemad trahvid.
Hagejat, kes ei mänginud mingit, või kui, siis äärmiselt piiratud, rolli ja kelle turuosa on väga väike, karistati karmimalt
kui kartellikokkuleppe eestvedajaid.
Olles meenutanud, et tal on trahvisummade kindlaksmääramisel kartellide puhul kaalutlusõigus, väidab komisjon, et hagejale
määratud trahvisumma on igati kohane, ja ta vaidlustab võrdse kohtlemise põhimõtte mistahes rikkumise.

Esimese Astme Kohtu hinnang
Kõigepealt tuleb meenutada, et komisjonil on iga trahvi summa määramisel kaalutlusõigus ja ta ei ole kohustatud kohaldama
täpset matemaatilist valemit (Euroopa Kohtu 16. novembri 2000. aasta otsus kohtuasjas C‑283/98 P: Mo och Domsjö
vs.
komisjon, EKL 2000, lk I‑9855, punkt 47; Esimese Astme Kohtu 6. aprilli 1995. aasta otsus kohtuasjas T‑150/89: Martinelli
vs.
komisjon, lk II‑1165, punkt 59, ja 14. mai 1998. aasta otsus kohtuasjas T‑352/94: Mo och Domsjö, EKL 1998, lk II‑1989, punkt 268).
Komisjonil tuleb oma hinnangu andmisel järgida siiski ühenduse õigust, mille hulka ei kuulu mitte üksnes asutamislepingu sätted,
vaid ka õiguse üldpõhimõtted (Euroopa Kohtu 25. juuli 2002. aasta otsus kohtuasjas C‑50/00 P: Unión de Pequeños Agricultores
vs.
nõukogu, EKL 2002, lk I‑6677, punkt 38)
Väljakujunenud kohtupraktika kohaselt on võrdse kohtlemise põhimõtet rikutud üksnes siis, kui sarnaseid olukordi koheldakse
erinevalt või kui erinevaid olukordi koheldakse ühetaoliselt, välja arvatud, kui selline kohtlemine on objektiivselt põhjendatud
(Euroopa Kohtu 13. detsembri 1984. aasta otsus kohtuasjas 106/83: Semide, EKL 1984, lk 4209, punkt 28, ja 28. juuni 1990. aasta
otsus kohtuasjas C‑174/89: Hoche, EKL 1990, lk I‑2681, punkt 25; 14. mai 1998. aasta otsus kohtuasjas T‑311/94: BPB de Eendracht
vs.
komisjon, EKL 1998, lk II‑1129, punkt 309).
Samuti tuleb esile tuua, et Esimese Astme Kohtule on määruse nr 17 artikliga 17 antud täielik pädevus hinnata, kas määratud
trahv on sama määruse artikli 15 lõikes 2 nimetatud kriteeriume ehk rikkumise raskusastet ja kestust arvestades proportsionaalne.
Käesoleval juhul on üheselt selge, et komisjon tegi hagejale määratud trahvisumma kindlaks oma suunistes sätestatud üldmeetodi
alusel.
Suuniste punkti 1 esimene lõik sätestab, et trahvisumma arvutamiseks määratakse põhisumma kindlaks rikkumise raskusastme ja
kestuse põhjal, mis on ainsad määruse nr 17 artikli 15 lõikes 2 osutatud kriteeriumid. Üldise märkusena täpsustab komisjon
suuniste punkti 5 alapunktis a, et „selle meetodiga leitud lõppsumma (põhisumma, mida on suurendatud või vähendatud teatava
protsendimääraga) ei või ühelgi juhul ületada 10% ettevõtjate ülemaailmsest käibest, nagu on sätestatud määruse nr 17 artikli 15
lõikes 2”. Järelikult ei välju suunised selles sättes määratletud karistuste õiguslikust raamistikust (eespool punktis 75
viidatud kohtuotsus Dansk Rørindustri jt
vs.
komisjon, punktid 250 ja 252).
Rikkumise kestus
Rikkumise kestuse osas eristatakse suunistes lühiajalisi rikkumisi (üldiselt lühemad kui üks aasta), mille puhul raskusastme
põhjal määratud lähtesummat ei suurendata, keskmise kestusega rikkumisi (üldiselt kestavad ühe aasta kuni viis aastat), mille
puhul raskusastme põhjal määratud lähtesummat võib suurendada kuni 50%, ja pikaajalisi rikkumisi (üldiselt pikemad kui viis
aastat), mille puhul raskusastme põhjal määratud lähtesummat võib suurendada kuni 10% iga aasta kohta (punkti 1B esimese lõigu
esimene kuni kolmas taane).
Kuigi keskmise kestusega rikkumiste puhul on ette nähtud suurendamine kuni 50%, ei näe suuniste punkt 1B ette automaatset
suurendamist teatud protsendi võrra aasta kohta, vaid see jätab komisjonile selles osas kaalutlusruumi (Esimese Astme Kohtu
9. juuli 2003. aasta otsus kohtuasjas T‑220/00: Cheil Jedang
vs.
komisjon, EKL 2003, lk II‑2473, punkt 134).
Nii nagu on eespool märgitud, leidis komisjon esialgu ekslikult, et hageja poolt toimepandud rikkumine kestis 1994. aasta
märtsist kuni 1995. aasta detsembrini, mistõttu kvalifitseeris ta nimetatud rikkumise keskmise kestusega rikkumiseks (otsuse
põhjendus 434).
Otsuse 9. aprilli 2003. aasta muudatus võimaldas parandada otsuse artiklit 1 osas, mis puudutab hagejale ette heidetud rikkumise
kestust. Komisjon selgitab otsuse parandamise otsuses üheselt, et trahvi lähtesummat 0,45 miljonit eurot suurendati kestuse
alusel esialgu 15%, mis hiljem muudeti 10%‑iks, võttes arvesse rikkumise alguse nihkumist 1994. aasta oktoobrisse.
Kuna hageja poolt toimepandud rikkumise kestus hõlmab nüüdsest õigesti perioodi 1994. oktoobrist 1995. aasta detsembrini,
ehk veidi enam kui ühte aastat, on nimetatud rikkumise kvalifitseerimine keskmise kestusega rikkumiseks endiselt kohane ja
seega suurendas komisjon suuniste alusel õigesti trahvi 10%. Hageja ei ole esitanud ühtegi tõendit, mis lubaks asuda seisukohale,
et komisjon on teinud selles osas kaalutlusvea ja et trahvi oleks pidanud suurendama vähem kui 10%.
Sellest järeldub, et väide, mis tugineb komisjoni poolt otsuse parandamise otsuses trahvisumma vähendamise väidetavale põhjendamatusele
ja ebapiisavusele, tuleb tagasi lükata.
Hagejale määratud trahvi väidetavalt diskrimineeriv ja/või ebaproportsionaalne iseloom
Tuleb märkida, et trahvi lähtesumma määramiseks rikkumise raskusastme põhjal leidis komisjon, et vaatamata asjaolule, et asjaomased
ettevõtjad osalesid hinnakartellis, tuleb kõnealust rikkumist turu geograafilist piiratust ja kõnealuse majandussektori keskmist
tähtsust arvestades pidada üksnes raskeks rikkumiseks (otsuse põhjendused 423 ja 428).
Selleks, et arvestada iga kartelliga seotud ettevõtja õigusvastase käitumise konkreetset tähtsust ja seega tegelikku mõju
konkurentsile, jagas komisjon need ettevõtjad tulenevalt suhtelisest suurusest asjaomasel turul nelja kategooriasse. Ettevõtjate
suhtelise suuruse hindamiseks asjaomasel turul pidas komisjon sobivaks kasutada võrdlusalusena 1996. aasta käivet mainitud
turul (otsuse põhjendused 429–432).
Selle tulemusena liigitati hageja ja AGA Gas kui selgelt peamised ettevõtjad asjaomasel turul esimesse kategooriasse. Air
Products ja Air Liquide, kes on sellel turul keskmise suurusega ettevõtjad, paigutati teise kategooriasse. Messer ja BOC,
kelle suurust asjaomasel turul loeti „vähetähtsaks”, liigitati kolmandasse kategooriasse. Neljandasse kategooriasse kuulub
Westfalen, kelle osa sellest turust on üliväike (otsuse põhjendus 431).
Eelnevate kaalutluste põhjal määras komisjon Hoek Loosile ja AGA Gasile ühesuguse lähtesumma ehk 10 miljonit eurot, Air Productsile
ja Air Liquide’ile 2,6 miljonit eurot, Messerile ja BOC‑ile 1,2 miljonit eurot ja hagejale 0,45 miljonit eurot.
Kestuse osas leidis komisjon, et rikkumine oli keskmise kestusega (ühest nelja aastani) kõigi asjaomaste ettevõtjate puhul
– Hoek Loos, AGA Gas, Air Products, Air Liquide ja Messer rikkusid EÜ artikli 81 lõiget 1 1993. aasta septembrist 1997. aasta
detsembrini, BOC 1994. aasta juunist 1995. aasta detsembrini ja hageja, pärast otsuse 9. aprilli 2003. aasta parandamist,
1994. aasta oktoobrist 1995. aasta detsembrini. Hageja lähtesummat, mida esialgu suurendati 15%, suurendati 9. aprilli 2003. aasta
otsuse põhjenduse 9 kohaselt kestuse alusel lõpuks 10%.
Rikkumise raskusastme ning kestuse põhjal määrati trahvi põhisummaks Hoek Loosile ja AGA Gasile 14 miljonit eurot, Air Productsile
ja Air Liquide’ile 3,64 miljonit eurot, Messerile 1,68 miljonit eurot, BOC‑ile 1,38 miljonit eurot ja hagejale 0,51 miljonit
eurot, mis pärast parandamist muudeti 0,49 miljoniks euroks.
Komisjon leidis, et hagejal oli rikkumistes vaid passiivne roll ja et ta ei osalenud rikkumiste igas elemendis ning et need
kergendavad asjaolud õigustavad määratud trahvi põhisumma vähendamist 15% selliselt, et trahvisummaks kujunes 0,43 miljonit
eurot (otsuse põhjendus 442), mida otsuse 9. aprilli 2003. aasta parandamise otsusega vähendati 0,41 miljoni euroni.
Samas koostööteatise alusel hageja trahvisummat ei vähendatud.
Eeltoodud kaalutlustest tuleneb, et komisjon arvestas täielikult hageja olukorra iseärasusi, mis teda teistest otsuse adressaatideks
olevatest ettevõtjatest eristavad, nagu näiteks rikkumise perioodi kestus, hageja passiivne roll ning tema väike turuosa,
ja mis näitavad, et talle määrati kõige väiksem trahv nendest, mida komisjon otsuses on määranud.
Väide erineva olukorra kohta teiste kartelli kuulunud ettevõtjatega võrreldes, mis seisnes vastuseisu avaldamises konkurentsivastastele
kokkulepetele ja paindlikus käitumises asjaomasel turul, ei puuduta trahvisumma kindlaksmääramise küsimust, vaid hoopis rikkumise
olemasolu küsimust.
Hageja väidab samas, et määratud trahvi lõppsumma ei ole proportsionaalne tema väikese turuosa ja tema ülemaailmse ega asjaomast
turgu puudutava käibega ning et teda karistati raskemalt kui suuremaid ettevõtjaid, kes olid kartellikokkuleppe eestvedajad.
Kõigepealt tuleb meenutada, et komisjonil ei ole kohustust tagada, kui ta määrab trahvisummasid kindlaks asjaomase rikkumise
raskusastme ja kestuse alusel olukorras, kus trahve määratakse mitmele sama rikkumisega seotud ettevõtjale, et ettevõtjatele
määratavad lõplikud trahvisummad, mis ta oma arvutuste teel sai, väljendavad kõiki nende ettevõtjate vahelisi erinevusi nii
kogu- kui ka asjaomase käibe osas (eespool punktis 75 viidatud kohtuotsus Dansk Rørindustri jt
vs.
komisjon, punkt 312).
Järgmiseks tuleb täpsustada, et määruse nr 17 artikli 15 lõikes 2 ei ole ka nõutud seda, et kui trahvid määratakse mitmele
samas rikkumises osalenud ettevõtjale, siis väikese või keskmise suurusega ettevõtjale määratud trahv ei tohi käibe protsendilt
olla kõrgem suurtele ettevõtjatele määratud trahvidest. Tegelikult ilmneb sellest sättest, et nii väikese ja keskmise suurusega
kui ka suurte ettevõtjate puhul tuleb trahvisumma määramisel arvesse võtta rikkumise raskusastet ja kestust. Nii kaua, kui
komisjon määrab igale samas rikkumises osalenud ettevõtjale rikkumise raskusastme ja kestusega võrreldes põhjendatud trahvi,
ei saa talle ette heita seda, et osade ettevõtjate trahvisumma on nende käibega võrreldes suurem kui teistel ettevõtjatel
(Esimese Astme Kohtu 20. märtsi 2002. aasta otsus kohtuasjas T‑21/99: Dansk Rørindustri
vs.
komisjon, EKL 2002, lk II‑1681, punkt 203).
Selles osas tuleb märkida, et lõplik trahvisumma on üksnes tulemus, mille komisjon sai, andes kooskõlas suuniste ja võimaluse
korral koostööteatisega rea arvulisi hinnanguid.
Komisjoni hinnangud rikkumise kestuse, raskendavate või kergendavate asjaolude olemasolu ja kartellis osalenud ettevõtja koostöö
ulatuse suhtes on seotud kõnealuse ettevõtja enda käitumisega, mitte aga tema turuosa või käibega.
Sellistel asjaoludel ei ole lõplik trahvisumma
a priori
sobiv pidepunkt, et tuvastada trahvi võimalikku ebaproportsionaalsust, võrreldes kartelli kuulunud ettevõtjate suurusega.
Trahvi lähtesumma on seevastu asjakohane pidepunkt, et tuvastada trahvi võimalikku ebaproportsionaalsust, võttes arvesse kartelliosaliste
suurust.
Otsuses määras komisjon rikkumise raskusastme alusel hageja trahvi lähtesummaks 0,45 miljonit eurot.
Nagu juba märgitud, jagas komisjon otsuses asjaomased ettevõtjad nelja kategooriasse selleks, et arvestada iga kartelliga
seotud ettevõtja õigusvastase käitumise konkreetset tähtsust ja seega tegelikku mõju konkurentsile, lähtudes täpsemalt nende
suhtelisest suurusest asjaomasel turul. Hageja liigitati viimasesse kategooriasse.
Selles osas viitas komisjon otsuse põhjenduses 75 esineva tabeli nr 1 kolmandas tulbas esitatud arvudele:
Ettevõtjad
Otsuse adressaatide kogukäive (eurodes) 2001. aastal
Madalmaade ballooni- ja vedelgaasi sektori käive (eurodes) ja hinnangulised turuosad aastaks 1996
Hoek Loos [NV]
470 648 000
71 400 000 (39,7%)
AGA Gas BV
55 479 000
49 200 000 (27,4%)
[Air Products]
110 044 000
18 600 000 (10,4%)
Air Liquide BV
60 720 000
12 900 000 (7,2%)
[Messer]
11 275 000
8 200 000 (4,4%)
[BOC]
6 690 905 000
6 800 000 (3,8%)
Westfalen]
5 455 000
2 600 000 (1,5%)
Pärast AGA Gas BV likvideerimist aastatel 2000/2001, võttis tema tegevuse eest vastutuse AGA AB ja seega on otsus adresseeritud
temale.
Aasta 2000 on viimane majandusaasta, mille kohta on AGA Gas BV käivet puudutavad andmed teada.
Piisab, kui tõdeda, et vastaval aastal olid hageja käive asjaomasel turul ning tema turuosa kõikide otsuse adressaatideks
olevate ettevõtjate omadest väikseimad, mis selgitab ja põhjendab ka tema liigitamist viimasesse kategooriasse ning fakti,
et lähtesumma on kõikidest teistest lähtesummadest, mida komisjon nimetatud ettevõtjatele otsuses määras, kõige väiksem. Hagejale
määratud lähtesumma on teistele ettevõtjatele määratud lähtesummadest seega objektiivselt eristatud.
Lisaks ei selgu hageja mingit ebaproportsionaalset kohtlemist ka otsuse tabelis nr 1 loetletud ettevõtjate asjaomase turu
käibe ja komisjoni määratud trahvi lähtesumma suhtest, kuna trahvi lähtesumma on hageja puhul 17,3% asjaomase turu käibest,
võrrelduna Hoek Loosi 14%, AGA Gasi 20,3%, Air Productsi 13,98%, Air Liquide’i 20,2%, Messeri 14,6%, BOC‑i 17,6%.
Hagiavalduses kinnitab hageja, et kuigi trahvid määrati kindlaks Madalmaade tööstusgaasi turu 1996. aasta käibe põhjal, on
hagejale määratud trahv proportsionaalselt võrreldav teistele ettevõtjatele määratud trahvidega, olgugi et hageja osalus kartellikokkuleppes
ei ole mingil moel võrreldav teiste ettevõtjate osalusega selles. Selles osas piisab, kui meenutada, et komisjon võttis hagejale
määratud trahvisumma vähendamiseks kergendava asjaoluna arvesse seda, et hageja roll rikkumises oli teiste ettevõtjate rolliga
võrreldes väikseima tähtsusega.
Seega ilmneb, et hageja ei saa õiguspäraselt järeldada, et määratud trahvisumma on ebaproportsionaalne, kuna tema trahvi lähtesumma
on põhjendatud lähtuvalt kriteeriumist, mida komisjon kasutas iga ettevõtja suuruse määramisel asjaomasel turul (vt selle
kohta eespool punktis 71 viidatud kohtuotsus LR AF 1998
vs.
komisjon, punkt 304).
Eelnev järeldus annab aluse lükata ümber ka hageja argumenti, mis tuleneb Hoek Loosi ja AGA Gasi trahvi lõppsumma ja ülemaailmse
käibe seose võrdlemisest, kuna ülemaailmset käivet komisjon rikkumise raskuse hindamisel ja trahvide arvutamise lähtesummade
määramisel ei arvestanud.
Eeltoodud kaalutlustest tuleneb, et hageja ei ole talle määratud trahvi väidetavalt diskrimineerivat ja/või ebaproportsionaalset
iseloomu tõendanud ning et trahvi lõppsumma on igati kohane.

Taotlus P. van den Heuij ülekuulamiseks
Hageja palub repliigis, et Esimese Astme Kohus kuulaks P. van den Heuij vande all üle. Kohtuistungil selgitas hageja, et selle
taotluse alus on kodukorra artikkel 48, mis käsitleb tõendite esitamist.
Tuleb meenutada, et vastavalt kodukorra artikli 44 lõike 1 punktile e ja artikli 48 lõikele 1 tuleb hagiavalduses märkida
tõendid, juhul kui neid esitatakse, ja et pooled võivad repliigis ja vasturepliigis esitada oma argumentide kinnitamiseks
täiendavaid tõendeid, kui nende hilist esitamist on põhjendatud. Seega ei hõlma kodukorra artikli 48 lõikes 1 sätestatud aegumise
eeskiri vastutõendit ja pärast vastutõendi esitamist varem esitatud tõendite täiendamist teise poole poolt kostja vastuses.
See säte puudutab üksnes uute tõendite esitamist ja seda tuleb mõista koosmõjus kodukorra artikli 66 lõikega 2, mis sätestab
sõnaselgelt, et vastutõendi esitamine ja varem esitatud tõendite täiendamine on lubatud (eespool punktis 74 viidatud kohtuotsus
Baustahlgewebe
vs.
komisjon, punktid 71 ja 72).
Antud juhul piisab, kui tõdeda, et toimikust tuleneb, et komisjoni poolt kostja vastuses esitatud tõendid on juba märgitud
nii otsuses kui ka vastuväiteteatises või lisatud sellele.
Seega ei saa P. van den Heuij ülekuulamise taotlust käsitleda vastutõendina, mis ei kuulu kodukorra artikli 48 lõikes 1 sätestatud
aegumise eeskirja alla, kuna hagejal oli võimalus esitada see tõend Esimese Astme Kohtule ka hagiavalduses. Repliigis esitatud
taotlus tunnistaja ülekuulamiseks tuleb seega lugeda hilinenuks ja jätta rahuldamata põhjendusel, et hageja ei ole selle hilist
esitamist põhjendanud.

Kohtukulud
Vastavalt kodukorra artikli 87 lõikele 3 võib Esimese Astme Kohus otsustada kulude jaotuse või jätta kummagi poole kohtukulud
tema anda kanda, kui osa nõudeid rahuldatakse ühe poole, osa teise poole kasuks või tegemist on eriliste põhjustega.
Antud juhul tuleb märkida, et otsuse muutmine 9. aprillil 2003 võimaldas parandada otsuse artiklit 1 hagejale süüks pandud
rikkumise kestuse osas, kuna komisjon möönis, et hageja poolt hagiavalduses esitatud etteheide, mis puudutas rikkumise perioodi
alguspunkti, milleks oli esialgu märgitud 1994. aasta märts, oli põhjendatud.
Arvestades nimetatud asjaolu ja seda, et esitatud hagi jäeti rahuldamata, tuleb otsustada, et hageja kohtukulud ning kolm
neljandikku komisjoni kantud kohtukuludes jäävad hageja kanda.
Esitatud põhjendustest lähtudes
ESIMESE ASTME KOHUS (viies koda)
otsustab:
1.
Jätta hagi rahuldamata.
2.
Mõista kolm neljandikku komisjoni kantud kohtukuludest välja Westfalen Gassen Nederland BV‑lt, kes ühtlasi kannab ise oma
kohtukulud. Komisjon kannab ise ühe neljandiku oma kohtukuludest.
Vilaras
Dehousse
Šváby
Kuulutatud avalikul kohtuistungil 5. detsembril 2006 Luxembourgis.
Kohtusekretär

Koja esimees
E. Coulon

M. Vilaras
Sisukord
Vaidluse taust
Vaidluse aluseks olevad asjaolud
Vaidlustatud otsus
Menetlus ja poolte nõuded
Nõue tühistada otsuse artiklid 1 ja 3
Poolte argumendid
Hinnatõusude kindlaksmääramine
Tegevuse ajutise peatamise perioodide määratlemine
Miinimumhindade kindlaksmääramine
Rikkumise kestus
Võrdse kohtlemise põhimõtte rikkumine
Esimese Astme Kohtu hinnang
Esialgsed märkused
Asjaolu, et hageja väidetavalt teatas, et ta ei loe end koosolekul arutatuga seotuks
– Hinnatõusude kindlaksmääramine ja tegevuse ajutise peatamise perioodide määratlemine
– Miinimumhindade kindlaksmääramine balloonigaasi väikestes kogustes ostjatele
Rikkumise kestus
Võrdse kohtlemise põhimõtte rikkumine
Trahvisumma vähendamise nõue
Poolte argumendid
Esimese Astme Kohtu hinnang
Rikkumise kestus
Hagejale määratud trahvi väidetavalt diskrimineeriv ja/või ebaproportsionaalne iseloom
Taotlus P. van den Heuij ülekuulamiseks
Kohtukulud
*
Kohtumenetluse keel: hollandi.