CELEX: 62004TJ0120
Konkurencija
Karteliai
Organiniai peroksidai
Baudos
EB 81 straipsnis
Reglamentas (EEB) Nr. 2988/74
Taikymo terminai
Pažeidimo trukmė
Įrodinėjimo pareigos pasidalijimas
Vienoda traktuotė

Teisės aktai
1974 m. lapkričio 26 d. Tarybos reglamento (EEB) Nr. 2988/74 dėl teisinių procedūrų ir sankcijų, taikomų pagal Europos ekonominės
bendrijos taisykles dėl transporto ir konkurencijos, taikymo terminų (OL L 319, 1974, p. 1; toliau – taikymo terminų reglamentas)
1 straipsnis „Teisinių procedūrų taikymo terminai“ nustato:
„1.      Komisijos teisei skirti vienkartines baudas ar nuobaudas už Europos ekonominės bendrijos taisyklių <...> konkurencijos pažeidimus
nustatomi tokie terminai:
<...>
b)      penkeri metai – kai padaromi <...> pažeidimai (kiti, nei nuostatų, susijusių su įmonių arba jų asociacijų paraiškomis bei
pranešimais, informacijos prašymu arba tyrimų vykdymu, pažeidimai).
2.      Termino trukmė pradedama skaičiuoti nuo pažeidimo įvykdymo dienos. Tačiau, jeigu pažeidimai tęsiasi, arba pasikartoja, termino
trukmė pradedama skaičiuoti nuo pažeidimo nutraukimo dienos.“
Minėto reglamento 2 straipsnis „Teisinių procedūrų taikymo termino nutraukimas“ numato:
„1.      Bet kuris Komisijos <...> atliekamas veiksmas, vykdant išankstinį pažeidimo tyrimą arba su juo susijusias teisines procedūras,
nutraukia teisinių procedūrų taikymo terminą. Terminas nutraukiamas nuo pranešimo apie tokius veiksmus bent vienai įmonei
arba įmonių asociacijai, kuri dalyvavo pažeidime, dienos.
Terminas nutraukiamas visų pirma tada:
a)      kai gaunami raštiški Komisijos <...> prašymai pateikti informaciją;
<...>
2.      Terminas nutraukiamas visoms pažeidimus padariusioms įmonėms arba įmonių asociacijoms.
3.      Kiekvieno termino nutraukimo laikas pradedamas skaičiuoti iš naujo <...>“

Ikiteisminė procedūra
2003 m. gruodžio 10 d. Komisijos sprendimas, susijęs su EB Sutarties 81 straipsnio ir EEE Sutarties 53 straipsnio taikymo
procedūra (byla COMP/E-2/37.857 – Organiniai peroksidai) (OL L 110, 2005, p. 44) (toliau – ginčijamas sprendimas) buvo priimtas
dėl Europos organinių peroksidų, t. y. cheminių produktų, naudojamų plastikų ir gumos pramonėje, rinkoje tarp grupės AKZO
(toliau – AKZO), bendrovės
Atofina SA
, perėmusios
Atochem
teises (toliau –
Atochem/Atofina
) ir
Peroxid Chemie GmbH & Co. KG
, bendrovės, kurią kontroliavo
Laporte plc
, tapusi
Degussa UK Holdings Ltd.
, sudaryto ir veikusio kartelio. Šis kartelis veikė Ispanijoje pagal dalinį susitarimą, kuriame dalyvavo ieškovė ir tiesiogiai
arba netiesiogiai – minėtos bendrovės.
Kartelis pradėjo veikti 1971 m. AKZO,
Luperox GmBH
, vėliau tapusios
Atochem/Atofina
, ir
Peroxid Chemie
sudarius susitarimą raštu, kuris buvo iš dalies pakeistas 1975 m. (toliau – pagrindinis susitarimas). Iš pradžių jį sudarė
daliniai susitarimai dėl tam tikrų cheminių elementų, t. y. dėl stambiamolekulinių polimerų, termoreaktyviųjų poliesterio
dervų ir agentų skersiniams ryšiams gauti. Kartelis taip pat buvo suskirstytas į regioninius dalinius susitarimus, tarp kurių
buvo ir dalinis susitarimas dėl Ispanijos (toliau – dalinis susitarimas dėl Ispanijos), įtvirtinantis esmines pagrindinio
susitarimo normas. Juo buvo siekiama išsaugoti kartelyje dalyvaujančių įmonių užimamas rinkos dalis ir derinti kainų didėjimą.
Siekiant šio tikslo Šveicarijoje buvo įsteigta konsultacijų bendrovė – iš pradžių
Fides Trust AG
, vėliau
AC Treuhand AG
– kuri, be kita ko, turėjo rinkti ir analizuoti duomenis apie kartelyje dalyvaujančių įmonių pardavimus bei pastarosioms
pateikti jau išanalizuotus duomenis. Siekiant užtikrinti tikslų pagrindinio susitarimo ir dalinių susitarimų veikimą vykdavo
reguliarūs susitikimai.
Ieškovė, kuri yra Ispanijos bendrovė, veikianti chemijos pramonėje ir bendrai kontroliuojama bendrovių
FMC Foret SA
(toliau –
Foret
) ir
Degussa UK
, dalyvavo tik daliniame susitarime dėl Ispanijos. Ginčijamame sprendime nurodytas jos dalyvavimo laikotarpis yra nuo 1975 m.
gruodžio 31 d. iki 1999 m. gruodžio 31 d. (ginčijamo sprendimo 2 ir 210–219 konstatuojamosios dalys bei 1 straipsnio e punktas).
2000 m. balandžio 7 d. susitikusi su AKZO atstovais ir šiems, siekiant pasinaudoti imunitetu pagal Komisijos pranešimą dėl
baudų neskyrimo ar sumažinimo kartelių atvejais (OL C 207, 1996, p. 4, toliau – pranešimas dėl bendradarbiavimo), informavus
apie Bendrijos konkurencijos taisyklių pažeidimą, Komisija pradėjo kartelio tyrimą. Vėliau
Atochem/Atofina
taip pat nusprendė bendradarbiauti su Komisija, pateikdama jai papildomos informacijos (ginčijamo sprendimo 56 ir 57 konstatuojamosios
dalys).
2002 m. sausio 31 d. ir kovo 20 d. Komisija, remdamasi 1962 m. vasario 6 d. Tarybos reglamento Nr. 17, Pirmojo reglamento,
įgyvendinančio Sutarties (81) ir (82) straipsnius (OL 13, 1962, p. 204), 11 straipsniu pagrindiniams pažeidimo dalyviams,
t. y.
Laporte
, AKZO ir
Atochem/Atofina
išsiuntė prašymus pateikti informaciją (ginčijamo sprendimo 61 ir 64 konstatuojamosios dalys). Ieškovei tokį prašymą ji išsiuntė
tik 2002 m. lapkričio 29 d. (ginčijamo sprendimo 72 konstatuojamoji dalis).
2003 m. kovo 27 d. Komisija pradėjo oficialią tyrimo procedūrą ir parengė pranešimą apie kaltinimus, kurį pateikė ieškovei.
2003 m. birželio 17 d. ieškovė išsiuntė savo pastabas dėl pranešimo apie kaltinimus ir dalyvavo 2003 m. birželio 26 d. apklausoje.
Galiausiai 2003 m. gruodžio 10 d. Komisija priėmė ginčijamą sprendimą, apie kurį pranešė ieškovei 2004 m. sausio 13 d., paskirdama
jai 0,5 mln. EUR baudą (ginčijamo sprendimo 2 straipsnio f punktas).

Byla ir šalių reikalavimai
2004 m. kovo 22 d. ieškovė Pirmosios instancijos teismo kanceliarijai pateikė šį ieškinį.
2004 m. rugsėjo 13 d. Pirmosios instancijos teismo kanceliarijai atsiųstu laišku ieškovė nurodė atsisakanti savo teisės pateikti
dubliką ir paprašė Pirmosios instancijos teismo imtis tam tikrų proceso organizavimo priemonių bei tam tikrų tyrimo priemonių.
2004 m. spalio 26 d. laišku atsakovė pateikė savo pastabas dėl minėto laiško.
Susipažinęs su teisėjo pranešėjo pranešimu, Pirmosios instancijos teismas (trečioji kolegija) nusprendė pradėti žodinę proceso
dalį. 2005 m. lapkričio 24 d. viešame posėdyje buvo išklausyti šalių žodiniai paaiškinimai ir atsakymai į Pirmosios instancijos
teismo pateiktus klausimus.
Ieškovė Pirmosios instancijos teismo prašo:
–        panaikinti ginčijamo sprendimo 1, 2 ir 4 straipsnius, kiek jie yra su ja susiję,
–        nepatenkinus pirmojo prašymo, panaikinti jai paskirtą baudą,
–        priteisti iš atsakovės bylinėjimosi išlaidas.
Atsakovė Pirmosios instancijos teismo prašo:
–        ieškinį, kiek jis susijęs su ginčijamo sprendimo 1 ir 4 straipsniais, atmesti kaip nepriimtiną,
–        nepatenkinus pirmojo prašymo, atmesti ieškinį,
–        priteisti iš ieškovės bylinėjimosi išlaidas.

Dėl teisės
1.
Dėl prašymų panaikinti ginčijamo sprendimo 1 ir 4 straipsnius priimtinumo

Šalių argumentai
Atsakovė nurodo prašymo panaikinti ginčijamo sprendimo 1 ir 4 straipsnius nepriimtinumo pagrindą. Ji tvirtina, kad kadangi
vienintelis ieškovės nurodytas ieškinio pagrindas yra susijęs su senaties termino suėjimu, o ne su pažeidimo nustatymu, šiuo
klausimu nurodyti argumentai yra netinkami, o prašymas panaikinti ginčijamo sprendimo 1 ir 4 straipsnius yra nepriimtinas.
Iš tikrųjų, net manant, kad terminas paskirti ieškovei baudą dėl ginčijamame sprendime jai inkriminuojamo pažeidimo padarymo
jau buvo pasibaigęs, Komisija tvirtina, kad ji galėjo konstatuoti šį pažeidimą, kurio buvimo ieškovė, atrodo, neginčija, o
ginčija tik jo trukmę, ir galėjo dėl to skirti jai šį sprendimą. Todėl ieškovės prašymas panaikinti 1 straipsnį, kiek jame
konstatuojama, kad ji padarė pažeidimą, ir prašymas panaikinti 4 straipsnį, kuriame paprasčiausiai išvardijami ginčijamo sprendimo
adresatai, yra nepriimtini.
Darydama nuorodą į 2005 m. spalio 6 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimą
Sumitomo Chemical ir Sumika Fine Chemicals prieš Komisiją
(T‑22/02 ir T‑23/02, Rink. p. II-4065) ieškovė ginčija, kad prašymai dėl panaikinimo yra nepriimtini.

Pirmosios instancijos teismo vertinimas
Pirmosios instancijos teismas pirmiausiai konstatuoja, kad atsakovės nurodytas nepriimtinumo pagrindas, priešingai nei ji
pati tvirtina, negali paneigti prašymų panaikinti ginčijamo sprendimo 1 ir 4 straipsnius priimtinumo. Šiuo klausimu atsakovė
tik nurodo, kad grindžiant tvirtinimą, jog buvo suėjusi senatis Komisijai nagrinėti pažeidimą, ieškovės pateikti ieškinio
pagrindai ir argumentai negali pagrįsti minėtų straipsnių panaikinimo, nes jais iš esmės neginčijamas ginčijamame sprendime
konstatuotas pažeidimas. Tačiau šis klausimas susijęs ne su priimtinumu, bet labiau su šių ieškinio pagrindų ir argumentų
pagrįstumu, be to, atsakovė neginčija ieškovės intereso pareikšti ieškinį dėl paties pažeidimo konstatavimo.
Be to, net manant, kad tai susiję su priimtinumo klausimu, iš šio sprendimo 14 punkte nurodytų atsakovės rašytinių pareiškimų
matyti, bent jau netiesiogiai, kad ji mano, jog paprasto pažeidimo konstatavimo neapima „nuobaudos“ sąvoka taikymo terminų
reglamento 1 straipsnio prasme ir kad net suėjus senačiai ji galėjo įrašyti ieškovę tarp sprendimo adresatų.
Šiuo klausimu reikia priminti, kad Pirmosios instancijos teismas yra nusprendęs, kad pažeidimą konstatuojantis sprendimas
nėra nuobauda taikymo terminų reglamento 1 straipsnio 1 dalies prasme, todėl šioje nuostatoje numatyti taikymo terminai jam
nėra taikomi. Todėl termino Komisijai skirti baudą pasibaigimas negali turėti įtakos numanomai jos teisei pripažinti pažeidimo
buvimą (15 punkte minėto sprendimo
Sumitomo Chemical ir Sumika Fine Chemicals prieš Komisiją
61 ir 62 punktai). Vis dėlto šios numanomos teisės priimti sprendimą, pripažįstantį pažeidimo buvimą, įgyvendinimas suėjus
senaties terminui yra įmanomas, jei Komisija įrodo teisėtą interesą pripažinti pažeidimo buvimą 1983 m. kovo 2 d. Teisingumo
Teismo sprendimo
GVL prieš Komisiją
(7/82, Rink. p. 483, 24 punktas) prasme (žr. šiuo klausimu 15 punkte minėto sprendimo
Sumitomo Chemical ir Sumika Fine Chemicals prieš Komisiją
130–132 punktus).
Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, atsakovės nurodytas nepriimtinumo pagrindas yra netinkamas.
Iš tikrųjų, viena vertus, darant prielaidą, kad šioje byloje yra tenkinamos senaties termino sąlygos, iš minėtos teismų praktikos
matyti, jog Komisija turėjo įrodyti teisėtą interesą teisiškai pripažinti ieškovės pažeidimo buvimą. Todėl, priešingai nei
mano atsakovė, darant tokią prielaidą, Pirmosios instancijos teismas turi reaguoti į ieškovės reikalavimus dėl panaikinimo
ir patikrinti, ar Komisija ginčijamame sprendime iš tikrųjų pateisino šį interesą.
Kita vertus, kaip pripažįsta pati atsakovė, pažeidimo trukmės nustatymas yra vienas iš privalomų ir neatsiejamų elementų konstatuojant
pažeidimą ir viena iš sąlygų vertinant tęstinio pažeidimo tyrimo senatį. Todėl priešingai nei tvirtina atsakovė, ieškovės
reikalavimai panaikinti ginčijamo sprendimo 1 ir 4 straipsnius yra neatsiejami nuo jos ieškinio pagrindo, kad Komisija klaidingai
pritaikė senaties taisykles. Iš tikrųjų Komisijos laikymasis šių taisyklių reiškia, kad ji turi teisingai nustatyti laikotarpį,
kada ieškovė dalyvavo darant pažeidimą.
Iš to, kas pasakyta, matyti, kad Komisijos nurodytas nepriimtinumo pagrindas turi būti atmestas.
2.
Dėl ieškinio pagrindo, pagrįsto tuo, kad Komisija neteisingai taikė senaties taisykles

Šalių argumentai
Pirminės pastabos
Grįsdama savo ieškinį ieškovė nurodo ieškinio pagrindą dėl panaikinimo, pagrįstą tuo, kad Komisija neteisingai jai paskyrė
baudą, nes nuo jos tariamo paskutinio dalyvavimo daliniame susitarime dėl Ispanijos iki pirmųjų Komisijos tyrimo priemonių
praėjus penkeriems metams suėjo tyrimo procedūros pradėjimo senaties terminas pagal taikymo terminų reglamentą. Šiuo klausimu
ieškovė tvirtina, kad Komisija, nurodydama, jog ieškovė žinojo apie pagrindinį susitarimą ir kad nebuvo aiški tiksli data,
kada ji galutinai pasitraukė iš dalinio susitarimo dėl Ispanijos, neteisingai atmetė jos argumentą, pagrįstą senaties termino
suėjimu.
Dėl ieškovės žinojimo apie pagrindinį susitarimą
Ieškovė šiuo klausimu tvirtina, kad vertinant senaties termino suėjimą negalima atsižvelgti į pagrindinį susitarimą, nes ji
nei dalyvavo šiame susitarime, nei apie jį žinojo.
Grįsdama savo argumentą ieškovė pirmiausia tvirtina, kad ginčijamame sprendime daromas skirtumas tarp pagrindinio susitarimo
ir dalinių regioninių susitarimų bei parodomas dalinio susitarimo dėl Ispanijos, kuris išliko atskirtas nuo pagrindinio susitarimo
nuo kartelio pradžios iki pabaigos, priešingai nei kiti daliniai susitarimai, kurie buvo integruoti į pagrindinį susitarimą,
išskirtinumas (ginčijamo sprendimo 47, 80,
in fine
, 86, 92, 203, 209–267 ir 268 konstatuojamosios dalys).
Antra, ji nurodo, kad Komisija nepakankamai įrodė ir tik netiesiogiai pateikdama klaidingą dalinio susitarimo dėl Ispanijos
išaiškinimą tvirtino, jog ieškovė žinojo apie pagrindinį susitarimą. Šiuo klausimu ieškovė tvirtina, kad ginčijamo sprendimo
217, 236 ir 250 konstatuojamosiose dalyse esantys motyvai yra neaiškūs ir prieštaringi. Iš to ieškovė daro išvadą, kad tik
remdamasi pokalbiais su pagrindiniame susitarime dalyvavusių bendrovių personalu ir tuo, kad tariamai buvo sutartys Europos
mastu, sudarytos pagrindinio susitarimo dalyvių su didžiausiais klientais, Komisija nusprendė žinanti apie Europos lygio kartelį.
Trečia, ieškovė tvirtina, kad aplinkybė, jog pagal ginčijamo sprendimo 252 konstatuojamąją dalį „kitos dalinio susitarimo
dėl Ispanijos šalys (AKZO,
Atochem/Atofina
ir
Peroxid Chemie
) leido suprasti, jog (ji) tikrai žinojo apie pagrindinį susitarimą“ ir kad ji „puikiai apie tai žinojo, nes jos direktorių
valdyba žinojo apie pagrindinį susitarimą“, nėra tinkamas įrodymas ypač dėl to, kad minėtos bendrovės prašė suteikti joms
imunitetą, numatytą pranešime dėl bendradarbiavimo. Ji priduria, kad tai, jog apie pagrindinį susitarimą žinojo jos direktorių
valdyba, atstovaujanti dviem ją bendrai kontroliuojančioms bendrovėms, t. y.
Foret
ir
Laporte
, tapusiai
Degussa UK
, neįrodo, kad šios bendrovės jai teikė informaciją apie Europos lygiu veikiantį kartelį. Nė viena iš šių bendrovių to neteigė.
Todėl ieškovė iš esmės mano, kad toks žinojimas negali būti jai inkriminuojamas.
Galiausiai ieškovė nurodo, kad jei Komisija iš tikrųjų manė, jog ji buvo vienintelis
Peroxid Chemie
ginklas Ispanijoje, jai turėjo būti paskirta ne atskira bauda, o kartu su pastarąja bendrove. O jei ji veikė savarankiškai
(ginčijamo sprendimo 267 konstatuojamoji dalis), jos nuomone, Komisija neturėjo jokio pagrindo nuspręsti, kad ji žinojo apie
pagrindinį susitarimą.
Iš to, kas pasakyta, ieškovė daro išvadą, kad šioje byloje Komisija netenkino reikalavimų dėl įrodymų, nustatytų „Kartono
sprendime“. Iš tikrųjų Komisija neįrodė, kad ieškovė „žinojo ar turėjo žinoti“ šios teismų praktikos prasme (žr. ginčijamo
sprendimo 320 konstatuojamąją dalį ir 231 išnašą, darančią nuorodą į 1998 m. gegužės 14 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Buchmann prieš Komisiją
, T‑295/94, Rink. p. II‑813, 121 punktą; sprendimo
Gruber + Weber prieš Komisiją
, T‑310/94, Rink. p. II‑1043, 140 punktą ir 2002 m. kovo 20 d. Sprendimo
HFB ir kt. prieš Komisiją
, T‑9/99, Rink. p. II‑1487, 231 punktą).
Atsakovė tvirtina, kad ieškovė, būdama pagrindine operatore Ispanijos rinkoje ir dalyvaudama centralizuotoje keitimosi duomenimis,
tarpininkaujant Šveicarijos konsultacijų bendrovei, sistemoje, bei kontroliuojama Europos lygiu veikiančiame kartelyje dalyvaujančių
patronuojančių bendrovių, žinojo arba turėjo žinoti apie pagrindinį susitarimą. Be to, kaip nurodė kitos pagrindinio susitarimo
šalys, dalinis susitarimas dėl Ispanijos buvo pagrindinio susitarimo dalis, o ieškovė dalyvaudama minėtame daliniame susitarime
ir vykdydama Europos mastu sudarytas sutartis su stambiais klientais, įgyvendino bendrus pagrindinio susitarimo dalyvių siekiamus
tikslus.
Dėl ieškovės pasitraukimo iš dalinio susitarimo dėl Ispanijos
Ieškovė teigia, kad Komisijos tvirtinimas, jog ji pasitraukė iš dalinio susitarimo, o taip pat ir iš bendro susitarimo tik
1999 m. pabaigoje, yra neteisingas. Ji mano dar savo pastabose dėl pranešimo apie kaltinimus teisiškai įrodžiusi, kad ji nedalyvavo
dalinio susitarimo dėl Ispanijos susitikimuose nuo 1997 m. sausio 14 d., t. y. nuo paskutinio susitikimo, kuriame, kaip tvirtinama,
dalyvavo M. K., atstovavęs ieškovei minėtame daliniame susitarime. Šis asmuo nedirbo
Peróxidos Orgánicos, SA
nuo 1997 m. vasario 14 dienos. Be to, Komisijos nustatytose faktinėse aplinkybėse dėl dalinio susitarimo dėl Ispanijos nėra
jokios nuorodos į jokį susitikimą, vykusį po 1997 m. sausio mėn., kuriame būtų dalyvavusi ieškovė.
Vieninteliai pažeidimo pabaigos Ispanijoje įrodymai yra pagrįsti iš esmės bendrais ir nekonkrečiais AKZO pareiškimais (ginčijamo
sprendimo 211, 213, 216–219 konstatuojamosios dalys). Ieškovė mano, kad Komisija, nepaisydama jos tvirtinimą pagrindžiančių
įrodymų nebuvimo, klaidingai nusprendė, kad ieškovė 1997 m. nepasitraukė iš dalinio susitarimo.
Pirmiausiai ieškovė tvirtina, kad Komisija iš AKZO ir
Atochem/Atofina
tvirtinimų, jog dalinis susitarimas dėl Ispanijos tęsėsi iki 1999 m., padarė neteisingą išvadą, kuria remiantis būtų nelogiška
manyti, jog šie du Ispanijos rinkos dalyviai būtų tęsę dalinį susitarimą, jei ieškovė, kurios rinkos dalis Ispanijoje buvo
didelė, iš jo būtų pasitraukusi 1997 m. pradžioje. Be to, Komisijos išvada, kad yra mažai tikėtina, jog AKZO ir
Atochem/Atofina
būtų skaičiavusios skirtumą tarp teorinių rinkos dalių ir realiai turėtų rinkos dalių iki 1999 m. trečiojo trimestro, jei
ieškovė būtų pasitraukusi iš dalinio susitarimo anksčiau (ginčijamo sprendimo 258 konstatuojamoji dalis), yra klaidinga. Ieškovė
mano, kad dalinio susitarimo dėl Ispanijos buvimas po 1997 m. nebūtinai reiškia jos tęstinį dalyvavimą jame. Priešingai, jos
pasitraukimas iš šio dalinio susitarimo bendradarbiavimą dėl Ispanijos rinkos ir dėl Europos rinkos tarp tų pačių dalyvių
galėjo tik padaryti glaudesnį. Be to, vienintelis jos kontaktinis asmuo, susijęs su daliniu susitarimu, t. y. M. K., išėjo
iš darbo 1997 m. vasario mėn., ir tai paaiškina, kodėl kiti dalinio susitarimo dalyviai nebuvo informuoti apie jos pasitraukimą
iš šio susitarimo. Galiausiai nėra jokių įrodymų, kad AKZO pranešė ieškovei apie savo ketinimą pasitraukti arba iš pagrindinio
susitarimo, arba iš dalinio susitarimo dėl Ispanijos, nors AKZO apie tai pranešė kitiems dalyviams.
Antra, Komisija klaidingai nusprendė, kad tęstinį ieškovės dalyvavimą darant pažeidimą patvirtina AKZO pateikta lentelė apie
Ispanijos rinką, kurioje lyginami ieškovės pardavimai su jai 1997 m. nustatytomis kvotomis bei nurodomos jos kainos, kiekis
ir klientai iki 1999 m. (ginčijamo sprendimo 259 konstatuojamoji dalis). Savo pastabose ir per apklausą ieškovė ginčijo, kad
„šiuos skaičius (ji pati) pateikė prieš juos pateikiant (AKZO, kuri norėjo pasinaudoti pranešimu) dėl bendradarbiavimo“, ir
ji nurodo, kad „nebuvo jokios reakcijos ar kito pareiškimo, kuris būtų galėjęs įtraukti (ieškovę)“ ir kad „dėl to Komisija
turėjo padaryti išvadą, jog šie skaičiai atsirado iš kažkur, ir kad juos pateikti lengviausiai galėjo ieškovė“. Be to, ieškovė
pateikė alternatyvius paaiškinimus, kurių Komisija neatmetė, dėl tvirtinimų, kad
Peroxid Chemie
pripažino dariusi jai spaudimą, kad neleistų eksportuoti iš Ispanijos (ginčijamo sprendimo 236 konstatuojamoji dalis), ir
dėl tvirtinimų, kad
Peroxid Chemie
gaudavo duomenis apie jos pardavimus, juos perduodavo
AC Treuhand
ir pastarosios parengtas lenteles su pardavimų skaičiais Ispanijoje siųsdavo atgal ieškovei (ginčijamo sprendimo 237 konstatuojamoji
dalis). Be to, minėtose lentelėse esanti informacija, atsižvelgiant į tai, kad ieškovės kvotą buvo galima lengvai apskaičiuoti
paprasčiausiai iš bendros sumos atimant kitų dalyvių, t. y. AKZO ir
Atochem/Atofina
rinkos dalis, negali būti laikoma „adekvačiu teisiniu (tęstinio ieškovės dalyvavimo daliniame susitarime dėl Ispanijos) įrodymu“.
Trečia, Komisijos tvirtinimas, kad „bet kuriuo atveju tariamai paskutinio 1997 m. sausio 14 d. susitikimo pasekmės buvo jaučiamos
ir po 1997 m. gegužės mėn.“ (ginčijamo sprendimo 257 ir 330 konstatuojamosios dalys), yra netikslus ir nepagrįstas jokiais
įrodymais.
Atsakovė ginčija ieškovės šiuo klausimu nurodytų argumentų tinkamumą. Ji nurodo, kad apie ieškovės dalyvavimą daliniame susitarime
dėl Ispanijos iki 1999 m. ji nusprendė remdamasi įvairiais įrodymais, o ne tik AKZO pareiškimais, tarp kurių buvo ir lentelė,
ir AKZO pateiktas 1997 m. lapkričio 6 d. susitikimo protokolo rankraštis. Šie dokumentai įrodo, kad ieškovės konkurentai iki
1999 galėjo susipažinti su svarbiais su ja susijusiais duomenimis (ginčijamo sprendimo 215, 218 ir 258–260 konstatuojamosios
dalys), o ieškovė negalėjo realiai ginčyti šių duomenų tikslumo ir teisingumo. Be to, ieškovė turėjo įrodyti, kad ji viešai
atsiribojo nuo kartelio po 1997 m. sausio mėn. (ko ji nepadarė) ir prižiūrėti, kad kitos šalys apskaičiuodamos kvotas nenaudotų
svarbių duomenų apie jos klientus. Galiausiai ieškovė pripažino, kad ji nepranešė savo patronuojančioms bendrovėms
Foret
ir
Degussa UK
apie M. K. atleidimą ir apie šio atleidimo priežastis.
Dėl senaties termino skaičiavimo pradžios
Ieškovė tvirtina, kad Komisija pirmosios tyrimo priemonės ėmėsi 2002 m. sausio 31 d. išsiųsdama
Laporte
ir kitoms bendrovėms, dalyvavusioms kartelyje Europos lygiu, prašymą pateikti informaciją (ginčijamo sprendimo 61 konstatuojamoji
dalis). Vėliau, 2002 m. kovo 20 d., Komisija išsiuntė prašymą pateikti informaciją ir AKZO bei
Atochem/Atofina
, t. y. bendrovėms, dalyvavusioms tiek Europos kartelyje, tiek daliniame susitarime dėl Ispanijos (ginčijamo sprendimo 64 konstatuojamoji
dalis). Ir tik 2002 m. lapkričio 29 d. Komisija ieškovei išsiuntė prašymą pateikti informaciją (ginčijamo sprendimo 72 konstatuojamoji
dalis).
Ieškovė mano, kad būtent 2002 m. lapkričio 29 d. yra tinkama data vertinant senaties termino nutraukimą, nes tą dieną įvyko
pirmasis kontaktas tarp jos ir Komisijos atliekant tyrimą šioje byloje. Ieškovė nurodo, kad nuo 1997 m. sausio 14 d. iki 2002 m.
lapkričio 29 d. praėjo daugiau nei penkeri metai, ir todėl suėjo senatis. Tokia išvada darytina dėl būtinybės procedūroje,
pavyzdžiui, kaip šiuo atveju, kurioje taikomas pranešimas dėl bendradarbiavimo, taikymo terminų reglamentą aiškinti griežtai,
nes minėtas reglamentas yra pagrįstas tradicine Komisijos logika atliekant tyrimus. Atliekant tokius tyrimus informacijos
gavimas paprastai būna lėtesnis, sunkesnis ir sudėtingesnis nei procedūroje, kurioje įmonė prašo leisti pasinaudoti pranešimu
dėl bendradarbiavimo. Pastaruoju atveju Komisija nuo pat pradžių turi visą informaciją. Be to, net jei atitinkama data būtų
2002 m. kovo 20 d., t. y. ta diena, kai dalinio susitarimo dėl Ispanijos dalyviams buvo išsiųsti pirmieji prašymai pateikti
informaciją, būtų vis tiek suėjusi senatis, nes penkerių metų terminas, skaičiuojamas nuo 1997 m. sausio 14 d., jau buvo pasibaigęs.
Ieškovė priduria, kad Komisija vis dėlto ginčijamo sprendimo 262 konstatuojamojoje dalyje nurodo, kad senaties terminas buvo
nutrauktas 2002 m. sausio 31 d. išsiuntus prašymus pateikti informaciją, nes, pirma, „dalinis susitarimas dėl Ispanijos buvo
pagrindinio susitarimo dalis“, antra, prašymas pateikti informaciją buvo skirtas taip pat ir ieškovei, nes jis buvo išsiųstas
Laporte
pateikiant jai klausimą apie jos ir jos dukterinių bendrovių dalyvavimą susitarime dėl organinių peroksidų, ir, trečia, net
jei dalinis susitarimas dėl Ispanijos turėtų būti laikomas savarankišku, pirmasis prašymas pateikti informaciją, išsiųstas
Laporte
ir kitoms bendrovėms, nutraukė senaties termino eigą. Vis dėlto ieškovė tvirtina, kad Komisija, grįsdama tai, jog buvo nutraukta
senaties termino eiga pagal taikymo terminų reglamento 2 straipsnį, negali remtis data, kada ji išsiuntė pirmą prašymą pateikti
informaciją tik pagrindinio susitarimo dalyviams, o ne dalinio susitarimo dėl Ispanijos dalyviams, t. y. 2002 m. sausio 31 diena.
Ieškovė mano, kad tam reikia Komisijos įrodymų, kurių ji nepateikė, kad abu pažeidimai, t. y. pažeidimas Europos lygiu ir
pažeidimas, padarytas Ispanijoje, buvo neatsiejami ir kad ieškovė žinojo apie pagrindinį susitarimą.
Ieškovė taip pat tvirtina, kad įrodymų, jog ji dalyvavo daliniame susitarime dėl Ispanijos po 1997 sausio 14 d., nebuvimas
negali būti kompensuojamas nekonkrečiais AKZO pareiškimais, kuriuose ši bendrovė tik nurodo, kad ji pati pasitraukė iš kartelio
1999 metais, tačiau nekalba apie ieškovę. Be to, AKZO ir kitos tariamai pažeidimuose dalyvavusios bendrovės aktyviai bendradarbiavo
su Komisija vykstant tyrimui daugiau nei trejus metus, tačiau šiame tyrime nebuvo surinkta jokių įrodymų, kad ieškovė dalyvavo
daliniame susitarime dėl Ispanijos po 1997 m. sausio mėnesio.
Papildomai ieškovė nurodo, kad palyginus su
Pergan GmbH
ji buvo neteisėtai ir skirtingai traktuojama senaties atžvilgiu.
Pergan GmbH
atžvilgiu Komisija ginčijamo sprendimo 319 konstatuojamojoje dalyje nusprendė, kad nėra įrodymų, jog ši bendrovė būtų dalyvavusi
darant pažeidimą po 1997 m. sausio 31 dienos. Be jos pačios pareiškimų, nėra kitų įrodymų, kad
Pergan
pranešė kitiems dalyviams apie savo pasitraukimą iš kartelio. Priešingai, pagal ginčijamo sprendimo 172 konstatuojamąją dalį,
Peroxid Chemie
pateikė
Pergan
parengtą dokumentą su informacija apie kainas ir kiekius nuo 1997 m. iki 1998 m. rugsėjo 30 dienos. Šiuo klausimu
Peroxid Chemie
negalėjo nei patvirtinti, nei paneigti
Pergan
pareiškimo, kad šis dokumentas buvo naudojamas tik išsamiai vertinant įmonę, tačiau juo abejojo (ginčijamo sprendimo 173
ir 175 konstatuojamosios dalys). Vis dėlto
Pergan
atveju, priešingai nei ieškovės atveju, Komisija nusprendė, kad buvo suėjusi senatis, nes pagal
Pergan
pareiškimą, panašų į ieškovės,
Pergan
pasitraukė iš kartelio 1996 m. lapkričio mėn., t. y. tik dviem mėnesiais anksčiau nei 1997 m. sausio 31 d., nuo kurios buvo
pradėtas skaičiuoti senaties terminas dėl dalyvavimo pagrindiniame susitarime.
Atsakovė iš esmės tvirtina, kad senaties termino skaičiavimas buvo nutrauktas vėliausiai 2002 m. sausio 31 d., kada ji išsiuntė
prašymą pateikti informaciją
Laporte
, bendrovei, dalyvavusiai daliniame susitarime dėl Ispanijos per jai priklausančią dukterinę bendrovę
Peroxid Chemie
ir per ieškovę, kurios 50 % akcijų jai priklausė (ginčijamo sprendimo 262 ir 328 konstatuojamosios dalys). Atsakovė taip
pat nesutinka, kad ji, taikydama senaties taisykles, ieškovę traktavo skirtingai nei bendrovę
Pergan
, nes, priešingai nei ieškovės atveju, nebuvo jokių įrodymų, kad
Pergan
dalyvavo darant pažeidimą po 1997 m. sausio 31 dienos.
Dėl prašymų taikyti proceso organizavimo ir tyrimo priemones
Ieškovė prašo, kad du Komisijos pareigūnai šioje byloje duotų parodymus žodžiu dėl to, kaip iš esmės buvo atliekamas šios
bylos tyrimas, ypač kiek tai susiję su ja pačia. Tokio prašymo priežastys glūdi ieškinio pagrinde, kuris yra faktinis pagrindas,
be to, ginčijamas sprendimas yra nenuoseklus, ir šie du pareigūnai galėtų paaiškinti Pirmosios instancijos teismui jo realų
turinį ir taip palengvintų ginčo išsprendimą. Ieškovė Pirmosios instancijos teismo taip pat prašo nurodyti pateikti Komisijos
turimus dokumentus, su kuriais negalima susipažinti ir kurie gali būti jai reikšmingi. Šiomis priemonėmis taip pat siekiama
surinkti išteisinamuosius įrodymus, įrodančius, kad, pavyzdžiui, ieškovė pasitraukė iš dalinio susitarimo dėl Ispanijos 1997 m.
sausio mėnesį.
Komisija prašo Pirmosios instancijos teismo ieškovės pateiktus prašymus dėl proceso organizavimo ir tyrimo priemonių taikymo
pripažinti nepriimtinais.

Pirmosios instancijos teismo vertinimas
Pirminės pastabos
Pirmiausia reikia priminti, kad ieškovės pagrindas yra pagrįstas tuo, kad Komisija klaidingai taikė taikymo terminų reglamento
1 ir 2 straipsnius.
Dėl senaties terminų pagal taikymo terminų reglamento 1 straipsnio 1 dalies b punktą ir 2 dalį, Pirmosios instancijos teismas
primena, kad tęstinio ar pasikartojančio pažeidimo atveju reikia, kad praeitų penkeri metai nuo pažeidimo nutraukimo dienos
tam, kad Komisijos teisė skirti vienkartines baudas ar nuobaudas būtų pasibaigusi. Tačiau pagal minėto reglamento 2 straipsnio
1 dalį bet kuris Komisijos veiksmas vykdant išankstinį pažeidimo tyrimą, pavyzdžiui, prašymai pateikti informaciją, gali nutraukti
senaties terminų skaičiavimą, ir šis nutraukimas įsigalioja nuo tokio prašymo pateikimo adresatui, o pagal šio reglamento
2 straipsnio 3 dalį terminas nuo šios datos vėl pradedamas skaičiuoti iš naujo.
Šiuo klausimu Pirmosios instancijos teismas nurodo, kad ieškovė per posėdį pripažino, kad 2002 m. kovo 20 d. prašymo pateikti
informaciją išsiuntimas įmonėms, dalyvavusioms daliniame susitarime dėl Ispanijos pagal taikymo terminų reglamento 2 straipsnio
1 dalies antrą sakinį, galėjo nutraukti senaties termino skaičiavimą, ir šis nutraukimas pagal to paties reglamento 2 straipsnio
2 dalį galiojo taip pat ir ieškovei, kaip dalinio susitarimo dėl Ispanijos dalyvei.
Todėl šioje byloje reikia tik patikrinti, ar Komisija įrodė, kad ieškovė dalyvavo daliniame susitarime dėl Ispanijos bent
iki 1997 m. kovo 20 d., o tai leistų Pirmosios instancijos teismui nuspręsti, ar penkerių metų senaties terminas jau buvo
pasibaigęs, ar ne. Be to, darytina išvada, kad Pirmosios instancijos teismui šioje situacijoje nereikia vertinti ieškovės
nurodytų argumentų dėl galimo ryšio tarp dalinio susitarimo ir pagrindinio susitarimo nebuvimo ir dėl tariamo ieškovės nežinojimo
apie pagrindinį susitarimą.
Todėl Pirmosios instancijos teismas mano esant naudinga pirmiausia nustatyti ieškovės pasitraukimo iš dalinio susitarimo dėl
Ispanijos datą.
Dėl ieškovės pasitraukimo iš dalinio susitarimo dėl Ispanijos datos
–       Dėl įrodinėjimo naštos padalijimo tarp ieškovės ir Komisijos
Dėl klausimo, kada ieškovė pasitraukė iš pažeidimo, pirmiausia reikia priminti nusistovėjusią teismų praktiką, pagal kurią,
viena vertus, šalis ar valdžios institucija, tvirtinanti, kad esama konkurencijos taisyklių pažeidimo, privalo tai įrodyti
ir, kita vertus, įmonė, apkaltinta pažeidimu ir norėdama apsiginti, turi įrodyti, kad tokios gynybos taikymo sąlygos tenkinamos,
ir tada valdžios institucija turės remtis kitais įrodymais (žr. šiuo klausimu 1998 m. Teisingumo Teismo sprendimo
Baustahlgewebe prieš Komisiją
, C‑185/95 P, Rink. p. I‑8417, 58 punktą ir 2004 m. sausio 7 d. Sprendimo
Aalborg Portland ir kt. prieš Komisiją
, C‑204/00 P, C‑205/00 P, C‑211/00 P, C‑213/00 P, C‑217/00 P ir C‑219/00 P, Rink. p. I‑123, 78 punktą).
Be to, pažeidimo trukmė yra vienas iš elementų, kuriuos apima pažeidimo sąvoka EB 81 straipsnio 1 dalies prasme ir kurį iš
esmės turi įrodyti Komisija. Šiuo klausimu teismų praktika reikalauja, kad nesant įrodymų, tiesiogiai pagrindžiančių pažeidimo
trukmę, Komisija turi remtis bent įrodymais dėl faktinių aplinkybių, pakankamai artimų laiko atžvilgiu, kurie leistų pagrįstai
manyti, kad pažeidimas nepertraukiamai tęsėsi tarp dviejų konkrečių datų (1994 m. liepos 7 d. Pirmosios instancijos teismo
sprendimo
Dunlop Slazenger prieš Komisiją
, T‑43/92, Rink. p. II‑441, 79 punktas).
Šioje byloje pagrindinio principo, kad Komisija turi įrodyti visus pažeidimą sudarančius elementus, įskaitant ir jo trukmę,
kurie gali turėti įtakos galutinėms išvadoms apie pažeidimo sunkumą, nepaneigia tai, kad ieškovė rėmėsi gynybos argumentu
dėl senaties, kurį įrodyti iš esmės turi pati ieškovė. Iš tikrųjų nors šis gynybos argumentas nėra susijęs su pažeidimo konstatavimu,
yra akivaizdu, kad norint remtis tokiu argumentu reikia įrodyti pažeidimo trukmę ir pabaigą. Tačiau vien tik šios aplinkybės
negali pateisinti tokių faktų įrodinėjimo pareigos perkėlimo ieškovei. Pirma, pažeidimo trukmė, kuri reiškia, kad turi būti
žinoma jo pabaigos data, yra vienas iš pagrindinių pažeidimo elementų, kurį įrodyti turi Komisija, net jei šie elementai yra
ginčijami nurodant gynybos argumentą dėl senaties (žr. šio sprendimo 21 punktą). Antra, tokią išvadą pagrindžia tai, kad Komisijos
atliekamų teisinių procedūrų senaties nesuėjimas pagal taikymo terminų reglamentą, yra objektyvus teisinis kriterijus, kylantis
iš teisinio saugumo principo (žr. šiuo klausimu 15 punkte minėto sprendimo
Sumitomo Chemical ir Sumika Fine Chemicals prieš Komisiją
80–82 punktus), kurį patvirtina minėto reglamento antra konstatuojamoji dalis, ir todėl yra  sprendimo skirti nuobaudą galiojimo
sąlyga. Iš tikrųjų Komisija turi jo laikytis, net jei nenurodomas gynybos argumentas šiuo klausimu.
Reikia pažymėti, kad šis įrodinėjimo naštos padalijimas gali keistis, jei vienos iš šalių nurodytos faktinės aplinkybės įpareigoja
kitą šalį pateikti paaiškinimus ar pateisinimus – to nepadarius gali būti nuspręsta, kad įrodymai buvo pateikti (žr. šiuo
klausimu 50 punkte minėto sprendimo
Aalborg Portland ir kt. prieš Komisiją
79 punktą).
Atsižvelgiant į šiuos principus reikia patikrinti, ar Komisija teisingai nustatė faktines aplinkybes, kuriomis remdamasi ji
nusprendė, jog ieškovė pasitraukė iš dalinio susitarimo dėl Ispanijos 1999 m. pabaigoje. Konkrečiai kalbant, atsižvelgiant
į tai, kad senaties termino skaičiavimas buvo nutrauktas 2002 m. kovo 20 d., pakanka patikrinti, ar Komisija įrodė, jog ieškovė
dalyvavo darant pažeidimą bent iki 1997 m. kovo 20 dienos.
–       Dėl įrodymų, kuriais Komisija grindžia savo vertinimą, jog ieškovė dalyvavo daliniame susitarime bent iki 1997 m. 20 d., įrodomosios
galios
Pirmiausiai reikia priminti pagrindines faktines aplinkybės, kuriomis Komisija ginčijamame sprendime grindžia savo vertinimą,
jog ieškovė dalyvavo darant pažeidimą iki 1999 metų. Šiuo klausimu Komisija rėmėsi tokiais įrodymais (ginčijamo sprendimo
215, 218, 250–267 ir 320–330 konstatuojamosios dalys): pirmiausiai ginčijamame sprendime esanti AKZO pateikta lentelė, nurodanti
detalius duomenis apie ieškovės, AKZO ir
Atochem/Atofina
pardavimus ir rinkos dalis iki 1999 m. trečiojo trimestro, taip pat nurodanti „teorines“ rinkos dalis, t. y. sutartas kartelio
viduje, bei „skirtumus“ bent jau iki paskutinio 1998 m. trimestro (ginčijamo sprendimo 259 ir 327 konstatuojamosios dalys).
Antra, ginčijamame sprendime minimas ir 1997 m. lapkričio 6 d. susitikimo protokolo rankraštis, kuriame skaičiai „1“, „2“
ir „3“ reiškia kodus, apibrėžiančius AKZO, ieškovę ir
Atochem/Atofina
(ginčijamo sprendimo 218 konstatuojamoji dalis). Trečia, Komisija pripažino teisingais AKZO ir
Peroxid Chemie
pareiškimus, pagal kuriuos tam tikrais duomenimis, įskaitant ir duomenis apie ieškovę, buvo keičiamasi tarpininkaujant
Peroxid Chemie
ir
AC Treuhand
iki 1999 metų (ginčijamo sprendimo 215 ir 237 konstatuojamosios dalys). Šiuo klausimu reikia pažymėti, kad Komisija pripažįsta,
jog ji negalėjo visiškai įrodyti, kad duomenimis buvo keičiamasi tiesiogiai tarp ieškovės ir AKZO bei
Atochem/Atofina
dukterinių bendrovių Ispanijoje.
Pirmiausia dėl AKZO pateiktos lentelės Pirmosios instancijos teismas konstatuoja, kad šioje lentelėje pateikiami skaičiai,
atitinkantys „MT“ (tonos) vienetus, išreikšti  „%“ bei suskirstyti horizontaliai į keturias kategorijas: „ACTUALS“, „THEORETICAL“,
„DEVIATIONS“ ir „CUMM. DEVIATIONS“, o vertikaliai ? pagal metus nuo 1988 iki 1999 m., dar atskirai 1998 m. ir 1999 m. grupuojant
į trimestrus, užbaigiant 1999 m. trečiuoju trimestru. Be to, prie kiekvienos nurodytos kategorijos buvo surašyti skaičiai
„2“, „1“ ir „3“, kurie remiantis AKZO pateiktais ir prie administracinės bylos pridėtais paaiškinimais (Komisijos bylos p. 10214)
reiškia atitinkamai ieškovę, AKZO ir
Atochem/Atofina
kaip Ispanijos rinkos dalyvius. AKZO paaiškina, kad kategorijoje „ACTUALS“ buvo nurodytas realiai šių dalyvių parduotas kiekis
ir jų rinkos dalys. Kategorijoje „THEORETICAL“ buvo nurodytas numatytas kiekvieno dalyvio pardavimų kiekis, o kategorijoje
„DEVIATIONS“ buvo nurodyti skirtumai tarp realių ir numatytų pardavimų. Kategorijoje „CUMM. DEVIATIONS“ buvo nurodyti bendri
praėjusių metų skirtumai. Dėl 1998 m. ir 1999 m. AKZO pažymi, kad kategorijoje „THEORETICAL“ buvo nurodytos dalyvių sutartos
Ispanijos rinkos dalys, t. y. 32,2 % AKZO, 53,9 % ieškovės ir 13,9 %
Atochem/Atofina
.
Reikia konstatuoti, kad ieškovė išsamiai neginčija nei nagrinėjamos lentelės, nei AKZO pareiškimų šiuo klausimu, esančių ginčijamo
sprendimo 259 konstatuojamojoje dalyje,
in fine
, jog AKZO žinojo ieškovės numatytas kainas 1997–1999 metais. Be to, nei per administracinę procedūrą, nei šiame procese ieškovė
išsamiai neginčijo AKZO pateiktų su ja susijusių duomenų (ginčijamo sprendimo 260 konstatuojamoji dalis). Ieškovė tik tvirtino,
kad ji negali patikrinti šių duomenų tikrumo ir tikslumo, tačiau bendrai neneigė jų tinkamumo (ieškovės pastabų dėl pranešimo
apie kaltinimus 4.12 punktas, žr. šio sprendimo 8 punktą).
Antra, dėl 1997 m. lapkričio 6 d. susitikimo protokolo rankraščio Pirmosios instancijos teismas konstatuoja, kad jis patvirtina
ir pagrindžia AKZO pateiktus paaiškinimus dėl minėtos lentelės, nes tie patys kodai buvo naudojami identifikuojant dalinio
susitarimo dėl Ispanijos dalyvius. Ieškovė neginčija nei šio protokolo turinio, nei jo Komisijos išaiškinimo, nei aplinkybės,
kad skaičius „2“ žymi būtent ją.
Trečia, dėl AKZO ir
Peroxid Chemie
tvirtinimų dėl keitimosi duomenimis apie ieškovę tarpininkaujant
Peroxid Chemie
ir
AC Treuhand
iki 1999 m. ieškovė pripažino tvirtinimų, nurodytų ginčijamo sprendimo 237 konstatuojamojoje dalyje, jog ji teikdavo komercinius
duomenis
Peroxid Chemie
, kuri juos savo ruožtu perduodavo
AC Treuhand
, pastaroji iš šių duomenų parengdavo lenteles dėl Ispanijos rinkos ir persiųsdavo jas
Peroxid Chemie
, kuri galiausiai jas pateikdavo ieškovei, teisingumą ir kad šis keitimasis informacija galėjo vykti bent iki 1997 m. vidurio
(posėdžio protokolo p. 2).
Pirmosios instancijos teismas iš to sprendžia, kad ieškovė dalyvavo, nors ir netiesiogiai, centralizuotoje keitimosi svarbia
informacija tarpininkaujant
AC Treuhand
sistemoje po 1997 m. kovo 20 dienos.
Galiausiai ieškovė neginčija keitimosi duomenimis su
Peroxid Chemie
,
Laporte
, kuri valdo 50 % ieškovės akcijų, dukterine bendrove, tačiau tvirtina, kad tai buvo teisėta ir tai darydama ji nežinojo,
jog atitinkami duomenys bus naudojami antikonkurenciniams tikslams (ginčijamo sprendimo 246 konstatuojamoji dalis).
Pirmosios instancijos teismas mano, kad šie veiksniai galėjo pagrįsti Komisijos vertinimą dėl ieškovės dalyvavimo daliniame
susitarime dėl Ispanijos ir po 1997 m. kovo 20 d., ir mano nesant būtina šioje situacijoje pagal turimus įrodymus tikrinti,
ar ieškovė realiai dalyvavo minėtame susitarime iki 1999 m. gruodžio 31 d., kaip tai nustatyta ginčijamame sprendime.
Atsižvelgiant į šiuos įrodymus reikia išnagrinėti, ar ieškovės pateikti argumentai ir nurodytos faktinės aplinkybės gali juos
paneigti ar panaikinti jų įrodomąją galią.
–       Dėl ieškovės argumentų dėl jos dalyvavimo darant pažeidimą bent iki 1997 m. kovo 20 d. įrodymų nebuvimo
Pirma, Pirmosios instancijos teismas mano, kad priešingai nei tvirtina ieškovė, Komisija teisingai nustatė, kad ieškovė nepasitraukė
iš kartelio per 1997 m. sausio 14 d. susitikimą, kuriame jai atstovavo M. K. Iš tikrųjų pirmiausia keitimasis informacija
tarp dalyvių, tarpininkaujant
AC Treuhand
, nors ieškovė tiesiogiai ir nekontaktavo su šia bendrove, o tai darė per
Peroxid Chemie
, vyko po tos datos. Antra, M. K. atleidimas 1997 m. vasario 14 d. nereiškia, kad ieškovė pasitraukė iš kartelio iki 1997 m.
kovo 20 dienos. Šiuo klausimu ieškovė per posėdį pripažino, kad pas ją vis dar dirbo kitas atstovas M. V., kuris dalyvavo
kelete antikonkurencinių susitikimų kartu su M. K., ir kad apie M. K. atleidimą nebuvo pranešta jos akcijas valdančioms bendrovėms
ir juo labiau kitiems dalinio susitarimo dėl Ispanijos dalyviams (ginčijamo sprendimo 242 konstatuojamoji dalis). Kadangi
Laporte
, kaip ieškovės akcininkė, ir
Peroxid Chemie
, kita
Laporte
dukterinė bendrovė, dalyvavo kartelyje Europos lygiu, jos buvo suinteresuotos gauti informaciją šiuo klausimu, juo labiau
kad M. K. buvo pagrindinis ieškovės kontaktinis asmuo susitarimo dėl Ispanijos klausimais. Iš to matyti, kad ieškovės pateikti
paaiškinimai, jog dėl M. K. atleidimo nebuvo pranešta kitiems kartelio dalyviams apie jos pasitraukimą iš pažeidimo ir kad
bet kuriuo atveju šio asmens, užimančio komercijos direktoriaus pareigas, pasitraukimas turėjo būti pastebėtas kitų dalyvių,
yra netinkami. Priešingai, šie paaiškinimai patvirtina, kad ieškovė atvirai neatsiribojo nuo pažeidimo, kaip to reikalauja
teismų praktika (žr. šio sprendimo 68 punktą).
Antra, Pirmosios instancijos teismas tvirtina, kad, priešingai nei mano ieškovė, kitų pažeidimo dalyvių pareiškimų, įrodančių,
jog ieškovė pasitraukė iš pažeidimo ne 1997 m. pradžioje, bet vėliau, nebuvimas nepaneigia Komisijos teiginių. Šiuo klausimu
pirmiausiai reikia pažymėti, kad šioje byloje trūksta informacijos ir iš trečiųjų šalių, kurios nurodo, kad ieškovė realiai
pasitraukė arba bent jau pranešė pasitraukianti iš aktyvaus dalyvavimo darant pažeidimą jos pačios nurodytu laiku. Pirmosios
instancijos teismas mano, kad kitų dalinio susitarimo dėl Ispanijos dalyvių, t. y. AKZO ir
Atochem/Atofina
elgesys 1997–1999 m. rodo, kad ieškovė dalyvavo susitarime ir po jos nurodytų datų. Pirmiausiai ieškovė netvirtino tariamo
pasitraukimo iš pažeidimo, kuris tęsėsi iki 1999 m., laikotarpiu pranešusi kitiems dalyviams apie savo ketinimą pasitraukti
iš dalinio susitarimo dėl Ispanijos (ginčijamo sprendimo 258 konstatuojamoji dalis). Be to, ieškovė per posėdį pripažino,
kad nebuvo jokio oficialaus pareiškimo šiuo klausimu, pavyzdžiui, laiško kitiems pažeidimo dalyviams. Antra, ieškovė taip
pat netvirtino pranešusi jos akcijas valdančioms bendrovėms apie M. K. atleidimą ir šio atleidimo priežastis. Ieškovės tvirtinimas,
kad ji atleido šį asmenį siekdama atsiriboti nuo pažeidimo (ginčijamo sprendimo 261 konstatuojamoji dalis), yra tik paprastas
teiginys.
Šioje situacijoje tvirtinimas, kad AKZO ir
Atochem/Atofina
tęsė pažeidimą nedalyvaujant jame ieškovei, nepaisant pranešimo apie jos pasitraukimą iš pažeidimo, ir aplinkybės, kad ji
buvo didžiausia operatorė Ispanijos rinkoje, yra nepagrįstas, kaip tai teisingai nurodo Komisija ginčijamo sprendimo 258 konstatuojamojoje
dalyje. Priešingai, ši prielaida ir ieškovės argumentas, pagrįstas spėjimu, kad jos pasitraukimas iš dalinio susitarimo dėl
Ispanijos bendradarbiavimą dėl Ispanijos rinkos tarp AKZO ir
Atochem/Atofina
galėjo padaryti glaudesnį, yra nesuderinami su oligopolinio kartelio, kurio veikimas ypač priklauso nuo didžiausio operatoriaus
atitinkamoje rinkoje dalyvavimo, principais. Tai patvirtina ir šio sprendimo 56 ir 57 punktuose nurodyta lentelė, kurios šiuo
klausimu ieškovė neginčija ir kurioje nurodyta, kad pastaroji turėjo 50 % Ispanijos rinkos. Kaip teisingai per posėdį nurodė
atsakovė, būtų nelogiška AKZO ir
Atochem/Atofina
apskaičiuojant ir pasidalinant atitinkamomis kvotomis iš tikrųjų atsižvelgti į jų didžiausios konkurentės Ispanijos rinkoje
rinkos dalį, žinant, kad ieškovė nedalyvauja daliniame susitarime dėl Ispanijos.
Be to, taip pat turi būti atmestas ieškovės argumentas, jog rinkos dalių apskaičiavimas ir kiti duomenys, susiję su jos ekonomine
veikla, pavyzdžiui, duomenys, esantys AKZO pateiktose lentelėse dėl 1998 m. ir 1999 m., yra gauti iš informacijos, kurią pateikė
trečiosios įmonės, o ne (net ir netiesiogiai) pati ieškovė. Tai patvirtina ir aplinkybė, kad ieškovė negalėjo pateikti aiškios
nuomonės dėl šių duomenų teisingumo ir tikslumo bei įtikinančių paaiškinimų, kodėl ji negali patvirtinti šių duomenų apie
jos ekonominę padėtį ar įrodyti jų klaidingumo (ginčijamo sprendimo 260 konstatuojamoji dalis). Be to, ieškovė pripažino,
bent jau netiesiogiai, toliau dalyvavusi centralizuotoje keitimosi informacija tarpininkaujant
Peroxid Chemie
ir
AC Treuhand
sistemoje (žr. šio sprendimo 59 punktą). Galiausiai atsižvelgiant į šiuos nuoseklius įrodymus, ieškovės paaiškinimas, kad
duomenys buvo gauti paprasčiausiai atliekant skaičiavimus remiantis kitų dalinio susitarimo dėl Ispanijos dalyvių, t. y. AKZO
ir
Atochem/Atofina
duomenimis, yra netinkamas (ieškovės pastabų dėl pranešimo apie kaltinimus 4.13 punktas).
Šiuo atžvilgiu atsakovė remiasi teismų praktika, pagal kurią viešas neatsiribojimas nuo pažeidimo, kuriame atitinkama įmonė
dalyvavo, arba nepranešimas apie jį administracinėms institucijoms sudaro palankias sąlygas pažeidimui tęsti ir neleidžia
jo atskleisti, ir todėl toks tylus pritarimas yra bendrininkavimas ar pasyvus dalyvavimas darant pažeidimą (žr. 50 punkte
minėto sprendimo
Aalborg Portland ir kt. prieš Komisiją
84 punktą). Reikia priminti, kad ieškovė nei įrodė savo galimo viešo atsiribojimo nuo pažeidimo po savo tariamo pasitraukimo
iš dalinio susitarimo dėl Ispanijos, nei tvirtino informavusi apie tai kitus dalyvius, nei pateikė įtikinamų paaiškinimų,
kodėl ir toliau keitėsi svarbia informacija tarpininkaujant
Peroxid Chemie
ir
AC Treuhand
.
Trečia, priešingai nei  tvirtina ieškovė, tai, kad AKZO veikiausiai nepranešė ieškovei apie savo ketinimą pasitraukti iš kartelio
1999 m., nors ji apie tai informavo kitus dalyvius (ginčijamo sprendimo 187 konstatuojamoji dalis), nereiškia, kad ieškovė
tuo metu ir juo labiau prieš šį pranešimą, t. y. 1997 ir 1998 metais, jau nedalyvavo daliniame susitarime dėl Ispanijos.
Galiausiai ieškovė vis tvirtina, kad AKZO ir
Atochem/Atofina
pateikta informacija ir paaiškinimai nėra patikimi, nes šios bendrovės prašė joms taikyti pranešimą dėl bendradarbiavimo
ir todėl buvo suinteresuotos šiuo klausimu pateikti įrodymų prieš ieškovę. Nors iš esmės gali būti tam tikras nepasitikėjimas
pagrindinių neteisėto kartelio dalyvių savanoriškais pareiškimais, atsižvelgiant į tai, kad šie dalyviai gali stengtis sumažinti
savo įtaką pažeidimui ir padidinti kitų įtaką (žr. ginčijamo sprendimo 278 konstatuojamąją dalį), vis dėlto ieškovės argumentas
neatitinka pranešime dėl bendradarbiavimo numatytos procedūros vidinės logikos. Iš tikrųjų prašymas taikyti pranešimą dėl
bendradarbiavimo, siekiant, kad būtų sumažinta bauda, nebūtinai skatina pateikti iškreiptus įrodymus apie kitus inkriminuojamo
kartelio dalyvius. Iš tikrųjų bet koks mėginimas suklaidinti Komisiją gali turėti įtakos vertinant bendrovės nuoširdumą ir
bendradarbiavimo nesąlygiškumą, o tai savo ruožtu gali turėti įtakos bendrovės galimybei visiškai pasinaudoti pranešimo dėl
bendradarbiavimo nuolaidomis. Todėl atsižvelgiant į nuoseklių įrodymų, pagrindžiančių AKZO ir
Atochem/Atofina
pareiškimus, svarbą ir skaičių, šis ieškovės argumentas turi būti atmestas.
Atsižvelgdamas į tai, kas išdėstyta, Pirmosios instancijos teismas mano, kad Komisija turėjo pakankamai įrodymų, pagrindžiančių
ginčijamame sprendime jos pateiktą vertinimą, jog dalinis susitarimas dėl Ispanijos bet kuriuo atveju veikė iki 1997 m. kovo
mėn. pabaigos, ir jame bent jau netiesiogiai dalyvavo ieškovė. Be to, ieškovė nesugebėjo faktinėmis aplinkybėmis konkrečiai
paneigti šių įrodymų ir užginčyti jų įrodomosios galios nei pateikti alternatyvaus įtikinamo paaiškinimo dėl jų buvimo, kaip
reikalauja teismų praktika. Vis dėlto atsižvelgiant į Komisijos nustatytas minėtas faktines aplinkybes, patvirtinančias ieškovės
dalyvavimą daliniame susitarime dėl Ispanijos po 1997 m. kovo 20 d., ieškovė turėjo pateikti alternatyvų paaiškinimą, galintį
paneigti šių įrodymų išaiškinimą – to nepadarius galima daryti išvadą, kad įrodymus pateikė Komisija (žr. šiuo klausimu 50 punkte
minėto sprendimo
Aalborg Portland ir kt. prieš Komisiją
79 punktą), kuri turėjo įrodinėjimo pareigą.
Todėl Pirmosios instancijos teismas nusprendžia, kad Komisijos tvirtinimai, esantys ginčijamo sprendimo 257–261 konstatuojamosiose
dalyse, kiek jie susiję su ieškovės dalyvavimu daliniame susitarime dėl Ispanijos bent iki 1997 m. kovo mėn. pabaigos, nėra
akivaizdžiai klaidingi ar neteisėti. Atsižvelgiant į nustatytą ieškovės dalyvavimą daliniame susitarime dėl Ispanijos bent
iki 1997 m. kovo 20 d. ir į senaties termino skaičiavimo nutraukimą vėliausiai 2002 m. kovo 20 d., Komisijos teisei skirti
ieškovei baudą pagal EB 81 straipsnį dar nebuvo suėjusi senatis.
Iš to reikia daryti išvadą, kad šioje byloje Komisija nepažeidė taikymo terminų reglamento 1 ir 2 straipsnyje numatytų taikymo
terminų kriterijų.
Be to, darytina išvada, kad nebūtina vertinti kitų ieškovės, grindžiant savo ieškinio pagrindą, pareikštų kaltinimų, būtent
dėl ieškovės nežinojimo apie pagrindinį susitarimą ir dėl ryšio tarp šio susitarimo ir dalinio susitarimo dėl Ispanijos bei
dėl konkrečios senaties termino eigos nutraukimo datos, pagrįstumą.
Todėl ieškovės ieškinio pagrindas turi būti atmestas kaip nepagrįstas.
Dėl tariamos ieškovės diskriminacijos, lyginant su
Pergan
Dėl papildomo ieškovės argumento, kad ji buvo diskriminuojama, lyginant su bendrove
Pergan
, kurios atžvilgiu Komisija pripažino senaties termino suėjimą, nepaisant to, kad ši bendrovė buvo panašioje padėtyje kaip
ir ieškovė, reikia atskirti dvi prielaidas, t. y. pirmiausia Komisijos elgesio
Pergan
atžvilgiu galimą neteisėtumą ir, antra, galimą teisėtumą.
Dėl pirmos prielaidos, kuri suponuoja, kad Komisija klaidingai taikė senaties kriterijus
Pergan
atžvilgiu, Pirmosios instancijos teismas mano, kad toks neteisėtumas, kuris nėra Pirmosios instancijos teismui pateikto ieškinio
objektas, nepadarytų ieškovės ieškinio dėl panaikinimo pagrįsto. Šiuo klausimu reikia priminti, kad vienodo požiūrio principo
turi būti laikomasi derinant tai su teisėtumo principu, pagal kurį niekas negali savo naudai remtis neteisėtumu kito naudai
(1985 m. liepos 4 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Williams prieš Audito rūmus
, 134/84, Rink. p. 2225, 14 punktas; 1998 m. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
SCA Holding prieš Komisiją
, T‑327/94, Rink. p. II‑1373, 160 punktas ir 2002 m. kovo 20 d. Sprendimo
LR AF 1998 prieš Komisiją
, T‑23/99, Rink. p. II-1705, 367 punktas). Iš tikrųjų galimas neteisėtumas kitos įmonės, kuri nėra šalis šiame procese, naudai
neleidžia Pirmosios instancijos teismui konstatuoti diskriminacijos ir neteisėtumo ieškovės atžvilgiu. Toks požiūris reikštų,
kad reikia taikyti „vienodo požiūrio esant neteisėtumui“ principą ir įpareigoti Komisiją šioje byloje neatsižvelgti į įrodymus,
kuriais remdamasi ji gali sankcionuoti pažeidimą padariusią įmonę tik dėl to, kad kita įmonė, buvusi galbūt panašioje padėtyje,
neteisėtai išvengė tokios nuobaudos. Be to, kaip aiškiai matyti iš teismų praktikos, susijusios su vienodo požiūrio principu,
kai įmonė savo elgesiu pažeidžia EB 81 straipsnio 1 dalį, ji negali išvengti bausmės dėl to, kad kitiems ūkio subjektams nebuvo
paskirta bauda, jei, kaip šioje byloje, nebuvo kreiptasi į Bendrijos teismą dėl pastarųjų situacijos (1997 m. kovo 31 d. Teisingumo
Teismo sprendimo
Ahlström Osakeyhtiö ir kt. prieš Komisiją
, C‑89/85, C‑104/85, C‑114/85, C‑116/85, C‑117/85 ir C‑125/85–C‑129/85, Rink. p. I‑1307, 197 punktas ir 2003 m. gruodžio 16 d.
Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Nederlandse Federatieve Vereniging voor de Groothandel op Elektrotechnisch Gebied ir Technische Unie prieš Komisiją
, T‑5/00 ir T‑6/00, Rink. p. II‑5761, 430 punktas).
Dėl antros prielaidos, jog Komisijos išvados dėl
Pergan
nėra neteisėtos, pavyzdžiui, dėl senaties taikymo, nesant pakankamai įrodymų dėl tęstinio šios įmonės dalyvavimo darant pažeidimą,
Pirmosios instancijos teismas mano, kad šiuo atveju taip pat negalima kelti klausimo dėl galimos diskriminacijos. Šiuo klausimu
reikia priminti, kad vienodo požiūrio principas yra pažeidžiamas, kai panašios situacijos yra vertinamos skirtingai arba skirtingos
situacijos yra vertinamos vienodai, išskyrus atvejus, kai toks vertinimas gali būti objektyviai pateisinamas (žr. 77 punkte
minėto sprendimo
Nederlandse Federatieve Vereniging voor de Groothandel op Elektrotechnisch Gebied ir Technische Unie prieš Komisiją
428 punktą ir jame minėtą teismų praktiką). Pirmosios instancijos teismas primena, kad, kitaip nei
Pergan
situacijoje antros prielaidos atveju, Komisija turėjo pakankamai įrodymų nuspręsti dėl ieškovės tęstinio dalyvavimo darant
pažeidimą ir  taikydama EB 81 straipsnį ją nubausti (žr. šio sprendimo 50–72 punktus). Todėl Pirmosios instancijos teismas
tvirtina, kad Komisija galėjo teisėtai nuspęsti, jog ieškovės situacija ir
Pergan
situacija nėra panašios dėl įrodymų dėl kiekvienos šių įmonių dalyvavimo darant pažeidimą trukmės buvimo ir nebuvimo.
Todėl argumentas dėl ieškovės diskriminacijos yra nepriimtinas darant bet kurią iš minėtų prielaidų.
Dėl prašymų taikyti proceso organizavimo ir tyrimo priemones
Pirmosios instancijos teismas mano, kad ieškovės prašymai apklausti liudininkus ir įpareigoti Komisiją pateikti tam tikrus
konfidencialius dokumentus iš tyrimo bylos yra akivaizdžiai nepriimtini ir nepagrįsti. Pirmiausiai tam, kad jie būtų priimtini,
minėtiems prašymams trūksta tikslumo dėl faktinių aplinkybių ir reikšmingų dokumentų, dėl kurių galėtų būti pateiktas prašymas
dėl tokių priemonių pagal Pirmosios instancijos teismo procedūros reglamento 64 straipsnio 3 dalies d punktą ir 65 straipsnio
b ir c punktus, skaitomus kartu su 68 straipsnio 1 dalimi. Be to, ieškovė nepateikė jokios konkrečios ir tinkamos informacijos,
kad paaiškintų, kaip prašomi liudijimai ir dokumentai būtų reikšmingi sprendžiant šį ginčą. Antra, atsižvelgdamas į šalių
rašytinius pareiškimus, prie bylos pridėtus dokumentus ir posėdžio rezultatus, Pirmosios instancijos teismas mano pakankamai
turintis duomenų priimti sprendimą šioje byloje.
Todėl ieškovės pateikti prašymai taikyti proceso organizavimo ir tyrimo priemones turi būti atmesti.
Iš viso to, kas išdėstyta, matyti, kad visas ieškovės ieškinys turi būti atmestas kaip nepagrįstas.

Dėl bylinėjimosi išlaidų
Pagal Procedūros reglamento 87 straipsnio 2 dalį, pralaimėjusiai šaliai nurodoma padengti išlaidas, jeigu laimėjusi šalis
to prašė. Kadangi ieškovė pralaimėjo bylą, ji turi padengti bylinėjimosi išlaidas pagal atsakovės pateiktus reikalavimus.
Remdamasis šiais motyvais,
PIRMOSIOS INSTANCIJOS TEISMAS (trečioji kolegija)
nusprendžia:
1.
Atmesti ieškinį.
2.
Priteisti iš ieškovės bylinėjimosi išlaidas.
Jaeger
Azizi
Cremona
Paskelbta 2006 m. lapkričio 16 d. viešame posėdyje Liuksemburge.
Kancleris

Pirmininkas
E. Coulon

M. Jaeger
Turinys
Teisės aktai
Ikiteisminė procedūra
Byla ir šalių reikalavimai
Dėl teisės
1.  Dėl prašymų panaikinti ginčijamo sprendimo 1 ir 4 straipsnius priimtinumo
Šalių argumentai
Pirmosios instancijos teismo vertinimas
2.  Dėl ieškinio pagrindo, pagrįsto tuo, kad Komisija neteisingai taikė senaties taisykles
Šalių argumentai
Pirminės pastabos
Dėl ieškovės žinojimo apie pagrindinį susitarimą
Dėl ieškovės pasitraukimo iš dalinio susitarimo dėl Ispanijos
Dėl senaties termino skaičiavimo prad˛ios
Dėl prašymų taikyti proceso organizavimo ir tyrimo priemones
Pirmosios instancijos teismo vertinimas
Pirminės pastabos
Dėl ieškovės pasitraukimo iš dalinio susitarimo dėl Ispanijos datos
–  Dėl įrodinėjimo naštos padalijimo tarp ieškovės ir Komisijos
–  Dėl įrodymų, kuriais Komisija grindžia savo vertinimą, jog ieškovė dalyvavo daliniame susitarime bent iki 1997 m. 20 d.,
įrodomosios galios
–  Dėl ieškovės argumentų dėl jos dalyvavimo darant pažeidimą bent iki 1997 m. kovo 20 d. įrodymų nebuvimo
Dėl tariamos ieškovės diskriminacijos, lyginant su Pergan
Dėl prašymų taikyti proceso organizavimo ir tyrimo priemones
Dėl bylinėjimosi išlaidų
*
Proceso kalba: anglų.