CELEX: 61994CJ0055
Direktyva 77/249/EEB
Laisvė teikti paslaugas

1993 m.
gruodžio 16 d. Nutartimi, kurią Teisingumo Teismas gavo
1994 m. vasario 8 d., Nacionalinė advokatų taryba (
Consiglio Nazionale Forense
)
pagal EB sutarties 177 straipsnį pateikė du
prejudicinius klausimus dėl 1977 m. kovo 22 d. Tarybos
direktyvos 77/249/EEB, skirtos padėti teisininkams veiksmingai
naudotis laisve teikti paslaugas (OL L 78, 1977, p. 17),
išaiškinimo.
Šie klausimai buvo iškelti nagrinėjant drausminę bylą,
Consiglio dell’Orinde degli Avvocati e Procuratori di Milano
(toliau – Milano advokatų taryba) pradėtą prieš R. Gebhard, kuris
kaltinamas įsipareigojimų pagal 1982 m. vasario 9 d. Įstatymą
Nr. 31 dėl advokatų, kurie yra Europos Bendrijos valstybės narės
piliečiai, laisvės teikti paslaugas (GURI, Nr. 42, 1982 m.
vasario 12 d.) nesilaikymu tuo pagrindu, kad jis Italijoje savo
kontoroje nuolat vertėsi profesine veikla, naudodamas
avvocato
vardą.
Pagal
bylos medžiagą ir informaciją, pateiktą atsakant į Teisingumo Teismo
raštu pateiktus klausimus, Vokietijos pilietis R. Gebhard nuo
1977 m. rugpjūčio 3 d. turėjo teisę Vokietijoje verstis
Rechtsanwalt
praktika. Jis yra įrašytas į Štutgarto advokatūros sąrašą ir šiame mieste įsteigtoje kontoroje (
Bürogemeinschaft
) dirba kaip „nepriklausomas bendradarbis“, tačiau savo kontoros Vokietijoje neturi.
Nuo
1978 m. R. Gebhard kartu su žmona, Italijos piliete, ir
trimis vaikais gyvena Italijoje. Jo pajamos apmokestinamos Italijoje –
valstybėje, kurioje yra jo nuolatinė gyvenamoji vieta.
Italijoje
R. Gebhard profesine praktika verčiasi nuo 1978 m. kovo
1 d., iš pradžių kaip bendradarbis (
con un rapporto di libera collaborazione
)
Milano advokatų partnerių kontoroje, o vėliau, nuo 1980 m. sausio
1 d. iki 1989 m. pradžios, – toje kontoroje kaip partneris (
associato
). Dėl jo darbo šioje kontoroje jam nebuvo pareikšta jokių priekaištų.
1989 m.
liepos 30 d. R. Gebhard Milane įsteigė savo kontorą, kurioje
su juo bendradarbiaudami dirba italų
avvocati
ir
procuratori
.
Atsakydamas į Teisingumo Teismo raštu pateiktą klausimą,
R. Gebhard pareiškė, kad retkarčiais jis nurodydavęs jiems
dalyvauti teismo nagrinėjamose italų klientų bylose Italijoje.
R.
Gebhard tvirtina, kad Italijoje jo veikla nėra susijusi su teisminiais
ginčais, jis teikia pagalbą ir atstovauja tik vokiškai kalbantiems
asmenims (65 % jo apyvartos), o Vokietijoje ir Austrijoje
atstovauja itališkai kalbantiems asmenims (30 % jo apyvartos).
Likusius 5 % apyvartos sudaro pagalba Italijos teisininkams, kurių
klientai susiduria su problemomis dėl Vokietijos teisės.
Keletas Italijos teisininkų, įskaitant Italijos
avvocati
, kurie iki 1989 m. buvo R. Gebhard partneriai, padavė skundą Milano advokatų tarybai. Jie skundėsi, kad jis
avvocato
vardą naudojo savo oficialių raštų tituliniame lape, kad
Pretura
ir
Tribunale di Milano
jis naudojosi
avvocato
vardu ir kad savo profesinę veiklą vykdė „
Studio Legale Gebhard
“.
Milano advokatų taryba uždraudė R. Gebhard naudoti
avvocato
vardą. Vėliau, 1991 m. rugsėjo 19 d., ji nusprendė pradėti
prieš jį drausminę bylą, kaltindama tuo, kad jis, Italijoje nuolat
versdamasis profesine veikla savo paties įsteigtoje kontoroje ir
naudodamas
avvocato
vardą, nesilaikė įsipareigojimų pagal Įstatymą Nr. 31/82.
1991 m.
spalio 14 d. R. Gebhard kreipėsi į Milano advokatų tarybą,
prašydamas įrašyti jį į advokatūros narių sąrašą. Jo prašymas buvo
pagrįstas 1988 m. gruodžio 21 d. Tarybos
direktyva 89/48/EEB dėl bendrosios aukštojo mokslo diplomų, išduotų
po bent trejų metų profesinio mokymo ir lavinimo, pripažinimo sistemos
(OL L 19, 1989, p. 16) ir tuo, kad jis Italijoje dirbo
daugiau nei dešimt metų. Nėra žinių, kad Advokatų taryba dėl šio prašymo
būtų priėmusi kokį nors oficialų sprendimą.
Drausminė
byla buvo pradėta 1991 m. rugsėjo 19 d. ir baigta
1992 m. lapkričio 30 d. sprendimu, kuriuo Milano advokatų
taryba uždraudė R. Gebhard šešis mėnesius užsiimti profesine veikla
(
sospensione dell' esercizio dell' attività professionale
).
R. Gebhard
Consiglio Nazionale Forense
padavė apeliacinį skundą dėl šio sprendimo ir pareiškė, kad jis
apskundžia ir numanomą jo prašymo įrašyti jį į advokatūros narių sąrašą
atmetimą. Savo apeliaciniame skunde jis tvirtino, kad
Direktyva 77/249 suteikė jam teisę verstis profesine veikla savo
kontoroje Milane.
Direktyva 77/249
taikoma advokatų profesinei veiklai, vykdomai teikiant paslaugas. Joje
teigiama, kad paslaugas teikiantis advokatas naudoja toje valstybėje
narėje, iš kurios jis atvyksta, esantį profesijos pavadinimą, išreikštą
tos valstybės kalba arba viena iš kalbų, nurodydamas profesinę
organizaciją, kuri suteikė jam teisę verstis profesine praktika, arba
teismą, kuriame jis turi teisę verstis ta praktika pagal tos valstybės
įstatymus (3 straipsnis).
Direktyvoje
yra išskiriama veikla, susijusi su atstovavimu klientui ir jo gynyba
teisiniuose procesuose arba valstybės valdžios institucijose ir visa
kita veikla.
Versdamasis
su atstovavimu ir gynyba susijusia praktika, advokatas privalo laikytis
priimančiosios valstybės narės profesinio elgesio normų, nepažeisdamas
įsipareigojimų valstybe narei, iš kurios jis atvyksta (4 straipsnio
2 dalis). Advokatas, besiverčiantis kitokia veikla, ir toliau
laikosi valstybės narės, iš kurios jis atvykęs, sąlygų ir profesinio
elgesio taisyklių, nepažeisdamas taisyklių, neatsižvelgiant į jų
šaltinį, reglamentuojančių šią profesiją priimančiojoje valstybėje
narėje, ypač tų, kurios susijusios su advokato veiklos derinimu su
kitokia veikla toje valstybėje, profesine paslaptimi, santykiais su
kitais advokatais, draudimu tam pačiam advokatui atstovauti priešingų
interesų šalims ir viešumu (4 straipsnio 4 dalis).
Direktyvos 77/249
4 straipsnio 1 dalyje nustatyta: „Su kliento atstovavimu
teisiniuose procesuose susijusi veikla arba jo atstovavimas valstybės
valdžios institucijose kiekvienoje priimančiojoje valstybėje narėje
vykdomas toje valstybėje įsisteigusiems advokatams nustatytomis
sąlygomis, išskyrus tas, kurios reikalauja, kad toje valstybėje būtų
gyvenama ar užsiregistruota tos valstybės profesinėje organizacijoje.“
Italijoje
Direktyva 77/249 buvo perkelta į nacionalinę teisę Įstatymu
Nr. 31/82, kurio 2 straipsnyje nustatyta:
„(Valstybių
narių piliečiai, turintys teisę verstis advokato praktika valstybėje
narėje, iš kurios jie atvyko), vadovaudamiesi šioje dalyje nurodytomis
taisyklėmis, gali laikinai (
con carattere di temporaneità
) verstis advokato praktika teisminiuose ir kituose procesuose.
Norint
verstis ankstesnėje pastraipoje nurodyta profesine veikla, Respublikos
teritorijoje steigti kontorą, pagrindinę buveinę ar filialą yra
draudžiama.“
Tokiomis aplinkybėmis
Consiglio Nazionale Forense
sustabdė bylos nagrinėjimą ir pateikė Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus:
„1.
Ar Direktyvos 77/249 nuostatos nedraudžia taikyti 1982 m.
vasario 9 d. Įstatymo Nr. 31 dėl advokatų, kurie yra kurios
nors Europos Bendrijos valstybės narės piliečiai, laisvės teikti
paslaugas (priimtas įgyvendinant 1977 m. kovo 29 d. Tarybos
direktyvą (EEB)) 2 straipsnio, draudžiančio „Respublikos
teritorijoje steigti kontorą, pagrindinę buveinę ar filialą“,
atsižvelgiant į tai, kad direktyvoje nesakoma, jog galimybė steigti
kontorą galėtų būti aiškinama kaip išreiškianti praktikuojančio advokato
ketinimą savo praktika verstis ne laikinai ar retkarčiais, bet
reguliariai?
2. Kokius kriterijus reikia
taikyti, siekiant įvertinti, ar veikla yra laikino pobūdžio,
atsižvelgiant į pagal minėtoje direktyvoje nurodytą sistemą šia praktika
besiverčiančių advokatų teikiamų paslaugų tęstinį ir pasikartojantį
pobūdį.“
Kalbant
apie prejudicinių klausimų formulavimą, reikėtų neužmiršti, kad
Teisingumo Teismas ne kartą yra pareiškęs, jog jis nėra kompetentingas
spręsti, ar kuris nors nacionalinis aktas atitinka Bendrijos teisę.
Tačiau Teisingumo Teismas yra kompetentingas nacionaliniam teismui
nurodyti visus Bendrijos teisės išaiškinimo kriterijus, kuriais
vadovaujantis būtų galima nustatyti šią atitiktį, siekiant priimti
sprendimą nagrinėjamoje byloje (visų pirma žr. 1995 m.
rugpjūčio 11 d. Sprendimo
Belgapom
, C‑63/94, dar nepaskelbto Rinkinyje, 7 punktą).
Pirmiausia
reikia nurodyti, kad Bendrijos piliečio, kuris persikelia į kitą
Bendrijos valstybę narę, siekdamas joje verstis ūkine veikla, padėtį
reglamentuoja Sutarties skyriai dėl laisvo darbuotojų judėjimo,
įsisteigimo teisės arba paslaugų teikimo laisvės, kurie negali būti
taikomi visi iškart.
Kadangi
pateikti klausimai iš esmės yra susiję su „įsisteigimo“ ir „paslaugų
teikimo“ sąvokomis, skyriaus dėl darbuotojų galima nepaisyti kaip
nesusijusio su šiais klausimais.
Antra,
pažymėtina, kad įsisteigimo teisės skyriaus nuostatos yra pagrindinės,
palyginti su paslaugų skyriaus nuostatomis, nes, pirma, kaip matyti iš
59 straipsnio pirmosios pastraipos, atitinkamų paslaugų teikėjas ir
gavėjas turi būti „įsisteigę“ dviejose skirtingose valstybėse narėse
ir, antra, kaip nurodyta 60 straipsnio pirmojoje pastraipoje, su
paslaugomis susijusios nuostatos taikomos tik tada, jei netaikomos su
įsisteigimo teise susijusios nuostatos. Dėl to būtina išnagrinėti
sąvokos „įsisteigimas“ apimtį.
Įsisteigimo
teisė, nustatyta Sutarties 52‑58 straipsniuose, suteikiama ir
juridiniams asmenims, kaip apibrėžta Sutarties 58 straipsnyje, ir
fiziniams asmenims, kurie yra kurios nors Bendrijos valstybės narės
piliečiai. Atsižvelgiant į nustatytas išimtis ir sąlygas, ji leidžia bet
kurios valstybės narės teritorijoje imtis bet kurios savarankiškai
dirbančių asmenų veiklos bei ja verstis, steigti ir valdyti įmones,
steigti atstovybes, padalinius bei antrines bendroves.
Vadinasi,
asmuo gali būti įsisteigęs, kaip apibrėžta Sutartyje, daugiau negu
vienoje valstybėje narėje: įmonių atveju įsteigdamas atstovybes,
padalinius arba antrines bendroves (52 straipsnis) ir, kaip
Teisingumo Teismas yra nusprendęs, laisvųjų profesijų atstovų atveju
įsteigdamas antrąją profesinės veiklos buveinę (žr. 1984 m.
liepos 12 d. Sprendimo
Klopp
, 107/83, Rink. p. 2971, 19 punktą).
Vadinasi,
įsisteigimo sąvoka pagal Sutartį yra labai plati, ji leidžia Bendrijos
piliečiui nuolat ir nepertraukiamai dalyvauti valstybės narės, kuri nėra
jo kilmės šalis, ekonominiame gyvenime ir gauti pelną, taip prisidedant
prie ekonominės ir socialinės skvarbos Bendrijoje savarankiškai
dirbančių asmenų veiklos srityje (žr. 1974 m. birželio
21 d. Sprendimo
Reyners
, 2/74, Rink. p. 631, 21 punktą).
Ir
atvirkščiai, kai paslaugų teikėjas išvyksta į kitą valstybę narę,
paslaugų skyriaus, būtent 60 straipsnio trečiosios pastraipos,
nuostatos nustato, kad ten jis savo veikla turi verstis laikinai.
Kaip
pabrėžė generalinis advokatas, konkrečios veiklos laikinasis pobūdis
turi būti vertinamas atsižvelgiant ne tik į paslaugos teikimo trukmę,
bet ir į jos reguliarumą, dažnumą ar tęstinumą. Tai, kad paslaugų
teikimas yra laikinas, nereiškia, kad paslaugų teikėjas, kaip apibrėžta
Sutartyje, negali apsirūpinti priimančiojoje valstybėje narėje kokia
nors infrastruktūra (įskaitant biurą, kontorą ar studiją), jei tokia
infrastruktūra yra būtina teikti atitinkamas paslaugas.
Tačiau
tokią situaciją reikia atskirti nuo R. Gebhard situacijos, kai
vienos valstybės narės pilietis, nuolat ir nepertraukiamai
besiverčiantis profesine veikla kitoje valstybėje narėje, siūlo savo
paslaugas, dirbdamas įsteigtoje profesinėje buveinėje, be kita ko, ir
tos valstybės piliečiams. Tokiam piliečiui taikomos įsisteigimo teisės
skyriaus, o ne paslaugų skyriaus nuostatos.
Milano
advokatų taryba teigia, kad taikant Sutartį R. Gebhard gali būti
laikomas „įsisteigusiu“ valstybėje narėje, šiuo atveju Italijoje, tik
jeigu jis priklauso tos valstybės profesinei organizacijai ar bent
verčiasi savo veikla, bendradarbiaudamas su tai organizacijai
priklausančiais asmenimis arba būdamas jų partneriu.
Šis argumentas nepriimtinas.
Nuostatos
dėl įsisteigimo teisės apima veiklos pradėjimą ir vertimąsi ja (visų
pirma žr. minėto Sprendimo
Reyners
46 ir 47 punktus).
Narystė profesinėje organizacijoje gali būti viena iš sąlygų,
leidžiančių pradėti tam tikrą veiklą ar ja verstis. Ji negali būti
įsisteigimo teisės sudedamoji dalis.
Vadinasi,
valstybės narės nacionalinio subjekto galimybė pasinaudoti įsisteigimo
teise ir naudojimosi tokia teise sąlygos turi būti vertinamos
atsižvelgiant į veiklą, kuria jis ketina verstis priimančiosios
valstybės narės teritorijoje.
Pagal
52 straipsnio antrąją pastraipą įsisteigimo laisve turi būti
naudojamasi tokiomis pat sąlygomis, kokios yra nustatytos tos šalies,
kurioje įsisteigiama, nacionaliniams subjektams.
Kai
konkrečios veiklos nereglamentuoja jokie priimančiosios valstybės
teisės aktai ir tos valstybės pilietis neprivalo turėti jokios
konkrečios kvalifikacijos, kad galėtų ja verstis, bet kurios kitos
valstybės narės pilietis turi teisę įsisteigti pirmosios valstybės
teritorijoje ir ten verstis ta veikla.
Tačiau
iš norinčiojo imtis savarankiškai dirbančio asmens veiklos ar ja
verstis gali būti pareikalauta laikytis tam tikrų bendrojo intereso
pagrįstų įstatymų ir kitų teisės aktų nuostatų, pavyzdžiui,
organizavimo, kvalifikacijos, profesinės etikos, kontrolės ir
atsakomybės taisyklių (žr. 1977 m. balandžio 28 d.
Sprendimo
Thieffry
, 71/76, Rink. p. 765, 12 punktą).
Tokiose nuostatose visų pirma gali būti numatyta, kad verstis tam tikra
veikla leidžiama tik turintiems diplomą, pažymėjimą ar kitą oficialios
kvalifikacijos įrodymą, profesinei organizacijai priklausantiems
asmenims arba asmenims, kuriems taikomos tam tikros drausmės taisyklės
ar kontrolė, atsižvelgiant į konkrečią situaciją. Jos taip pat gali
nustatyti profesinių vardų, pavyzdžiui,
avvocato
, naudojimo sąlygas.
Kai
imtis konkrečios veiklos ar ja verstis galima tik laikantis tokių
priimančiosios valstybės narės nustatytų sąlygų, kitos valstybės narės
pilietis, norintis verstis tokia veikla, iš esmės privalo jų laikytis.
Kaip tik dėl to 57 straipsnyje nustatyta, kad Taryba turi priimti
direktyvas, pavyzdžiui, Direktyvą 89/48 dėl diplomų, pažymėjimų ir
kitų oficialių kvalifikacijos įrodymų abipusio pripažinimo, arba tam
tikrais atvejais – dėl nacionalinių nuostatų, reglamentuojančių veiklos
pradėjimą ir vertimąsi ja, derinimo.
Tačiau
pagal Teisingumo Teismo praktiką nacionalinės priemonės, kurios gali
trukdyti naudotis pagal Sutartį garantuotomis pagrindinėmis laisvėmis
arba dėl kurių jų vykdymas gali būti mažiau patrauklus, privalo tenkinti
keturias sąlygas: jos privalo būti nediskriminuojančios; būti pagrįstos
privalomais bendrojo intereso pagrindais; tinkamos užtikrinti, kad
jomis siekiamas tikslas bus pasiektas; ir neviršyti to, kas būtina
pasiekti tikslą (žr. 1993 m. kovo 31 d. Sprendimo
Kraus
, C‑19/92, Rink. p. I‑1663, 32 punktą).
Be
to, valstybės narės, taikydamos savo nacionalines priemones, negali
nekreipti dėmesio į žinias ir kvalifikaciją, kurias konkretus asmuo jau
yra įgijęs kitoje valstybėje narėje (žr. 1991 m. gegužės
7 d. Sprendimo
Vlassopoulou
, C‑340/89, Rink. p. I‑2357,
15 punktą). Vadinasi, jos privalo atsižvelgti į diplomų
lygiavertiškumą (žr. minėto sprendimo
Thieffry
19 ir
27 punktus) ir prireikus palyginti konkretaus asmens įgytas ir
pagal nacionalines taisykles reikalaujamas žinias bei kvalifikaciją
(žr. minėto sprendimo
Vlassopoulou
16 punktą).
Atsižvelgiant į tai, kas anksčiau išdėstyta, į
Consiglio Nazionale Forens
e klausimus reikia atsakyti, kad:
–        paslaugų
teikimo laikinas pobūdis, numatytas EB sutarties
60 straipsnio trečiojoje pastraipoje, turi būti vertinamas
atsižvelgiant į jų teikimo trukmę, reguliarumą, dažnumą ir tęstinumą,
–        paslaugų
teikėjas, kaip apibrėžta Sutartyje, priimančiojoje valstybėje narėje
gali apsirūpinti infrastruktūra, būtina teikti atitinkamas paslaugas,
–        valstybės
narės piliečiui, nuolat ir nepertraukiamai besiverčiančiam profesine
veikla kitoje valstybėje narėje, kurioje jis siūlo savo paslaugas
dirbdamas įsteigtoje profesinėje buveinėje, be kita ko, ir tos valstybės
piliečiams, taikomos įsisteigimo teisės skyriaus, o ne paslaugų
skyriaus nuostatos,
–        galimybė
valstybės narės piliečiui pasinaudoti įsisteigimo teise ir sąlygos
naudotis tokia teise turi būti vertinamos atsižvelgiant į veiklą, kuria
jis ketina verstis priimančiosios valstybės narės teritorijoje
–        kai
konkrečios veiklos nereglamentuoja jokie priimančiosios valstybės narės
teisės aktai, bet kurios kitos valstybės narės pilietis turi teisę
įsisteigti pirmosios valstybės teritorijoje ir ten verstis ta veikla.
Kita vertus, kai imtis konkrečios veiklos ar ja verstis galima tik
laikantis tam tikrų priimančiosios valstybės narės nustatytų sąlygų,
kitos valstybės narės pilietis, norintis verstis tokia veikla, iš esmės
privalo jų laikytis,
–        tačiau
nacionalinės priemonės, kurios gali trukdyti naudotis pagal Sutartį
garantuotomis pagrindinėmis laisvėmis arba dėl kurių jų įgyvendinimas
gali būti mažiau patrauklus, privalo tenkinti keturias sąlygas: jos
privalo būti nediskriminuojančios; būti pagrįstos privalomais bendrojo
intereso pagrindais; tinkamos užtikrinti, kad jomis siekiamas tikslas
bus pasiektas; neviršyti to, kas būtina pasiekti tikslą,
–        be
to, valstybės narės privalo atsižvelgti į diplomų lygiavertiškumą ir
prireikus palyginti konkretaus asmens įgytas ir pagal nacionalines
taisykles reikalaujamas žinias bei kvalifikaciją.

Dėl bylinėjimosi išlaidų
Italijos,
Graikijos, Ispanijos, Prancūzijos, Jungtinės Karalystės vyriausybių bei
Europos Bendrijų Komisijos, kurios pateikė Teisingumo Teismui savo
pastabas, išlaidos nėra atlygintinos. Kadangi šis procesas pagrindinės
bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą dėl prejudicinio sprendimo
pateikusio teismo nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą
turi spręsti šis teismas.
Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas nusprendžia:
1.
Paslaugų
teikimo laikinas pobūdis, numatytas EB sutarties
60 straipsnio trečiojoje pastraipoje, turi būti vertinamas
atsižvelgiant į jų teikimo trukmę, reguliarumą, dažnumą ir tęstinumą.
2.
Paslaugų
teikėjas, kaip apibrėžta Sutartyje, priimančiojoje valstybėje narėje
gali apsirūpinti infrastruktūra, būtina teikti atitinkamas paslaugas.
3.
Valstybės
narės piliečiui, nuolat ir nepertraukiamai besiverčiančiam profesine
veikla kitoje valstybėje narėje, kurioje jis siūlo savo paslaugas
dirbdamas įsteigtoje profesinėje buveinėje, be kita ko, ir tos valstybės
piliečiams, taikomos įsisteigimo teisės skyriaus, o ne paslaugų
skyriaus nuostatos.
4.
Galimybė
valstybės narės piliečiui pasinaudoti įsisteigimo teise ir naudojimosi
tokia teise sąlygos turi būti vertinamos atsižvelgiant į veiklą, kuria
jis ketina verstis priimančiosios valstybės narės teritorijoje.
5.
Kai
konkrečios veiklos nereglamentuoja jokie priimančios valstybės teisės
aktai, bet kurios kitos valstybės narės pilietis turi teisę įsisteigti
pirmosios valstybės teritorijoje ir ten verstis ta veikla. Kita vertus,
kai imtis konkrečios veiklos ar ja verstis galima tik laikantis tam
tikrų priimančiosios valstybės narės nustatytų sąlygų, kitos valstybės
narės pilietis, norintis verstis tokia veikla, iš esmės privalo jų
laikytis.
6.
Nacionalinės
priemonės, kurios gali trukdyti naudotis pagal Sutartį garantuotomis
pagrindinėmis laisvėmis arba dėl kurių jų įgyvendinimas gali būti mažiau
patrauklus, privalo tenkinti keturias sąlygas: jos privalo būti
nediskriminuojančios; pagrįstos privalomais bendrojo intereso
reikalavimais; tinkamos užtikrinti, kad jomis siekiamas tikslas bus
pasiektas; neviršyti to, kas būtina pasiekti tikslą.
7.
Valstybės
narės privalo atsižvelgti į diplomų lygiavertiškumą ir prireikus
palyginti konkretaus asmens įgytas ir pagal nacionalines taisykles
reikalaujamas žinias bei kvalifikaciją.
Rodríguez Iglesias
Kakouris      Edward
Hirsch
Mancini      Schockweiler
Moitinho de Almeda
Kapteyn      Gulmann
Murray
Jann      Ragnemalm
Sevón
Paskelbta 1995 m. lapkričio 30 d. viešame posėdyje Liuksemburge.
Kancleris

Pirmininkas
R. Grass

G. C. Rodríguez Iglesias
*
Proceso kalba: italų.